A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Jenny Hale / A Barefoot Summer

Copyright © Jennifer Hale, 2014

A magyar nyelvű kiadás a Bookouture, London engedélyével készült

Fordította Dobos Lídia

Hungarian translation © Dobos Lídia, 2023

Hungarian edition © Cartaphilus Könyvkiadó, Pécs, 2024

Pattynek,
akihez megannyi közös emlék fűz,
sok közülük egy hasonló vörösből való

Első fejezet

Ne sírj, mondta magának Libby, miközben a sarat kaparta le az előző héten Manhattanben vett Tory Burch ék sarkú cipőjéről. A cipő majdnem annyiba került, mint a repülőút, de most minden bizonnyal tönkrement. A lányt azonban valójában nem a sáros cipő borította ki, amúgy is az idegösszeomlás szélén állt. Hogy megpróbáljon az egész testét elöntő rossz érzésen úrrá lenni, az udvarban álló somfán pihentette meg a tekintetét.

A fa pontosan úgy nézett ki, mint az, amelyikre gyerekkorában sokszor felmászott. Akkoriban annyira sovány volt, hogy még a vékonyabb ágak is könnyedén elbírták. A lábát oda rakta, ahol az ág éppen kinőtt a törzsből, és úgy nyúlt mindig egy magasabban levő gally után. Bár sima volt a fatörzs, a lány jól meg tudta markolni. Minden lépésnél remegtek az ágak, nyomukban fehér virágeső hullt a földre. Amikor Libby fölért a fa tetejére, nekitámaszkodott a törzsnek, és a virágokból apró csokrot kötött. El lehetett látni egészen az öbölig. A lány nagyon szerette ezt a békés zugot a fa tetején. Ott üldögélt egyedül a gondolataival, távol az anyja követelőzéseitől, az egyre növekvő nyomástól, a családja drámájától. Az anyja azonban mindig észrevette őt a konyhaablakból. Ilyenkor Celia Potter odakiáltott, hogy egy hölgy nem mászik fára, és jobb lesz, ha Libby gyorsan lejön onnan, még mielőtt valaki meglátja. A lány mindig engedelmeskedett. Nem mintha egyetértett volna az anyjával, csak azt akarta, hogy örüljön.

Libby elmerült az emlékekben, nem is figyelt semmi másra.

Hármat pityegett a telefonja a táskájában. A repedezett járdán csoszogva elővette a telefont, a másik vállára vette a táskát, és körülnézett. A semmi közepén találta magát, még csak egy házat sem látott a környéken.

- Halló!

Tudta, ki az, bár akkor már alig beszéltek egymással. Korábban mindig valami szellemes vagy kacér dolgot mondott üdvözlésképpen a telefonba, de most egy hallót is alig bírt kinyögni. A vonal néma volt, ellenőrizte a telefonját, él-e még a hívás. Eszébe jutott, hátha rossz a vétel, nem bánta volna, ha egyáltalán nincs is térerő.

- Halló, Libby! Csak biztos akartam lenni benne, hogy elküldöd nekem a házzal kapcsolatos papírokat. - Wade hangja egyenletesen, tisztán jött át, ám a lány legszívesebben csak belezokogott volna a telefonba. Még mindig nagyon fájt a férfi elvesztése, nyomta a lelkét, jó lett volna, ha sikerül kiadnia magából. Mielőtt válaszolt volna, jó nagy levegőt vett.

- Éppen most értem ide, és igen, küldöm a papírokat, amint mindennel kész vagyok - mondta nagyon összeszedetten, majd megköszörülte a torkát, remélve, hogy megszűnik az ott alakuló gombóc.

Libby azt hitte, Wade Foster az a fajta ember, akivel boldog lehet. A barátja volt, olyan, akit bármikor föl lehetett hívni, és ha kellett, meghallgatta a lányt. A nagyobb ünnepeken virágot vett, úgy tudta, mikor kell romantikusnak lenni, mintha valami kézikönyvben olvasta volna. Mindig tisztában volt vele, mi a helyes, mit kell tennie. Így aztán, amikor egy éve megkérte Libby kezét, és azt mondta, költözzenek össze, a lány úszott a boldogságban. Ez is egy lépés volt a helyes irányba, az ő tökéletes jövője felé.

Libby, ahogy megszokta, mindent eltervezett. Csendes, egyszerű volt a lánykérés is, semmi kihívó, mindig is ilyet szeretett volna. Wade egy étterem borospincéjében, egy félreeső asztal mellett fél térdre ereszkedett. A lány azt szerette volna, ha nyáron kelnek egybe, az esküvői magazinból kitépte már a Vera Wang ruha képét is, aztán jöhet egy fogadás Wade-ék Hampton vidéki házában, majd nászút a karibi Santa Cruzban.

De mindezeknél fontosabb volt Libby számára a leendő családja ígérete. Mivel az apja otthagyta őket, és így kettesben éltek az anyjával, neki valójában a barátai voltak a családja. Mindennél jobban vágyott egy igazi családra Wade-del: nagy, közös vakációkra, apró gyereklábak dobogására. És úgy nézett ki, mindez valóra is válik. Egészen addig, míg a férfi ott nem hagyta, ráadásul éppen akkor, amikor Libby amúgy is mélyponton volt.

Miután a munkahelyén két részleget összevontak, eleinte jól mentek a dolgok, ám aztán azt mondták, hogy átszervezik az osztályt, és őrá nincs többé szükség. Nehéz volt új állást találni, és Wade több munkát vállalt, sokszor hetekre távol volt. Libby depressziós lett, szorongott a jövője miatt, és Wade-hez fordult segítségért, ám az éppen akkor hagyta ott.

Most meg, tessék, úgy beszélnek telefonon a hivatalos ügyeikről, mint két idegen.

- Akkor jól van - mondta a férfi végül.

Ez minden, amit mondani akarsz? - üvöltötte volna legszívesebben a telefonba. Úgy szorította a mobilját, hogy az ujjai is begörcsöltek. Otthagyta a szülővárosát, felnőtt, és sikeres szakember lett, úgy érezte, uralja az életét. Ám azon, hogy a vőlegénye kiszeretett belőle, nem tudott úrrá lenni, és ez az őrületbe kergette a lányt.

A kulcsaival vacakolt, míg meg nem találta a legújabbat a karikán.

- Majd értesítelek - mondta kicsit undokabbul, mint akarta, és fölvitte a bőröndjét a verandára.

Jól meg kellett mozgatnia a kulcsot a régi zárban, hogy kicsit meglazuljon, de végre elfordult a kilincs. Libby rájött, hogy senki sincs a vonal túlsó végén, így egy sóhajjal lezárta és visszarakta a táskájába a telefont.

Azt tudta, hogy amíg a városban tartózkodik, semmi szín alatt sem fog az anyjánál lakni. Amióta azonban ténylegesen is kijött ide, ebbe a házba, nem volt benne biztos, hogy jó ötlet volt. Olyan gyorsan árasztották el az emlékek, hogy az agya nem volt képes feldolgozni őket. Hiszen oly sok időt töltött itt boldogságban, még mielőtt örökre elhagyta a várost.

Wade-del együtt vették meg a házat, amely valaha Hugh és Anne Robertsé volt. Az unokájukat, Pete Bennettet Libby nagyon jól ismerte, sőt nagyon szerette is. Pete volt a legjobb barátja gyerekkorában, középiskolában pedig együtt is jártak. Amikor Libby szülei összevesztek, a lány Pete-tel együtt a Roberts-házba menekült. Robertsék olyanok voltak neki, mint a nagyszülei. Úgy is szólította őket, ahogy Pete, mamának és papának. Most, ahogy ott állt a verandán, szinte hallotta is a hangokat azokból a boldog időkből.

A Wade-del együtt vásárolt új bútor valahogy nem illett a házhoz, túlságosan modernnek tűnt, de Libbynek sikerült nem tudomást vennie erről, mert jöttek az emlékek: kártyapartik, kacagás, limonádé a verandán, almás pite és szentjánosbogarak alkonyatkor. Összeszorult a szíve, amikor látta, mi maradt mindebből. De nem adta fel egykönnyen. Sok mindenen átmentem már, ezt is kezelni tudom, mondogatta magának.

Wade azt akarta, adják el így a házat, ahogy van, de a lány azt javasolta, hogy újítsák föl kicsit, így még kereshetnek is rajta. A férfi belement, hogy Libby odautazzon és elintézze, így aztán rászakadt az egésznek a súlya. A bejárati ajtó melletti kis ablakokon beözönlött a napfény. Libby csak állt ott, lábánál a bőröndjével, és elnézte a fénysugárban táncoló porszemeket, miközben száguldottak fejében a gondolatok.

A Wade-del közösen bérelt New York-i lakás kicsi volt, de rengeteg természetes fény érte, vakító fehér falai voltak, és modern bútorok benne. Amikor összeköltöztek, a lány szeretett volna egy kis nőiességet csempészni a lakásba, magazinokból vett ötletekkel rendezte be, amíg tökéletesnek nem találta. Mindaz éles ellentétben állt a most elé táruló látvánnyal. A ház ósdi volt, és kopott, a falak régmúlt idők emlékeiről beszéltek.

A szemközti falból öt szög állt ki. Öt szög öt kép számára, és ha a lány lehunyta a szemét, látta, ahogy a mama elrendezi őket. És most se képek, se a mama. Az emlékek azonban, akár a kísértetek, még ott lebegtek a lány előtt.

A városba érve valójában az anyjához kellett volna mennie, de akkor még úgy érezte, senkit sem akar látni. Félt, hogy összefut ismerősökkel, és félt az anyjával való találkozástól is. Amikor tizennyolc éves lett, olyan gyorsan hagyta ott ezt a kisvárost, White Stone-t, amilyen gyorsan csak bírta. Viszont ebben az állapotban nem akart senkivel sem találkozni, legkevésbé az anyjával. Azért jött ide a házba, amelyet a volt vőlegényével együtt vásárolt, hogy egyedül lehessen.

Korábban esze ágában sem volt belépni ebbe a házba, az adásvételt is az anyja intézte. Libby nem örült, hogy megvették, mivel olyanoké volt, akiket nagyon jól ismert, de az anyja megnyugtatta, hogy ezzel nem lesz semmi gond. A lány megtanulta már az évek során, hogy ha az anyja elégedett, akkor sokkal kedvesebb, így miután az apja elment, azt tűzte ki életcéljául, hogy az anyját boldoggá teszi. És az, hogy Libby megvette a házat, boldoggá tette Celia Pottert. Kézzel fogható bizonyítéka volt ugyanis a lánya sikerének, ő meg felvághatott ezzel.

Sajnos, ha Celiának jó volt a kedve, akkor be nem állt a szája, viszont amikor be nem állt a szája, az rém kínos volt. Libby elképzelte, miket mondhat a piacon: A lányom Manhattanben lakik, könyvvizsgáló a Négy Nagy egyikénél, és volt egy kis félretett pénze, így aztán megvette a Roberts-házat. Azonnal szóltam neki, ahogy meghirdették... Ilyenkor az anyja közelebb hajolt ahhoz, akihez beszélt, mintha valami titkot árulna el, de közben remélve, hogy mások is meghallják. Tudod, suttogta jó hangosan, hogy Anne halála óta Hugh Roberts már nem tudja ellátni magát. Nagyon szomorú dolog ez...

Libby megborzongott erre a gondolatra. Nagyon kedvelte Hugh-t, a papát, és nem akarta, hogy bárki is ne a legjobbakat mondja róla. Gyerekkorában ő volt a legfőbb támasza, és nehezen viselte, ami a papával történt. Az anyjától hallott egyet s mást, de magával Hugh-val évek óta nem találkozott. Ahogy most végigment a ház folyosóján, megsimította a falat, ahol Hugh kalaptartója volt valaha.

Elképzelni sem tudta, hogy a papa ne tudjon magáról gondoskodni, hiszen mindig ő volt az, aki mindenkiről gondoskodott. Libby tizenhat éves volt, amikor egyszer az anyja kocsijával ment moziba, és egész úton zörgött a motor. Az anyja nem értett a kocsikhoz, és a lány amúgy sem akarta idegesíteni azzal, hogy valami elromlott, így aztán felhívta a papát. Az habozás nélkül azt mondta, hogy mozi után ugorjon be hozzá. Libby ma is látja azt a megnyugtató pillantást, ahogy ajtót nyit, majd kimegy megnézni az autót. A lány addig bent maradt a mamával, míg a papa vissza nem jött olajos kézzel, és azt nem mondta, hogy minden rendben, ne aggódjon. Libby sosem aggódott, ha a papa közelében volt, ő mindig mindent rendbe tett.

A lány lépésről lépésre süllyedt a depresszióba, ahogy végigjárta a mama meg a papa hiányától és az ürességtől kongó házat. Kénytelen volt szembesülni az emlékeivel, úgy öntötték el, mint valami hatalmas árhullám. New Yorkban elraktározta az emlékeit a fejében, a gyerekkoriakat szépen hátra, hogy ne zavarják az újabbakat, de itt a házban, ahol annyi időt töltött, bárhová nézett is, minden a jól ismert emberekre emlékeztette. És fájt, nagyon fájt.

Lassan végigment az egész házon. Mire a végére ért, látta, hogy a parketta egész jó állapotban van, a konyha azonban elavultnak tűnt, a csap is csöpögött. A régi linóleumpadló kezdett feljönni, és az étkezőnél a virágos tapéta fölött is eljárt már az idő.

Libby meghúzta a csapot, hogy ne csöpögjön, de sikertelenül, így aztán csak rátámaszkodott a mosogató szélére, és nézte, ahogy a cseppek egymás után landolnak a mosogatóban. Csöpp, csöpp, csöpp. Ugyanolyan könyörtelenül, mint ahogy a feje lüktetett. Hirtelen elfogta a szorongás, vajon miért csöpög a papa mosogatójánál a csap. Ő biztos megjavította volna, ha az egészsége engedi. Libby számára a papa jelentette a biztonságot. Mindig olyan erős volt, szinte hihetetlennek tűnt, hogy elhagyta az ereje, és ettől a lány is sebezhetőnek érezte magát.

A ház hátsó ajtaja egy kis reggelizősarokból nyílt. Közepén, az üvegtáblán vakító napfény áradt be. Az ajtó beragadt, a lánynak teljes erőből kellett meghúznia. Amikor végre sikerült kinyitnia, hirtelen belehasított a gondolat, hogy milyen hatalmas beruházás is volt ez a ház.

Leugrott a veranda betonjáról a pázsitra, ami a fenyők árnyékában még mindig harmatos volt. Levette a cipőjét, hogy ne tapossa le a friss füvet, és a cipőt a járda szélére rakta. Feltámadt a szél, az arcába fújta a haját. Libby addig lépkedett a hűvös gyepen, míg lágy homokot nem ért a talpa. Előtte, ameddig csak ellátott, ott fodrozódott a Chesapeake-öböl kék vize, szinte egybeolvadt az éggel. Libby arra gondolt: vajon hol lehet a mama, vajon lenéz-e most őrá.

Anne Roberts olyan volt Libbynek, mintha, a saját nagyanyja lett volna. A lány felidézte púderillatát, ahogy szürke haja a szemébe lógott, amikor nevetett, kezének puha érintését, ahogy vállon veregette, ha összeölelkeztek. Anne szigorúan nyakig begombolt, vasalt blúzokban járt, sehol egy ránc. A körme is mindig gondosan manikűrözve volt, és valami egyszerű nyugalom sugárzott belőle, amitől mindenki azonnal megszerette. Lebilincselően tudott mesélni, Libby Csak úgy itta minden szavát, és a közelében úgy érezte magát, mintha ő lenne a világon a legfontosabb. Anne mindig kész volt meghallgatni, annyira érdekelte minden, ami vele kapcsolatos.

Libby New Yorkban volt, amikor Anne meghalt. Felidézte a napot, amikor az anyja felhívta, hogy elmondja neki. Az volt a második alkalom, hogy az otthoniak közül valaki miatt elsírta magát. A mama úgy ment el, mint ahogy talán szerette volna: este elaludt, és másnap reggel nem ébredt fel. Mint az egész életét, az utolsó pillanatait is békében töltötte.

A temetés egy csütörtöki napra esett, és Libby ki tudott volna venni szabadnapot, hogy elmehessen, de nem tette. Nem szívtelenségből, mert megvolt az oka rá, de még mindig furdalta a lelkiismeret, amiért nem adta meg Anne-nek a végtisztességet. Most, hogy ott volt a házában, szégyellte a távolmaradását. Tudta, ezt már nem képes jóvátenni, hiszen az idő kerekét nem lehet visszaforgatni. Nagyot sóhajtott, ám ez sem enyhítette a bűntudatát.

Megint megszólalt a telefonja.

Levette a válláról a táskáját, és kiszedte belőle a telefont.

- Halló! - mondta, miközben elnézte az elé táruló pompás látványt, és megpróbálta elhessegetni a feltoluló emlékeket. Közelebb ment a vízhez, hagyta, hogy a hab befolyjon a lábujjai közé, és a tengeri szellő felfújja a szoknyáját, akár egy ejtőernyőt.

- Már itt vagy? - hallotta anyja éles, de barátságos hangját.

- Igen, itt.

- Hol vagy? Negyedórát vártam, azt remélve, hogy ideérsz - hadarta egy szuszra, majd levegőt sem véve folytatta: - Hogy vagy öltözve?

Libby végignézett magán. Arany haja a szemébe hullott.

- Nyári ruha van rajtam. - Aztán eszébe jutott a cipője, azon gondolkodott, mit tegyen, hiszen a házban nincs semmi, amivel kitisztíthatná.

- Akkor jó! Találkozzunk a Millernél.

- A Millernél?

Oda csak vasárnaponta jártak vacsorázni. Az étterem közvetlenül a parton volt, és a környék legjobb halait kínálta.

- De hiszen meg akarom ünnepelni, hogy hazajöttél.

Libby biztos volt benne, hogy Celia azt várja tőle, emelt fővel tegyen úgy, mintha a hazalátogatása csak egy kis intermezzo lenne a sikeres útján. A hazajöveteled csak egy kis megtorpanás, semmi több, szinte hallotta az anyja hangját. A lány majd’ elsüllyedt zavarában. Képtelen volt emelt fővel járni most, hogy már nem sikeres, és az emiatt érzett bizonytalanságot nehezen bírta elviselni.

-Találkozhatnánk húsz perc múlva? - kérdezte, és erőt vett magán, hogy ott és akkor ne hulljon darabokra.

Amikor befejezték a beszélgetést, a lány megpróbált megnyugodni a tengeri levegőtől. Kellett, mielőtt szembetalálkozik azzal a várossal, amelyet oly sok éve - vissza sem nézve - otthagyott.

Második fejezet

Libby megpróbált nem odafigyelni a tájra, ahogy a kölcsönzött kocsival végighajtott az ismerős úton, hogy az anyjával találkozzék. A város tizenkét év alatt mit sem változott. Mindennek, ami mellett elhaladt, megvolt a története, a könyvtár, ahol oly sok csendes órát töltött, ahol nyugalomra lelt veszekedő szülei elől, a sportközpont, ahová nap mint nap edzésre járt, amikor megpróbált úszóösztöndíjat szerezni, és a park, a menedéke, ha nyugodtan szeretett volna gondolkodni.

Leállította a kocsit az étterem melletti üzletsor előtt, és kiszállt. Úgy tett, mintha a táskájában keresne valamit, de valójában csak az időt húzta. Semmit sem szeretett kevésbé, mint az anyjával találkozni, ha csak rágondolt is, elfogta a szorongás.

Fiatalabb korában aggasztotta, hogy csalódást okoz az anyjának, most azonban ez már megtörtént, így aztán rémisztő volt arra gondolni, hogy találkoznak, és végig kell hallgatnia, ahogy az anyja úgy próbálja alakítani a dolgokat, hogy valamivel felvághasson. Kis korában is mindig dicsekedett vele: Libby ismeri az összes betűt! Mutasd meg, Libby! Libby első lett az úszóversenyen! Tudta, most megint minden bizonnyal eljátssza a színjátékot. Már szinte hallotta is...

- Libby!

A lány megdermedt. Felismerte a hangot, és az nem az anyjáé volt. Egyetlen szó volt csupán, de a lány szíve hevesen dobogott tőle. Még mindig a táskájában kotorászott, nem mert felnézni az előtte állóra. Remegett a keze. Libby, ha ideges volt, nagyon nehezen tudott megnyugodni, csak azt remélte, nem szédül le a járdáról.

- Úgy döntöttél, hogy leereszkedsz hozzánk? - kérdezte a fiú.

A lány becsukta a táskáját, és fölnézett. Igen, ott állt ő. Több mint egy évtizede nem látta, de a fiú ugyanúgy nézett ki, mint akkor. Világosbarna haja talán kicsit hosszabb volt, de nem sokkal, napsütötte bőre még most is éles kontrasztot képzett világoszöld szemével.

Libby várta azt a mosolyt, ami egészen a szeméig felfutott az arcán, azt a kedves pillantást, ahogy ránéz, ahogy védőn átöleli a derekát... de amikor visszazökkent a jelenbe, tudta, ezekből nem lesz semmi. Annyira hangosan dobogott a szíve, hogy szinte biztos volt benne, a másik is hallja. A fiú arcát nézte, megpróbálta kideríteni, mit érezhet, hogy találkoztak. Ám az az arc kifejezéstelen volt, csak a fiú homlokán jelent meg egy kis ránc, és a hangja volt éles. És ez elég is volt válasznak.

- Pete... - nyögte ki a lány, mert a sok évvel korábbi emlékek miatt képtelen volt mást is mondani. Csak hebegni tudott volna.

Pete fölnézett az égre, majd vissza a lányra, és alig észrevehetően megcsóválta a fejét.

- Nem semmi itt látni téged - mondta, és mintha azt várta volna, hogyan reagál a lány. - Elképzelni sem tudom, miért jöttél vissza.

Karját összefonta a mellén, izmai megfeszültek, ahogy a lányt nézte. A keze kicsit mintha cserzettebb lett volna, de Libby tökéletesen emlékezett rá, milyen volt, amikor a hátát simogatta az ujja hegyével, miközben ő a fiú vállán nyugtatta a fejét. És milyen kérges volt, amikor a két kezébe fogta az arcát.

Pete szavai mintha a csontjáig hatoltak volna. Tudta, a fiú utálja azért, ahogyan elment, és Libby nem is hibáztatta. Pete azt szerette volna, ha együtt mennek egyetemre. Ő a virginiai műszakira és a richmondi egyetemre jelentkezett, hogy a családja közelében maradhasson. Azt akarta, hogy elmehessen csónakázni a papával, ha kedve támad, és segíthessen az anyjának a ház körül, ha szükség van rá. Szerette volna, ha Libby mellette van, mint ahogy gyerekkoruk óta mindig. Ha egy közeli egyetemen tanultak volna tovább, akkor gyakrabban lehettek volna a családjukkal, de mégis elég távol ahhoz, hogy kettesben éljenek. Libby anyja azonban azt mondogatta, hogy a lányát, ha akarja, felveszik az egyik elit, Ivy League-hez tartozó egyetemre is. Végül is győzött az anya ambíciója. Libby a New York-i Columbiára jelentkezett, ahova fel is vették. Amikor elmesélte ezt Pete-nek, úgy összevesztek, hogy attól minden megváltozott. Nem csak egyet nem értésről volt szó, Libby teljes egészében támadta a fiú választotta életformát.

Aznap, amikor Libby elmesélte a Columbiát, akkor látott Pete szemében először csalódást. A lány is elküldte a jelentkezését a virginiai műszakira is, és a richmondi egyetemre is a Columbia mellett, de tudta, nem akar White Stone-ban élni, márpedig Pete mellett ez várt volna rá.

- Csak egy jó okot mondj nekem, Libby, hogy miért kell neked odamenned - mondta a fiú akkor.

- Mert nekem többre van szükségem. Ki kell innen szabadulnom. Itt nincs számomra semmi - mondta, de elharapta a szó végét, mert tudta, úgy hangzik, mintha Pete miatt nem lett volna érdemes maradnia. Nem így szánta, de már késő volt. Megpróbálta elmondani, hogy ő egész életében azt tanulta, hogy a sikerhez teljesítenie kell, de White Stone-ban egyszerűen nincs lehetősége, hogy kihozza magából a legtöbbet. És hogy ez nem Pete-ről szól. - Semmire sem viszem, ha itt maradok White Stone-ban. Nem nekem való ez a hely.

Ráadásul jelentéktelen városnak nevezte.

- Nem hiszem el - mondta akkor Pete. - Ezt nem te akarod, ezt az anyád várja el tőled.

A fiú elvörösödött, megfeszítette az állkapcsát. Libby addig sosem látta Pete Bennettet sírni, de akkor nagyon közel állt hozzá.

A fiúnak az az utalása, hogy ő nem tud saját maga dönteni, érzékenyen érintette, és ellenállást váltott ki belőle. Éppen elég idős volt ahhoz, hogy tudja, mit akar, és bár az anyja is az elit egyetemek felé irányította, az utolsó szót Libbynek kellett kimondania. És ő el akart menni White Stone-ból.

- Akkor nem ismersz engem annyira, amennyire gondolod - felelte akkor a fiúnak.

Amit azonban büszkeségében és haragjában nem ismert be, az az volt, hogy bár el akart menni a városból, majd’ meghasadt a szíve, hogy Pete-et ott kell hagynia. A fiú azt nem látta, hogy Libby heteken át minden este telesírta a párnáját, miután elhagyta. Nem tudott semmit arról az ürességről, amit nélküle érzett, egyedül, egy számára idegen helyen. Nemegyszer már majdnem fölvette a telefont, hogy hívja, hogy hallja a hangját, de félt, hogy Pete nagyon haragszik rá. Így aztán csak lehunyta a szemét, és elképzelte a fiú szája sarkában a félmosolyt, meg azt, ahogy összehúzta a szemét, ha mosolyog. Ám ez a kép mindig átváltott azzá, ahogy legutoljára látta: szomorúnak, megbántottnak, csalódottnak.

A bűntudat mélyen beleivódott a lányba, és most újra fellángolt. De hiszen ő csak jót akart. Túl sok volt benne az ambíció ahhoz, hogy ott ragadjon abban a városban, ahol nincs lehetőség egy jobb, nagyvonalúbb életre. Mert mit ér az élet, ha nem viszem semmire, gondolta. Ha keményen megdolgozom valamiért, akkor úgy érzem, érdemes volt. Vajon Pete erre még nem jött rá?

-Végre megvagy! - hasított át az anyja hangja a kínos csenden.

Libby Pete-ről az anyja felé fordította a figyelmét, aki éppen kilépett a Millertől, műmosolya mögött rosszallás bujkált.

- Szia, Pete - szólt oda a fiúnak. - Libby, megvan az asztalunk.

A lány visszafordult a fiúhoz, de akkor már csak a hátát látta. Annyi mindent akart volna mondani, annyi érzést megosztani az elmúlt tizenkét évből, de tudta, elszalasztotta az alkalmat. Vajon milyen életet alakított ki magának? Megnősült? Gyerekei vannak? Libby elképzelte, hogy a vállán egy gyerekkel, oldalán egy nővel megy, és elfogta az irigység. Megdöbbentő érzés volt, de tagadhatatlanul jelen volt, sőt tombolt benne. Libby tudta, ő döntött, mindent feltett egy lapra, de nem sikerült. És most visszajött oda, ahonnan elindult, és még azok sem segítenek, akiket valaha szeretett, bennük sem talál vigaszra.

- Gyere be, Libby - mondta az anyja, és megveregette a lánya karját.

Miközben Libby fölment az étterembe vezető falépcsőn, a szeme sarkából figyelte Pete-et, és megesküdött volna rá, hogy a fiú egyszer visszanézett.

A hosztesz odavezette őket az asztalukhoz. Libby leült, és az ölébe tette a lenvászon szalvétát. Legszívesebben felüvöltött volna: Miért történik velem ez? Hiszen mindent tökéletesen elterveztem! Mindent jól csináltam. Nem az én hibám, hogy a munkahelyemen létszámot csökkentettek. Nem az én hibám volt, hogy Wade otthagyott... ugye? Minél többet rágódott a problémáin, annál jobban elbizonytalanodott. Mindenben kételkedett, és egyre több kérdés tolult fel benne. Vajon csináltam valamit a munkahelyemen, amiért éppen tőlem váltak meg? Nem vagyok olyan okos, mint a munkatársaim? Terhére lettem volna Wade-nek?

- Hozhatok valamit inni? - kérdezte a pincérnő, miközben Libby idegességében majdnem becsúszott az asztal alá. Már azt sem tudta, nincs-e üldözési mániája, de a pincérnő mintha úgy nézett volna rá, mint aki ismeri. Aztán arra gondolt, lehet, hogy csak azért nézte, mert mintha nem lenne odavaló, kirína a környezetéből. .

White Stone-nak más volt a kultúrája, mint New Yorknak. Libby ezt észre sem vette, csak most, hogy távol volt. Itt másképp öltöztek, lazábban. Az üzletemberek, ha kiöltöztek, pólóinget hordtak, és nadrágot, péntekenként pedig farmert. A nők is általában lazábban öltöztek a munkában, a szabadidejében pedig mindenki pólóban járt. Az emberek csak akkor érezték szükségét, hogy jobb ruhát vegyenek föl, ha templomba mentek, vagy valami különleges alkalom adódott. Libby végignézett a Diane Von Furstenberg ruháján, amit az előző héten vett a Barneysnál, és kívülállónak érezte magát benne.

- Vizet kérek - mondta, majd elmélyülten tanulmányozni kezdte az étlapot.

- Butaság! - kiáltott fel az anyja. - Igyunk bort! Nem esne jól egy pohár bor, Libby?

Libby az étlap fölött az anyjára nézett. Ismerősei közül Celia Potter volt az egyetlen nő, aki nem követte a környék dresszkódját. Vadonatúj piros-fehér ruhát viselt, valami különleges anyagú pamutból. Az ajka éppen olyan vörös volt, mint a ruháján elszórt virágok. A sminkje és a frizurája is tökéletes volt, annyira, hogy szinte furcsának tűnt. Libby azt kívánta, bárcsak odanyúlhatna, és összeborzolhatná az anyja arcát keretező agyonlakkozott, őszes tincseket.

Nem akarta megbántani az anyját, de az alkoholnak a puszta gondolatától is felfordult a gyomra. Tudta, amilyen állapotban van, iszonyú fejfájást kapna tőle.

- Köszönöm, anya, nem. Nem kérek bort.

- Jó, nem fogok ezért jelenetet rendezni - mondta feszes mosollyal Celia, és közben körülnézett, észrevette-e valaki a szóváltást. - Én csak örülök, hogy itthon vagy.

A pincérnő udvariasan állt az asztaluk mellett, felhúzott szemöldökkel várt Celia rendelésére. Libby közben azon gondolkodott, miért White Stone-ban kötött ki az anyja. Neki egész életében azt mondogatta, hogy menjen el egyetemre valamelyik nagyvárosba, ő többre is viheti, mint amire itt, a szülővárosában képes lenne. Arra tanították, hogy mindenben tökéletesen teljesítsen, abban a reményben, hogy innen elkerülhessen, Celia Potter viszont mégiscsak maradt.

Valószínűleg szeret a nagy hal lenni a pocsolyában, gondolta Libby. Talán ez volt az egyetlen dolog, amit Libby kedvelt benne. Amíg az apja ott nem hagyta őket, az anyja otthon volt vele. Celia Potter Las Vegasban nőtt fel, az egyik kaszinó píárosa volt, ott találkozott Libby apjával. Követte a férjét Virginiába, de miután az elment, Celia nem sok nagyvállalati píáros állást talált White Stone-ban. Egyébként is, olyan hosszú ideig nem volt állásban, hogy kiesett a gyakorlatból, így egy helyi fogorvosnál lett recepciós.

A pincérlány még mindig a rendelésre várt.

- Én csak egy jeges teát kérek... és neki is kérünk egyet, aztán egy-egy salátát - mondta Celia anélkül, hogy Libbyvel megbeszélte volna.

Miután a pincérlány magukra hagyta őket, Celia áthajolt az asztalon.

- Ne légy annyira borús, drágám. Örülj, hogy itthon vagy.

A lánynak semmi oka nem volt az örömre, éppen ellenkezőleg. Libby ugyanis nagyon boldog volt New Yorkban. White Stone-ban nem érezte magát odavalónak. Nem úgy nézett ki, mint a helyiek, nem is úgy viselkedett, és semmiképpen sem élt úgy, mint ők. De most kicsoda is ő? Manhattanben elvesztette az állását, nem volt hol laknia, és Wade is elhagyta.

Szürreális volt az a beszélgetés akkor este, amikor Wade szakított vele. A férfi állandóan üzleti úton volt, és Libby szeretett volna legalább beszélni vele. Elég okos volt ahhoz, hogy tudja, ha aznap nem hívja fel, végül akkor is ugyanez lett volna a helyzet, de még mindig azt kívánta, bárcsak másképp lett volna!

Nem hiszem, hogy a továbbiakban is összeillenénk.

Azok után, hogy két évig együtt voltak, így szakított Wade. Ezzel az egy mondattal egy addig ismeretlen oldaláról mutatkozott be. Libby tudta, miért nem illenek össze, de addig a pillanatig nem akarta beismerni. Azért nem, mert ő már nem sikeres többé. Amikor szép karrier előtt állt, a férfi figyelmes volt, romantikus, érdeklődő. De minél tovább ült Libby a lakásban álláshirdetéseket böngészve, és nem járt sehová, sőt, a pizsamáját sem vette le délig, Wade annál jobban eltávolodott tőle. Annyira elfoglalt volt az üzleti útjain, hogy még a lány telefonját sem ért rá fölvenni, Libby legalábbis ezzel magyarázta a férfi hallgatását a szakítás előtt. Végül is úgy ment el, hogy alig adott magyarázatot. Csak annyi időre ment haza, hogy elmondja, keressen Libby lakást magának, aztán megint elment, a lánynak fogalma sem volt, hova.

Le kellett mondani az esküvői előkészületeket, a foglalásokat, az előleget, a megbeszéléseket. A lány minden egyes telefonhívással mélyebbre süllyedt a depresszió mocsarába, állandóan vizsgálgatta magát, és azon gondolkodott, hogy amit elért, azt valóban ő érte-e el, vagy az egész csak egy hatalmas mázli volt. Padlót fogott, és nem tudta, képes lesz-e valaha a csúcsra kerülni megint. Nem tűnt könnyűnek.

- Helló! - mondta Celia, és integetett a lánya arca előtt.

- Elnézést.

- Szívem... szóval kimondom... depressziósnak nézel ki. Nem mondod, tényleg?

- Nem akarnál beszélni róla valakivel?

- Kivel? Taylor mamájával? Ő a városban az egyetlen pszichiáter, és mivel az egész gyerekkoromat nála töltöttem, mert mindig Taylorral játszottunk, nem hinném, hogy tárgyilagos tudna lenni.

Libby észrevette, milyen hangnemben beszél, és elhallgatott. Végül is nem az anyja tehet róla, hogy mindent elveszített, és semmiképpen sem akarta felidegesíteni. Fogadjunk, hogy éppen kárfelmérést végzel a fejedben, gondolta, ahogy az anyjára nézett. Már lerombolta a jó hírét az anyja szemében, nem akart tovább rontani a helyzeten.

- Ne beszéljünk most erről - mondta Celia. - Inkább azt mondd meg, milyennek találtad Robertsék házát. Lakható?

- Hát, ahogy most kinéz, úgy nem tudom nyereségesen eladni, de semmi baj, mert legalább ott tudok lenni a felújítás alatt.

Libby lassan felfogta, mi vár rá. Itt kell majd élnie és dolgoznia, ebben a városban, amit oly sok munka árán hagyott itt. Az vár rá, hogy úgy élje le az életét, mint az anyja? New Yorkban úgy érezte, csak felfelé visz az út, White Stone-ban meg egyszerűen nem volt hova menni.

Az anyja talált neki állást egyik ismerőse, Marty Bruin kis cégénél a városban. Libby túlképzett volt a munkához, de ez volt az egyetlen ajánlat. Még csak nem is teljes állás volt, csak ideiglenes, részmunkaidős, és ezt is csak azért kapta, mert Celia lánya. Azért, hogy a felszínen tudjon maradni, amíg vissza nem kerül New Yorkba.

Nem mondta meg Wade-nek, hogy azt tervezi, addig nem hirdeti meg a házat, amíg nem tud a lábára állni. Fogalma sem volt, mit is mondjon a férfinak, de arról sem, mihez akar kezdeni a házzal. Optimális esetben eladná, állást keresne New Yorkban, és visszatérne a boldog életéhez, de ez a lehetőség abban a pillanatban nem volt számára elérhető. A házat addig is búvóhelynek használhatja, amíg ki nem találja, mi legyen. A jelentéktelenség fenyegető érzése elől azonban nem tudott elbújni.

- Tudom, a ház nem valami nagy szám - mondta Celia -, de maga a telek sokat ér.

Libby bólintott, a pincér meg közben kihozta az italaikat, és letette a lenabroszra. Ahogy a lány körülnézett a kis déli étteremben, ahol az arcok több mint fele ismerős volt, arra gondolt, mennyire jó lenne, ha ez az egész csak ideiglenes lenne. Elhatározta, hogy ebéd után azonnal felmegy a netre, és elkezdi küldözgetni a jelentkezéseket. Amilyen hamar csak lehet, el akar kerülni ebből a városból.

Harmadik fejezet

Libby szinte érezte, hogy csípi a sós levegő, ahogy a szellő megfújta naptól meleg bőrét. Addigra már lebukott a nap a fák mögé, de egész nap a lány arcát sütötte. A két nagy fenyőre erősített függőágyában fekve lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a hullámok dala álomba ringassa. Volt az egészben valami nagyon békés, mintha nyaralna, csak éppen nem volt senki, akivel meg tudta volna osztani.

Délután vagy egy tucat New York-i álláshirdetésre válaszolt. Kínlódott az elküldésükkel, mert szakadozott a net- kapcsolat, annyira távol volt a várostól. Úgy döntött hát, hogy a maradékot majd egy kávézóból küldi el, ahol van ingyen wifi, remélte, jobb lesz a kapcsolat. Egyelőre azonban nem nyitotta ki a szemét, és megpróbálta életének ezt az utolsó hónapját kitörölni az emlékezetéből.

Azonban nem tartott sokáig a nyugalom. A homokba letett törölközőn megszólalt a telefonja, mire a lány kiszállt a függőágyból.

- Halló, Trish, hogy vagy?

Az összes feszültség visszajött, amit sikerült a kis pihenő alatt levezetnie. Barátnőjét, Trisht nemrég jegyezték el, nagyon izgatott volt az esküvő miatt, és a hívása most visszazökkentette Libbyt a valóságba. Nehéz szívvel gondolt arra, hogy ő meg mindent elveszített.

- Én jól, hát te hogy vagy? - csicseregte a telefonba Trish.

Libby a homokba fúrta a lábujjait.

- Jól - felelte, bár egyáltalán nem volt jól.

- Azért hívtalak, hogy ha kicsit korábban is, de boldog születésnapot kívánjak.

- Ó, köszönöm!

- Kevinnel holnap választjuk ki a porcelánokat az esküvőre, és nagyon el leszünk foglalva, így aztán tudtam, hogy nem lesz időm hívni téged... - Libby hallotta a háttérben a forgalom zaját, és már attól honvágya lett.

Kedvelte Trisht, de azt nem bírta benne, hogy előhívta belőle a versenyszellemet. Trish állandóan ezt játszotta: mindig mondott valamit, amitől előnyösebb színben tűnt föl, mint Libby, mint például ez is, hogy a születésnapján túlságosan el lesz foglalva, aztán rögtön valami érdekeset mondott saját magáról.

Libby megpróbált nem rágódni ezen a helyzeten, de az, ahogy Trish csinálta, felért egy kihívással. Boldog szülinapot, ó, de sajnálom, holnap nem foglak tudni felhívni, mert rengeteg dolgom lesz, a csodálatos esküvőmet tervezem a vőlegényemmel aki nem hagyott ott engem úgy, mint a tiéd. Mintha azt mondaná: Most te jössz. Mit mondasz erre? Amikor Libby is tudott valamivel visszavágni, akkor nem volt ezzel semmi gond, akkor mindez csupán könnyed, szinte testvéries civakodás volt. De most, hogy az önbizalma alapjaiban rendült meg, kész csapás volt ez az egojára.

- Leszel a koszorúslányom? - kérdezte Trish.

- Hát persze hogy leszek - válaszolta a lány. Megtiszteltetésnek érezte, hogy részt vehet Trish esküvőjén, Libby arra gondolt, bárcsak jobban tudna ennek örülni, de annyira maga alatt volt, hogy képtelen volt rá!

A nap már teljesen lebukott a látóhatáron, csak az ég izzott élénknarancsban és rózsaszínben. A tavaszi levegő esténként még hűvös volt, és Libby kicsit megborzongott. Leült a függőágyra, lehajtotta a fejét, a kötelek nyikorogtak mögötte.

- Nagyon örülök! Féltem megkérdezni, tekintve, ami nemrég történt veled. Nem akartalak felizgatni.

Az esküvőm, és a te nyomorúságos életed. Tessék, te nyerted a vetélkedőt.

- Jól vagyok, Trish, és örülök a boldogságodnak. Szóval mi lesz a feladatom? - kérdezte, és megpróbált olyan vidámnak tűnni, mint olyasvalaki, akit a legjobb barátnője éppen a koszorúslányának kér fel. A szégyen sav formájában csapódott ki a gyomrában, amikor arra gondolt, miféle barátnő lehet ő, hogy nem tud most örülni. Csak hát nagyon nehéz volt. Vajon hogy a fenébe lesz képes segíteni Trishnek az esküvői előkészületeknél, amikor éppen most kellett a sajátját lemondania? Üresnek, kimerültnek érezte magát, és még hozzá sem kezdett.

- Küldök egy címlistát, a legtöbbjüket ismered, és küldd szét a meghívókat a leánybúcsúra. Megtennéd?

-Természetesen. Van valami különleges, amit szeretnél, vagy inkább legyen meglepetés?

- Legyen az a játék, ami Becca leánybúcsúján volt. Emlékszel?

Libby emlékezett, ugyanazt szerette volna ő is játszani a saját leánybúcsúján. Azon, amire lefoglalta a Nyugati 52. utcán a 21 Clubot. És ujjongott örömében, hogy valaki lemondta a termet, és ő éppen még befért. A leánybúcsú, aminek az elmaradása miatt föl kellett hívnia a rendezvényszervezőt, aki korábban nagy nehezen kerített üres termet harmincöt főre.

- Persze, játszhatjuk azt - felelte. - Egyéb kívánság? Azt akarom, hogy tökéletes legyen.

- Megbízom benned, te jobban megcsinálod, mint amit én ki tudok találni. Annyira jó vagy az ilyesmi megszervezésében! Legyen elegáns, de ne túl modoros. Biztos, hogy vagy olyan jól, hogy megcsinálod ezt?

Nem, Libby nem volt jól. Nyomásként nehezedett rá az, hogy esküvőt szervezzen nem sokkal azután, hogy az övé meghiúsult. Ez is egy amolyan egyet ide, egyet oda helyzet volt. És akkor valami elkattant benne, nem akarta ezt így tovább. A saját boldogságát akarta. Miért Trish legyen mindig a szerencsés?

- Hát persze - felelte. - Én meg el is felejtettem, mennyire szép itt minden - hallotta meg a saját hangját. - Mintha állandóan nyaralnék. Ezzel a pompás kilátással még a felújítás sem lesz akkora nagy munka.

- Hú, az tényleg nagyon jó lehet - mondta Trish, de Libby meglepetésére ezúttal magáról nem mondott semmit.

- Nagyon élvezem - folytatta Libby, és közben arra gondolt, mennyire hasonlíthat most az anyjára. Ebből lehet tudni, hogy kezd darabjaira hullani.

- Libby, nagyon örülök, hogy a dolgok kezdenek jobbra fordulni.

- Én is remélem.

Mit csinálok?-gondolta. - A dolgok egyáltalán nem fordulnak jobbra. Sőt, rosszabbra, ha lehet, még lejjebb a szakadékba! Felkapta a törölközőt, hogy kirázza, a telefont a vállával a füléhez szorította. A szél fújt, mintha az is csak idegesíteni akarná, és a törölközőről egy csomó homok a szemébe ment.

- Figyelj csak, Trish, mennem kell. Sürgősen el kell intéznem valamit. - Igen, kimosni a homokot a szememből. - Hívhatlak később?

- Természetesen.

Libby visszarakta a telefont a táskájába, majd leült a parton. A szeméből már feltartóztathatatlanul csörgött a könny a homoktól, állandóan pislognia kellett. Hátravetette a fejét, és hatalmasat kacagott az életének nevezett abszurd drámán. Ott ült a parton, egy nevetségesen kis törölközővel (ezt találta abban az egyetlen dobozában), és a Michael Kors táskájával. A dizájnertáskát félig betemette a homok. Éppen olyan volt, mint ő, azt is a városi életre szánták, kirítt a környezetéből.

Libbynek iszonyatosan hiányzott New York. Az anyja egész életében arra nevelte, hogy sikeres legyen. Középiskolában az öt legjobb közé tartozott, sikeres úszó volt, rengeteg klubnak és szervezetnek volt a tagja. Egy kisvárosban ezekkel ki tudott tűnni, de a Columbián nagyon sok magához hasonlóval találkozott. Ott úgy érezte, hogy a helyén van. Már nem akart mindenáron teljesíteni, mert a többiek éppen olyan keményen dolgoztak, mint ő, hogy bekerüljenek. És amikor az első állását elfoglalta a városban, akkor érezte igazán, hogy révbe ért. New Yorkban dolgozva olyanokkal találkozhatott, akiknek ugyanazok voltak az eszményei, a céljai. Barátai voltak, hozzá hasonló emberek. Ott tudott sikeres lenni, és ambiciózus, nem az anyja hol ítélkező, hol dicsekvő szeme előtt. New Yorkban önmaga tudott lenni. Olyan szabadnak érezte magát, mint amilyen otthon soha nem tudott lenni.

Amint visszatért White Stone-ba, eltűnt ez a szabadságérzet. Rengeteg pénzt beleölt a házba, még mindig fizette a diákhitelt, és nem volt hol laknia, ott ragadt, ahová, úgy remélte, soha többé nem kell visszatérnie. Holnap harmincéves leszek, gondolta, és mit tudok felmutatni? A kudarcaitól úgy érezte, mintha le volna kötözve, és nem tudna mozdulni sem. Miután már megízlelte a siker örömét, a visszatérés hihetetlenül nyomasztó volt, mintha ebből a mélységből soha nem tudna többé visszakapaszkodni. Túlleszek ezen. Megcsinálom, mondta magának, de a szíve mélyén nehéz volt hinnie ebben.

Ekkor valami megcsípte a karját, rácsapott, és eszébe jutott, hogy amint lemegy a nap, jönnek a szúnyogok. Nem is tudta már, a homoktól könnyes-e a szeme, vagy a saját nyomorúságától. Felállt hát, és elindult be a házba.

- Jó reggelt! - csipogta az anyja a telefonba.

- ’Reggelt.

- Na, kinek van ma a születésnapja?

Libby már majdnem elfelejtette volna, ha Trish nem hívja előző este. Eredetileg úgy volt, hogy Wade-del a Kajmán-szigetekre utaznak ünnepelni, de abból nem lett semmi.

- Tudom, hogy nem akarsz eljönni, de jót tenne neked... Jeanie-vel és Sophiával megbeszéltünk egy kései villásreggelit a városban. Eljönnél?

Anya, most arra kérsz, hogy a születésnapomon menjek el veled és két korodbeli növel ebédelni? Nem egészen ezt terveztem.

A lány megrázta a fejét. Próbálkozik, legalább ezért mégiscsak el kéne mennem, gondolta. A bűntudattól, ami elfogta, hogy nem lelkesedik, még rosszabbul érezte magát. Örülnie kéne, hogy egyáltalán van valaki, aki fel akarja köszönteni, de ő nem örült. Rémesen érezte magát.

- Persze - mondta végül.

- Nagyszerű! Jeanie-nél találkozunk. Emlékszel még, hol lakik?

Libby lebiggyesztette az ajkát, és bólintott, bár ezt az anyja nem láthatta. Nagy sokára ki is nyögte:

- Aha.

Hát persze hogy emlékezett, hol lakik Jeanie! Az anyja nem tudta, de Jeanie volt Libby bizalmasa. Neki mindig el tudta mondani, ha már elviselhetetlennek találta az anyja követelőzését, és Jeanie mindig kész volt meghallgatni. Nagyszerűen bánt a gyerekekkel, és Libby elgondolkodott azon, vajon miért nem lehetett sajátja. Az ember azonban ilyesmit nem szokott megkérdezni, és Jeanie sem beszélt erről soha az évek során.

- Tizenegykor. Ott találkozunk.

- Rendben.

- Libby!

- Igen?

- Boldog születésnapot, drágám.

A lány nagy levegőt vett.

- Köszönöm, anya. Tizenegykor találkozunk.

Libbynek azon kívül, amit éppen viselt, már csak egy ruhája volt. A helyi postahivatalban kellett volna felvennie a csomagjait, amiket New Yorkban feladott, de kétszer is azt mondták neki, hogy még nem érkeztek meg. Így aztán, gondolta, megnézi, mennyire gyűrött a ruhája.

Kivette a nadrágját a táskából, és megrázta. Egész jó lett volna, de nem ment ahhoz a cipőhöz, ami rajta volt. Kiterítette a nadrágot az ágyra, és összepárosította a magával hozott inggel. A cipő megteszi, döntötte el kis gondolkodás után, hiszen megy a táskához.

Az egyetlen jónak a kimozdulásban azt találta, hogy mivel semmi ennivalója nem volt otthon, elmehet a piacra, ahol finom kávét adnak, és sokféle friss muffint.

A tavasz nagyon igyekezett, hogy olyan meleg legyen, mint a nyár, de reggelente még hűvös volt, és a ház előtti füvet harmattal vonta be. Délelőtt azonban alig volt hidegebb, mint bent a szobában, így Libby elhatározta, otthagyja a kocsit, és gyalog megy át a városon.

Nem igazán tudta, mit is mondjon majd Celia barátnőinek. Tökéletes élete immár távolról sem tökéletes, ő pedig nem tudta, hogyan kell valamit nem tökéletesen csinálni. Amióta csak az eszét tudta, az anyja mindig elvárta tőle a maximumot. Gyerekkorában sokat hisztizett a ruhák miatt, amelyeket az anyja rákényszerített, meg a becsavart haja miatt. Ha nem volt a legszebb a kézírása, ki kellett radíroznia, nemegyszer lyukat dörzsölt a papírba, amíg csak tökéletes nem lett. Az anyja nem tűrt ellentmondást.

Libby arra gondolt, vajon az apja kiállt volna-e mellette, de miután tízéves korában elváltak a szülei, az apja mindig az anyjára bízta az egyetlen lányukkal kapcsolatos döntéseket. És különben is, csak minden második hétvégén tudott volna bármiről is véleményt mondani. Amikor Libby tizennégy éves lett, az apja elköltözött egy másik államba, az anyja meg folytatta a szigorú nevelést.

Felnőttként Libby már meg tudta indokolni ezt a viselkedést. Az anyja megkeseredett és dühös volt, amiért egy olyan kisvárosban kellett élnie, amit nem ő választott magának, ezért a sikerrel kapcsolatos minden reménye a lányában volt. Úgy vélte, ha Libby nem lesz sikeres, akkor ő is kudarcot vallott mint anya. Libby viszont hiába értette meg ezt, mire felnőtt, az nem változtatott azon, amilyen hatással volt személyiségére a neveltetése.

Az is aggasztotta, hogy valójában cserben hagyta Celiát, mert nem olyan tökéletes, mint szerette volna. És most itthon van újra, egy olyan állásban, amelyhez túlképzett, és sem esküvőre, sem családra nincs semmi kilátása.

Vajon én tehettem volna bármit is a hivatali létszámcsökkentés ellen? Lehettem volna jobb menyasszony? - tépelődött. Intelligens nő lévén minden problémáját meg tudta oldani, ezekkel szemben azonban tehetetlen volt.

A Windmill Point Road és a Rappahannock Drive sarkán volt a város egyetlen lámpás kereszteződése. Gyerekkorában csak sárgán villogó jelzőlámpa volt, de az idő múlásával már mindhárom színt használták. Pirosat kapott, amikor odaért, ám azt nem vette észre, csak azt a teherautót, ami ott megállt. Egy 1969-es sárga Bronco volt.

Ezt onnan tudta, hogy ő is ott volt, amikor Pete megvette. Fölidézte, ahogy akkor közelebb csúszott a kopott ülésen a volánnál ülő fiúhoz, aki még nem döntötte el, megveszi-e a kocsit.

- Hogy nézünk ki benne? - kérdezte akkor Libby tréfálkozva.

Pete szerelmesen nézett rá, elmosolyodott, és azt mondta: - Az igazat megvallva sokkal jobban néz ki a kocsi most, hogy te is benne ülsz.

Pete és a bátyja a középiskolás éveik alatt végig arra spóroltak, hogy kipofozzák a pickupot.

Amikor a lány az emlékekből újra a jelenben találta magát, Pete kiszólt a nyitott kocsiablakból:

- Még mindig itt vagy?

Libby szeme összeszűkült, odafordult a fiúhoz, bár volt köztük egy üres sáv. Hát persze hogy még mindig itt vagyok!, akarta üvölteni. Nincs hova mennem. Akaratom ellenére ragadtam itt, most boldog lehetsz, de hagyj engem békén! Ám nem mondott semmit.

A lámpa zöldre váltott, és a lány bánatára a fiú indexelt és közelebb húzódott hozzá. Továbbhajtott és bekanyarodott, majd megállt a Rappahannock Drive-on. Elhaladt arra pár autó, és a lány azokat nézte, nem akart Pete felé nézni.

- Azt hittem, már elmentél - szólalt meg Pete, ahogy kiszállt a kocsiból. Libby látta, hogy két nő, akiket még gyerekkorából ismert, őket bámulja a piac kirakatából.

Pete közelebb ment, és zsebre vágta a kezét, összefogva a legombolt gallérú inge alját. Ha lazán volt öltözve, akkor is mindig tökéletesen nézett ki. Libby annyi mindent szeretett volna mondani Pete Bennettnek, hogy összetorlódtak a fejében a gondolatok, egyetlen szót sem tudott kinyögni. Ott állt némán, és a düh majd’ szétfeszítette, amiért egyetlen összefüggő gondolat sem jutott eszébe.

- Mit csinálsz te újra itt, Libby? - vágta oda a fiú dühösen, de a lány elég régóta ismerte ahhoz, hogy meglássa a düh mögött az igazi arcát, és akkor fogta csak föl, mennyire megbántotta ezt a fiút.

Libby nem akarta elmondani neki, mi történt vele az utóbbi hónapokban. Nem akarta megadni neki ezt az elégtételt. Nem kell Pete-nek többet tudnia, mint amit hajlandó vele közölni.

- Azért vagyok itt, hogy eladjam a házat - mondta közömbösen.

Az addig is jól látható harag még jobban kiült a fiú arcára, már minden kedvesség eltűnt róla.

-Túladsz rajta? - kérdezte, zöld szemével éppenhogy át nem döfte a lányt. Az arca vörös volt, állkapcsa megfeszült.

Igen, az a ház valaha Pete nagyszüleié volt. Most azonban, hogy Anne meghalt, Hugh pedig Pete-nél lakott, a lány nem tudta, miért érdekli a fiút a ház egyáltalán. Különösen, hogy Libby az anyjától hallotta, hogy Pete-nek nagyon szép háza van, amit saját kezűleg újított fel, egyenesen a vízparton, és nem is messze a gyerekkori házától.

- Aha.

- Miért? Nem elég jó?

Libby tudta, ez az egész nem a házról szól.

- Pete - mondta nagy levegőt véve, és próbálta kitalálni, hogyan is fogjon hozzá. Kezét összefonta a mellén, ha valaki látta, azt hihette, hogy fázik, de valójában csak azt akarta, hogy ne reszkessen annyira. Úgy érezte, különben darabjaira hullik.

- Mintha az egész város a tied volna, visszaröppensz, azzal a... - ujját előretartva hadonászott a lány előtt - .. .azzal a fensőbbséges, beképzelt modoroddal. Felbukkansz, hogy eladd a házat, és kicsit tollászkodj. Hát engem nem érdekel a sok pénzed, sem az a mindenkit lesajnáló viselkedésed. Senkit sem érdekel.

Libby már nyitotta a száját, hogy visszavágjon, de egyszerűen nem találta a szavakat. Erezte, hogy gyűlnek a szemében a könnyek, de elhatározta, visszatartja a sírást. Égett a gyomra az idegességtől, összeszorította a száját, hogy ne sikítson. Mit tudhat Pete?

A két hölgy a kirakatban beszélgetett, és bütykös ujjukkal Pete-re mutogattak, Libby meg úgy érezte, a legjobb lenne, ha megnyílna a föld, és őt elnyelné. Mindenét elveszítette, és most Pete közszemlére teszi a szerencsétlenségét. Égett az arca, remegett a keze.

- Te nem tudod, mit beszélsz - nyögte ki végül a foga közül.

- O, igen, elfelejtettem. Mi nem vagyunk elég okosak ebben a jelentéktelen városban, hogy bármit is megértsünk - mondta, majd hátralépett, szeme még mindig a lányon. Aztán szó nélkül megkerülte a kocsiját, beült, és elszáguldott.

Libby egy kis ideig csak állt ott, döbbenten, zavartan.

A lámpa zöldre váltott, elment arra még pár autó, és ez visszazökkentette a lányt a valóságba. Bement a piacra, és megpróbálta elkerülni a kirakatban ülő nők kíváncsi pillantásait, akik minden mozdulatát figyelték, a hátát szinte égette a tekintetük.

- Ez Celia lánya - suttogta az egyikük, majd mondott még valamit, de azt a lány nem értette.

Libby kamaszkorában mindenki számára világos volt, hogyan gondolkodik az anyja, és tett is róla, hogy mindenki más megtudja a lányával kapcsolatos terveit. Ezek a gondosan előkészített tervek most romba dőltek, és Libby úgy érezte, aki csak ránéz, látja a kudarcait. Végigment a pult előtt, és be a mellékhelyiségbe, ahol végre jól kisírhatta magát.

Negyedik fejezet

Miután Libbynek sikerült összeszednie magát, elindult a piactól Jeanie-hez a néhány háztömbnyi árnyas úton. Fejcsóválva állapította meg, mennyire kicsi ebben a városkában egy háztömb a New York-iakhoz képest. Egyszer hallotta, hogy húsz háztömbnyi távolság egyenlő egy mérfölddel, itt meg az egész White Stone székében nincs több egy mérföldnél. Míg távol volt, megnőttek az út menti juharfák, hosszú, keskeny árnyakat vetettek az útra.

Libby beszívta a sós levegőt, kezében egy River Market feliratú fehér papírzacskóban öklömnyi muffinokkal. Tudta, hogy a többiek melegen tartott csomagolásban, kora reggel készített sülteket fognak vinni, de tekintve a körülményeket, meg kell hogy elégedjenek a muffinjaival. Ezek is kézműves termékek, még ha nem is az ő keze művei.

Jeanie egy fehérre festett házban lakott, minden ablakban, szögletes virágládákban piros muskátli virított. A ház elejét végig elfoglalta a veranda, ahol Sophia és Celia már a hintán ringatóztak. Libby azon gondolkodott, vajon csináltak-e egyebet is az alatt a tizenkét év alatt, míg ő távol volt. Amikor tizennyolc éves korában elhagyta a várost, ezek a nők együtt ebédeltek, kártyáztak és Jeanie verandáján üldögéltek, és íme, tizenkét évvel később ugyanott vannak.

- Szia, szívem - integetett Celia Libbynek, ahogy a lány elhaladt az édesen illatozó jázminbokrok előtt.

A bejárati ajtót nyitva hagyták, csak a viharajtó választotta el Jeanie-től, aki hatalmas kebléhez ölelve tartotta a yorkshire terrierjét, miközben szabad kezével hevesen integetett Libbynek. A lányt magát is meglepte, hogy elmosolyodott.

Hiányzott neki Jeanie.

- Isten hozott itthon! - mondta Jeanie, egyik kezével kitámasztotta az ajtót, és kiengedte Rascalt, hadd futkározzon a verandán. - Hogy van az én kis születésnaposom? - kérdezte, és az egész arca mosolygott, korán őszülő ezüstös haja csak úgy lobogott utána.

- Jól vagyok - hazudta a lány. - Ezt hoztam - mondta, és átadta a zacskó muffint.

- Az isten áldjon meg - szólt Jeanie, átvette a gyűrött zacskót, és belenézett, szemöldöke föl-le járt az izgalomtól. Kivett egy áfonyás cukrozott muffint. - Éppen főzök bent, megyek, hozok neked egy széket - mondta, és átadta a muffint a lánynak.

- Ne fáradj, Jeanie, majd ülök a lépcsőn. - Libby észrevette, hogy Celia enyhe rosszallással néz rá. Ő már félrehúzódott, hogy Sophia és maga között helyet csináljon a lányának a hintán. Libby letört egy darabot a muffinból. - Jól vagyok itt - mondta, és leült a veranda lépcsőjére, mire a két nő visszacsúszott a kényelmesebb helyre. Libby figyelte az anyja reakcióját, attól tartott, hogy az asszonyt felidegesíti, hogy nem székre ül, hanem a lépcsőre, ám látta, hogy nem igazán zavarja.

A lány észrevette, hogy Sophia beszélgetni szeretne vele, de csak vigyorogni tud. Mivel Celia jó barátnője, nyilván tudja, miért jött vissza Libby, és ettől az egész olyan kínos lett. Hiszen mit is mondhatna? Örülök, hogy visszajöttél? Ha valóban tudja az okát, akkor ez durva lenne. A milyen volt New Yorkban sem sokkal jobb, nem igazán volt olyasmi, amit kérdezhetett.

- Koszos lesz a szép ruhád ott a lépcsőn - szólalt meg végül, és hagyta, hogy Libby mondjon valamit a beállt csendben.

- Köszönöm, jól vagyok itt, igazán.

Rascal felment a kertből a verandára, és szaglászni kezdte Libby új cipőjét, és akkor a lánynak feltűnt, mennyire nem odaillő a cipője sem. Visszavágyott New Yorkba, a hozzá hasonló emberek közé ahelyett, hogy az isten háta mögött, egy verandán üldögél.

Libby tizennyolc éves kora óta nem járt itthon. Mindig az anyja ment látogatni New Yorkba, azt mondta, inkább Libbynél tölti a vakációt, és élvezi a várost, no meg legalább kikerül White Stone-ból. Libby így valójában New Yorkban nőtt fel. Nem tudta, hogyan kell társalogni egy verandán, és a térdén egyensúlyozott muffint majszolni. Ő a közösségi hálózatépítéshez értett, meg ahhoz, hogy leintsen egy taxit, vagy martinit kortyolgasson. Mint a tenyerét, úgy ismerte White Stone-t, ahol, a legjobb tudomása szerint, nem volt egyetlen olyan hely sem, ahol martinit lehet rendelni, arról nem is beszélve, hogy egy barátja sem volt, akivel együtt megihatta volna.

New Yorkban az idő pénz, ott mindenkinek dolga van. Libby úgy érezte, kemény munkával felfelé tud haladni a szamárlétrán, és idővel rendes jövedelemre tehet szert, ami sikeres élettel és további lehetőségekkel jár. De nem azzal, hogy üldögél egy hintán a verandán, egy olyan városban, ahonnan a legközelebbi település egyórányira van, és semmi más nincs, mint házak és tengerpart. Míg ott nem hagyta White Stone-t, semmit sem ismert a világból, csak amit a tévében látott. Isten ments, hogy ez legyen a sorsa neki és majd a gyerekeinek.

Rascal fészkelődött, majd fölállt, és farokcsóválva várta, hogy Libby kinyissa neki az ajtót. A lány örült, hogy valami végre eltereli a figyelmét. De még mielőtt fel tudott volna állni, Jeanie már beengedte a kutyát, és felkapta az ölébe.

- Gyertek be mindnyájan, és egyetek, kész az ebéd.

Libby megtartotta az ajtót az anyjának és Sophiának.

- Libby, drágám, enned kell, annyira sovány vagy - mondta az anyja, ahogy a lánya is belépett utána a házba.

Túl sok ennivaló volt négy emberre, de itt így mennek a dolgok, Libby erre még emlékezett. Az asztal meg volt terítve azokkal az angol fűzfamintás tányérokkal, amelyeket Jeanie a régiségboltokban szedegetett össze az évek során. Minden tányéron púpozva állt a tojás, krumpli, kolbász.

- Hallom, árulod Hugh házát - szólt oda neki Jeanie, ahogy a lány leült az egyik tányérhoz.

A többiek csak néztek egymásra, szemmel láthatóan kínosan érezték magukat. Mi van, az én életem a téma, mégsem mer senki beszélni róla? - gondolta a lány. - Nyilván.

Celia, aki mások előtt mindig felvágott vele, most éppen ilyen könnyedén keresheti a barátnői sajnálatát is, ha elmondja Libby szomorú történetét a keserves életéről.

- Aha - felelte a lány, és letette a muffinját egy szalvétára, majd a villájára vett egy falatot a rakott krumpliból.

Jeanie bólintott, és szétteregette a szalvétát az ölében.

- Nagyon szép az a ház, mégsem kell senkinek - mondta.

- Tényleg szép - csicseregte Sophia is, és rágás közben hevesen bólogatott hozzá.

Libby feszülten figyelte Celiát, rettegett attól, hogy az anyja előhozza, mennyit fizettek érte, vagy valami más kínos dolgot, de az asszony csendben maradt.

- Hogy érted, hogy „nem kell senkinek”? Régóta hirdették már, mielőtt én megvettem? - kérdezte Libby, és elfogta az aggódás, vajon több munkával fog-e járni a felújítás, mint amit ő most a felszínen lát. Van valami a házzal kapcsolatban, amiről nem tud? Az anyja biztos elmondta volna, ha így lenne.

- Nem, az első héten lecsaptál rá - felelte Jeanie, és töltött magának a narancsléből, majd Libbyt is megkínálta vele. - De Hugh csak azért hirdette meg, mert Pete-nek sem kellett. - Libby megtöltötte a poharát, és továbbadta a kancsót, közben Jeanie-t hallgatta. - Úgy tűnik, sem te, sem Pete nem akartok most ott lakni. De hiszen ti ketten mindig is egyformán gondolkodtatok - tette hozzá, és kacsintott egyet.

- Libbynek új állása van - váltott témát Celia, és ezzel mindenki őrá figyelt. - Részmunkaidős könyvelő lesz Marty cégénél - mondta, a többiek meg bólogattak.

Libby nem bólogatott. Igen, ők egyformán gondolkodtak Pete-tel... mindenben, a jövőjüket kivéve. És ez éppen elég nagy dolog, ha ebben nincs egyetértés. De vajon mit csinált Pete az elmúlt tizenkét évben? Mert ő továbblépett. Vajon a fiú is? Minden este odabújik valakihez, csókokat ad a feje búbjára, miközben az a lány a mellén nyugtatja a fejét, mint annyi évvel ezelőtt ő? Libby az előtte levő tányérra összpontosított, hogy el ne sírja magát.

- No, akkor te, születésnapos, akinek már új állása is van, tőlünk is kapsz valamit - mondta Jeanie.

Sophia lenyúlt az asztal alá, és előhúzott egy kis ajándékos tasakot.

- Csak egy csekélység, gondoltuk, jól jön neked - mondta, és átadta a táskát Libbynek.

A lány az ölébe vette a lila szalagos tasakot. Gyorsan körülnézett, aztán bedugta kezét a selyempapírba, és kitapogatott egy hitelkártya méretű szögletes valamit. Amikor megnézte, látta, hogy ajándékutalvány a Wentworthbe, a helyi szerszámboltba.

- Köszönöm szépen - mondta a lány. - Ez nagyon kedves tőletek.

Közben meg azt gondolta, hogy a ház is pontosan olyan, mint ő, helyre kell hozni, hogy megint mutasson valahogy.

A lány lassan közeledett a háza felé, a kezében lóbálta az ajándékot, és megpróbálta megállapítani, ki lehet az a nő a ház előtt.

- Segíthetek? - kiabált oda neki.

A nő megfordult, elmosolyodott, és kinyújtott karral elindult Libby felé. Szűk szoknyájában csak aprókat tudott lépni, Libby minden lépésére ő kétszer annyit lépett. A házhoz vezető út előtt találkoztak, és kezet fogtak.

- Jó napot - mondta -, Veronica Redgrave vagyok. Az Our Home ingatlanirodának dolgozom.

Ők voltak a városban az egyedüli idegenek. Libby látta őket a kocsijukban, meg ahogy nagy hirdető táblákat állítanak fel a kertekben. A part vonzotta a fiatal ingatlanügynököket, akik azt hitték, a tengerre néző ingatlanok kapósabbak. Általában nem maradtak sokáig, miután rájöttek, hogy a legtöbben nem eladni akarnak, a nyaralók pedig rendszerint több generáción keresztül egy család tulajdonában voltak. Vajon ez a nő hogyan szerzett tudomást az ő eladási szándékáról? Netán Wade küldte?

Amikor Libby nem válaszolt, az ügynök hozzátette:

- Pete Bennett mondta, hogy el akarod adni a házat.

Pete? Mit törődik ő ezzel?

- Még nem terveztem, hogy eladom...

- O! - kiáltott fel az ügynök meglepetten. - Pete miattad hívott fel. Eleinte azt hitte, maradsz, de amikor megtudta, hogy el akarod adni, mindent megtett, hogy megkönnyítse neked, hogy mielőbb hazamehess.

- Komolyan? - Libby fejében egymást kergették a gondolatok, amiket el akart volna mondani Pete Bennettnek. Ő nem akart itt maradni, de az, hogy Pete sem akarta, hogy maradjon, arra ösztönözte, hogy akár azonnal is eladja a házat, akármennyiért is, fogja a pénzt, és elmenjen úgy, hogy soha többé ne is térjen vissza. - Tévedett. Még nem vagyok egészen kész, hogy eladjam. Sajnálom, hogy ideküldött téged - mondta, és megpróbálta összeszedni magát, de úgy érezte, menten felrobban. Kimerítő volt itthon lenni. Mi van, ha hónapokba telik, nem pedig hetekbe, míg. új állást talál? És mi van, ha nem hetekre, de akár évekre is itt ragad? Hirtelen úgy érezte magát, ahogy az anyja is érezhette.

Váltottak még pár udvarias szót, aztán Veronica Redgrave visszaült a kocsijába, és elhajtott, otthagyva Libbyt a hűvösen lengedező szélben. A lány megkerülte a házat, kiment a hátsó udvarba, csípőre tette a kezét, úgy nézte a hullámzó tengert. Ez a szépséges öböl volt az egyetlen, amire vágyakozva gondolt.

Eszébe jutott a szomszéd hátsó kertjében az a régi, autógumiból készült hinta, amely egy derékvastagságú fenyőágra volt felfüggesztve. Az anyja nem engedte fel rá, mert azt mondta, veszélyes, de a barátai rábeszélték, hogy nyugodtan üljön fel rá, amikor az anyja dolgozni megy. Közvetlenül kint volt a parton, és amikor Libby ellökte magát a fától, a hosszú kötél kilendítette a víz fölé, alatta vakítottak a fehér szikrák a hullámok hátán. Olyan volt, mint egy hatalmas inga, a lány meg erősen kapaszkodott a kötélbe, ahogy a szél belekapott. A keze izzadt az adrenalintól, egy pillanatra ott függött a víz fölött, majd megint visszalendült a partra. Libby reszketve felállt, majd riadtan ugrott egyet, és a vízbe csobbant. A csobbanás előtt volt egy pillanat, amikor a levegőben függött, már zuhant, és tudta, mi vár rá. Imádta ezt az érzést, bármennyire rettegett is tőle.

Ilyen volt az is, amikor elköltözött otthonról New Yorkba. Maga mögött hagyta az ismerős dolgok biztonságát, száguldott, lebegett, egészen a csobbanásig. Újra szerette volna érezni azt, amikor tudja, mi vár rá. Mindennél jobban akarta. Ez a kisváros, a beszólásaival, pletykáival és kísértetszerű lakóival, amit itt hagytam, ez nem lehet a végzetem, gondolta.

Aztán Pete jutott eszébe. Bárcsak meg tudná neki magyarázni a dolgokat, hogy megértse! Aztán elhessegette magától a gondolatot, megfordult és elindult a kocsijához, kezében az ajándékutalvánnyal. Talán összefutok vele a városban, és akkor majd jól beolvasok neki, amiért ideküldte azt az ingatlanost, gondolta.

Ötödik fejezet

A Wentworth szerszámbolt pontosan úgy nézett ki, mint akkor, amikor Libby még az apjával járt oda. Most sem szerette az üzlet dohos szagát, sem a betonpadló smirgliszerű érzését a lába alatt. Az utóbbi tíz évben kitanulta a fájlmegosztást, a hálózatépítés új formáit, élvezte, hogy mindezt az okostelefonján is meg tudja csinálni, ám a Wentworthnél semmi sem változott, még a nyomógombos pénztárgép sem.

A lánynak nem volt sok lehetősége. Nem tudott róla, hogy lenne belsőépítész a városban, úgyhogy a saját ízlésére és a bolt kínálatára kellett támaszkodnia, hogy végrehajtsa azokat a változásokat, amelyektől eladhatóvá vagy legalábbis kiadhatóvá válik a Roberts-ház.

A sok csavarról, szegecsről, pántról és más apróságról az emlékes dobozában található kincsek jutottak eszébe. Az anyja nemegyszer megpróbálta már kiüríteni azt a dobozt, mondván, meg kell szabadulnia a sok kacattól, kavicsoktól, kövektől, szalagoktól, de a lány nem volt hajlandó.

Utoljára akkor rakott bele valamit, mielőtt eljött New Yorkból. Egy eldobott szórólap volt, egy fél ív rózsaszín papírdarab, rajta egy off-Broadway-színdarab hirdetésével. Az utcán fújta a szél, amikor utoljára ment a lakása felé. Fölvette, kétszer összehajtogatta, majd berakta az emlékei közé a dobozba, mielőtt azt is becsomagolta. Abban a pillanatban, amikor ez a papírdarab keresztezte az útját, Libby megállt, és elnézte az előtte haladókat. A New York-iakat, akik elszántan siettek, tudomást sem véve arról, hogy valaki nézi őket. A szórólap kézzelfogható emlékeztetője lesz ezeknek az arcoknak, gondolta.

Volt a dobozban más emléktárgy is. Az a kavics, amit a kocsifeljárón szedett össze, amikor az apja végleg elment. Ott szorongatta a kezében, mialatt a többi kavics csikorgott az apja kocsijának kerekei alatt. Ahogy elhajtott, a lány még látta az apja szemét a visszapillantó-tükörben. Ragaszkodott továbbá egy kis gallyhoz is, amelyet a Pete ablaka alatti nyáriorgona-bokorról tört le aznap, amikor átment, hogy utoljára még lássa a fiút, mielőtt elköltözik, és soha többé nem tér vissza.

Libby annak idején tudta, az egyetlen módja, hogy Pete megértse őt, és ne akarja rábeszélni a maradásra, az az, ha egyenesen megmondja, mit gondol a távozásáról. Az a nap beleégett az emlékezetébe, mintha csak tegnap történt volna.

- Hogyan lehet itt bárki is sikeres? - mondta. - Én ambiciózus emberek között akarok élni.

- Szóval az nem jelent ambíciót, ha az otthonodhoz közeli helyen tanulsz tovább? - kérdezte méltatlankodva Pete. - Nem akarom elhinni, hogy ezt mondtad. - A fiú összeszorította a száját, és a padlót nézte. Amikor újra a lányra pillantott, mintha életében először látná, alaposan végigmérte. - Neked csak ez számít? És mi van a családoddal? Mi van a papával és a mamával? Nem akarsz a közelükben lenni? Mi van, ha isten ments, egyikükkel valami történik? Megér ennyit az ambíciód?

Libbynek igenis fontos volt a papa meg a mama. És az is, hogy láthassa őket, de nem tudott mit tenni. Elit egyetemre akart menni, hogy olyan emberekkel legyen körülvéve, akiknek hasonlóak a céljaik, akik próbára teszik, akik arra ösztönzik, hogy a lehető legjobbat hozza ki magából.

- Versenyszellemű egyetemre van szükségem, hogy eljussak oda, ahol az életben lenni akarok. Tudom, hogy ha valahol a környéken tanulok tovább, akkor a végén itt ragadok White Stone-ban. - Bosszantotta, hogy a fiún látszott, nem tetszik neki, amit mond. - Itt a maximum, amit remélhetek, egy lényegtelen állás az egyik kis irodaházban - folytatta, immár hangosabban. - Ez egy jelentéktelen kisváros, ahol nincs semmi lehetőség.

- Hűha! - mondta hitetlenkedve Pete, és a fejét csóválta. Egy darabig hallgatott, csak nézte a lányt, mintha nem akarna hinni a fülének. Aztán halkan megszólalt, az arca vörös volt, de látszott, igyekszik úrrá lenni a dühén. - Akkor menj, Libby.

Ennyit mondott csak, mielőtt sarkon fordult, és kiment a szobából.

Libby emlékezett rá, milyen szerencsétlennek érezte magát akkor, mert nem tehetett semmit, hogy megváltoztassa a helyzetet, sem azt, ahogy Pete a jövőjét elképzelte. Tudta, megbántotta a fiút, mégis, csak úgy tudott elmenni, hogy őszinte volt vele. Készen állt az utazásra, de nem tudott volna elmenni anélkül, hogy Pete-et lássa.

Kamaszkorukban mindig odament a fiú földszinti ablaka alá, a nyáriorgona-bokorhoz, és bekopogott. Ilyenkor Pete becsempészte a házba. Aznap, amikor elutazott, senkinek sem szólt arról, hogy elmegy Pete-hez, úgysem értették volna meg. Odament az ablakhoz, de nem kopogott. Csak elbúcsúzni akart egyetlen pillanatra. Pete az ágyán feküdt, olvasott. Vonásai nyugodtak voltak, arckifejezése közömbös, más, mint amikor utoljára találkoztak. A könyökére támaszkodott, Libbynek az jutott eszébe, hogy talán sosem látja többé azt a kezet. Elnézte az ujjait, az erős alkart, a fiú szemét, ahogy olvas, ahogy a háta emelkedik minden egyes levegővétellel. Tudta, hogy a veszekedésük után, amikor azokat a sértő dolgokat a fejéhez vágta, a fiú nemigen fogja őt meglátogatni.

Nagyon elszomorította az elválás véglegessége. Az ablakon keresztül látta azt, akit életében először megcsókolt, aki mellette állt, amikor rosszul ment a sora, az egyetlen embert, akit valaha szeretett. Hagyta, hadd folyjanak a könnyei, legalább elhomályosították a látását. Hirtelen belehasított a félelem, amikor arra gondolt, mit is készül feladni. Mindent itt hagy, amit ismer, az ismeretlen jövő miatt. Megpróbált okoskodni, hiszen csak tizennyolc éves. Majd továbblép, kialakítja az életét New Yorkban, és elfelejti a szívét mázsás kőként nyomó bánatot.

Libby szorosan markolta a bokor egyik ágát, nem akarta elengedni. Annyira szorosan, hogy eltört a kezében. Ez a reccsenés vitte vissza a valóságba, és a kis gallyal a kezében rohanni kezdett, minél messzebb onnan.

- Segíthetek? - szólalt meg a háta mögött egy idősebb úr, kizökkentve a lányt az emlékezésből.

Libby nagyot szívott a dohos levegőből, amitől visszazökkent a jelenbe.

- Köszönöm, csak nézelődöm - felelte, és nagy nehezen mosolyt erőltetett az arcára.

A férfi kedvesen nézett rá, ajka nem is látszott fehér bajusza alatt. Libby megismerte, ugyanaz volt, aki már akkor is itt dolgozott, amikor ő még kislány volt.

- Ha szüksége lenne rám, szóljon, ott leszek, elöl - mondta a férfi, és elindult az ajtó felé.

Miután Libby megint magára maradt az emlékeivel, körülnézett a vasboltban. Korábban nem érdekelte, ám most, hogy látta, mennyire jól jelképezi a várost, és mennyire más, mint New Yorkban bármi, újra elmerült egy másik időben. Minden ilyen itt, White Stone-ban, gondolta. Minden sarkon emlékek lesnek rá, mindegyik új meg új érzést hoz felszínre.

Teljes erővel hasított bele most ugyanaz a félelem, ami akkor, amikor ott látta Pete-et olvasni a szobájában, félelem attól, hogy mit veszíthet azzal, hogy elhagyja a fiút. Vajon helyesen döntöttem?- futott át a fején. Képtelen volt az előtte levő tárgyakra összpontosítani. Fuldoklott, úgy érezte, nem tud elég gyorsan eljutni az ajtóig, mintha a levegő folyékonnyá vált volna körülötte, mintha a víz alatt lett volna. Túl sok volt ez így együtt, a gyerekkor képei és Pete elhagyásának emléke. Elrohant a boltos mellett, ügyet sem vetve annak kérdő tekintetére, kirontott az ajtón, és nagyot szívott a friss levegőből. A nap melege nyugtatólag hatott rá. Odament a szerszámbolt és a szuvenírbolt között álló pádhoz, és leült.

Tizennyolc éves korában elsősorban saját magára gondolt, és arra, mennyire hiányzik neki Pete. A fiú volt az, aki mindig meg tudta nyugtatni, oldotta az iskola vagy a családja miatti szorongását. Amikor vele volt, semmi más nem számított. Esténként, egyedül a kollégiumi szobájában, tudva, hogy nem telefonálhat, nem hallhatja a fiú hangját, úgy érezte, szó szerint megszakad a szíve. Sokszor sírta tele a párnáját, már-már elviselhetetlen volt a szívfájdalma, szinte levegőt sem kapott. Korábban inkább a saját érzéseivel volt elfoglalva, most, harmincévesen megváltozott a nézőpontja. Most azt szerette volna tudni, a fiú mit gondolt, amikor aznap otthagyta, ő mit érzett.

Egy kocsi fékezett a járda mellett, és Libby odanézett, nem Pete-e, de nem ő volt. Egy nő szállt ki belőle, és bement az ajándékboltba. Libby megkönnyebbült, mert nem volt benne biztos, kész-e már találkozni a fiúval. Nem tudta kigondolni, mit is akar mondani, csak azt szerette volna, ha Pete megismeri az ő álláspontját. De hogyan magyarázhatná el, és vajon ettől jobb lesz valami? Mert az igazat megvallva, az a siker, amiben eddig része volt, csak New Yorkban elérhető. És Pete is biztos meg van elégedve azzal az életformával, amit kialakított magának. Lehet, hogy hagyni kéne az egészet, hadd haragudjon továbbra is?...

- Libby Potter?

Fölnézett, és látta, hogy egy gödröcskés arcú és szabályos, hófehér fogú kis barna lány mosolyog rá, a karjáról bevásárlószatyrok lógnak le.

- Nem hiszem el!

- Catherine, te vagy az?

Catherine volt az egyik legjobb barátnője az iskolában, ráadásul a szomszédban lakott. Az évi rendes karácsonyi üdvözlésen kívül évek óta nem beszélgettek, de Catherine is azok egyike volt, akikkel, ha az ember évek óta nem látja őket, akkor is ott folytathatja, ahol abbahagyta, mintha egyetlen nap sem telt volna el a legutóbbi találkozásuk óta.

Megölelték egymást, a lány majdnem felborította Libbyt a karjáról lecsúszó szatyrokkal.

- De régen láttalak! Hol voltál? - kiáltotta, majd hátralépett, és megrázta a fejét.

- New Yorkban.

- Jó, hát azt tudom. Azt mindenki tudja. De úgy értem, miért csak most jöttél haza? Mindenkinek annyira hiányoztál!

- Ti is nekem - mondta Libby, és először gondolta komolyan, amióta itthon volt. Őszintén sajnálta, hogy nem tartotta a kapcsolatot senkivel, és most mindez a nyakába szakadt.

- Pete tudja, hogy itthon vagy?

Libby gyomrában aggodalom, sértettség és szégyen kavargott. Catherine számára ez csak egy egyszerű kérdés volt két emberről, akik valaha nagyon közel álltak egymáshoz, de Libbynek olyan volt, mint valami vallatás, vagy egyenesen ítélet. Úgy érezte, Catherine valójában ezt akarja mondani: Tudom, mit mondtál Pete-nek, amikor elmentél, és hát én is itt élek. En is jelentéktelen vagyok?

- Igen, összefutottunk.

- Add csak ide a telefonodat - nyújtotta ki a kezét Catherine -, beírom a számomat, aztán majd keressük egymást. Nagyon jó lenne összejönni. Mennyi ideig maradsz? - kérdezte a lány, miközben szélsebesen nyomogatta a gombokat.

- Jó lenne összejönni, igen - mondta mosolyogva Libby is. Örült Catherine-nek, jólesett ismerős arcot látni. - Felújítom a Roberts-házat eladásra, úgyhogy addig maradok, amíg az tart. Talán lenne pár ötleted. Emlékszel, amikor kifestettük a szobádat? - kérdezte kacagva Libby.

- Hát persze! Azt hittük, világossárga a festék, aztán kiderült, hogy sárgászöld. Az összes bútorom barna volt, emlékszel, és megpróbáltuk fehérre festeni, hogy kicsit visszafogottabb legyen az összhatás. Azt hittem, megölnek a szüleim.

Együtt kuncogtak, és Libby nagyon hálás volt a pillanatnyi megkönnyebbülésért.

- No, akkor aztán majd hívj - mondta Catherine, és visszaadta Libbynek a telefont.

- Mindenképpen hívlak!

- Akkor nemsokára találkozunk.

- Jó, szia! - Libby arra gondolt, mennyivel nehezebb szembetalálkozni az emberekkel, mint otthagyni őket.

Elhatározta, hogy siet vissza a házba. Nem akart összefutni Pete-tel. Tudta, össze kell magát szednie, mielőtt újra látják egymást.

Hatodik fejezet

Még mindig járt a kocsi motorja, amikor Libby ránézett az üzemanyagszint-jelzőre. Meddig üljek még itt? Az ajtóra pillantott, vajon kijött-e már Pete. A visszapillantó tükrében látta, hogy a fiú kocsija a postahivatal előtt áll. Mi tart neki ennyi ideig? Miért nem jön már ki, ül be a kocsijába, és hajt el? Libby úgy érezte, még nem áll készen arra, hogy találkozzanak. Még csak azt sem találta ki, mit is akar neki mondani, azt sem tudta igazán, mit is érez.

Hirtelen összerezzent az ijedtségtől, amikor kopogtak a kocsija ablakán.

- Nincs jobb dolgod, mint utánam leskelődni a posta előtt? - kérdezte Pete, amikor a lány leengedte az ablakot.

Kék póló volt rajta, és drapp rövidnadrág, a haját összekócolta a szél. Fél kezével az ajtónak támaszkodott, jól látszottak erős izmai. A fiú mindig is vékony volt, bár megpróbált kicsit hízni, ám a lánynak úgy tetszett, ahogy volt. Libby lázasan kereste Pete szemében a kedvesség apró jelét, azt, hogy nem gyűlöli őt, de semmit sem látott. Nem mosolygott, ahogy mindig, erős állkapcsát megfeszítette, az arca nem árult el semmit.

- Vártam, hogy bejössz, de te csak itt ültél.

- Te rám vártál? - kérdezte a lány, és kikapcsolta a motort.

- Aha. Szeretném tudni, mikor mész el.

- Fogalmam sincs - felelte Libby halkan. Lehajtotta a fejét, égett a szeme a feltörekvő könnyektől. Minden valaha volt érzése visszajött Pete láttán, olyan volt, mintha egyetlen napra se ment volna el. Azt akarta, hogy a fiú mosolyogjon, az ujjait simogassa, amikor fogják egymás kezét, mint sok évvel azelőtt. Ott állt előtte, mégis oly távol. Libby nagyon szerette volna, ha a fiú megérti, mennyire sajnálja, hogy megbántotta. Attól félt azonban, ha ezeket elmondaná, még rosszabb lenne minden. Végül is valamikor újra el kell mennie. Neki olyan lehetőségekre volt szüksége, amik itt, White Stone-ban nem álltak rendelkezésére, és a beszélgetésük óhatatlanul is visszakanyarodna ehhez a tényhez. - Amint tudok, akkor megyek el.

- Helyes - mondta Pete, és kifújta a levegőt, majd elnézett a kocsi fölött, mintha keresne valamit.

- Nézd, megértem, hogy nem akarsz engem itt látni. Az ingatlanügynök elég világos üzenet volt.

A fiú nem szólt semmit, de Libby mintha látta volna, hogy elgondolkodik ezen.

- Megengednéd, hogy kiszálljak? - kérdezte Libby, és nyelt egyet, mert nagyon kiszáradt a szája. - Át kell vennem néhány dobozt...

Pete hátralépett, hogy a lány kinyithassa az ajtót. Amikor kiszállt, majd becsukta a kocsiajtót, megállt a fiúval szemben. Még mindig el akart mondani mindent, de nem tudta, hogyan kezdjen bele, így aztán csak ennyit mondott:

- Sajnálom, amit akkor mondtam, mielőtt elmentem.

Ránézett a fiúra, és örült, hogy a szemébe süt a nap, mert arra foghatta feltörő könnyeit. Megint csak az enyhülés jeleit kereste Pete arcán, de az, ha érzett is valamit, nem mutatta.

- Pete - szólalt meg Libby, és tett egy lépést felé -, én ezt a helyet hagytam itt, nem téged. Nem akartam elszalasztani az alkalmat, hogy valami többre vihessem. A kapcsolatunk az én választásomnak lett az áldozata. Én nem veled akartam szakítani.

Pete beletúrt a hajába.

- Még mindig nem érted.

Libby körülnézett, hogy biztos legyen benne, senki sem bámulja őket, de szerencsére egyedül voltak. Mit nem ért ő? Várta a magyarázatot.

- Te egyszerűen lenézed azt, ahol élek. - Libby arca égett pusztán attól is, ahogy ránézett a fiú ingerült arcára. - Úgy teszel, mintha itt mi valamennyien hülyék lennénk, senki sem olyan jó, olyan okos, mint te.

Libby érezte, ahogy gyűlnek a könnyei, és egyre vörösebb az arca a hőségtől és a zavartól. Megpróbált valamit kinyögni, de üresnek érezte a fejét.

- Kiforgatod a szavaimat - mondta, de elcsuklott a hangja.

- Nem, nem forgatom ki - felelte Pete. - Amikor kicsik voltunk, utáltad azt, ahogy az anyád viselkedik. Megőrültél tőle. És tudod, mi van? Az, hogy pontosan olyan vagy, mint ő.

Jaj, hogyan is tehetném ezt jóvá?, gondolta a lány. Pete-nek igaza volt. Ő sikerre vágyott, arra, hogy úgy érezze, elért valamit az életben, a fiú meg másképp látja ezeket a dolgokat. Szerinte azzal, hogy lenézi White Stone-t, őt, Pete-et is lenézi. Pedig nem így van, gondolta.

Ő együtt akart lenni Pete-tel. Megkérte, menjen vele a Columbiára, ám a fiú nemet mondott, és hozzátette, hogy nem akar elszakadni a szeretteitől. Így aztán ő, Libby is az áldozata Pete választásának, nem? Miben különbözik a kettő?

Akaratlanul is kicsordult a könnye, és végigcsorgott az arcán, mire a fiú láthatóan megenyhült. Sosem szerette sírni látni.

Libby a keze fejével letörölte a könnyeket az arcáról.

- Elengednél? El kell hoznom a dobozaimat - nyögte ki, de akkor már csak úgy folyt a könnye. Elviharzott a fiú mellett, és könnyáztatta arccal, futva indult át a parkolón. Ahogy belépett a postahivatalba, még látta Pete-et, de az már egy férfival beszélgetett, akit Libby még gyerekkorából ismert. Ő teljesen összetört a találkozásuktól, Pete-nek meg arcizma sem rezdült? Libby megpróbált nem gondolkodni, mert már megint zokognia kellett.

Könnyeit visszanyelve pár percet várakozott bent, és néhány postai alkalmazott, látva, milyen állapotban van, elkezdte kihordani a dobozait, a végén úgy tornyosultak az előtérben, mint a legókockák. Aláírta az átvételi elismervényt, majd a lábával kilökte az ajtót. Miközben nyitva tartotta, az egyik doboztorony felé nyúlva érezte, ahogy a por összegyűlik a tenyerén.

Ott küszködött a nehéz dobozokkal, és az ajtó is állandóan rázáródott. Látta, hogy a postások szívesen segítenének neki, de nagyon hosszú volt a várakozók sora. Libby beékelte az egyik dobozt az ajtóba, és a kezébe vett egy másikat, de az annyira nehéz volt, hogy majdnem elejtette.

- Te ebben a ruhában jöttél dobozokat cipelni? - kiáltotta oda Pete a parkolóból. - És nem fognak beférni a kocsidba... - tette hozzá, miközben összefont karral támaszkodott a teherautójának. Aztán nagyot sóhajtva mégis odalépett a lányhoz. - A nagyobbakat berakom a teherautómba, a többit meg begyömöszöljük a tiedbe. Te csak maradj itt, majd én kihozom a dobozokat.

Libby odament az autójához, és éppen kinyitotta a csomagtartót, amikor megcsörrent a telefonja. Nem akarta felvenni, mert érezte, ha most meg kellene szólalnia, elsírná magát. De látta, hogy Wade hívja. Mivel már említette Wade-nek a hivatalos papírokat, a kíváncsisága győzött. Lehet, hogy a házzal kapcsolatban hívja, vagy mert valamit otthagyott, mindkét esetben válaszolnia kell. Legfeljebb megmondja, hogy most nem ér rá, és majd visszahívja.

- Halló! - mondta, miközben Pete-et nézte a szeme sarkából. Wade hívása miatt lüktetni kezdett a halántéka.

A férfi nem is köszönt, rögtön belekezdett:

- Azt szeretném tudni, meddig maradsz még ott, mielőtt meghirdeted a házat.

Libby a görcsbe állt vállát kezdte masszírozni.

- Wade, egy darabig még szükségem Van a házra. Ott akarok lakni, amíg vissza nem tudok menni New Yorkba.

- Hogy micsoda? Nem hinném, hogy ez jó ötlet.

Libby látta, hogy Pete az ő kocsija mellé parkolt a teherautóval, és már rakta is befelé a dobozokat.

- Wade, értsd meg. Amíg itt vagyok, fizetem az egész jelzálogkölcsönt. De szükségem van egy helyre, ahol lakom.

Tudta, hogy bár a férfi már nem érez semmit iránta, nem lesz könyörtelen.

- De csak ideiglenesen, Libby. Attól még rendbe kell hoznod a házat úgy, hogy el lehessen adni vagy kiadni. Valójában szeretnék keresni valamit ezen a befektetésen.

- Ne aggódj. Én is csak ideiglenesnek gondoltam - nyugtatta meg a férfit, majd összerezzent, mert miközben fel akart emelni egy dobozt, nekiütközött Pete-nek, aki kiismerhetetlen arccal nézett rá. - Figyelj, majd később beszélünk - mondta, és kinyomta a telefont.

Pete leporolta a kezét.

- Sietnem kell, ha segíteni akarok neked, mert rá kell néznem a papára.

Amióta csak ismerték egymást, azaz a lány életének több mint felében, mindketten papának hívták Pete nagyapját. Egyiküknek sem volt jelen az apja kamaszkorukban. Amikor a lány tizenegy éves volt, és megismerkedett Pete-tel, éppen az apahiány vonzotta őket egymáshoz. Helen, Pete anyja megtette, amit tudott, egyedül nevelte Pete-et és a bátyját, Ryant, de a papa és a mama ott laktak az utcában, és mindig készek voltak segíteni a lányuknak és az unokáknak.

Libbyhez igazán a papa állt közel. Ő megértette, és fenntartás nélkül elfogadta a kislányt. Libbynek New Yorkban nagyon hiányzott a papa, azt szerette volna, ha valahogy kapcsolatban maradnak, de mégsem kereste. Most nehéz szívvel gondolt rá. Tudta, megromlott az egészsége, és fájlalta azt a tizenkét egészséges évet, amit kihagyott.

Megállt a teherautó mögött, leállította a motort, és kiszállt az autóból. Előreszaladt, míg Pete a legnagyobb dobozokat cipelte, megfeszültek az izmai a súly alatt. Libby kinyitotta és belökte az ajtót. Pete óvatosan lerakta az előszobában a dobozt, majd félrerúgta az útból.

- Tetszik, amit itt csináltál - mondta, miután körülnézett.

Mivel a helyiségben csak egy kanapé volt, meg egy asztal, rajta egy igen kicsit televízióval, a lány gúnyolódásnak ítélte a megjegyzést. Rendben, szereti ő a szarkazmust. Mindenesetre jobb, mint a korábban tapasztalt utálat. Azt azonban tudni szerette volna, hogy Pete-nek is annyira fáj-e, mint neki, hogy ők ketten itt vannak, ebben a házban. Valójában akkor érkezett haza, amikor Pete-tel találkozott, mert ő volt a mindene, hiszen együtt nőttek fel. Amikor az anyja már nagyon sokat szekálta, és a lány úgy érezte, nem bírja tovább, Pete volt az, aki föl tudta vidítani, aki megmutatta, hogyan lehet boldognak lenni a sok dráma ellenére is.

De, ami mindennél fontosabb: Pete szerette. Gyakran mondogatta is, amitől a lány érinthetetlennek érezte magát. Elváltak útjaik, mint ahogy megesik annyi sok középiskolás szerelmespárral, és most a valóság meg a múlt közötti senki földjén találták magukat. Libbyre nagyon erősen hatott ez az érzés, a szeme megtelt könnyel, pislogott, de attól azért csak kibuggyantak a könnycseppek. Szipogva törölgette a szemét.

- Csak vicceltem - mondta Pete, és kicsit kedvesebben nézett, mint addig. - Ha megtartod az ajtót, hozom a következő dobozt.

Libby bólintott, még mindig teljesen üres volt a feje. Ő már nem az az ember, aki valaha szerette Pete-et. Valaki más lett. Mintha két ember lakott volna benne, az egyik át akarta ölelni, és nem engedni el soha többé, és újra meg újra elmondani neki, mennyire sajnálja. A másik énje pedig visszavágyott a városba, az igazi életéhez.

Gyerekkacaj ébresztette fel a gondolataiból. Ahogy ott állt a nyitott ajtóban, meglátott két kisfiút, az egyik magas, vékony, a lába akár egy labradoré, túl nagy a testéhez, a másik, egy barna hajú, alacsonyabb, focilabdát szorongatott a hóna alatt, Pete pedig játékból üldözte.

- Nem tudsz megfogni! - kiáltotta a kisebbik.

- Hogy nem-e? - szólt vissza Pete, gyorsított, felkapta a gyereket, akinek a labda kiesett a kezéből. Boldogan felvisított.

- Na, most jól leszereltelek - mondta Pete, lerakta a fiút, és odagurította neki a labdát.

Vajon kik lehetnek?, csodálkozott Libby, és hirtelen elfogta a szorongás. Csak nem az ő gyerekei? Vajon otthon várja egy szerető feleség, a saját családja? Pete annyira jól elvolt a fiúkkal, olyan boldognak tűnt. Kis korukban ismerte ezt az oldalát is, a játékosat, de most, hogy felnőttként látta, ahogy a gyerekekkel bánik, a lány úgy érezte, sokkal többet veszített, mint amit eddig gondolt.

- Fölállítod nekünk azt a hintát? - kérdezte a nyúlánkabb.

Pete megállt, mintha a kérdésen gondolkodna, ám akkor észrevette Libbyt, és a lány, tizenkét év óta először megpillantotta azt a bizonyos mosolyt. Pete nem rá mosolygott, inkább a fiúkra, de Libby nem bánta. A látványába beleremegett, elkezdődött a gyomránál, és jött föl, egészen a torkáig. A két fiú odanézett, úgy tűnt, csak most vették észre, hogy ő is ott van.

- Ő ki? - kérdezte a kisebbik.

- Ő Libby. Libby, ő Thomas, ő pedig - mutatott a magasabb fiúra - Matthew. Ez most Libby háza - tette hozzá -, a papa már nem lakik itt.

- De azért majd még átjössz? - kérdezte a nagyobbik.

Pete Libbyre nézett.

- Talán - mondta elkomorult arccal, majd visszafordult a fiúkhoz.

Libby tudta, mit értett Pete a „talán” alatt, fiatalkorukban sokat tréfálkoztak ezen. Ha a fiú szeretett volna valamit az anyjától, amit nem kapott meg, akkor, hogy megnyugtassa, az asszony azt mondta, „talán”. Pete így beszélt erről: Az anyámnak három válasza van: igen, nem és nem, de a második nemet talánnak nevezi.

Ezért aztán a nem helyett ők ketten is mindig „talán”-t mondtak.

Mint villámcsapás érte egy másik emlékkép. Evek óta nem gondolt rá. Pete egyszer leszorította, és csókolta meg csiklandozta, ő meg kiabált:

- Engedj el!

Pete erre szorosabban fogta, és mielőtt újra megcsókolta volna, azt mondta azzal a bizonyos mosollyal: Talán. Libby ekkor addig ficánkolt alatta, míg el nem engedte a lány csuklóját, hogy át tudja ölelni a nyakát, még mindig vihogva. Vajon miért jött elő most éppen ez az emlék? Százszor mondták egymásnak, hogy „talán”, de most ezt idézte fel.

Bár Libby tudta, minden bizonnyal jobb így, mégis elszomorodott, amikor meghallotta, mit válaszolt Pete a fiúknak. De nem is kell hogy idejöjjön, gondolta a lány, mert ha újra barátok lennének, az csak megnehezítené az elválást, ha megint New Yorkba költözik.

- Most Libbynek kell segítenem. Később találkozunk.

A fiúk elszaladtak, a vékonyabbik integetett Pete-nek, a kisebb pedig felrúgta a labdát jó magasra, majd végigfutottak a ház melletti kavicsos úton.

- Kik voltak ezek a fiúk?

- Lent laknak a parton. A felső szomszédban. Ígértem nekik egy autógumiból készült hintát úgy egy héttel azelőtt, hogy a mama meghalt, tudod, amilyen Catherine-éknél volt.

Libby felidézte, amikor a fiú olyan messze kilökte a víz fölé, hogy majdnem elengedte a hintát, annyira reszketett a gyomra. O, de régen volt!

- De most, hogy a mama meghalt, a papa pedig... - Pete a földre szegezte a tekintetét, és a port rugdosta.

Libby a viselkedéséből tudta, hogy küszködik valamivel, így látva a fiút, az az érzése támadt, hogy meg kell védenie, átsegítenie valamin, bármi legyen is az.

- Hagyd a dobozokat, és gyere be. Mondd, mi van a papával. Nagyon hiányzik.

Vajon miért mondtam ezt most, hiszen mindennek ellentmond, amit tennem kéne, gondolta a lány. Tudta, csak megnehezíti a dolgokat, ha közelebb kerül Pete-hez, félt, hogy fájni fog, ha megint elutazik.

- Nem lehet, most tényleg mennem kell - felelte a fiú, és a lány látta, hogy az ő papa iránti aggodalma kicsit meglágyította Pete-et. Hiszen ő is jól tudta, mit jelent az öreg a lánynak. - Kiveszem a dobozaidat a kocsimból, és megyek. Muszáj megnéznem a papát. Egész délelőtt egyedül volt, és néha, ha túl sokáig van magában, azt hiszi, elmehet sétálni... Elfelejti...

- Miért? Nem mehet el sétálni?

- Nem, hiszen nem találna haza. Demencia...

Hugh Roberts, aki olyan erős, olyan okos volt... A lány el sem tudta képzelni, hogy vele ilyesmi megtörténhet. Kereskedő volt, egészségügyi termékeket árult. Azt beszélték, bármit el tud adni, annyira vágott az esze, annyira szerette a munkáját. Így aztán nehéz volt megemészteni, hogy egy ilyen éles eszű embernek valami baj van az agyával. Micsoda veszteség! Mintha Anne halála nem lett volna elég, Pete-nek most még ezzel is meg kell birkóznia.

- Tudja... tudja, hogy te ki vagy?

- Igen, a családjára emlékszik. A mamára is... Annyira azért még nem előrehaladott az állapota. Csak éppen kicsit feledékeny.

Hűvös szellő zörgette meg a faleveleket, Libby felnézett. Az ég fényes kék volt, a gomolyfelhők olyanok, akár a tejszínhab. Vajon Anne lát minket, kettőnket itt, futott át a fején. Mit gondolna most, látva, hogy Libby a házában lakik, és annyi év után az ő unokájával beszélget, aki Hugh-t gondozza. A lány szinte érezte az asszony jelenlétét.

- Tudnál segíteni? Nézzük csak, be tudjuk-e vinni a maradék dobozokat!

Libby kiment a fiú után a teherautóhoz, együtt rakodták ki a dobozokat, majd a nappali közepére hordták, majdnem elfoglalták az egész padlót.

- Köszönöm - mondta a lány, és beletörölte kezét a nadrágjába.

- Szívesen.

Pete tett egy lépést a lány felé, és abban a pillanatban Libby úgy érezte, hogy az idő megállt arra a tizenkét évre. Mintha most is az a tizennyolc éves lány lenne, aki akkor.

- Sajnálom - dadogta, és nem tudta, mit mondhatna még. Sajnálta, hogy megbántotta Pete-et, sajnálta, hogy nem látogatta meg a mamát, sajnálta, hogy nem töltött el több időt a papával. Sorolhatta volna, mi mindent sajnál még, és érezte, ez az egy szócska nem elég, de nem tudott mit hozzátenni. - Sajnálom - mondta halkabban, és a padlót nézte.

- Jól van - felelte Pete.

Mit érthetett az alatt, hogy „jól van”? Jól van, tudja, hogy Libby sajnálja? Jól van, és már nem haragszik rá? Jól van, mindegy neki? Libby megpróbálta meglátni a választ Pete arcán, de nem látott semmit, sőt a fiú már nem is mosolygott. Libby azt szerette volna, ha mosolyog. Szüksége volt a mosolyára, attól mindig minden jobb lett.

- Figyelj csak! Boldog születésnapot! - mondta, és éppen csak egy picit hajlott fölfelé a szája sarka. A lánynak összeszorult a gyomra, már ettől az egészen kis ragyogástól is alig kapott levegőt. - Kaptál valami szépet? - kérdezte, látszott, hogy valamin erősen gondolkodik. Sikerült végre valóban meggyőznie, hogy igazán sajnálja, amit akkor mondott neki? Tudnia kellett, hogy mindegy, mit mond Libby a helyről, ahol él, őróla nem az a véleménye.

Különös késztetést érzett, hogy a fiú zsebébe téve a kezét odahúzza magához, ahogy mindig is tette, de meggondolta magát.

- Igen - mondta bólintva, és arra gondolt, mennyire jó Pete közelében lenni. Éppen elég ajándéknak. - Igen, kaptam.

Hetedik fejezet

Libby összehajtogatott néhány üres dobozt, és az emeleten a falnak támasztotta, remélve, hogy inkább előbb, mint utóbb újra telepakolja. Kinyitotta az emeleti utolsó szoba ajtaját. Bent a sarokban volt a padlásfeljáró, úgy gondolta, a padláson tárolja a dobozokat, amíg újra szüksége nem lesz rájuk. Meghúzta az ajtónyitó zsinórt, az ajtó a zsanérnál lebukott, és a lány meglátta az összecsukható falétrát. Szétnyitotta, és a legalsó fokra állva ellenőrizte, elbírja-e. Erősnek tűnt, úgyhogy a lány fogott pár dobozt, és felmászott.

A ház két végén levő szellőzőnyíláson beáramlott a meleg tavaszi levegő, Libbyt azonnal megcsapta a hőség, amint fölért. Por- és esőillat terjengett a levegőben. Libby meghúzta a csupasz villanyégő láncát, hogy lásson a szűk kis helyen. Amint kigyúlt a fény, a lány meglátott egy tekercs régi padlószőnyeget, és néhány csempét, ami az egyik fürdőszobából maradt.

Kisimította haját az arcából, és a füle mögé dugta a kiszabadult tincset, majd ledobta a kilapított dobozokat a földre. Nagy porfelhő szállt fel a nyomukban. Megfordult, hogy lemenjen, de megállt, mert megpillantott egy, a linóleumpadló alól kikandikáló elsárgult borítékot. Kíváncsian kihúzta, azt gondolta, talán régi fényképek lesznek Robertsékről. Amikor megfordította, látta, hogy „Anne” van ráírva, és egy sárgás papírlap van benne.

Annyira ragadt a bőre a fenti párás levegőtől, hogy elhatározta, leviszi a borítékot, és majd a parton olvassa el, ahol jár a levegő. Kiment a verandára, megborzongott a tengeri szellőtől. A borítékban egy Anne-nek szóló levelet talált. Ösztönösen körülnézett, hogy meggyőződjön róla, senki sem nézi, és bár a Roberts-házban igazán egyedül volt, mégis úgy érezte, tilosban jár.

Az ajkát rágva kezdte olvasni a levelet, és nem is tudta, olvassa-e tovább, hiszen Pete nagyanyjának szólt. Még egyszer körülnézett, valóban egyedül van-e. Hogy egészen biztos legyen ebben, lement a partra, hogy a függőágyban ne zavarja meg senki.

Leült, elhelyezkedett kényelmesen, a hinta kötelei a hullámokkal egy ütemre recsegtek alatta. A szél meglebbentette a levelet, a lány az ölébe vette és kisimította.

Anne, drágám!

Remélem, levelem jó egészségben talál. Köszönöm, hogy eljöttél te is a többiekkel a hazatérésem alkalmából rendezett vacsorára. Nagyon jól éreztem magam. Félre akartalak vonni, és mindezt ott elmondani neked, de tudom, hogy nagy tiszteletben álló asszony vagy, és nem hoztalak volna olyan helyzetbe, hogy azonnal választ váljak. Es most arról, miért írom ezt a levelet...

Anne, szégyen ide, szégyen oda, szerelmes vagyok beléd. Szerelmem erősebb a kötelességtudatomnál és a becsületemnél, hajlandó vagyok feláldozni a hírnevemet is, ha életem végéig melletted maradhatok. Bár a szívem mélyén tudom, hogy nem fogod elhagyni a férjedet, mégis, megírtam ezt, hátha valamikor meggondolod magad. Ha eljönnél velem Chicagóba, ott lakhatnánk a városban, utazhatnánk, bármit, amit csak akarsz. Ha igent mondasz, azonnal küldöm a jegyet. Eljöhetsz úgy, ahogy vagy, én mindenről gondoskodom, amire csak szükséged van. Tudod, hol találsz meg. Ha jössz, ha nem, én várok rád.

Örökre a tiéd,

Mitchell

Libby nem ezt várta. Visszarakta a levelet a borítékba, majd ráhajtotta a fülét, és jól lenyomta. Vajon mit gondolt Anne erre a javaslatra? Meggondolta-e egyáltalán? Milyen lett volna az élete, ha elfogadja Mitchell ajánlatát, elhagyja Hugh-t, és Chicagóba költözik? A lány felháborodott, amikor újra végiggondolta Mitchell szavait. Hogy is képzelhette ez az ember, hogy egyszer csak belép az életükbe, és lerombolja, amit a papa és a mama együtt fölépítettek? Tökéletes pár voltak, szerették egymást, nagyon boldognak tűntek. Hogyan próbálhatott meg bárki is beleavatkozni a kapcsolatukba?

Libby visszafeküdt a függőágyba, és lehunyta a szemét. Maga elé képzelte a mamát, és felrémlett neki egy nyári nap a papával és vele. A papának volt egy úszóterasza, egy nagy, lapos és lassú jármű, amely araszolva haladt az öböl vizén. Mindkét oldalon ülések voltak, és egy ponyva a kormányrúd fölött. A mama ragaszkodott hozzá, hogy hűtőtáskában tartsa az üdítőket, az ő borosüvegét, és egy friss zöldségekből, kekszből és gyümölcsből álló piknikkosarat, amit a papa engedelmesen fölcipelt a fedélzetre minden utazás előtt. Pete Libbyt is elvitte együtt az öregekkel, hogy az öböl közepén úszhassanak egyet.

A lány ott ült a csónakban, átfogta a térdét, mert kicsit hűvös volt, a felsője lobogott a szélben, ahogy a csónak kiúszott az öbölbe. Pete ott ült a lány mellett, átölelte csupasz vállát, néha játszadozott a fürdőruhája megkötőjével a nyakánál. Finom érintése, a nap heve és a csónaknak verődő hullámok majdnem álomba ringatták a lányt.

A papa megállt, leeresztette a horgonyt, a hajó ott ringatózott a nyílt vízen. Libby túlságosan lusta volt az úszáshoz, úgy döntött, inkább olvasni fog. Pete is vele maradt a hajón. A papa bekapcsolta a rádiót, a levegőben nyári slágerek hangja szállt. A mama kipakolta az enni- és innivalót a kis asztalra. A mamán térd alá érő, nyakban kötős nyári ruha volt, és szandált viselt hozzá.

Ők ketten igen lazán, könnyedén tudtak kommunikálni egymással. Libby megpróbált olvasni, de érdekesebb volt kettejüket figyelni, ahogy szinte egy ritmusra mozognak a hajón. Amikor egyikük fölállt, a másik hátradőlt, együtt kacagtak, segítették egymást. Amikor végre leültek, és a mama a chardonnay-t kortyolgatta, a papa gyengéden kivette a kezéből, és lerakta a piknikkosár mellé. Odahúzta az asszonyt magához, kezét a hátára tette, a másik kezét oldalra kinyújtotta, és táncolni kezdett vele. Körbeforgatta, amitől a mama kacagott, majd a hullámok ritmusára ringatóztak. A mama a papa vállára hajtotta a fejét, és mosolyogva lehunyta a szemét. A látványra Libby közelebb húzódott Pete-hez, ő átölelte, a két kezét is összekulcsolta a lány vállánál. A lány akkor arra gondolt, ő is szeretne egy nap ilyen boldog öreg lenni.

A fenyők között zizegő szél visszahozta Libbyt a jelenbe. Kinyitotta a szemét, és megpillantotta a borítékot a kezében. Meg akarta találni ezt a Mitchellt, elmondani neki, milyen csodásán élt együtt a papa és a mama, és senkinek sem lett volna szabad közéjük állni. Vajon a mama egyáltalán foglalkozott ezzel az ajánlattal? Libby megborzongott a gondolatra.

Átvetette a lábát a függőágy szélén, a tengerifű csiklandozta a talpát. Megpróbált nem gondolni a levél okozta megrázkódtatásra. Kínosan érezte magát tőle, és éppen elég más dolog is volt, ami miatt így érezhetett. Tudta, föl kell állnia, intéznie a dolgait, letudnia egy újabb napot ebben a városban. Visszament a házba, a levelet a táskájába tette... és akkor megszólalt a telefonja.

Nyolcadik fejezet

- Hiányzol - mondta Trish a vonal túlsó végén, miközben Libby az utolsó ruhadarabját akasztotta be a gardróbba. A holmija valahogy nem odavalónak tűnt a szekrényben. - Tegnap ittam életem első ananászkoktélját. Fantasztikusan finom volt.

New Yorkban rendszeresen elmentek valahova munka után. Libby el is gondolkodott azon, hogy a hét bármely tetszőleges napján elfogyasztott vacsorák és italok szokása vajon a New York-iak stresszes munkája miatt alakult-e így. A legtöbb barátja nagy cégeknél dolgozott, és ennek megfelelően nagyok voltak az elvárások is. Libby munkája is ilyen volt. Általában reggel nyolc előtt kezdett, végigdolgozta az ebédidőt, és este fél nyolckor végzett. Addigra már nagyon is vágyott egy italra.

- Kik voltak ott múlt pénteken? - kérdezte, bár valójában nem is akarta tudni, mert csak elszomorította. Attól, hogy a barátai elmehetnek meginni valamit, mert valamennyien dolgoznak, és sikeresek az életben, Libby még nyomorultabbul érezte magát. Kinyitott egy kis dobozkát, amelyben az ékszereit tartotta, szétbogozta a nyakláncait.

- Sonya és Babs. Nem voltunk sokan.

Libby egyenként kivette a nyakláncokat, és kitette az új hálószobája tölgyfa pipereasztalára. Nem volt túl sok tárolóhely a házban, jól át kellett gondolnia, mit hova tesz. Egyelőre csak a kipakolással foglalkozott, nem akarta az egész estét ezzel tölteni, még jelentkezni akart néhány meghirdetett állásra.

- Történt valami érdekes?

- Nem, ugyanaz, mint mindig - felelte sóhajtva Trish.

- Az új koktéltól eltekintve.

- Igen, attól eltekintve. Hát te mit csinálsz? Gondolom, rengeteget napozol.

A lány a vállához szorította a telefont, miközben két újabb nyakláncot bogozott ki.

- Hát, egy keveset, igen. - Ha az ember nyaral, akkor kifeküdhet a napra, és élvezheti, de ő a jelenlegi helyzetét inkább büntetésnek érezte, börtönnek, ami elzárja előle a boldogságot jelentő siker útját.

- Nem akartalak letámadni az utolsó telefonbeszélgetésünk óta, így aztán vártam, amíg kicsit megállapodsz... Megadhatnék néhány lehetséges dátumot a leánybúcsúhoz és az ebédhez? Úgy néz ki, Kevin családjából is jönnének páran.

Mindez nagyon ünnepélyesen hangzott. Libby szeretett volna örülni Trish boldogságának, annak ellenére, hogy úgy érezte, a saját esélyeit eljátszotta. Viszont egész életében nagy szervező volt, már iskolás korában is ő intézett mindent, ha elmentek valahova a barátaival. A középiskolában is mindent megtett azért, hogy a legjobb felvételi eredménye legyen. Egész életében a sikerért tett mindent.

Van azonban, hogy a legjobb tervek is füstbe mennek. Mert hát mire is ment azzal a sok tervezéssel? Most mégis megörült ennek a lehetőségnek, legalább lesz mit csinálnia.

- Hát persze! Halljam a dátumokat! - mondta, és szabad kezével egy újabb kartondobozt húzott oda magához.

Miközben Trish lediktálta neki a napokat, Libby kivett az egyik dobozból egy fából készült kis skatulyát. Tükörsimára ' volt csiszolva, csattal, rézzsanérokkal. Az emlékdoboza volt.

Lerakta a nyakláncok mellé, és kinyitotta.

- Az egyáltalán nem alkalmas napokon kívül - kérdezte - van olyan nap, amit jobban szeretnél, vagy válasszak én?

- A jövő hónapba vagy az az utániba bele tudnád tervezni? Tudom, ez sok utánjárás neked, tekintve, hogy éppen most költöztél, és ott van neked a felújítás is.

- Semmi gond.

- Jól van, akkor válaszd ki te a dátumokat!

- Rendben, megcsinálom.

Miután Libby leírta a leánybúcsú lehetséges dátumait, és az ebéd néhány részletét, elköszöntek, Libby pedig abbahagyta a kipakolást. Ideje szünetet tartani, gondolta. A nap lemenőben volt, élénk rózsaszínre festette az eget. A ház oldalában, a konyhából nyílt egy kis üvegezett veranda. Volt benne mennyezeti ventilátor és egy hinta is. Amikor Wade-del bútort akartak venni, Libby egy dologhoz ragaszkodott, a hintához, mert onnan le lehetett látni a gyepre, reggel a napfelkeltére az öböl fölött, késő este pedig arra, ahogy a hold ezüstös csillámokat szór a vízre.

Éppen eleget ült ő azon a verandán Pete-tel ahhoz, hogy tudja, mennyire kell oda egy ilyen stabil darab. De az emlékeinél sokkal jobb volt az, amit tapasztalt: a fotókon nem hallatszott a szellő susogása az öböl felől, sem a hullámok halk csobogása, ahogy dagálykor megcsókolják a homokot, sem a fenyők zizegése meg az erdei rovarok szinte elektronikus hangja. Mindez együtt a ventilátor suttogásával maga a tökéletes csönd volt, hosszú ideje nem volt része ilyenben.

Lassan hintáztatta magát, hosszú szőke haját meg-meglebbentette a szél. A csönd, bármilyen megnyugtató volt is, csak fokozta a honvágyát. Vágyott a város gyors ütemére, hogy újra ott legyen abban a valóságban, ahol a célja felé törhet. Ez az esti nyugalom inkább a múltba rángatta vissza. Könnyek gyűltek a szemébe az emlékektől. A légzését a hullámveréshez igazítva próbált megnyugodni.

Kopogtak a háta mögött az ajtón, és a lány hirtelen talpra ugrott. Nem is hallotta, hogy valaki közeleg.

- Bocsáss meg, szívem. Megijesztettelek? - szólt Jeanie, sütőkesztyűs kezében egy lefedett tállal.

- Semmi baj.

Kicsapott a gőz a fólia alól az asszony kezében.

- Hoztam egy kis vacsorát - mondta Jeanie.

Libby tartotta az ajtót, hogy beléphessen.

- Pár napig kitart... csak nem sírtál?

- Nem, gondolom, csak a sós levegő...

- Túl hosszú ideig voltál távol, ha a szemed könnyezik a friss levegőtől - mondta az asszony, és felszaladt a falépcső három fokán, majd topogva leverte a homokot a cipőjéről. - Kell neked egy kis finom sült csirke, hogy visszaszokj a világnak erre a fertályára, kisasszony - mondta, majd otthagyta a lányt a verandán, és besietett a konyhába.

Libby kis korától fogva ismerte Jeanie-t, aki jobban bánt vele, mint a saját anyja. Libby nagyon szerette medveölelését, aggódó nézését, kedves mosolyát. Amikor egyszer az anyja a boltban egy csomó vevő előtt elkezdte sorolni az előkelő egyetemeket, ahová el akarja küldeni Libbyt, a lány elkapta Jeanie pillantását, ahogy grimaszolva az égnek emeli a szemét. Akkor gondolt Libby először arra, hogy az anyjának talán nincs mindenben igaza.

Jeanie-vel ráadásul nagyon jókat lehetett beszélgetni.

- Még meleg, gyere, szedj magadnak - mondta, miközben a lány kihúzott egy nádfonatú széket a kis étkezősarokban. - Nem baj, ha én is kérek? Kint a kocsiban van almás pite is, de nem bírtam mindent egyszerre behozni.

- Jaj, dehogy baj! - felelte a lány, és kihúzott még egy széket, majd tányérokat vett elő a szekrényből. Lerakta a pultra, és rámosolygott Jeanie-re, aki megtalálta a szedőkanalat a fiókban, és már tálalt is. - Köszönöm, hogy gondoltál rám, Jeanie. De nem kellett volna...

Nagyon hálás volt, hogy Jeanie egyáltalán létezett, és azért is, hogy vacsorát vitt neki. New Yorkban soha senki nem vitt neki friss pitét. És az ennivalón túl is érezte, hogy Jeanie törődik vele, és ez nagyon jólesett neki.

Jeanie legyintett, mintha mindez semmiség lenne, de a lány tudta, hogy sok időbe kerültek az előkészületek, még ha tagadja is.

- Nem látok itt sehol egy kötényt - jegyezte meg.

Libby megrázta a fejét.

- Nem, nincs. Én nemigen főzök.

- Hm, hát én egy darabig kisegítelek, de jobb, ha nekilátsz gyakorolni, mert errefelé, ha valaki nem főz, akkor éhen marad.

Libby kacagott a megjegyzésre, de Jeanie-nek igaza volt. A Miller-féle étterem vállal ugyan kiszállítást, de a hónap végén már unalmas lenne, tekintve, hogy szűkös a választék, az a pár hely meg, ami még van, jobbára csak tengeri herkentyűket kínál, ami szintén elveszíti a varázsát egy idő után.

Jeanie két pohár csapvizet rakott az asztalra, kicsit jobban kihúzta a Libbyvel szemközti széket, és leült. Papírtörlőt rakott az ölébe, majd megkérdezte:

- De hogy vagy igazából?

- Nem valami fényesen - felelte a lány a gőzölgő csirkét és tésztát nézve.

- Gondoltam. Ezért jöttem el most. Amikor utoljára találkoztunk, mindjárt láttam rajtad.

Egy ideig csöndben ettek. Libby tudta, az asszony várja, hogy valamit mondjon, de nem tudta, mi legyen az. Még azt sem tudta, hol is kezdhetné. Jeanie bekapott egy falat csirkét, majd leöblítette egy korty vízzel.

- Akarsz róla beszélni?

Libby legszívesebben nemet mondott volna, de tudta azt is, hogy Jeanie-nél jó helyen vannak a titkai. Nagy levegőt vett, és kifújta, mert már fojtogatta a feszültség. Megpróbálta kitalálni, hogyan is öntse szavakba a gondolatait.

- Nehéz most, hogy visszajöttem... nehéz találkozni mindenkivel.

Jeanie bólintott, és evett még egy falatot. A konyhaablakból látszott, hogy kint a lámpa körül bogarak rajzanak kör- be-körbe.

- A mindenki alatt Pete-et érted?

Na, tessék. Jeanie egyenesen kimondta. De igaza volt, neki képtelen volt hazudni.

- Elsősorban... igen.

- Volt alkalmatok beszélni?

- Hát, egy keveset. Szerintem már nem gyűlöl. Csak nem kedvel - tette hozzá mosolyogva.

- Hallottam rosszabbat már házastársakról is. Talán sikerül dűlőre jutnotok.

-Talán - mondta a lány, és elmosolyodott, mert tudta, hogy ez a Pete-féle „talán” nem az igazi.

- Maradnál, ha rendbe jönnének a dolgaitok?

- Nem. - Libbynek megfeszült a válla kínjában, érezte, ahogy gyűlik fel benne a stressz.

Miért kellett neki Pete Bennett-tel egyáltalán együtt járnia? Olyan hosszú ideig voltak barátok, miért tették meg azt a következő lépést? Minden annyira bonyolult lett ettől. Pete csodás ember, csak éppen nem neki való, és így aztán mindketten meglehetősen furcsán érezték magukat.

- Meg fogsz lepődni: nem mindenki akarja itt hagyni ezt a várost. Tudod, van itt is egy csomó jó dolog. Vannak, akik annyira szeretnek itt lakni, hogy az egész életüket itt élik le.

Jeanie-nak ez a megjegyzése Libbynek eszébe juttatta Anne levelét és az előtte álló lehetőségeket. Függetlenül attól, mi lehetett volna, o itt maradt.

Libby meg akarta mutatni Jeanie-nek a levelet, de tudta, ez nem az ő titka. Vajon hallott-e Jeanie bármit is a Mitchell nevű férfiról vagy a papa és a mama közötti viszályról? Annyira tökéletesek voltak együtt, hihetetlennek tűnt, hogy bárki vagy bármi éket tudott volna verni közéjük. A lánynak mégis az járt a fejében, hogy a mamának megvolt a lehetősége, hogy elmeneküljön a városból valami ígéretesebb dolog reményében.

- Min gondolkodsz?

Libby lerakta a villáját, és az ölébe tette a kezét. Körülnézett a konyhában: a régi tapétát még a mama rakta fel.

- Amióta hazajöttem, nagyon sokat gondolok a mamára és a papára. Annyi emlék jön elő most, hogy itt vagyok.

Jeanie kortyolt egyet, és bólintott, a szemével követte Libby tekintetét, ahogy körülnéz. Jeanie nagyon jól ismerte a Roberts házaspárt. Amikor a lány az anyja elől menekülve idejött Pete-tel, Jeanie is mindig itt volt. Libby soha nem mondott semmi rosszat az anyjáról, de valahányszor megjelent, úgy érezte, Jeanie mindent tud.

- Emlékszel, milyenek voltak, amikor fiatalok voltatok? - kérdezte, mert azt próbálta kipuhatolni, hogyan került Mitchell egyáltalán a képbe. - Mert mindig olyan boldognak láttam őket. Gyerekkoromban eszembe se jutott, de most érdekel, hogyan éltek ők - mondta, és a villájára tűzött egy falatot. - Mintha azt mondtad volna, hogy ott voltál az esküvőjükön. Biztos csodás volt.

- Igen, ott voltam az esküvőjükön - felelte mosolyogva Jeanie. - Hétévesen. - Kint a verandán kattogott a ventilátor. - Azért emlékszem olyan jól Anne ruhájára, mert éppen abban a korban voltam, amikor még azt hittem, egy nap én is lehetek hercegnő. Merthogy Anne pontosan úgy nézett ki.

Libby az asztalra könyökölt, és két kezébe támasztotta a fejét.

- Mondd el, milyen volt.

- Hosszú, törtfehér ruha volt rajta,, a felső része csipke és szatén, egészen a nyakáig, és végig a két karján. Széles szaténövet viselt hozzá, az uszálya meg... esküszöm, akkora volt, akár egy futballpálya. Legalábbis én így emlékszem rá - mondta Jeanie, és fölállt. - Gyere, hozzuk be a pitét a kocsimból.

Kint ciripeltek a tücskök. A nap még mindig a látóhatár szélén ült, éppen annyi fénye volt, hogy a fák, akár az árnyképek, úgy néztek ki a zafírkék háttér előtt.

- A mama csinos fiatalasszony lehetett - mondta Libby, és kinyitotta Jeanie kocsijának ajtaját, hogy az asszony kivehesse az utasülésről a süteményt. A nyitott ablakon át megcsapta a lány orrát a fahéj és az alma illata, mintha a pite éppen most került volna ki a sütőből.

- Az volt bizony. Azt beszélték, hogy lánykorában ő volt a város szépe. - Jeanie oldalra lépett a tepsivel, hogy Libby be tudja csukni a kocsiajtót. - Azt hiszem, a harmincas éveiben járhatott, mindig piros volt az ajka, és a sötét haja oldalt be volt rakva. Nagyon szép volt.

- Mennyi ideje ismerte a papát, amikor hozzáment feleségül?

- Nem tudom pontosan, mert akkor én még nem éltem. De nem ismertem náluk boldogabb párt - tette hozzá, ahogy mentek befelé a házba.

Libby elővett egy kést a fiókból, nem volt más, amivel ki tudta volna tálalni a pitét. És miközben felvágta, egy Mitchell nevű férfin gondolkodott, és azon, hogyan ajánlotta fel a mamának, hogy elveszi őt a papától.

Kilencedik fejezet

Libby rosszul érezte magát a ruháiban. Még a legsportosabb holmija sem tűnt idevalónak, mint ahogy Jeanie előző este vacsora után rávilágított. Elment hát a helyi ruhaboltba, és vett egy egyszerű sortot, egy pólót és egy pár strandpapucsot. Úgyis kell valami, ha a ház körül dolgozik, és ebben az új együttesben még a szerszámboltba is elmehet.

Az ajándékutalvánnyal a kezében elindult, hogy keressen valami szerszámot, amivel leszedi a konyhában a tapétát. Nem bánta azt sem, hogy - Jeanie szerint - Pete mindig ott van az üzletben, mert ebéd előtt el szokta vinni oda a papát, aki, amióta romlik az állapota, szeret barkácsolni. Majd’ mindennap megkéri az unokáját, hogy vigye el a Wentworthbe.

A lány annyi mindent szeretett volna mondani Pete-nek, jobban megvilágítani a dolgokat, hogy valamit javítson a kettejük kapcsolatán. Nem találta még ki, hogy pontosan mit is akar mondani, de mindenképpen látni akarta.

Éppen ott állt a különféle kaparószerszámokat bámulva, mérlegelve, melyik lenne a legjobb, amikor ismerős hangot hallott. Azon nyomban összeszorult a gyomra.

- Na, ez már sokkal jobb!

Megfordult, és meglátta Pete-et, de nem az ő látványa döbbentette meg, hanem a mellette álló papáé. Sokkal öregebbnek nézett ki, mint amikor Libby utoljára látta. Borzas haja teljesen ősz volt, ő maga pedig sokkal kisebbnek, vékonyabbnak tűnt. A lányt annyira meglepte, hogy megszólalni sem mert, félt, tátva marad a szája, hogy az ő erős papájából ez a törékeny öregember lett. Az öreg felhúzta sűrű szemöldökét, és felragyogott az arca, amint meglátta a lányt.

- Libby! - kiáltotta szinte sikoltva, majd átölelte a lányt, akár egy medve. Aztán tett pár lépést hátra, májfoltos keze remegett. Mintha mindenkivel megállt volna az idő ebben a városban, kivéve Hugh Robertset. Rajta határozottan meglátszott az idő múlása. Közelebbről megnézve azonban a mosolya ugyanaz volt, a pillantása még mindig barátságos. - Annyira hiányoztál!

- Te is nekem - mondta Libby könnytől csillogó szemmel. Olyan sok értékes, jó évet kihagytam vele, gondolta, és azt, hogy bárcsak legalább felhívta volna. Amikor átölelte az öregembert, észrevette, hogy hátul összeér a két karja. A korábbi magas, testes férfit át sem tudta volna fogni, ám sokkal vékonyabb lett. Más volt a szaga, más a tapintása, de ő volt az. A lány hátrébb lépett, hogy lássa a papa arcát, és mosolygott, kipislogva a könnyeket a szeméből. - Hiányoztál.

- Azért jöttél vissza, hogy Pete-tel találkozz?

- Aha - felelte bizonytalanul a lány. Látszott, hogy az öregnek tetszik a dolog, ő pedig nem akart neki csalódást okozni. Pete, mintha olvasott volna Libby gondolataiban, bólintott, mintha azt mondaná: Mondd, hogy igen. - Igen, azért.

Hugh jó hangosan összecsapta a két kezét.

- Ó, hiszen ez nagyszerű! Micsoda jó hír! - mondta, majd elindult a polcok között, a szögek irányába.

- A papa ma könyvespolcot csinál, és kell hozzá még szög - mondta Pete.

Egymás mellett lépdeltek Hugh nyomában, amíg az egyszer csak megállt, és egy kis zacskó szöget kezdett el vizsgálgatni. Libbynek elgyengült a térde a fiú közelségétől, alig bírta tartani magát. Kénytelen volt észrevenni, hogy Pete nem viselkedik olyan barátságosan, mint régen, de nem volt nyers sem. Vajon azért enyhült meg, mert megértette, hogy neki nehéz magyarázkodni és bocsánatot kérni? Vagy a papa miatt?

- Mit értettél az alatt, hogy „ez már sokkal jobb”?

- Az öltözéked. Végre úgy nézel ki, mint bárki közülünk - mondta, és a szemében megjelent az az ismerős mosoly. - Nem mintha a többi ruhád nem tetszene, csak ebben inkább te vagy.

Elmosolyodott, és a mosolyára hirtelen görcsbe rándult a gyomra az izgalomtól. A baj csak az volt, hogy ez így egyáltalán nem ő. Már nem. Nem érezte magát kényelmesebben ezekben a ruhákban sem, mint a többiben, csak más okból.

- Ha hiányzott neked a papa - szólalt meg Pete -, akkor legalább van szíved.

A lányt elfogta a szomorúság, de megpróbálta nem mutatni.

- Annyira hiányzott! Mindketten nagyon hiányoztatok. - Libby nagyon szeretett volna ott leülni a fiúval, és elmondani neki, hogy mennyire sírt, amikor otthagyta, hogy milyen sokáig érzett hatalmas ürességet, hogy mennyire szeretett volna vele lenni.

Pete nem válaszolt erre a megjegyzésre, de Libby látta, hogy kisimul az arca, ám a szemén látszott, milyen erősen töpreng. Az állkapcsa már nem volt olyan feszült, mint korábban, és a homlokáról is eltűnt a ránc. Talán sikerül közelebbjutnom hozzá, gondolta a lány.

- Megtaláltam! - kiáltott fel Hugh, és kezében egy kis zacskóval elindult Libby és Pete felé. Egyszer csak megállt, jó messzire eltartotta magától a zacskót, és felhúzta az orrát. - Mibe kerül ez?

- Hagyd csak, papa, majd megveszem.

- Nem, nem! Én ki tudom fizetni, fiacskám. Mibe kerül?

- Három dollár valamennyi - felelte Pete cinkos pillantást vetve Libbyre.

Nem volt szabad vigyorogniuk, mert mindketten tudták, mennyire makacs tud lenni Hugh Roberts. Bár sokat változott, ez a tulajdonsága megmaradt. A közös titkuktól Libby úgy érezte, mintha lebegne, mintha minden, ami a vállát nyomja, egy pillanat alatt eltűnt volna. Pete mosolygott. Igen, őrá mosolygott. És ennél semmi sem lehet jobb. Tudta, ha a papa már nem lesz itt, akkor is megmaradnak a problémáik, de Libby legalább egy kicsit jól érezte magát, és ez már nagyon régen nem fordult elő vele.

Bár a lány még nem vette meg a tapéta leszedéséhez szükséges oldószert és a többi dolgot, elment velük a pénztárhoz, ahol Hugh kifizette a szöget. Ugyanaz a bajuszos férfi állt a pénztárban, mint a minap. Most az öreg kezébe nyomta a visszajárót.

- Na, fiacskám, gyere, hagyjuk Libbyt nyugodtan vásárolni!

Pete egyenesen a lány szemébe nézett, olyan volt, mintha rajtuk kívül senki más nem lett volna a boltban.

- Talán - felelte a fiú. Úgy hangzott, hogy talán hagynunk kéne, de a lány azon gondolkodott, vajon nem az ő kettejük talánjára gondolt-e. Nem akarja otthagyni őt?

Libby megpróbálta, hogy semmi érzelmet ne lehessen látni rajta, arra az esetre, ha mindez csak az ő fejében játszódna le.

- Gyere el egyszer - mondta Hugh, és búcsúzóul átölelte a lányt.

Libby mosolyogva bólintott, nem tudta, mi is lenne a helyes válasz erre a javaslatra.

- No, akkor öleld meg, és mi már itt sem vagyunk! - mondta Hugh.

A lány egész testét átjárta a feszültség. Pete idegesen felkacagott, de lépett egyet a lány felé, és átölelte. Majd - Libby legnagyobb meglepetésére - magához húzta, mint oly sok évvel korábban, és megcsókolta a lány feje búbját. Libby a fiú mellére hajtotta a fejét, de csak egy pillanat volt, Pete elhúzódott, még mielőtt a lány egyáltalán fel tudta volna fogni, mi történt. Ám akkor váratlanul feltört belőle az utóbbi hetek minden érzelme, és a szeme megint csak megtelt könnyel.

Volt benne szomorúság, mert hiányzott neki a fiú oltalmazó viselkedése, ahogy elhitette vele, hogy neki nem árthat semmi, öröm, hogy viszontlátja, szorongás, hogy vajon a fiú hogyan érez most vele kapcsolatban. Nem akarta, hogy Pete gyűlölje, de az emlék, hogy milyen volt valaha, mindent összezavart. A lány tudta, minél közelebb engedi magához Pete-et, annál nehezebb lesz elmennie. Már nem tizennyolc éves, és ezúttal pontosan tudta, miért akar elmenni, viszont félt, hogy megismétlődik az a fájó érzés, mint a múltkor, hogy soha nem lesznek együtt többé. Azt nem bírta volna elviselni. Megtörölte könnyes arcát.

- Szia! - mondta a fiú.

Libby biztos volt benne, hogy Pete minden igyekezete ellenére észrevette a könnyeit. Hugh ekkor megveregette az unokája vállát. A szögeszacskó blokkja ott maradt a pulton, és lefújta a huzat a betonpadlóra. Libby fölvette, de ezt egyikük sem vette észre, mert közben éppen kiléptek a boltból, és vissza sem néztek. A lány összehajtotta és zsebre vágta a blokkot. Erezte, hogy Pete már megenyhült iránta. Ezt az emléket meg kell őrizni, így aztán a blokkot az emlékdobozába szánta.

Tizedik fejezet

„Cégnek” nagylelkű túlzás lenne Marty vállalkozását nevezni. Mindössze hárman voltak, Marty, egy Janet nevű recepciós és Libby. Marty Bruin alacsonyabb volt Libbynél, kezelhetetlen göndör haja volt, beszéd közben rángatózott a szája széle, amitől akkor is idegesnek nézett ki, amikor valószínűleg nem is volt az. A könyvelésben az a jó, hogy nem kell társas lénynek lenni hozzá. Marty vidám volt, és kedves, Libbynek az ablak mellett adott íróasztalt, ami igencsak rendes dolog volt tőle, mivel csak két ablak volt a helyiségben, a másik a recepciónál.

- Itt vannak a folyószámlák - mondta, miközben átadott a lánynak egy kis doboz aktát. - A kávéfőző Janetnél van - tette hozzá, mire a recepcióslány integetett. - A toalett a folyosó végén, balra.

- Köszönöm - felelte Libby mosolyogva.

Marty a falnak támaszkodva idegesítően hosszan állt Libby asztala mellett. A lány azon gondolkodott, hogy elkezdjen-e vele csevegni, csak hogy végre aztán odébbálljon. Még mielőtt kinyithatta volna a száját, Marty megszólalt:

- Ott leszek - mutatott egy kis asztalra, amelyen mindenféle papírok hevertek szanaszét. - Ha valamire szükséged van, csak szólj.

- Persze, szólok Marty, és még egyszer köszönöm az állást. Nagyon hálás vagyok, azt hiszem, neki is látok a munkának - mondta a lány, és odahúzta magához a dobozt.

Marty csettintett a nyelvével és felhúzta a szemöldökét, ez is egyik szokása volt. Aztán elmosolyodott, intett egyet, és visszament az asztalához. Libby átlapozta az előtte levő dossziékat. Néhány helyi vállalkozó, egy állatorvos és egy építkezési vállalat főnökének könyvelését kapta meg, de az érdeklődését egy Peter Bennett címkéjű iratcsomó keltette fel. A részletekből kiderült, hogy az ő Pete-jének saját, jól menő webfejlesztő cége van. Libbyt elöntötte a forróság, becsapta a dossziét, és visszarakta a dobozba. Mindegy, mi volt kettejük előélete, úgy érezte, nem lenne helyes, ha megnézné a fiú éves jövedelmét.

Ebédidőre átnézte néhány ügyfele számláit, és jelentéseket készített az adóköteles bevételükről. Korgott a gyomra, ezért eldöntötte, hogy ebédszünetet tart. Szólt Martynak, majd kilépett az irodából a ragyogó napsütésbe.

Két házzal arrébb volt a Bay kávézó, ahol a nyári hónapokban csak úgy nyüzsögtek a nyaralók, aznap azonban csak mérsékelt volt a forgalom. A padló hagyományos fekete-fehér kockás, a néhány asztal rombusz alakban volt elhelyezve, rajtuk vörös pamutabrosz, az asztal közepén pedig fényes cserépben sárga-fehér margaréta. Libby leült az egyik sarokba.

Már megrendelte a jeges teát, amikor meglátta, hogy Mabel Townley, Anne Roberts legjobb barátnője egyedül ebédel az egyik asztalnál. Nem éppen úgy nézett ki, mint ahogy Libby emlékezett rá, de a lány biztos volt benne, hogy ő az. Rajta is meglátszott a kora, mint Hugh-n, világosbarna haja majdnem teljesen ősz volt már, a háta meggörnyedt, mintha a saját súlya is nehéznek bizonyulna számára. Drótkeretes szemüvege kicsit lecsúszott az orráról, gyakorlott mozdulattal tolta helyére. Mabel észrevette a lányt, és összeszorított szájjal elmosolyodott, Libby odaintett neki.

Ahogy a lány meglátta Mabelt, eszébe jutott, hogy vajon Anne legjobb barátnője tudhat-e Mitchellről vagy a leveléről. A gondolataiba mélyedve ült az asztalánál. Lehetséges, hogy a mama hűtlen lett volna a papához? Nem úgy tűnt, mint aki képes lenne megcsalni, de van az embereknek valamiféle típusa. És vajon a mama nem volt-e boldogtalan White Stoneban, vajon nem vágyott-e ő is valami többre? Libbyt nagyon zavarta a levél, és azt is tudta, miért. A papa és a mama kapcsolata mindig olyan könnyednek, felhőtlennek tűnt. Zavaró érzés volt tudni, hogy a kapcsolatuk talán nem volt olyan tökéletes, mint ahogy látszott. Valahányszor Libby ránézett Mabel Townley-re, azon gondolkodott, vajon mit tudhat, és közben a körmével követte az abrosz kockáinak vonalát.

- Libby! - A lány meghallotta Celia Potter cipősarkának kopogását. Celia közben odaintett Mabelnek. - Miért nem hívtál föl, szívem? Együtt ebédelhettünk volna. - Ezüst karórájára nézett, és elfordította, hogy lássa az időt. - Most jöttél?

- Aha - felelte Libby, és kihúzta magát, hogy ne kelljen az anyja megjegyzéseit hallgatnia. Aztán rájött, hogy mit csinált, és azon nyomban elengedte magát. Már nem kell az anyám kedvében járnom, gondolta., felnőtt nő vagyok. Ideje ezt tudomásul vennem. - Még nem vették fel az italrendelésemet, úgyhogy éppen időben érkeztél. Ehetünk együtt - intett a kihúzott székre Libby.

Ez a baj a kisvárosokkal, ahol egyetlen főutca van, és csak pár hely, ahová elmehet az ember, így elkerülhetetlenül összefut valakivel.

- Micsoda kellemes meglepetés! - mondta az anyja, miközben leült. - Arra gondoltam, hogy veszek valamit elvitelre, de akkor most együtt ebédelhetünk. - Celia lerakta táskáját az asztal alá, majd Mabel felé fordult: - Te is egyedül vagy, Mabel? Ha akarsz, gyere át ide hozzánk!

Mabel óvatosan fölállt, az asztalba kapaszkodott, miközben kinyújtotta a lábát, aztán áttotyogott. Ahogy Libby figyelte, mennyire lazán beszélgetnek, még jobban vágyott a régi, a New York-i élete után. Itt kicsit sem érezte jól magát. New Yorkban mindenki sietett, itt lassabb a tempó. Ezt gyerekkorában sem szerette, és nem szereti ma sem. Ebben a kisvárosban nincs semmi. És nem is lesz soha semmi. Mindig csak ugyanaz, éjjel-nappal.

Megjelent a pincérlány, átvitte Mabel limonádéját Libby asztalára, és jeges vizet töltött a poharaikba.

- Választottak már - kérdezte -, vagy még várjak egy kicsit?

- Én kész vagyok - mondta Mabel, miközben megpróbált kényelmesen elhelyezkedni. - Házias steaket kérek krumplival. Valahányszor csak idejövök, mindig ezt eszem - tette hozzá Libby és Celia felé fordulva. Felkacagott, és kivette az evőeszközt a szalvétából, amit szétteregetett az ölében.

- Azt hiszem, mi is döntöttünk - szólt Celia, és rámosolygott a lányára. - Én csak egy salátát kérek. Van farmeröntetük?

A pincérlány bólintott, Celia pedig Libbyre nézett, aki egészen addig nem is gondolt arra, mit akar enni. Gyorsan átfutotta az étlapot. Nem tudta, mit kérjen, a választék is olyan idegennek tűnt, csirkehús galuskával, sült harcsa, szaftos pulledpork.

- Én is ugyanazt kérem - bökte ki végül megadóan.

- Örülök, hogy látlak, Libby-mondta Mabel, és kinyomta a kötelező citromkarika levét a limonádéjába, majd megkeverte egy kanállal. - A Roberts-házban laksz, ugye?

A lány bólintott.

- A hátsó verandáról mesés kilátás nyílik az öbölre. Anne-nel állandóan ott üldögéltünk, mert az én verandámon nem érezni azt a jó kis szellőt.

- Régóta ismerted Anne-t, ugye? - kérdezte Libby.

Vajon akkor este ő is együtt vacsorázott Anne-nel és Mitchellel?, tűnődött magában. Ha Anne gyengéd érzéseket táplált a férfi iránt, vajon megosztotta-e ezt Mabellel?

- Ismertem, amióta csak az eszemet tudom. Gyerekkorunkban szomszédok voltunk, együtt jártunk iskolába is. - Mabel mocorgott a széken, az arcán látszott, hogy fájdalmat okoz neki az ülőhelyzet. - Mi nem mentünk olyan flancos egyetemre, mint te, kisasszony - tette hozzá mosolyogva.

Libby elkapta a tekintetét, és lehajtotta a fejét, de érezte, hogy az anyja és Mabel is nézi. Nem akarta, hogy kínos legyen a helyzet, ezért úgy tett, mintha valamit észrevett volna az ölében levő szalvétán. A nyakát elöntötte a forróság, majd az arca is lángolni kezdett. Csak remélni tudta, hogy a többiek nem vették észre. Vajon Mabel is azt hiszi, mint Pete, hogy ő fennhordja az orrát? Vagy azt képzeli, hogy ő, Libby is olyan, mint az anyja? Műmosolyt erőltetett az arcára, majd ivott egy korty vizet, mert kiszáradt a szája.

- Örülök, hogy mi itt maradtunk, itt mentünk férjhez, és itt éltük le az életünket... Több időt tölthettem a legjobb barátnőmmel - szólt elgondolkodva Mabel. - Emlékszem, amikor Anne és Hugh megvették azt a te mostani házadat.

- Igazán?

Mabel bólintott.

Kis korában Libby még csak nem is gondolt arra, milyen lehetett a papa és a mama élete fiatalon, csak a végeredményét látta ifjúkori választásuknak. Ő derűsnek, megállapodottnak látta őket, boldogok voltak a családjukkal és egymással is. Milyen lehetett a mamának, amikor úgy döntött, hogy a papával éli le az életét, és beköltözik a közösen vett házba?

- Az első hónapokban csak az otthonukat díszítette - szólalt meg Mabel mosolyogva. - Én még akkor nem voltam férjnél, de nagyon szerettem volna olyan boldog lenni, mint ő. Segítettem neki függönyt varrni az összes szobába. Nem volt túl sok pénzük, de ez sem szegte Anne kedvét. Otthonná akarta varázsolni a kis házat, és ez sikerült is neki. - Mabel halkan fölnevetett. - Emlékszem, a nappaliba nagyon szeretett volna egy perzsaszőnyeget, ez volt az egyetlen dolog, amit nem tudott saját kezűleg megcsinálni, de sosem panaszkodott emiatt. Soha. Csak néztük a városban, a bútorbolt kirakatában. Ha néha beismerte, hogy mennyire vágyik a szőnyegre, rögtön hozzá is tette: „Ó!, de hiszen az csak egy tárgy. És nem a tárgyak tesznek boldoggá, hanem az emberek.” Ketten megvarrtuk az összes abroszt, függönyt, ágyneműt... mindent, amit csak tudtunk. A bútorok nagy részét maga Hugh készítette. Egy idő után Hugh-nak kezdett jobban menni, egész szépen keresett. Sőt, nagyon jól. Egyik nap elmentünk Anne-nel ebédelni, és amikor hazaértünk, ott volt a nappaliban az a perzsaszőnyeg, amelyre annyira vágyott.

Libby ismerte azt a szőnyeget. Kártyázott rajta, és kislány korában onnan nézte hason fekve, a könyökére támaszkodva a filmeket. Azon a szőnyegen ült Pete-tel, amikor kinyitotta a papától kapott születésnapi ajándékot, az emlékdobozt, ami a mai napig megvan. Most, hogy eszébe jutott, újra elöntötte a papa iránti szeretet.

Mabel története ugyancsak jól jellemezte az öreget. Egész életében arra törekedett, hogy minden jobb legyen. Ha képes volt rá, mindent megcsinált, az ő közelében senki semmiben nem szenvedett hiányt. Azután csinálta Libbynek az emlékdobozt, hogy megtudta, a szülei nem jönnek ki jól egymással, és az apja otthagyta őket. Libby számtalanszor menekült el Pete-tel együtt is a mamához és a papához. Abban az évben a születésnapja úgy telt, hogy az anyja zokogott, az apja pedig ott sem volt. Celia kisírt szemmel sütötte meg a születésnapi tortát, és kettesben énekelték el a Boldog szülinapot dalt. Az asszony megpróbálta összetartani a családot, de ez nemigen sikerült neki.

Ott, az asztalnál ülve az anyjára nézett. A ráncok az arcán, akár valami harci sebhelyek, a megpróbáltatásokkal teli évek nyomai. Libby hirtelen bűntudatot érzett, amiért nem hívta meg ebédre, és egyáltalán, amiért felnővén nem próbált neki kicsit több örömet okozni. A lány mindent megtett, amire az anyja kérte, keményen dolgozott, hogy sikeres legyen, elkerüljön a kisvárosból, és vigye valamire az életben. Ám az csak éppen ebben a pillanatban jutott eszébe, hogy talán kicsivel jobban is kimutathatta volna a szeretetét, kicsivel többször megölelhette volna. Celia sosem volt mások előtt kedves Libbyhez, és a lány azon gondolkodott, meglehet, az anyja nem is tudja, hogyan is kellene.

- Örülök, hogy veletek ebédelhetek - mondta Libby. Hálás volt, amiért Mabel megosztotta vele Anne történetét, és örült, amiért alkalma volt kicsit jobban megérteni az anyját. Amit mondott, komolyan gondolta. Valóban hálás volt.

Egyhangúan teltek a napok az irodában, az egyetlen izgalmas dolog Pete dossziéja volt, amit a lány még nem nyitott ki. Tudta, hogy vagy Martynak kéne szólnia, vagy Pete-nek elmondania, hogy belenézett. Így aztán úgy döntött, az íróasztalán hagyja hétfőig.

Hétvégére fölmelegedett az idő, és a lány egyszer csak azon kapta magát, hogy a fenyők alatt, az árnyékos függőágyban szendereg, és félálomban hallgatja a hullámok halk zaját. Semmi sem történt azon a szombaton, egészen addig, míg egy csónakmotor zúgása föl nem ébresztette. A csónak által felvert víz nekicsapódott a partnak. A motor annyira hangos lett, hogy Libby felült, és a kezével ellenzőt tartott a szeme elé. Látta, hogy egy fehér motorcsónak egyenesen felé tart. Lassított, ahogy közelebb ért a parthoz, majd leállt a motor, és a csónak besiklott egyenesen Libby partszakaszára.

Pete lenne az?, futott át a fején a gondolat, ahogy rápillantott a hajó fedélzetén ügyködő, nagyon is ismerős alakra, aki kidobott egy autógumit, ami tompa puffanással esett a homokba, aztán a férfi egy hosszú létrát engedett ki a partra. Libby kiszállt a függőágyból, és elindult a csónak felé. A parton erősebben fújt a szél, összefogta hátul a haját, hogy ne hulljon az arcába.

Éppen akkor ért oda a csónakhoz, amikor egy tekercs hajókötél szállt felé a levegőben, és nem messze tőle ért partot.

- Majdnem eltaláltál ezzel! - kiáltott föl méltatlankodva, de közben a testét elárasztotta a boldogság a fiú láttán.

Pete-en napszemüveg volt, a haja lobogott a szélben. Bár az arca nem árult el semmit, mégis, mintha mosolygott volna, mintha a mosoly hozzátartozott volna az állandó arcvonásaihoz, és a szeme is csillogott. Libby remegve, szédelegve kicsit közelebb ment, amikor Pete a hajó orrából kiugrott a homokba.

- Mit keresel te az én partomon?

- Egy hintát akarok fölszerelni - felelte a fiú, és kicsit kijjebb húzta a csónakot, hogy ne vigye el a víz. A csónak érkezésétől még mindig mérgesen fodrozódó hullámok körbefogták a bokáját. - Thomasnak és Matthew-nak. Ne félj, pár perc, és már itt sem vagyok.

A napszemüveg mögött más volt az arca most, amikor a lány ránézett, mintha éppen miatta hervadt volna le róla a mosoly. Mintha eltűnt volna az a fiú, akit az üzletben látott, amikor a papával találkoztak. Vajon csak a papa kedvéért mosolygott Pete akkor? De hiszen Libby tudta, ő nem érdemli meg Pete mosolyát, még azt sem, hogy kedvesen szóljon hozzá. Összeszorult a szíve, és hirtelen sírva fakadt, el is kellett fordulnia.

Fiatalkorukban Pete ilyenkor maga felé fordította, fölemelte az arcát, letörölte a könnyéit, ám ezúttal nem tett semmit. Libby nem is várt mást. Csak még jobban megerősítette azt, amit a fiú most gondolhat róla. Pislogott a napfényben, megpróbálta visszaszorítani kiáradó könnyeit.

- Sosem láttalak ennyit sírni.

- Mert boldogtalan vagyok - felelte a lány szipogva.

- Tudom - vágta rá Pete halkan, elgondolkodva.

Libby visszanyelte a torkában formálódó gombócot, letörölte a könnyeit, majd megfordult, hogy szemben álljon a fiúval.

- Megbántottalak azzal, amit mondtam, és minden okod megvan rá, hogy utálj, és én nem tehetek ez ellen semmit. De nagyon elkeserít, ennyi.

Pete nagy levegőt vett, majd kifújta, közben a földet nézte.

- Nekem is nehéz, Libby. Kiderült, hogy egészen más vagy, mint akit ismertem. Elhagytad a családodat, semmi mással nem törődtél, csak magaddal. Mindig minden rólad szól... - tette hozzá, és kinézett a vízre. - Nehéz viszontlátni téged... Hátba támadtál, amikor elmentél. Mintha egyáltalán nem is ismertelek volna. Elveszítettem azt, akiről azt hittem, a világon a legjobban ismerem. Egy időre teljesen ki voltam ütve. És ha rád nézek, ugyanazt látom, ami annyira feldühített akkor. Tehetek róla, hogy nem akarlak látni?

Libby megrázta a fejét. Nem hibáztatta Pete-et, tudta, mit tett ő, és tele volt bűntudattal.

- Azt hittem, nem jössz ide vissza - mondta a lány.

- Hogy micsoda?

- Ide a házba. Azt mondtad, nem jössz vissza.

- Ezt sosem mondtam.

-Azt mondtad, „talán”.

Pete levette a napszemüvegét, hosszú ideig nézte a lányt, mintha keresne az arcán valamit, és akkor megjelent a halvány mosoly a szája szögletében. Vajon ugyanúgy emlékszik ő is a lehette, és a talány mint én?, gondolta Libby.

- Emlékszel még erre?

- Aha, igazán talánra gondoltál, nem csak „talánra”?

Pete arca túlságosan közel volt a lányéhoz, és le sem vette róla a tekintetét. Libbynek állandóan az arcába fújta a szél az egyik hajtincsét, hiába próbálta meg hátul összefogni. Pete odanyúlt, és a lány füle mögé tűrte a tincset. Libby érezte, hogy megremeg a lába. Feszült volt, aggasztotta a fiú megváltozott arckifejezése, annyira, hogy Pete is megérezte. Hátralépett.

- Megyek, fölakasztom azt a hintát.

Libby bólintott.

Miután Pete eltűnt a sarkon, Libby leült a homokba, és átfogta a térdét, a szél lobogtatta dizájnernadrágját a bokája körül. Ideges leszek, és feszült, ha a közelében vagyok, gondolta. Mi nem vagyunk egymáshoz valók. Bármi voltis a múltban, továbbléptünk... De a helyzet mégis szinte őrjítő.

Minél többet gondolkodott ezen, annál jobban elkeseredett. Nem akarta, hogy Pete még egyszer felbukkanjon, azt sem, hogy a városban fussanak össze. Neki minden erejével azon kell lennie, hogyan kerülhetne el innen. Meg kell beszélniük a dolgokat, meg kell vele értetnie, hogy ő nem változott meg, ugyanaz a törekvő ember, aki mindig is volt, csak éppen addig nem tett érte semmit, kivéve azt, hogy New Yorkba költözött. És meg kell értetnie Pete-tel, hogy hagyja abba... bármit csinál is.

Elszántan fölállt, leporolta a homokot a fenekéről, és a fák között lement a partra Pete-hez. A fiú éppen a létra tetején állva megerősítette a kötelet.

- Szerettem volna helyrehozni ezt, de nem tudom. Ezt nem lehet helyrehozni - szólt fel a fiúnak, miközben a két kezét ökölbe szorította az oldalán. Érezte, hogy mindjárt megint elsírja magát. - Mindig is olyan voltam, mint az, aki most itt áll előtted. Mindig. Csak akkor még nem nőttem föl, ennyi. Nem tudok megváltozni - mondta, de már kibuggyantak a könnyei.

Pete kettesével vette lefelé a létra fokait, majd megállt Libby előtt. Látszott, hogy dühös, a szemöldökét összevonta, ajka keskeny vonal lett. Sokáig nem szólt semmit, elnézett valahova a lány feje fölött, aki viszont megint csak elsírta magát. Amikor végre Pete ránézett a lányra, megszólalt:

- Nem szeretem, ha sírsz. Hogy őszinte legyek, megőrülök tőle. De ezt te csináltad magadnak. Az életnek nem kell feltétlenül olyan nehéznek lennie, mint amilyenné te teszed. Te döntöttél, most viseld a következményeit.

- De ezt nem én választottam! Nem én döntöttem úgy, hogy visszajövök ide. Semmi sem az én választásom volt. - Libby már kiabált, de nem törődött vele, mert egyszerűen ki akart adni magából mindent. A kirohanása után csak állt ott, csípőre tette a kezét, hogy ne lehessen látni, mennyire remeg. Annyira fájt a valóság, hogy egy szót sem tudott kinyögni többet.

- Tisztában vagyok vele, hogy nem te akartál visszajönni.

Libby leült a partra, mellette lógott az újonnan felakasztott hinta.

- Bár nem én akartam visszajönni... - nyögte ki, miközben a homokot nézte a lába körül, és könnyes lett a szeme - ...örülök, hogy találkoztunk. - Az ajka remegett, ahogy fölnézett Pete-re. - Nem rólad mondtam azt akkor, hogy jelentéktelen. Te minden voltál, csak nem jelentéktelen. És... mindenki annyira hiányzik.

Pete leült a lány mellé, az arcáról semmit nem lehetett leolvasni. Szomorúan felsóhajtott, és az öböl vizét nézte. Egy jó darabig csak a szél susogását lehetett hallani. A fiún látszott, hogy nagyon gondolkodik valamin. Aztán ránézett a lányra, és éppen csak annyira mosolyodott el, hogy Libby szíve beleremegett.

- Ma mit csinálsz? - bökte ki Pete végül. - Úgy értem, ebben a ruhában nyilván nem a házon dolgozol.

Libby a könnyein át felkacagott.

- Eljössz hajókázni? Haza kell mennem megnézni a papát.

Libby nagyon is el akart menni hajókázni, és meg akarta nézni a papát is, de azt is tudta, hogy nem kellene. Ki kell kászálódnia a gödörből, és továbblépnie. Rengeteg tennivalója volt hajókázás helyett: a ház, Trish esküvői előkészületei, állásra jelentkezések. Ráadásul nem volt értelme közelebb kerülni Pete-hez, mert csak nevetséges helyzetbe hozná magát.

- Rendben, menjünk - mondta végül.

Tizenegyedik fejezet

Leírhatatlanul gyönyörű volt a vízen, a nap a lány szemébe sütött, a meleg levegő körülfogta, és csak a motor zúgása hallatszott, meg ahogy a hullámok a hajótestnek csapódnak. Pete egy idő után lassított, és a fenyőfák között smaragdzöld pázsittal borított tisztáson álló ház felé kormányozta a csónakot. Gyarmat korabeli ház volt fehér deszkával borítva, fekete zsalugáterekkel. A két oldalán egy-egy téglából rakott kémény, a víz felőli front be volt árnyékolva, bent mennyezeti ventilátorok sora forgott.

- Mióta laksz itt? - kérdezte Libby.

Pete elkapta a stéget, odahúzta a csónakot, és kikötött.

- Úgy nyolc éve - felelte, kiugrott a partra, és a kezét nyújtotta Libbynek. - A papa nagyon fog örülni, hogy lát. Azóta, hogy a múltkor összefutottunk, csak rólad beszél. Állandóan kérte, hogy hívjalak át.

A fiú kézen fogta Libbyt, és kisegítette a partra. Libby vonakodott elengedni Pete kezét, de végül mégiscsak megtette. Pete ment elöl a veranda lépcsőjéig, majd kinyitotta az ajtót Libbynek, és előreengedte.

- Papa! - kiáltotta a lány háta mögött.

Amikor Libby belépett, elámult a rusztikus szobabelsőn, amely híven tükrözte Pete egyéniségét. A tölgyfa bútorok, a mustárszínű falak, a hatalmas ablakok, amelyeken áradt be a természetes fény, a fatüzelésű kandalló... minden illett Pete-hez. A lány elképzelte, milyen lehet a kanapén, a hívogatóan odavetett pléd alatt bekuckózni.

- Papa! - kiáltotta a fiú még egyszer, és megkerülve a lányt, benyitott a következő helyiségbe.

A konyha volt, hatalmas, nyitott tér, juharfa szekrényekkel, acélszerelvényekkel. Pete ledobta a hajó kulcsát a pultra, és elindult a folyosón.

- Itt vagyok bent - hallották meg a papa hangját.

Pár lépésnyire onnan volt egy kis szoba, asztalka, rajta számítógép, egy szék, és a papa munkája: egy könyvespolc. Hugh épp könyveket rakott föl rá, amikor meglátta Libbyt. Azonnal kiegyenesedett.

- Libby! De örülök, hogy erre jártál! Pete - mutatott reszkető ujjal a fiúra -, hozz valamit inni a kislánynak. Mutasd meg, milyen jól nevelt vagy.

Pete bólintott, egy futó mosoly is megjelent a szája sarkában.

- Mit innál, Libby? Én a szokásosat kérem.

- Vizet kérnék - felelte, miközben Pete már ott sem volt.

Hugh néhány könyvet felrakott a polcra, majd odafordult a lányhoz. Annyira más volt, mint évekkel korábban, mégis, a szeme, az álla vonala, a mosolya emlékeztette arra, aki valaha volt.

- Mondd, drágám, mit gondolsz a mi Pete-ünkről most, hogy ilyen szép nagyra nőtt?

Libbynek számtalan gondolata volt a szép nagyra nőtt Pétéről, de nem tudta magát összeszedni annyira, hogy valami értelmeset kinyögjön. Könnyű lett volna azt mondani, mennyire Szereti, ahogy a fiú nézi, ha beszél, vagy mennyire jó látni a mosolygós szemét, mielőtt éppen mondani akar valamit, vagy hogy a mozdulataiból tudja: ő még mindig fontos a fiúnak.

- Meghallgatod egy öregember tanácsát? - kérdezte a papa, miközben a kezét Libby vállán nyugtatta. A lány elmosolyodott, várta, mit mond neki. - Nincsenek sokan ezen a világon, akik tökéletesen összeillenek, mint a kirakós darabkái. Úgyhogy, ha találsz valakit, aki illik hozzád, ne legyints rá csak azért, mert azt hiszed, az élet valami mást tartogat számodra. Az élet olyan, amilyennek te alakítod. Én így voltam Anne-nel - tette hozzá nagyot sóhajtva. - Rettenetesen hiányzik.

Libby látta az öregen, valójában mennyire hiányzik neki a mama, és belesajdult a szíve. Akaratlanul is eszébe jutott a levél. Lehet, hogy nem volt minden olyan tökéletes, mint a papa gondolta. Lehet, hogy a mama nem volt boldog... De bármi volt is a fejében, a papa szemében tökéletes volt.

Libby elszégyellte magát, amikor meghallotta, hogy hiányzott az öregnek. És azért is lelkifurdalást érzett, amiért nem ment el a mama temetésére. Biztos volt benne, hogy a papát szerető család és sok barát vette körül azon a napon, de ő, Libby nem volt ott, és rémesen érezte magát emiatt. Ott kellett volna lennie mindkettejük miatt.

-Tudom, én már nem ismerem az új dolgokat, és kicsit ódivatúnak tűnhetek, de ha a családról van szó, akkor sok mindennel tisztában vagyok. Két dolog van, ami nem változik az idők folyamán: a hit és a szeretet. És én mindkettőt elég jól ismerem. Szóval legalább gondolkodj el a tanácsomon.

Libby bólintott, és kedvesen rámosolygott az öregre. A papa egyszerűen szemlélte a kapcsolatokat. Neki ott volt az az egy ember, és annyi. De Libby úgy vélte, az ő élete teljesen más. Neki annyi minden befolyásolja a kapcsolatait. Nehéz volt tisztázni az érzéseit, mert elhomályosította az a sürgető vágy, hogy valamire vigye az életben. De abban is biztos volt, hogy a papa tudja: ő még mindig érez valamit Pete iránt, és ettől zavarba jött. Hát ennyire nyilvánvalóak lennének az érzéseim?, gondolta. Vajon igaz a papa elmélete arról, hogy ha két ember úgy illik össze, mint a kirakós darabkái... Mindaddig soha nem találkozott még két emberrel, akik ilyen tökéletesen megfelelnének egymásnak. És nem ismert happy enddel végződő párkapcsolatokat - sem az ő szüleié, sem Pete szüleinek a házassága nem volt ilyen, és az ő kapcsolata sem Wadedel. De még a papáé sem biztos, hogy az volt - aki pedig azt hitte, hogy a mamával megtalálták egymás tökéletes párját -, mert az a levél némi kételyt ébresztett a lányban.

Nem, Pete és ő nem illenek össze, akármit gondol is a papa, hiszen, ha így lenne, akkor boldogok lennének együtt. Libby azonban tudta, hogy a fiú szereti ezt a kisvárosi életet, amit választott, ő viszont valami nagyobb és izgalmasabb helyen akar élni, ahol önmaga lehet, és az emberek ítélkezésétől megszabadulva követheti a céljait.

A lány utálta, hogy White Stone-ban mindenki mindent tud róla. Az anyja ezerszer elmesélte már, hogyan kötött itt ki a férjével, Libby apjával. Szerelemből költözött oda, aztán a szerelem elmúlt, és ő ott ragadt egy helyen, ahová, úgy érezte, nem tartozik. A lány viszont nem akarta, hogy vele is megtörténjen ugyanez. Olyan emberek között akart lenni, akik ismerik a mindennapjait, mert ők is ugyanúgy élnek. Vágyott vissza a valódi otthonába, ahol a saját életét élheti, és a saját sorsának kovácsa lehet.

- Tessék, parancsolj! - jelent meg Pete egy pohár vízzel, és hol egyikükre, hol másikukra nézett. Vajon hallotta a beszélgetésüket? - Kitettem pár falatot is, ha éhes lennél.

Libby elvette a poharat. Ahogy ránézett a fiúra, megértette, hogy ha az anyja úgy érzett az apja iránt, ahogy ő most Pete iránt, akkor miért hagyott ott mindent Las Vegasban, és költözött ide, az isten háta mögé. De tudta, hogy nem szabad azt tennie, amit az anyja. Hiszen tanult Celia Potter keserűségéből, boldogtalanságából.

- Rendes gyerek - mondta Hugh Libby felé bökve a fejével, majd újabb néhány könyvet rakott fel a polcra.

- Te szeretsz itt lakni? - szegezte neki Libby hirtelen a kérdést a fiúnak, közben mereven nézett a szemébe. Tudta a választ, de az ő szájából akarta hallani. A szíve vadul dobogott, a tenyere izzadt. Azt akarta, hogy Pete megvonja a vállát, és azt mondja, jól megvan, de a szíve mélyén tudta, hogy a fiú nagyon is szeret itt élni.

- Hát persze - felelte Pete, miközben behatóan vizsgálgat- ta a lány arcát, mintha ott akarna választ találni a kérdéseire.

- Nem is akarnál egy olyan városban lakni, mint, mondjuk, New York?

Pete egy darabig nem szólt semmit, mintha a kérdésen gondolkodna.

- Papa, nem bánod, ha átmegyünk Libbyvel a nappaliba, hogy kényelmesebben le tudjunk ülni?

Az öreg nemet intett a fejével.

Pete ekkor átvezette a lányt a másik szobába, és az egyik nagy ablak melletti kanapén kínálta hellyel. Az öböl kék vize betöltötte a két alsó ablaktáblát. Libby lerakta a pohár vizet egy kis asztalra, és odafordult a fiúhoz, aki közelebb ült le hozzá, mint gondolta. De nem ez lepte meg, hanem az, ahogyan Pete ránézett. Mintha várná, hogy megmagyarázza a kérdését. És kicsit ingerültnek, sőt dühösnek tűnt.

- Szóval tudnál New Yorkban élni?

-Talán - felelte Pete komoly arccal, mosolynak még a nyoma sem látszott rajta. És Libby pontosan tudta, mit jelent az a „talán”.

Rájött, hogy kiül az arcára a csalódás, így hamar összeszedte magát. Bólintott, pedig elszálltak a reményei. Hiszen tudta a választ, butaság volt megkérdezni is.

- Gondoltam - mondta.

- Miért kérded egyáltalán, Libby? Ezzel az egy kérdéseddel elárultad, hogy egy kicsit sem ismersz engem. - Libby még soha nem látta ilyennek a fiút, még akkor sem, amikor megmondta neki, hogy a Columbiára megy. Nem megbántva volt, hanem dühös és frusztrált. - Először is: utálom New Yorkot. Soha nem akarnék ott lakni. Másodszor: akkor sem akartam elmenni ebből az államból, amikor a papa egészséges volt. Hogy képzelheted egyáltalán, hogy most itt hagynám? Téged ez egy kicsit sem érdekel? Szerinted mit kéne tennem, Libby? Bedugni a papát egy otthonba, eladni mindent, és elmenni veled valahova, itt hagyva mindent, amit szeretek?

A lány teljesen leforrázva ült ott. Mit is mondhatna? Hogyan is tudná megmagyarázni, miért kérdezte meg New Yorkkal kapcsolatban? Nem merte bevallani, hogy odavan érte, és tudni akarta, Pete föladna-e mindent azért, hogy együtt lehessenek. Iszonyatos volt az ő szájából hallani a választ. Igaz, már az is botrányos volt, hogy egyáltalán föltette ezt a kérdést. Mégis mit várt?

Tizenkettedik fejezet

Miközben Marty egész feje benn volt a fénymásolóban, és festékes papírkötegeket bányászott ki belőle, Libby kinézett az ablakon a késő délutáni égre, és még mindig a Pete-nek föltett kérdésén gondolkodott. Teljesen lefagyott attól a beszélgetéstől, egész éjjel le sem tudta hunyni a szemét. Állandóan azon járt az esze, hogy vajon miért kérdezte, és mi volt a célja valójában azzal a kérdéssel. Nem akarta, hogy úgy hangozzék, ahogy végül is hangzott, csak tudni akarta, van-e egyáltalán esély arra, hogy együtt legyenek. És megtudta, hogy nincs.

Belenyúlt a nemrégiben rendbe tett iratszekrényébe, és kivette Pete dossziéját, majd körülnézett, mintha azt várná, valaki leszidja, amiért nála van. Nagyon zavarba jött attól, hogy Pete pénzügyeiben akar kotorászni. Kiolvasta a Kapcsolat rovatból Pete számát, és üzenetet küldött neki.

Szia, csak szólok, hogy engem jelöltek ki a könyvvizsgálódnak. Szólj, ha gondod van ezzel, és szeretnéd ha valaki más nézné át a könyvelésedet. Ha nem, küldök egy beleegyező nyilatkozatot. Libby.

Máris felvillant a telefonja:

Nyugodtan átnézheted az adóbevallásomat.

Libby visszaírt:

Biztos?

Újra pityegett a mobilja:

Erezzem magam szerencsésnek? Mi? Ebben a kisvárosban nem mindenkinek van flancos New York-i könyvvizsgálója a Columbián szerzett diplomájával.

Libby elnézte az ablakban álló virágot a kókadt leveleivel, pontosan úgy nézett ki, mint ahogy ő érezte magát.

Visszaírt:

Küldöm az űrlapot.

Túl fáradt volt ahhoz, hogy ennél többet is tudjon írni.

Megint körülnézett, még mindig zavarban volt, amiért Pete irataiban turkál. Egy gyors mozdulattal kinyitotta a dossziét, és végignézett a tartalomjegyzéken. Első pillantásra úgy tűnt, hogy Pete-nek van néhány külön informatikai munkája, plusz a saját webdizájn cége. Libby lapozott egyet, akkor látta, hogy a közeli borászatba is befektetett. Imponáló, gondolta a lány.

Megnézte a telefonját, de a fiú nem írt többet, lehalkította hát, és a táskájába dobta a telefont, nehogy még valamit írjon. Nem akart többet gondolni rá, mint amennyit már eddig is gondolt.

Vakító napsütésre ébredt. Nem emlékezett, mikor aludt utoljára ilyen jól. Majdnem egész este Trish esküvőjét szervezte, és már kilenc óra előtt ágyban volt. Sűrűn pislogott, hogy kitisztuljon a látása, elővette a telefonját, megnézte, hány óra, és akkor látta, hogy üzenet várja. Felült az ágyban, hogy ne vakítsa a fény, és kinyitotta az üzenetet. Jeanie-től jött.

Jó reggelt, tízkor érted megyek, elviszlek egy kulika. Kétszemélyesfeladat, mert segítségre van szükségem az ennivalót vinni. Valami nőiesebb ruhát vegyél föl.

Libby lerúgta magáról a paplant, és lelépett a naptól meleg padlóra. Mi van, ha neki nincs kedve buliba menni? Fel-alá járkált töprengve. Jeanie-vel szívesen találkozott volna, szüksége is volt egy baráti szóra, de azt is tudta, valójában a házzal kapcsolatos teendőire kéne összpontosítania. Pete vajon ott lesz azon a bulin? - villant át a fején. Arra a gondolatra, hogy viszontlátja, izzadni kezdett a tenyere, a szája meg kiszáradt. A kijelzője elsötétült, lerakta a telefont a komódra.

Hátrahajtotta a fejét, és nagy levegőt vett, hogy megnyugodjon. Valakinek el akarta mondani, milyen kínos helyzetbe került, de nem volt senki, akinek elmondhatta volna. Az anyja biztosan nem helyeselné a Pete iránti érzéseit, Trisht pedig annyira lefoglalják az esküvői előkészületei, hogy valószínűleg nem lenne ideje őt meghallgatni. Jeanie azt mondaná, maradjon itt, és hajrá. Libby egyedül maradt. Jobb lesz, ha összeszedi magát, és talál valami állást, mielőtt még jobban összekuszálódnak a dolgok. Még csak nyolc óra volt, így eldöntötte, elküld még pár jelentkezési lapot reggeli közben, és csak azután megy zuhanyozni.

Már majdnem tíz óra volt, mire elkészült. Ahogy kiment, a kezében egy halom meghívóval, a kocsija mellett beleütközött Jeanie-be.

- Szia, jól nézel ki - mondta mosolyogva Jeanie. - Készen vagy?

- Azt hiszem, igen - felelte, és bedobta a kulcsait a táskájába. Berakta az esküvői meghívókat a postaládába, majd felhajtotta a zászlót, ami jelezte a postásnak, hogy leveleket kell elvinnie. - Egy barátnőm meghívói a leánybúcsújára - mondta, mert látta, hogy Jeanie kíváncsian nézi. De már attól honvágya lett, hogy Trisht említette. - Hova megyünk?

- Pete-ékhez.

- Minek?

Mintha áramütés érte volna, az ujjai is belezsibbadtak. Egyszerre akarta látni a fiút, és elfutni is előle. Libby tudta, nem tanácsos túl sok időt együtt töltenie Pete-tel, mert a köztük levő különbségeket úgysem tudják ledolgozni, de ettől még majd’ szétvetette a boldogság, valahányszor meglátta. Kinyitotta az utasülés ajtaját, és beszállt. Jeanie főztjének sós illata szállongott a hátsó ülésről, ahol egy csomó üveg sorakozott egyenként alumíniumfóliába csavarva.

- Helen születésnapja van, és azért hívlak el a buliba, mert kell valaki, aki segít cipekedni - mondta Jeanie, miközben elindította a kocsit. - Tudtam, hogy ha elmondom, nem akartál volna jönni, mert mindenki ott lesz.

Libbynek akkor jutott eszébe, hogy Helen Bennett születésnapja csak pár nappal az övé után van. Bár szerette volna látni Pete anyját, Jeanie-nek igaza volt. Nem akart mindenkivel találkozni. Aggódott, hogy az emberek megszólják, amiért elvesztette a New York-i állását. Vagy, ami még rosszabb, Pete-hez hasonlóan mindenki úgy véli, ő, Libby mindenki másnál többnek képzeli magát.

- Nem hoztam ajándékot Helennek.

- Az, hogy ott leszel, épp elég lesz ajándéknak - vágta rá mosolyogva Jeanie.

Minél közelebb jártak a házhoz, a lányt annál jobban elfogta a rémület arra a gondolatra, hogy mindenkivel szemtől szemben találkoznia kell.

Tizenharmadik fejezet

Libby már rég nem találkozott Helen Bennett-tel, egész megfájdult a válla a feszült várakozástól. Vághat bármilyen jó képet a kudarcához, Libbynek az volt az érzése, hogy az asszony úgyis mindent tud. Kamaszkorukban Pete-tel gyakran elmentek egy közeli elhagyatott rétre, és ott lesétáltak a vízpartra, hogy kettesben legyenek. Amikor Helen megkérdezte, hova mennek, Pete így válaszolt:

- Csak sétálunk egyet.

Helen ilyenkor bólintott, de minden az arcára volt írva.

- Jobb lenne, ha az úton sétálnátok, Pete - mondta az asszony sokatmondó arckifejezéssel, és Libby úgy érezte, engedelmeskednie kell neki, mintha csak az anyja lenne. Helen olyan volt, mintha a rokona lett volna.

- Helen biztos nagyon fog örülni neked - szólalt meg Jeanie, mintha csak olvasott volna a lány gondolataiban. Libby- re nézett, miközben bevett egy kanyart. Volt valami jólesően ismerős abban, hogy Jeanie-vel autózik, mintha csak egy másik idősíkba repítette volna vissza.

Az a hajdani lány bizonytalan volt, és szorongó, mindig azzal foglalkozott, mit gondolhat róla az anyja. Tanúja volt, ahogy az apja elment és új családot alapított, és azt is látta, hogy az anyja amúgy is megtépázott önbizalma egyre csak fogy. Libbyre állandó teherként nehezedett, hogy Celia miatt tökéletességre törekedjen, mert a sikereit felnagyította, de a kudarcairól nem beszélt.

Felnőttkorában megtanulta, hogyan legyen az a valaki, aki mindig is szeretett volna. Büszke volt arra, hogy sokat utazott, jó állása volt, lehetősége az előmenetelre, ráadásul egy nagyszerű udvarlót is fel tudott mutatni. Az anyja mindig ezekkel mérte Libby értékét, és a lány úgy érezte, végre megérkezett. Ezek nélkül a dolgok nélkül elveszettnek érezte magát, nem tudta, hogyan tovább. Az, hogy most itthon van, bizonytalan várakozásnak tűnt, mintha megállt volna az élete.

- Nagyon csöndben vagy - jegyezte meg Jeanie.

Libby bólintott.

- Min gondolkodsz?

Hogy én mennyire nem tartozom ide.

- Igazából semmin.

Jeanie megérkezett Pete-ék házának széles felhajtójára, majd végigzötykölődtek a kavicsos úton a házig. Jeanie leállította a motort, de bent hagyta a slusszkulcsot.

- Készen állsz? - kérdezte.

- Aha, persze! - vágta rá erőltetett lelkesedéssel Libby, de közben zsibbadt a keze az idegességtől..

Kiszálltak, kezükben egy halom üveggel, majd hátramentek, ahol Libby meglepetésére rengetegen voltak már. Az egész város itt van Helen partiján? - villant át a lány fején. Elnézte az arcokat, majdnem mindenkit fölismert. Páran meglepődve ránéztek, majd folytatták a beszélgetést.

Amikor elhagyta a várost, kezében a Columbia felvételi papírjával, úgy érezte, megállíthatatlan. Bárkinek, aki kérdezte, elmondta, hova megy, és milyen életet tervez magának. Annyi becsmérlő szóval illette a szülővárosát, hogy már nem is emlékezett, kinek mit mondott. Tizennyolc évesen, miközben úgy nőtt föl, hogy állandóan az anyja panaszait hallgatta White Stone-ról, nem is fogta fel, mit tesz. Most megértette, és ettől még rosszabb lett, mert teljesen hatalmába kerítette a bűntudat. És most itt vannak mind, és őt bámulják, amitől ugyancsak zavarba jött. Jeanie már lerakta az ételes dobozokat, és tőle is elvette az edényeket, a lány ott maradt egyedül. Körülnézett, de Pete-et nem látta.

- Ez nem lehet igaz! - kiáltott fel valaki harsányan. - Libby Potter?

Ryan Bennett vált ki a tömegből, és Libby bármilyen ideges volt is, odaszaladt hozzá. Ryan Pete három évvel idősebb bátyja volt. Kicsit magasabb és testesebb, mint az öccse, a haja is sötétebb, de így is döbbenetesen hasonlítottak egymásra, ugyanaz a zöld szempár, hasonló mosoly.

- Hol jártál eddig, kisasszony? - kérdezte tréfásan.

Libby csak ekkor jött rá, Ryan is mennyire hiányzott neki. Ő volt a klasszikus báty, és nemcsak Pete bátyja, hanem valójában az övé is, aki mindig ott volt, ha szükség volt rá.

- New Yorkban - felelte a lány, és megborzongott a délelőtti hűvös szellőtől.

- Én most Richmondban élek, és van egy kislányom, Charlotte - mondta Ryan, és odaintett egy pici lány felé, akinek hosszú szőke haja volt, fehér nyári ruhát viselt széles, rózsaszín övvel, és szandált hozzá. Épp cukorkát csent az asztalról.

- Ó, Ryan, hiszen ez fantasztikus!

- Emily, a feleségem is itt van valahol.

- Nos, akkor... - Libby odafordult, és meglátta, hogy Helen Bennett egyik kezében fehérboros pohárral, a másikban fényképezőgéppel felé tart, vállig érő, sötét haját fújja a szél.

- Jaj, drágám, hogy te mennyire hiányoztál! - mondta, és arcon csókolta Libbyt. Az ismerős citrusos virágillat hirtelen felidézte a lányban azt a napot, amikor Helen egyszer a karjába kapta, mert ő elesett a kavicsos úton.

Tizenkét éves volt akkor, és rohant Pete meg a barátai után, de nekik hosszabb volt a lábuk, nem tudott velük lépést tartani. Az anyja mindig mondta, hogy nem kéne a fiúkkal játszania. Nem volt hozzászokva az ilyesmihez, őt visszafogottabban, lányosabban nevelték. Viszont nagyon szeretett Pete-tel és a barátaival lenni, élvezte, hogy az anyja háta mögött vadulhat kicsit. Miközben utol akarta érni a fiúkat, megbotlott, elesett és az egész lábáról lejött a bőr. Helen az ölébe kapta, és bevitte a házba. Pete akkor vette észre, hogy a kislány nincs velük. Aggódva berontott az ajtón, hogy megnézze, jól van-e a lány. Libby emlékezett rá, mennyire zavarban volt, mert Helen felhúzta a nadrágja szárát, hogy be tudja kötni a horzsolást, és neki kilátszott az egész lába. Ekkoriban éppen szégyenlős korban volt, még nem volt biztos benne, mit mutathat meg magából, és mit nem. Azt is felidézte, mennyire zavarba jött Pete jelenlététől.

- Kész egy italt? - zökkentette vissza Ryan a jelenbe. - Készítek neked egy Mimosát, van pezsgőnk - tette hozzá vigyorogva. - És most már éppen elég idősek vagyunk ahhoz, hogy mások előtt is ihassunk.

Libby halkan fölkacagott. Volt egy szabálya: ebéd előtt soha nem ivott alkoholt. Narancslével keverve, az már határeset volt, ilyenkor minden esetben külön kellett döntenie. Most azonban nagyon ideges volt, ráadásul mindenki őt nézte, így elfogadta Ryan kínálását.

- Amúgy is ki kell szednem Charlotte-ot az M&M’-sszel teli tálból.

- Nos, akkor - kapta el Libby kezét Helen - mit csinálsz azon kívül, hogy divatbemutatókra jársz?

- Tessék?

- Hát remekül nézel ki - felelte mosolyogva Helen. Az asszonynak nagyon fiatalos arca volt, annak ellenére, hogy a parton lakva állandóan a napon volt. Fehér volt az arcbőre, és egy ránc sem volt rajta. Sötétvörös haja a válláig ért, mindegy, honnan fújt a szél, mindig nagyszerű volt a frizurája. - Hogy van édesanyád?

- Jól, köszönöm. Örül, hogy itthon vagyok, gondolom, bár nem voltunk még annyit együtt, mint kellene.

Megjelent előtte az anyja arca: amikor Celia valamivel meg volt elégedve, ha a lánya valami neki tetszőt csinált, szinte ragyogott, és Libby azt kívánta, bárcsak meg tudná mutatni neki, hogy másképp is lehet boldognak lenni. Hogy a saját jogán legyen elégedett, és ne függjön annyira tőle.

- Ha gondolod, hívd át, itt leszünk egész nap.

- Köszönöm, lehet, hogy szólok neki.

Vajon mit gondolna Celia, hogy ő itt bulizik Bennették-nél? Bár mondta, hogy semmi baja velük, a lány mégis érzett rajta valami feszültséget, ha csak említette is, hogy Bennettéknél volt. Úgy gondolta, az anyját aggasztja, hogy Pete netán elvonja a figyelmét, márpedig ő úgy nevelte a lányát, hogy mindig összpontosítson.

Ryan két gyöngyöző pezsgőspohárral és egy ismeretlen nővel tért vissza, aki nyári ruhát viselt, vékony kardigánt, magas sarka belesüppedt a földbe. Haját csigás kontyba fésülte a feje tetején, kedves arcába is belehullott pár tincs. Libby azonnal tudta, ki lehet, mert pontosan úgy nézett ki, mint Ryan kislánya.

- Ő Emily, a feleségem - mutatta be Ryan, és átnyújtotta a lánynak a poharát. - Ő meg Libby Potter.

- Örülök, hogy megismerhetlek - mondta Libby.

- Én is - vágta rá sugárzó mosollyal Emily. - Már nagyon sokat hallottam rólad.

Ezzel meg vajon mit akar mondani? Beszélnek róla az emberek? Mindenki rajta nevet a városban? Libby meg akarta kérdezni, mit hallott róla Emily, de akkor Helen összeterelte őket egy fotóra. Libby megpróbálta rendezni a vonásait, mosolygott, és várt. Aztán Helen megfordította a gépet, hogy megmutassa nekik a képet, Ryan pedig belekarolt Emilybe és Libbybe, és gyorsan elindult velük, mondván, akar valamit mutatni a parton.

Libbynek elállt a lélegzete az elé terülő látványtól. Az út mentén, egészen a partig ezüstszínű tartókban gyertyák égtek, lent a pázsiton pedig egy hatalmas sátor alatt asztalok, székek álltak. A szél bele-belekapott a kék szalaggal rögzített fehér damasztabroszokba. Minden asztal közepét egy-egy hatalmas üvegtál díszítette, benne kagylókkal, az asztal körül vidáman csevegtek az emberek. A túloldalon egy fehér inges, drapp nadrágos, mezítlábas férfi egy bárszéken ülve a gitárját hangolta, mellette mikrofon és hangszóró. A hangoláshoz, dúdoláshoz a halk hullámverés szolgált kíséretül. És a férfi mellett ott állt Pete.

- Hát ez valami csodás! - kiáltott fel a lány egyik asztalról a másikra pillantva.

A zenész játszani kezdett. Ryan odavezette a lányokat a partra, ahol néhányan már táncoltak. Pete is észrevette őket, és lassan odament hozzájuk, Ryan és a felesége pedig csatlakoztak a táncolok egyre növekvő csoportjához.

- Szia - szólalt meg Pete, egy egészen kicsit összehúzva a szemöldökét. - Hát te mit csinálsz itt?

- Jeanie hozott el - felelte a lány, és hirtelen elkapta az idegesség. Megborzongott, úgy tett, mintha fázna, pedig a fiú szélfútta hajának látványától remegett meg. Rátörtek a régi emlékek. - Segítettem neki ennivalót hozni.

Na tessék! A mosolya. Libby már bele is szédült.

- Jeanie-nek nem kellett volna ennivalót hoznia, de hiszen tudod, milyen. Nem hallgat senkire.

Miután Jeanie-n eltréfálkoztak, csönd szállt közéjük. Pete ünnepélyes arccal a vizet nézte. Ott álltak a sok ember között, de olyan érzés volt, mintha csak ők ketten lettek volna a parton.

- Ez valami döbbenetes - szólalt meg a lány, hogy oldja a kettejük között állandóan jelen levő feszültséget.

- Kösz - felelte a fiú mosolyogva. - Tőled van az ötlet.

- Hogy mi? - kérdezte a lány, miközben lerúgta a szandálját, hogy ne süllyedjen bele a homokba, majd egy üres szék mellé rakta. Az asztalok kezdtek kiürülni, egyre többen voltak a táncparketten.

- Nem emlékszel, amikor tizenöt évesek voltunk, anya meg negyven? Nem volt nagy ünnepség, de rendeztünk neki egy pikniket Kilmarnocknál a nyilvános strandon. Az a te ötleted volt.

Libby felkacagott, ahogy eszébe jutott az az eset.

- De, emlékszem! Pakoltunk neki szendvicset, meg azt a tortát, amit Ryan vett a szupermarketben.

Mostanáig teljesen el is felejtette azt a napot.

- Aha - vágta rá Pete mosollyal az arcán, és a lány mintha valami szeretetfélét látott volna a szemében. Nem akarta észrevenni, de mégis észrevette. - Arra gondoltam, most egy kicsit jobb kivitelben rendezem meg a tengerparti partit.

- Pete! - kiáltott oda Ryan a táncparkettről. - Gyertek ide Libbyvel!

Libby azon nyomban lefagyott. Tudta, ha odamegy, biztos azt akarják, hogy táncoljon, és akkor közel kéne kerülnie Pete-hez. A fiú bizonytalanul nézett rá. Az asztaloknál már nem ült senki, mindenki a gitáros körül táncolt. Még Jeanie is ott ropta egy kisfiúval.

- Pete! Mire vártok? - Ryan nem adta föl. - Gyertek már ide!

Pete a többiek felé bökött a fejével.

- Menjünk - mondta, de látszott, hogy ő sem igazán akar táncolni.

Átvágtak a tömegen, és éppen amikor odaértek Ryanhez és Emilyhez, a gitáros valami lassút kezdett játszani. Pete-en látszott, hogy kínosan érzi magát. Ryan átfogta Emily derekát, odahúzta magához, lassan ringatóztak a zene ritmusára. Libby az első pár hangból felismerte a dalt. Helen régi lemezjátszójára ezerszer is föltették a Billy Joel-albumot, és épp ez volt az ő számuk.

- Just the Wily You Are - nevette el magát Libby idegességében, és Pete-re nézett. A fiú is őt nézte, a tekintete kedves volt, de az arca komoly maradt. Bólintott. Az iskolában, mint minden párnak, nekik is volt saját számuk. Csakhogy Libby számára ez a szám nem fakult meg az évek során, még mindig érzett valamit, ha meghallotta.

A zene szállt, a hullámok ütemesen csapódtak a parthoz, és Libby valami különös fájdalmat érzett. Nem olyan szomorúság volt, mint a hazatérésekor, amikor szembesülnie kellett mindazzal, amit itt hagyott, hanem az fájt neki, ami nem lehet az övé.

- Pete, légy férfi - mondta a bátyja tréfásan, és megveregette a vállát, majd újra átkarolta Emilyt. - Kérd már föl - tette hozzá hátranézve a válla fölött.

Pete lassan nagy levegőt vett, tekintete valahová a táncolok feje fölé tévedt. Aztán magához húzta Libbyt, egyik karjával átfogta, a másikkal a kezét tartotta. Átölelte a lányt, de úgy, hogy a szél átfújt kettejük között. Libby szerette volna átkulcsolni a fiú nyakát, úgy, mint sok-sok évvel azelőtt, a fejét a mellére hajtani, hogy hallja, ahogy levegőt vesz. Beleszédült Pete közelségébe, és azt sem tudta, hova nézzen, mert tudta, ha ránéz, menten darabjaira hullik.

Pete egyetlen szót sem szólt tánc közben. A fenyők susogása, a beszédfoszlányok és a zene közepette, ahogy ott táncoltak, Libby arra gondolt, vajon mi járhat a fiú fejében. Amikor nagy sokára összevillant a tekintetük, már nem látta benne azt a vonzalmat, amit oly sokszor máskor. Sajgott a hiánya, egyre nagyobb súllyal nyomta a lelkét.

Tizennegyedik fejezet

A zene gyorsra váltott, és Pete elengedte Libbyt. A lány nem nézett rá, meg sem akarta próbálni megfejteni az arckifejezését. Nem akarta tudni, boldog-e, vagy szomorú, netán dühös... mert minden annyira fájt. A nap rásütött az arcára, a zene is elhallgatott, és a lány kihasználta a pillanatot, hogy végre összeszedje magát. Nem szabad elfelejtenem, hogy nem maradok itt sokáig, mondta magának. Még akkor is, ha úgy érezte, soha nem akarja elengedni Pete-et. Hiszen nem valós lehetőség, úgyhogy jobb, ha leszállók a rózsaszín felhőről. Nincs több tánc, döntötte el. Csak semmi közelség.

A tömeg oszladozott, néhányan helyet foglaltak az asztaloknál. Ryan a kislányával, Charlotte-tal táncolt, Jeanie He- lennel cseverészett.

- Azt mondták, itt vagy valahol - hallatszott ekkor a papa hangja a partról.

Libby integetett neki, fogta a poharát és a szandálját, és Pete nyomában odament a papához. Kirázta a homokot a szandáljából, majd belebújt.

- Hogy vagy, papa? - kérdezte, és megölelte az öreget.

- Remekül - felelte az a vizet nézve. Nagyon széles volt ott az öböl, nem is látszott a part, csak a horizont keskeny, szürke sávja. - Eltekintve attól, hogy már nem szabad többé egyedül sétálnom, az élet jó. Nem panaszkodhatok.

Már nem az erős, magabiztos, tettre kész papa állt a lány előtt. Az idő lassan megfosztotta a függetlenségétől, és ez nagyon fájt Libbynek, de nem akarta mutatni. Nem akarta, hogy papa azt higgye, sajnálja, pedig rettentően szomorú volt. Azt kívánta, bárcsak visszafelé tudná forgatni az idő kerekét! Látszott, hogy az öreg megpróbálja könnyedén venni a dolgokat, így aztán ő is jókedvet erőltetett magára.

- Vannak ennél rosszabb dolgok is, gondolom.

Papa felhúzta a szemöldökét.

- De milyen igazad van! - mondta, miközben Pete odalépett hozzá, és megveregette a vállát.

- Hogy vagy, papa? Élvezed a bulit?

- Én mindig élvezem a jó bulit. De te jobb, ha visszamész, az előbb láttam, hogy megjöttek a szakácsok a homárral.

- Hozattad az ennivalót? - kérdezte meglepetten Libby. - Nem semmi. Így aztán nem csoda, hogy Jeanie-nek nem kellett volna főznie.

Pete elmosolyodott, megcsóválta a fejét.

- Biztos vagyok benne, hogy meg fog felelni az ízlésednek.

- Várjatok csak! - kiáltott oda Helen. - Csináljunk egy fotót! Papa, te állj oda középre, Libby és Pete meg kétoldalt. - Belenézett a fényképezőgépbe. - Így jó lesz - mondta. - Mosolyogni, egy, kettő, három!

Miközben Helen megfordult, és utat tört magának a tömegen át, Libby alaposan megnézte a papát és Pete-et együtt. Rég voltak így hármasban, és mindenki boldognak tűnt.

Fölvillant előtte egy emlékkép. Kisgyerekek voltak, és Helen konyhaasztalánál ők ketten Pete-tel a leckéjüket írták. Az öreg nagyon jó volt matekból, órákat töltött odahajolva az asztal fölé a megoldóképletek magyarázásával. Libby arra gondolt, a papa mennyi mindent csinálhatna azalatt, de ő szinte minden este Velük tanult. Neki az apja helyett apja volt.

Libby szeretett volna valami emléket, hogy beletegye a dobozába, de nem talált semmit. Meg akarta őrizni azt a pillanatot ott a parton, amikor a papa elméje még elég világos volt ahhoz, hogy valamennyiüket megismerje, és amikor Pete is kedves volt hozzá. Sajnálta, hogy nem maradt utána tárgyi emlék.

Amikor visszamentek a kertbe, Pete a szállítókkal tárgyalt, Libby pedig megnézte a telefonját, mert már elég távol volt a parttól ahhoz, hogy jó legyen a vétel. A kibertérben ragadt e-mailek egész sora várt a jelre, csak úgy özönlöttek be. Az egyik egy New York-i könyvelőcégtől volt, a lánynak majd’ kiugrott a szíve a helyéből, amikor meglátta. Nem is akarta először megnyitni, hogy halogassa a jó híreket, meg aztán attól is tartott, hátha nem ez lesz az igazi, nem ez jelenti a visszautat a városba, az egyedüli helyre, ahová White Stone-ból kívánkozott. Átment a ház túloldalára, hogy ott olvassa el a levelet.

Annyi balszerencse érte, hogy már kezdett kételkedni magában. Már abban sem volt biztos, hogy az az állása Manhattanben nem csak a szerencsének volt-e köszönhető valójában. Aggódott, hogy talán az volt a karrierje csúcsa, amikor lakása volt a cityben, dizájnerruhákban járt, remek állása és csinos pasija volt. Akkor úgy érezte, hegyeket lenne képes megmozgatni. Lehet, hogy mindez az anyja nevelése miatt volt így, de most már az sem számított. Hiszen része annak, aki ő lett. Azt szerette volna, ha az élete visszatér a régi kerékvágásba.

New Yorkban mindig elnézte a Central Parkban babakocsit tologató anyákat, akiknek a lábán Stella McCartney cipő volt, a nyakukban Fendi sál, és lattét ittak, miközben a többi anyukával csevegtek a pádon. Libby is ilyen anya akart lenni, aki szombatonként az Upper West Side-on levő gyerekmúzeumba jár. Gyerekeket akart, és egy olyan férjet, akiről gondoskodhat, és aki törődik vele. Ennek az utazásnak az első lépése az, hogy szerez magának egy másik állást New Yorkban. Ha már egyszer újra ott lesz, sok mindenkivel találkozhat, eljárhat szórakozni, és újrakezdheti az életét.

Végigfutotta az e-mailt. Allásinterjúra hívták, hagytak telefonszámot is.

Szeretnénk többet megtudni a skilljeiről... Az első adandó alkalommal lépjen velünk kapcsolatba... Jó lenne, ha minél hamarabb tudna kezdeni...

Minél tovább olvasta a levelet, annál inkább kezdett kibontakozni előtte a saját élete. White Stone jó hely, nem rossz itt, gondolta, de neki nem itt kéne lennie.

Újra meg újra elolvasta a levelet, minden szóval hevesebben dobogott a szíve. Össze kellett szednie a vonásait, hogy ne lássák az arcára kívánkozó széles mosolyt. Úgy érezte, a legjobb lenne visítva körbeszaladni a kerten a telefonját lengetve. Mindaz, amiért egész életében dolgozott abban a pillanatban értelmet nyert, mert azt bizonyította, hogy papíron ő éppen annyit ér, mint bárki, akit New Yorkban ismert. Megvan a felajánlott munkához a kellő tapasztalata, és ha ügyes lesz, sikerülni fog az interjú is. Hogy fokozza az örömét, még egyszer elolvasta az e-mailt.

- Jó lenne, ha nem bujkálnál, hanem idejönnél hozzánk - szólalt meg a háta mögött Jeanie.

A lány megfordult, kinyomta a mobilját, és a táskájába tette. Legszívesebben Jeanie nyakába ugrott volna, és azt kiabálta volna: Behívtak állásinterjúra!, de ehelyett csak annyit mondott:

- Szia!

- Bevallom, örülök, hogy itt vagy - mondta Jeanie, és Libby válla fölött Pete-et nézte.

A lánynak csak akkor jutott eszébe: lehet, hogy Jeanie ezt az egészet azért terveire ki, hogy őt meg Pete-et összehozza. Nagyon is jellemző lenne rá.

- Nem kellett volna ételt hoznod. Ugye, tudtad, hogy egy cateringcégre bíztam?

Jeanie titokzatosan elmosolyodott.

- De igenis, kellett - mondta, és belekarolt a lányba. - Mit ér a buli húsgombóc nélkül? És nem érdekel, hogy rendeltetek kaját. Az a puccos szakács nem főz jobban, mint én.

Kacarászva csatlakoztak a többiekhez.

Libby ezúttal alaposan szemügyre vette a vendégeket. Ryan kislánya, Charlotte egy szerpentinnel a kézében futott el mellettük, úgy lebegett utána a hosszú piros szalag, akár egy sárkány farka. A lány felismerte a két szomszédfiút, Thomast és Matthew-t is. Az ingnyakukat rángatták, látszott rajtuk, hogy kínosan érzik magukat öltönyben, miközben babzsákkal játszanak. A papa most egy másik nagy, fehér sátor alatt ült, a büfé mellett. Szivarozott és valami hideg italt kortyolgatott, a pohár szélén egy ananászszelettel. Helen hátra dőlt a székében, borospohara majdnem üres volt, arcát a szél y és az ital festette pirosra.

- Innál valamit?-kérdezte Jeanie, és elengedte Libby karját, - Azt hiszem, csak vizet kérek - felelte a lány az orrát ráncolva. - Már ittam egy Mimosát.

- Ugyan már! Kapcsolódj ki egy kicsit.

- Nem kérek, koszi. Csak vizet. Majd fél óra múlva. Oránként egynél többet nem bírok meginni.

Jeanie tréfásan égnek emelte a szemét.

- Majd jövök - mondta, azzal magára hagyta Libbyt.

Ahogy a lány körülnézett a könnyedén csevegők között, eszébe jutott az anyja. Vajon ő jól érezné magát? Libby nem tudta, mitől került érzelmes hangulatba, a kapott e-mail tette-e, vagy a koktél, netán a Pete-tel való tánc öröme, de hirtelen azt szerette volna, ha az anyja is részese lenne a pillanatnak. Lehet, hogy Celia is kicsit el tudna lazulni, jól érezni magát. És mivel Jeanie is ott volt, amiatt sem aggódott, hogy az anyja állandóan vele foglalkozik, mert Jeanie biztos más. ra terelné a beszélgetést. És hát itt van Helen is, ő mindig is [ jól kijött Celiával. Libby úgy érezte, ez a tökéletes alkalom, , hogy meghívja az anyját. Elővette a mobilját, és már írta is: Bennettéknél vagyok, Helen születésnapját ünnepeljük. Nem jönnél át? Öröm lenne látni téged.

Libby jól érezte magát, de közben tudta, a házzal nem igazán haladt előre. A homárebéd sokkal vonzóbbnak tűnt, mint a tapéta levakarása a konyhafalról. Megfogadta, hogy a parti után sem Pete, sem a barátnői nem fogják elrabolni az idejét. Ha itt akarja hagyni ezt a várost, előbb még el kell végeznie a szükséges dolgokat.

Pityegett a telefonja. Már úton vagyok, olvasta az üzenetet.

Mosolyogva csóválta meg a fejét. Tudta, hogy Celia szeret emberek között lenni, remélte, hogy talán tud neki segíteni abban, hogy ne törődjön annyit a látszattal, csak érezze jól magát, örült, hogy egy kis időt együtt tölthetnek.

- Itt a vized - nyújtotta oda Jeanie a poharat -, és hoztam valami mást is - mondta.

Pete állt mellette vigyorogva.

- Minden rendben a cateringgel? - kérdezte a lány Petetői, mert nem tudta, mit is mondjon Jeanie megjegyzésére.

- Aha, nemsokára tálalják az ebédet.

- Jön anyám is.

Pete nagyra nyitotta szemét meglepetésében.

- Nocsak! Hogy te meghívod az anyádat! Nem tudtam, hogy ilyen családszerető vagy.

Bár látszott, hogy tréfál, a megjegyzés nagyon rosszul érintette Libbyt. Még mindig kicsit szorongott ő maga is, és erre Pete elereszt egy ilyen szöveget? Csak mert neki meglehetősen furcsa kapcsolata van az anyjával, még nem jelenti, hogy nem érdekli a családja.

- Ezt meg miért mondod? - kérdezte. Nagyon bántotta a megjegyzés.

- Jaj, nem is tudom. Talán, mert még sosem láttalak önszántadból az anyáddal együtt lenni.

Jeanie ekkor a háttérbe húzódott, és apró léptekkel elindult a büféasztal felé.

- Nem láttál, de ez nem jelenti azt, hogy nem vagyok családszerető - vágta oda, kicsit keményebben, mint akarta.

- De miért vagy ezen úgy felháborodva? - kérdezte Pete. Kicsit közelebb lépett, a szemöldökét összevonta, a fejét oldalra fordította. Libbyt valamiért még ez is bosszantotta.

- Csak azt gondolom, hogy te már nem ismersz engem, Pete - felelte a lány halkan. - Azt hiszed, hogy igen, de való

jában nem. Honnan tudod, milyen vagyok?

Libby hallotta, hogy egyre hangosabban beszél, kicsit halkabbra vette hát. Miért borult most hirtelen így ki? Persze tudta a választ. Mert Pete elítéli őt, pedig az, hogy elment

a városból, még nem jelenti, hogy nem akarja ugyanazokat a dolgokat, amiket bárki más.

- Igazad van. Nem ismerlek - mondta a fiú, azzal sarkon fordult, és elment.

Libby egész teste remegett az izgalomtól, alig tudta tartani a vizespoharat. Pete semmi rosszat nem tett, sőt, nagyon aranyosan viselkedett vele, ahhoz képest, hogy ő mit tett a fiúval. Mi baj van velem? - gondolta Libby. Mintha nem lett volna magánál, nem úgy viselkedett, ahogy szokott. Nem akart rákiabálni Pete-re, a fiú nem ezt érdemelte, de neki

állandóan pattanásig feszültek az idegei, a legkisebb dolog is kiborította, mert tudta, mindent elrontott azzal, amit az elköltözése előtt mondott, és attól félt, hogy sosem tudja összeszedni magát. De a legjobban attól rettegett, hogy ott ragad a kisvárosban, mint az anyja, és Celia napnál is világosabbá tette számára kamaszkorában, milyen az, ha valaki ott ragad.

Jeanie szakította félbe a gondolatait:

- Jól vagy?

Libby az égre nézett, megpróbált megnyugodni.

- Nem, nem vagyok jól.

- Akarsz róla beszélni?

- Nem igazán.

- Innál valamit?

Libby érezte, hogy kicsit ki kell kapcsolnia.

- Igen, kérek.

- Na, ez már beszéd! Mire vége a bulinak, táncolni is fogsz.

Jeanie épp akkor vitt a lánynak egy pohár bort, amikor a papa szólt, hogy az ebéd tálalva van. A parton levő hangszóróból halk gitárzene hallatszott, a vendéglátósok ezüsttálakban vitték a fogásokat az asztalokra. Libby és Jeanie mentek a többiek után, és leültek egy üres asztalhoz. Már majdnem dél volt, a szél is alábbhagyott, már csupán lágy szellő fújdogált, nagyon jólesett az erős napsütésben.

Helen odaült az asztalukhoz, és letette a poharát.

- Befogadjátok az ünnepeltet? - kérdezte, és ekkor nagyon hasonlított a fiára.

- Örömmel! - felelte Jeanie.

Akkor ment arra Pete, Helen pedig karon ragadta a fiát.

- Gyere, ülj le ide, anyu mellé. Az én születésnapom van, úgyhogy azt kell tenned, amit én mondok - szólt évődve.

Pete mosolyogva kihúzta a Libby melletti széket, bár nem nézett a lányra. Libby látta, hogy nagyon kiborította Pete-et. Nem akarta újból megsérteni, de feszült lett attól, hogy a fiú ennyire kerüli. Hiszen olyan jól indult az elején. Egész jól elvoltak egymással, senki sem hánytorgatta fel a múltat. De a múlt mégis ott lógott a levegőben, és ezzel mindketten tisztában voltak. Nem kellett volna rákiabálnom, gondolta megint.

Helen után nem sokkal a papa is megérkezett, és lehuppant a lánya melletti székre.

- Remek társaság! Hogy vagytok? Pete, fiam, ne nézz már úgy, mint aki éppen most vesztette el a kiskutyáját! Fel a fejjel!

- Tudunk helyet szorítani az anyámnak? - kérdezte Libby, és megnézte a mobilját. - Már úton van.

- Hát persze! - kiáltott fel Helen, széles mosolyától megjelent pár igen finom kis vonal a szeme körül.

Pete kinézett az öböl felé. Mindenki elfoglalta a helyét, Libby pedig előrehajolt, mintha azt akarná látni, amit Pete néz., de valójában csak a fiú figyelmét szerette volna felhívni magára. Rémesen érezte magát, amiért úgy rámordult, és olyanokat is mondott vagy tett, amiket nem lett volna szabad. Hallotta, hogy Jeanie Helennel beszélget, de hogy mit, arra nem figyelt oda. Azt remélte, Pete odafordul hozzá, és hogy megint megbocsát neki.

- Van egy étkezde, ahová kávézni járok - mondta, és megbökte a fiút a vállával. Pete megfordult, és ránézett. - Olyan rendes kávét adnak, tudod, amilyet az ember otthon szokott főzni, és fehér bögrében hozzák. Semmi különleges, a kaja sem túl jó, de a kirakatból egy forgalmas mellékutcára látni, és szeretem nézni az arra járók arcát. Mindig elgondolkodom, kik lehetnek, hova mennek.

A nap megcsillant az aranypettyeken Pete zöld szemében, a fiú ugyanis továbbra is őt nézte. Látszott, valami magyarázatra vár, hogy Libby miért éppen erről beszél neki.

- Nem vagyok olyan beképzelt, mint amilyennek gondolsz. Persze tetszik a város tempója, de én is szeretek néha kikapcsolni, és élvezni azt, ami körülvesz. Relaxálni nem tudok olyan könnyen, mint te, engem nem úgy neveltek. De néha vágyom kicsit ellazulni. És nagyon szeretek a szeretteim, a családom körében lenni. Pont úgy, mint te. Csak ez éppen nem mindig látszik meg rajtam... Gyakorolnom kell a lazulást - tette hozzá, és mosolyogva újra megbökte a fiút.

Pete bólintott, de a száját összeszorította.

- Emlékszem, amikor egy kislányt tanítottam elütni a labdát kint a pályán. Libby, te mindig szerettél volna játszani, csak éppen nem tudtad, hogyan kell. De amikor hagytad, hogy megmutassam, akkor már könnyen ment. Az étkezdében az a valaki nem sokban különbözik attól a lánytól, akit ismertem. De ez a tökéletesen öltözött üzletasszony nagyon más.

Egy pincér két tálon homárt hozott, és lerakta a papa és Helen elé.

- Nem tudom, inkább külső vagy inkább belső-e a változás, de ha lazulni akarsz, akkor jó helyen jársz.

- Elnézést, hogy késtem! - lépett oda Celia Potter, és az asztalra tett egy tasakot az utcában levő ajándékbolt emblémájával, majd leült Libby mellé. - Szia, szívem! - kiáltotta, és kicsit kifulladva megcsókolta a lánya arcát. Gyorsan intett mindenkinek az asztalnál, majd odafordult Helenhez: - Boldog születésnapot, Helen! - mondta, és odatolta elé az ajándékát.

Helen mindig nagyon kedves volt Celia Potterhez, és Libby arra gondolt, vajon ez azért van-e, mert megérti, milyen egyedül fölnevelni egy gyereket.' Celia akárhogy viselkedett is, Helen mindig tudta, mit kell mondania.

- Köszönöm, Celia, de nem kellett volna semmit sem hoznod. Ez bőven elég nekem - mondta, és körbemutatott.

- De hiszen a születésnapod van, ilyenkor valami különleges kijár neked.

Helen odahúzta maga elé a rózsaszín-fehér csíkos tasakot, és belenézett. Egy díszes betűkkel feliratozott szürke kis dobozt vett ki belőle, amelyben egy ezüst karkötő lapult.

- Jaj, de kedves tőled, Celia, köszönöm - mondta, és föl- vette a karkötőt.

A pincérek befejezték a tálalást, amikor Ryan fölállt a Helen if mögötti asztalnál, és egy vajazókéssel megütögette a poharát.

- Szeretnék egy rövid kis köszöntőt mondani az anyámnak, akire mindig számíthattunk. Anya - folytatta odafordulva Helenhez, aki elragadtatva nézett föl rá -, nagyon szeretlek. Örülök, hogy te vagy az anyám. Éljen a család, és boldog születésnapot! - mondta, azzal fölemelte a poharát.

Libby, miközben szintén magasba tartotta a poharát, arra gondolt, vajon ő hogyan köszöntené föl az anyját. Helennek vagy Jeanie-nek tudna mit mondani szívből, de az rejtély, mit mondana Celia Potternek. Most, ahogy ránézett az anyjára, látta, hogy mosolyog, csillog a szeme, ahogy Jeanie-t hallgatja, és Libby örült, hogy az anyja jól érzi magát. Lehet, csakúgy, mint engem, őt is meg kellene tanítani lazítani, gondolta. Bárcsak több időm lenne, hogy boldog perceket szerezhessek neki!

Mindenki ivott az ünnepelt egészségére, majd nekiláttak az ebédnek, miközben halkan szólt a gitár. Libby kívülállónak érezte magát a gyertyák csillogása, a hullámverés zaja és a meleg szellő közepette is. Ahogy körülnézett, rájött, hogy mindenki emlékeket idéz, jópofa történeteket mesél az együtt töltött boldog időkből. Amikor az anyjára gondolt, akkor csak az érzelmi túlélés, az elszántság és a kemény munka jutott eszébe. Sok mindenre megtanította az anyja, de jól soha nem érezték magukat együtt. Harminc év alatt sem voltak kellemes élményei az anyjával.

Mindeközben tudta, hogy a bejövő levelei között ott van az interjúra hívó, és várja, hogy válaszoljon rá. Neki van lehetséges kivezető útja, Celiának nem jutott ilyen lehetőség. Aztán meg arra gondolt, ő milyen rémesen érezte magát, amikor visszajött, Celia viszont fiatalasszony korától egészen mostanáig ebben élt. Ő sosem került ki innen, sosem ment el. Milyen szomorú lehet! Biztos éppen annyira elszigeteltnek érzi magát, mint én, gondolta a lány.

- Libby kedves - szólt át neki a papa az asztal fölött -, mesélj, milyen Martynak dolgozni? Hogy tetszik az új állás?

Pete ekkor elnézést kért, és fölállt, amitől Libby még inkább egyedül maradt. Most már az a biztonsága sem volt meg, hogy két ember között ül.

- Hááát... - minden szem rá szegeződött, az anyjáé is. Kezdett eluralkodni rajta a pánik, amikor rájött, úgy kell beszélnie, hogy az anyja meg legyen elégedve. Hogyan hozhatna ki ebből az egészből valami pozitív dolgot? Talán mondhatná azt, hogy Marty afféle mentora, megmutatja, hogyan kell vezetni egy céget, hogy a jövőben hasznát vehesse. Libby lefuttatta a szavakat a fejében, hogy biztos legyen benne, tökéletes a válasza.

Pete éppen időben ért vissza, hogy ő kikerüljön a figyelem középpontjából.

- Tessék, Celia - mondta a fiú -„ láttam, hogy nincs mit innod. - Libby elé is letett egy poharat. - Nagyon jól csinálod - súgta a lány fülébe, lehelete csiklandozta Libby fülét.

Pete mindig is tudott olvasni a gondolataiban. Tudta azt is, hogy nem szereti, ha ő van a figyelem középpontjában. Tudta, mennyire zavarja, hogy ott az anyja, aki mindenhez megjegyzéseket fűz, amit mond. A fiú gyorsan megszorította a lány vállát, mielőtt leült. Ám ettől Libby gondolatai még jobban összekuszálódtak.

- Képzeljétek, Libby a könyvelőin - szólalt meg mosolyogva, és úgy nézett a lányra, mintha tudna valami olyasmit, amit senki más, mintha lenne valami közös titkuk. Libby szí, ve beleremegett.

Hirtelen mindenki egyszerre akart beszélni az asztalnál, de a papa győzött:

- Tudod, fiam, van, hogy egy jó asszonynak kell kézben

tartania a dolgokat.

Pete fölkacagott, nyugalmától Libby is ellazult.

- Bizony ám, úgy is van - mondta Jeanie, és akkor mindenkiből kitört a nevetés.

- És hogy alakul az álláskeresés, Libby? Hívtak New Yorkból? - kérdezte Celia, mire mindenki elhallgatott.

Libby úgy érezte, menten becsúszik az asztal alá. Miért kellett az anyjának elrontania a pillanatot? Figyelte a többiek arcát, megpróbálta kiolvasni, mire is gondolhatnak, lüktetett a vér a fülében. Erre a kérdésre még Jeanie-nek sem volt szellemes válasza, mit mondhatott volna Libby? Nem, nem kapott állásajánlatot csak behívót interjúra. Ezt nem föltétlenül akarta mindenki orrára kötni. Mert mi van, ha nem kapja meg az állást? Akkor az még nagyobb bukásnak számítana.

- Hm, még mindig keresek - felelte mosolyt erőltetve az arcára.

- Tudom, hogy nemsokára találsz valamit - közölte Celia, és sorra rámosolygott mindenkire az asztalnál.

- Celia, Libby nagyon okos lány. Tüneményes fiatal hölgy- gyé nevelted.

Helen megjegyzése mintha oldotta volna a feszültséget, mindenki hamar fölvette a beszélgetés fonalát. Libby végtelenül hálás volt Helennek.

Mire véget ért az ebéd, Ryan és Emily is odavitte a székét Libby asztalához. Charlotte az apja térdén ugrándozott, Helen a fiai kis koráról mesélt történeteket, Jeanie pedig a pohara szélén játszott az ujjával, teljesen lenyűgözték a történetek. Meglepő módon Celia is képes volt figyelni, anélkül hallgatta meg őket, hogy akár csak egyszer is összehasonlította volna Libby és Ryan vagy Pete gyerekkorát. Libby észrevette, hogy az anyja még egy kicsit hátra is dőlt a széken. Libby remélte, hogy kicsit kiereszt, nem mindig csak rá figyel. Elmosolyodott.

Látva, hogy mindenki elmélyülten beszélget, a lány is ki akart kapcsolódni. Végre úgy érezte, eljött az idő.

- Nem akarsz sétálni egyet? - súgta oda Pete-nek. Merészség volt otthagyni a társaság biztonságát, hiszen, ha kettesben vannak, könnyen visszacsúszhat abba az üres térbe, ahol már jártak. De ezúttal nem bánta.

A fiú Libby felé fordult a székével, a térdére támaszkodott, összezárta a kezét.

- Miért?

- Szép idő van, szeretném kicsit kiélvezni.

Azt remélte, hogy Pete társaságát ugyanúgy élvezni fogja, különösen azok után, hogy ma megvédte és vigyázott rá az ebéd alatt. Libby ugyanakkor azt is érezte, hogy kapcsolata Pete-tel olyan irányba kezd elmozdulni, aminek nincs értelme. Végtére is ott van a fiú családi ebédjén, táncolt vele a parton, még azt is bevallotta neki, hogy szüksége van egy kis lazításra. A közelében akart lenni, de vajon képes lesz-e úgy elutazni, hogy ne ismétlődjön meg az a rémes veszekedés? Libby remélte, hogy mihamarabb el tud menni, hiszen ott volt a meghívás az állásinterjúra, de közben az is világos volt számára, hogy saját magának nehezíti meg a dolgot.

Amikor ránézett Pete-re, látta, hogy csak nehezen tudja visszatartani a nevetését, remegett a szája széle.

- Tudod, hogy ha gondolkodsz, rá van írva az arcodra? - kérdezte kacagva. - Most mi jár a fejedben?

- Semmi - felelte a lány mosollyal az arcán. - Csak sétáljunk egyet.

Amikor Libby megmondta a többieknek, hogy nemsokára visszajön, Celia már őket nézte, és világos volt, hogy nem véletlenül fordult oda. Libby nyelt egyet, és megköszörülte a torkát.

- Mindjárt jövök, anya. Csak sétálunk egyet Pete-tel.

Celia bólintott, és Libby pontosan tudta, mire gondol az anyja.

Tizenötödik fejezet

Libbyt zavarta, ahogyan Celia reagált, és biztos volt benne, hogy az anyja aggódik, amiért megint túl közel kerül Petéhez. De ha ez így is van, a lány nem akarta hagyni, hogy ez tönkretegye a karrierjét. Tudta, mire van szüksége a boldogsághoz, hajlandó volt megdolgozni érte, még akkor is, ha ez azzal jár, hogy Pete-et eltaszítja magától. Igen, sokat beszélgettek az ebédnél, de hiszen könnyen ment a fiúval a társalgás, éppen a közös múltjuk tette elviselhetővé az időt. No meg aztán ők csak barátok.

Ha azonban jobban belegondolt, a barátok nem tűnt a legjobb szónak a kapcsolatuk leírására. Evekkel korábban sokkal többek voltak egymásnak, mint csupán barátok. Libby mindent tudott a fiúról. Annyi minden történt azonban, amióta elhagyta a kisvárost, hogy már nem volt benne biztos, ismeri-e valójában. Nem tudta, mi szórakoztatja, mi a hobbija, mi érdekli. Valójában a szerelmi életéről sem tudott semmit. A partira ugyan nem vitt el senkit, ám ez nem jelenti azt, hogy szingli. Vajon olyan szörnyűség lenne, ha azt remélné, Pete nem jár senkivel?

- Min gondolkodsz? - kérdezte, és intett, hogy Libby lépjen le először a homokos partra.

A lány lerúgta a szandálját, és félretette. Erre a kérdésre most mit válaszoljon? Azt biztos nem fogja elmondani, hogy a fiúra gondol, holott ez az igazság. Lement a vízhez, és hagyta, hogy a habok simogassák a lábát.

- Semmin - felelte végül, amikor a fiú odaért mögé.

- Túl sokat jár az agyad - mondta Pete, és játékosan megrázta Libby vállát. - Lazíts kicsit! - tette hozzá mosolyogva.

A lány lehajolt, és egy kis kagylót vett a kezébe, éppen akkor, amikor a hullám odaért, hogy lemossa róla a homokot. A kagyló egyik oldala fehér volt, és bordázott, durva, mint a homok, a másik azonban sima, akár az igazgyöngy, színjátszó rózsaszín és vörös. Libby végigsimította a sima felét. Gyerekkorában százával látott ilyen kagylókat, még gyűjtötte is őket, de sosem mélyült el igazán a szépségükben.

Olyan volt a kagyló is, mint ő, kívülről tökéletes, erős, hibátlan alakú. Látszatra semmi sem képes áthatolni rajta. Ám belül, ahogy a lány a fény felé fordította a kagylót, színek sokasága tárult elé, az árnyalatok egymásba olvadtak. Libby olyan életet választott, amilyet akart, és Pete is így tett, de ettől a színek még összeolvadhatnak. A lány a zsebébe süllyesztette a kagylót.

Pete finoman megbökte a karját, mire Libby megfordult.

- Sajnálom, hogy azt mondtam, te nem vagy családszerető - mondta, egyenesen belenézett a lány szemébe, és Libby tudta, őszintén sajnálja. - Biztos furcsa lehet újra együtt lenni az anyáddal.

Libby bólintott.

- Furcsa egyáltalán itt lenni újra. Úgy érzem, nem vagyok idevaló. Mindig is így éreztem.

Pete nagy levegőt vett, és összeszorított száján keresztül fújta ki. Látszott, hogy erősen gondolkodik valamin. Kis idő múlva megszólalt:

- Emlékszel még Catherine hintájára, amin annyit játszottunk? Itt van lent a parton.

- Hát persze hogy emlékszem. Összefutottam Catherine-nel a városban. A szülei még mindig ott laknak?

- Aha. Menjünk, nézzük meg azt a hintát!

Libby, ahogy végigment a parton, egyenként megnézte a házakat, és arra gondolt, milyen más a látvány most, hogy felnőtt. Néhány kisebb házat lebontottak, hogy nagyobbat építsenek a helyére, néhány másik pedig, amire úgy emlékezett, milyen szép volt, mostanára már ugyancsak megérett a renoválásra.

Nagyon érdekes volt egy felnőtt szemével látni a dolgokat. Annyival több tényező játszott immár szerepet! A házakat már nem csupán szépeknek találta, látszott rajtuk a büszkeség, a gondoskodás, a befektetés és a sokéves munka is. Hasonlítottak a kapcsolatokra. Gyerekkorukban Libby és a barátai szinte együtt éltek, hintáztak az abroncsból készült hintákon, limonádét ittak, barangoltak az erdőben. Nem kellett ügyelniük a társas érintkezés szabályaira, sem pedig az etikai kódexre. Pusztán csak léteztek. De Libbyt megtanították, hogy tartsa szem előtt a szabályokat, ne hagyja, hogy a nyár szabadságérzete akadályozza céljai elérésében. Amikor gyerekkorában elnézte Pete-et és a barátaikat, látta a nyári varázslatot, ha ő nem is élte át igazán. Felnőttként semmi varázslat nem volt a nyárban. Napok sora volt, amikor dolgozni kell, és élni az életet.

Néhány perces séta után megpillantotta a régi hintát, amely még mindig ott lógott magasan egy faágon. Kisebbnek, keskenyebbnek tűnt alatta a partszakasz. Odalépett az autógumihoz, és meglökte, ettől az emlékei is megindultak. Régen nagyon félt felülni rá, de Pete mindig rábeszélte, és miután megtette, örült, hogy hallgatott rá.

- Hintázzunk! - szólalt meg Pete.

- Hogy micsoda?

- Ugorj föl rá!

- Nem lehet, leszakad alattunk.

- Nem, nem szakad. Nézd meg, mekkora az az ág. Megtart minket. Figyelj csak! - Föllépett az abroncsra, és megfogta a kötelet. - Menj föl a másik oldalra!

Libby még mindig félt, hogy az ág nem fogja megtartani kettejüket. De egy pillanatra ki akart lépni a saját világából, és visszamenni azokba az időkbe, amikor tökéletesen normális valóság volt, hogy Pete-tel együtt állnak egy autógumin. Óvatosan, remegve felmászott a hintára. A .kötelet erősnek érezte, az ökle hozzáért Pete-éhez, az arcuk majdnem összeért.

- Látod? - kérdezte a fiú mosollyal az arcán. Aztán az egyik lábát letéve a földre ellökte a hintát, csak úgy szálltak a fák felé, majd az egyik fába rúgott, hogy továbbrepüljenek.

Libby akaratlanul is felkiáltott ijedtében, a gyomra remegett, ahogy a másik oldalon a víz felé szálltak.

- Biztos nem szakad le? - kérdezte, és alig kapott levegőt félelmében.

- Bízz bennem! - mondta Pete, és újra lökött egyet a hintán, miközben végig a lányt nézte.

Libby úgy érezte, már a puszta nézésével is képes lenne őt bármitől megvédeni. Súlytalannak érezte magát, mintha csak ők ketten lennének a világon. Annyira nem volt a sajátja az, hogy elveszítse a kontrollt, és így liftezzen a gyomra. Azt sem tudta, mit is csináljon. Miféle butaság ez?, gondolta, le is akart szállni, de aztán a gyerekkori emlék mégsem engedte.

Miután már eleget hintáztak ahhoz, hogy a lány ne féljen annyira, Pete megkérdezte:

- Emlékszel, mit csináltunk régen, amikor annyira magasan repültünk?

- Kiugrottunk.

- Most kiugranál, ha megkérnélek rá?

- Hogy mi? - Ezt nem mondhatja komolyan. - De hiszen ruhában vagyunk!

Pete újra meglökte a hintát, miközben áthatóan nézte a lányt.

- Szóval azt akarod mondani, hogy...

- Nem! Hanem hogy nincs rajtunk fürdőruha. - Ha nem félt volta elengedni a kötelet, ráütött volna Pete karjára.

- Félsz, hogy tönkreteszed a drága ruhádat?

- Nem, dehogy - felelte szinte védekezve.

- Akkor meg miért nem? Nem mered megcsinálni?

- Mit szólnának a többiek, ha csuromvizesen jelennénk meg a partin?

- Kit érdekel?

- Engem.

- De miért? - vágott vissza Pete, és még magasabbra lökte a hintát.

Olyan, mintha egy tízévessel beszélgetnék, gondolta Libby.

- Azért, mert a normális felnőtt emberek nem ugranak bele a tengerbe a rendes ruhájukban, és aztán nem mennek vissza a partira. Azt hinnék, hogy meghülyültünk.

- Kit érdekel?

- Ezt már mondtad.

- Akkor nyilván komolyan gondolom. Hármat számolok. Készen állsz?

Nem, Libby nem állt készen. Szó sem lehet róla, gondolta, hogy ő beleugorjon a vízbe. Hetekig róla beszélne az egész város. Ki van zárva.

- Egy...

Micsoda bolond ötlet!

- Kettő...

Libbynek már a gondolatára is elállt a lélegzete. Nem tudom megcsinálni, gondolta, nem akarom megcsinálni. Ez Pete legostobább ötlete.

- Három!

A lány fogta a kötelet, ám egyszer csak a gumiabroncs hirtelen könnyű lett a lába alatt. Eltátotta a száját, mert látta, hogy Pete száll a levegőben, és egyenesen belecsobban a vízbe. Az abroncs a lányt először a fák felé, majd ki a víz fölé lendítette. A szemével kereste Pete-et, és hamar meg is találta. Amikor a hinta már eléggé lelassult, Libby leugrott róla, és elindult a fiú felé, aki éppen jött kifelé a térdig érő vízből.

- Nem úgy sikerült, ahogy akartam - mondta Pete, miközben letörölte a vizet az arcáról, és elmosolyodott. Nedves haja begöndörödött kicsit, a halántékára vízgyöngyök hullottak.

- Miért, mit akartál? - kérdezte kacagva a lány, és közben megpróbálta nem észrevenni, ahogy a fiú vizes inge rátapad az izmaira.

Pete kicsavarta az inge alját.

- Azt mondtam, háromra ugrunk.

- Megbolondultál? Mit fogsz mondani a többieknek?

- Azt, hogy beleugrottam a vízbe, bár nem hiszem, hogy ezt meg kell magyarázni. Szerintem egyértelmű - mondta, és beletúrt a hajába, majd lerázta a vizet a kezéről.

- Nevetséges vagy - mondta Libby, és ellépett a fiú mellől.

- Még hogy én vagyok nevetséges?

Libby nem tudta, miért annyira dühös Pete-re, de tény, hogy haragudott rá. A nedves homok csikorgott a lába alatt, ahogy csípőre tett kézzel szembefordult a fiúval.

- Annyira aggódsz amiatt, hogy mit gondolnak az emberek rólad, a kis tökéletesről, hogy nem engedted el magad. Az élet nem ilyen bonyolult. Ha ugrani akarsz, ugorj. Ne törődj azzal, hogy mások akarják-e, vagy sem. Ők nem te vagy. - Pete közelebb lépett a lányhoz. - Csak az számít, ami itt van bent - mondta, és megütögette a halántékát. Aztán megfogta a lány kezét, és a vizes mellére tette. - Meg ami itt van.

Libby kihúzta a kezét a fiúéból, és elindult a parton. Ingerült volt, és nem tudta, miért. Wade-re gondolt. Ő biztos nem ugrott volna ki a hintából. És - bár nem Wade lett a párja - az a fajta volt, akivel Libby igazából randizni szeretett volna, olyan, aki nem ugrik a vízbe. Megállt, és odafordult Pete-hez, akinek nedves haján megcsillant a napfény.

- Nem akarok ugrálni, Pete. Az nem én vagyok. Nem tudom, hányszor kell ezt még elmondanom - vágta oda, majd visszafordult és elindult.

- Akkor mit akarsz, Libby? Tudod egyáltalán?

Úgy érezte, becsukódik körülötte a világ, ugyanúgy, ahogy hazaérkezése óta minden egyes nap, és érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe. Ha a fiú közelében volt, mindig összezavarodott. Nem tudott gondolkodni, mert könyörtelenül jöttek vissza a régi érzések. De ez valójában csak a közös múlt miatti vonzalom. Ők nem lehetnek együtt boldogok. Túl sok köztük a különbség. Libby dühösen letörölt egy elszabadult könnycseppet a keze fejével. Igenis, tudom, mit akarok, gondolta. A telefonján levő e-mail jutott eszébe. Úgy érezte, minden azon az egy levélen múlik, és elhatározta, amint vége a partinak, azonnal meg is nézi.

Nem akart többet Pete-re vagy a papára gondolni, már a mama titokzatos levelére sem, és arra sem, hogy képtelen volt eddig meglátogatni Jeanie-t vagy Helent. Ez mind nem számít, túlságosan fájdalmas ezekre gondolni. Minek kellett ez neki az élettől? Tökéletesen boldog volt New Yorkban, és az utóbbi időkig minden olyan egyszerű volt ott.

- Nem akartalak megríkatni - szólalt meg Pete, akiről még mindig csöpögött a víz.

Az abszurd látványra a lány elnevette magát.

- Mi van? - kérdezte a fiú döbbenten.

Libby, bár még mindig könnyes volt a szeme, hátravetette a fejét, és felkacagott, de egyre idegesebb lett.

- Mi a bajod?

- Itt minden olyan furcsa - felelte egyszerre kacarászva és szipogva. - Nézd csak meg magad! És egyáltalán: miért aggatnak az emberek autógumikat a fákra?

Pete nevetett, de úgy nézett le a homokba, mintha keresne valamit.

A lány ekkor elkezdett józanul gondolkodni. Hiszen Pete nem tehet semmiről. Arról sem, hogy így össze van zavarodva. Csak segíteni akart neki kicsit ellazulni. Mert ismer és jó barát, gondolta.

- Hát, ha mindent annyira furcsának találsz itt, akkor talán gyorsan vissza kéne menned New Yorkba.

Elfordult a lánytól, közelebb lépett a hullámokhoz. Háttal a lánynak a kezébe vett egy kagylót, és eldobta, hogy pattogjon a víz felszínén, majd sokáig nézte, ahol lesüllyedt. Libby pontosan tudta, mit érez a fiú. Lehet, hogy inkább az eszére kellett volna hallgatnia a szíve helyett, és nem kellett volna sétálni hívnia. Persze ezt most már könnyű mondani.

Tizenhatodik fejezet

Libby a Wentworthtől kölcsönzött tapétagőzölőt a konyhafalhoz irányította, és másik kezével a spakli után nyúlt. Nagy nehezen megfogta és odahúzta magához, a két karját ellenkező irányba kinyújtotta, miközben a felmosórongyon csúszkált. Végre sikerült megfognia a spaklit. Letette a gőzölőt, majd elkezdte kaparni a falat, hogy leszedje a régi tapétát. Lassú munka volt, szinte egész délelőtt ezt csinálta, és körülbelül a felével volt kész. A tapétaleszedés egyetlen előnye az volt, hogy volt ideje végiggondolni a dolgokat.

Megbeszélte az interjút New Yorkban a Riddick Wiesner céggel. Az interjú Trish leánybúcsúja előtti péntekre esett, a hónap végén. Addigra kész lesznek az adóbevallások, és kicsit kevesebb lesz a munka, úgyhogy nem érezte magát rosszul, amiért kikéri azt a napot. Abban a pillanatban, ahogy hazaért Helen születésnapi bulijáról, mindent elintézett.

Amint várható volt, az emberek eltátották a szájukat, amikor meglátták Pete-et.

- Libby végre túllépett önmagán, és belökött a vízbe, ugye? _ kiáltott fel Jeanie.

Mindenki nevetett, de Pete nem adott egyenes választ. Bement a házba átöltözni, és amikor visszament, már senki sem ezzel foglalkozott. A legrosszabb az volt, hogy Pete a buli hátralevő részében csöndben volt, és kerülte őt, aznap már nem is váltottak egy szót sem.

Miért nem lehetnek ők ketten csak barátok? Libby tudta, miért nem, de attól még föltette magának a kérdést. Mindennek ellenére meg akarta próbálni. Szeretett volna csak benézni a fiúhoz, beköszönni, ha majd néha hazajön, szeretett volna írni neki, ha valami vicces dolog történik vele, szerette volna újra látni a mosolyát. Talán, ha sikerül könnyedén, felszínesen elbeszélgetniük, működhet köztük a barátság.

Libby a parti hátralevő részében leginkább az anyjával és Jeanie-vel beszélgetett. Meglepő, de Celia - a legelején mondottakat leszámítva - szerencsére nem beszélt többet sem a lánya Martynál végzett munkájáról, sem New Yorkról. Talán azért, mert Jeanie már ismerte a legtöbb részletet is, a többiek pedig mással voltak elfoglalva. Néhány további pohár bor, pár köszöntőbeszéd és egy kis éneklés után Libby udvariasan kimentette magát. Akkor ment el, amikor Pete épp beszélgetett valakivel, így csak odaintett neki. Eszébe jutott, hogy talán várnia kellett volna, de valójában igazán csak haza akart menni.

A házba érve elővette a kagylót a zsebéből, és újra megnézte. Forgatta a kezében, el akarta dönteni, melyik fele a szebb, a kemény, merev külseje a tökéletes vonalaival és szimmetrikus alakjával, vagy a spirál alakú színes belseje, ahol minden mintha összesimult volna, egybeolvadtak a színek is. Nem döntött, csak betette a kagylót az emlékdobozába. Arra fogja emlékeztetni, hogy bár jó móka lett volna ugrani, még jobban összekuszálódtak volna a dolgok utána.

Most, hogy lefixálta New Yorkban az állásinterjút, Libby j bátran tekintett a jövőbe. Ideje nekilátni a házon dolgozni, majd meghirdetni. Ha szerencséje lesz, megkapja a Riddick " Wiesner-féle állást, és mindent maga mögött hagyhat. Az egyetlen, ami bántotta, az volt, hogy Pete-et és a családját is itt kell hagynia, most, hogy újra fölvették a kapcsolatot. Hiányozni fognak, tudta. Az biztos, hogy gyakrabban járok haza, határozta el magában.

Újabb csík tapéta jött le a falról. Éppen összegyűrte, amikor megszólalt a telefonja - Wade száma jelent meg a kijelzőn.

- Halló! - mondta, a két csuklója között tartva a telefont, nehogy ragacsos legyen.

- Szia!

Ez mindenképpen változás volt. Minek köszönhetem vajon ezt a sziát tőled?, gondolta.

- Szia! - felelte, majd nekiállt megtörölni a kezét.

- Csak érdeklődöm, hogy állnak a dolgok.

- Épp most is a tapétát tépem le. Meg vagy elégedve? - vágta oda. A legutóbb történtektől kimerült, és ingerlékeny lett.

A vonal túlsó végén csönd volt.

- Csinálom, amilyen gyorsan csak tudom. A konyhát már szétszedtem, fönt megjavítottam egy repedést, és a hó végén állásinterjúm lesz New Yorkban, úgyhogy remélem, nemsokára elmegyek. Elég jól haladok?

- Interjú? Valami jó?

Jaj, most meg majd csevegni akar.

- A Riddick Wiesner.

- Az egész jó cég.

- Igen, ígéretesnek tűnik. Akarsz még valamit?

- Nem, csak érdeklődtem.

Lágyabb volt a hangja, már olyasmi, mint a régi Wade-é, de a lány nem bízott benne azok után, ahogy otthagyta.

- Nincs rá szükség, tisztában vagyok vele, hogy a fele ház a tiéd, de igyekszem minél gyorsabban rendbe tenni.

Ezzel elköszönt, és kinyomta a telefont. Kellemetlenül érezte magát, és nagyon magányosnak. Nekidőlt a falnak, és a melléhez húzta a térdét. Megdörzsölte a kezét, fájt a tapéta tépkedésétől. Ahogy ott ült, az jutott eszébe, hogy lehet, Pete dühös amiatt, ahogy otthagyta az előző napi partit, de nem tudta, hogyan közelítse meg. Nem akarta zavarni. Talán üzenetet küldök neki, gondolta. Azt, ha akarja, nem is kell figyelembe vennie.

Szia, hogy vagy?, kezdte, aztán megállt. Kell valami ürügy, amiért keresi, mielőtt bocsánatot kér, amiért olyan nyers volt a partin. A tapétát szedem le, és megkarcolom a falat, folytatta. Nem tudod, hogyan javíthatnám ki?

Lerakta a telefont, és újra nekilátott a falnak, amikor látta, hogy üzenet jött.

A Wentworthnél van, aki segít.

Nemcsak azért, mert írásban jött, és nemcsak azért, mert belemagyaráz valamit, de az üzenet rövid volt, és nem túl barátságos. Mindegy, mi a helyzet, Pete máskor nem ilyen megoldást javasolt volna, hanem azonnal átmegy, hogy segítsen. Ezt elrontotta. Valami nincs rendben velem.

Úgy írtam neki, mintha tizenkét évvel ezelőtt lennénk. Valóban azt vártam, hogy otthagy mindent, csak hogy nekem segítsen?

Hirtelen bocsánatot akart kérni, de nem tudta, hogyan. Gondolta, tesz egy próbát:

Jól vagy? - Írta üzenetben.

Igen - jött a válasz.

Nem, Pete nyilván nincs jól. Tizenkét éve legalább két sort írt volna arról, hogy van. De most megint csak az a rövid válasz. Libby tudta, békén kéne hagynia a fiút, de nem nagyon sikerült.

Kikapcsolta a gőzölőt, és odament a csaphoz, hogy megmossa a kezét. Már tervezgette, mit fog Pete-tői kérdezni, mit fog mondani. Fel akarta hívni, sőt, talán el is menni hozzá. Nagyon zavarta ez az egész. Végiggondolta, milyen volt az utolsó beszélgetésük. Pete azt mondta neki, minél előbb menjen vissza New Yorkba. Libby azt gondolta, a fiú csak azért haragszik rá, mert nem akart leugrani a hintáról, de vajon valóban azt akarta?

Beszappanozta a kezét, és alaposan lesikálta. Egyre lassabban sikált, ahogy gondolkodott, a víz csobogása volt az egyetlen hang a konyhában. Leöblítette a kezét, és megtörölte. Talán, ha kifejtené a legutolsó üzenetét, akkor világosabb lenne.

Újra írni kezdett:

Nem jönnél át? Nem azt kérem tőled, hogy javítsd ki a falamat.

Bocs, de tényleg nagyon sok a dolgom - jött a válasz.

Talán a papával van valami baj? Azt megmondta volna. Nem, nem a papával lehet baj. És most már annyi üzenetet írt, hogy hülyén nézne ki, ha tovább nyomulna. Leült a földre telefonnal a kezében. Mi lehet a haj? Talán Pete is ugyanúgy érez azzal kapcsolatban, hogy legyenek barátok? Hogy az nemcsak túl nehéz, de valójában időpocsékolás is.

Világos, hogy Pete-nek vele van baja. Miközben átgondolta, miért válaszolhatott úgy, ahogy, rájött, mennyire önző is volt. Annyira meg akarta győzni Pete-et, hogy ő már valaki más, hogy arra nem is gondolt, mennyit változhatott a fiú. Egyáltalán, hogy jön ő ahhoz, hogy ilyen laza üzeneteket küldözgessen neki? Nem helyénvaló. Libby újra beszorult a múlt és a jelen közötti üres térbe, de tudta, fel kéne fognia azt a tényt, hogy ők két külön ember, és nem várhatja el, hogy Pete mindent otthagyjon csak azért, hogy neki válaszoljon. Rémesen érezte magát attól, hogy erre rájött.

Catherine meghívta magához Libbyt vacsorára. A kocsija hátsó ülésen volt két nagy kanna kanárisárga festék a konyhához, és egy üveg fehérbor. Egy óra negyven percet töltött a városban, de Pete-nek hírét sem látta. Csak tíz perce maradt addig, amíg ott kellett lennie a barátnőjénél, nem valószínű hát, hogy összefutnak.

Libby megkérdezte Catherine-tői, hogy mehet-e Celia is. Azt gondolta, a változatosság kedvéért egyszer az anyja is szívesen lenne együtt az ő barátaival, így aztán Catherine lányos estét szervezett, meghívta az anyját, sőt, a nagymamáját is.

Catherine és a férje, Scott pár percnyire laktak a várostól, egy szűk és kanyargós úton, ahonnan a fák között felbukkant néha a tenger is. A párás tengeri levegő beáramlott a nyitott kocsiablakon. Ahogy Libby bekanyarodott a felhajtóra, az üveg bor nekikoccant a festékesvödröknek.

Catherine volt azon kevesek egyike, akivel Libby az elmúlt évek során úgy-ahogy tartotta a kapcsolatot. Ő sosem ítélte el, sosem kérdezte, miért költözött New Yorkba, és úgy tűnt, teljességgel elfogadja azt a Libbyt, akivé lett. Mivel a kettejük élete más irányt vett, csak levelet váltottak néha, de szerették és tisztelték egymást, amit Libby nagyon értékelt. Sokszor gondolt arra, milyen jó lenne egy kis időt együtt tölteniük, így aztán örült a vacsorameghívásnak.

Amikor Libby megállt a kocsival, máris megjelent Catherine, a verandáján állt mezítláb, és integetett, a másik kezében poharat tartva. Celia már ott volt, éppen akkor szállt ki a kocsijából. Libby hátranyúlt és fölvette az üveg bort a kocsi padlójáról.

- Arra az esetre, ha nem lenne elég, ami van - kiáltotta, és felmutatta az üveget.

- Borból sose lehet túl sok - felelte Catherine.

- Szia, anya - köszöntötte Libby, amikor Celia hatalmas mosollyal odalépett hozzá. Az asszony ujjatlan selyemfelsőt és hozzá illő nadrágot viselt szandállal, látszott, hogy kitett magáért.

- Szia, drágám - felelte az asszony, és arcon csókolta Libbyt, aki megszédült a pézsmaillatú parfümtől. - Szia, Catherine! Nagyon régen nem beszélgettünk már. Édesanyád hogy van?

- Jól, itt van bent - felelte Catherine, és kinyitotta az ajtót, hogy Libby és az anyja bemehessenek.

Catherine otthonában az embernek kedve támadt egy bögre meleg kakaóval bekuckózni, még nyáron is. Két nagy, farmeranyaggal bevont kanapé állt a szoba két oldalán, köztük fehér asztal, mindez egy hosszú szálú szőnyegen. Catherine anyja és nagyanyja már ott ültek és beszélgettek, de fölnéztek, amikor megjöttek a vendégek.

Esther Mullins, Catherine nagyanyja nagydarab asszony volt, ősz haja kétoldalt hátratűzve, nagy jade fülbevalója illett a jobb kezén viselt gyűrűhöz. A másik kezén egy sima aranykarika volt. Pontosan úgy nézett ki, mint sok évvel korábban, amikor Libby utoljára járt Catherine-nél. Esther Catherine anyjával, Leanne-nel beszélgetett.

Leanne fölállt, kinyújtotta Celia felé két hosszú karját.

- Hogy vagy? - Az asszony arca természetes piros volt, és ha mosolygott, kicsit bandzsított. Celia megölelte.

- Kértek egy pohár bort? - kérdezte Catherine Libbytől és Celiától. - A pincészetből való.

Ez a közeli Sandy Grove pincészetet jelentette, az volt ugyanis az egyetlen a városban, ráadásul az, amelyikbe Pete nem kis pénzt fektetett.

- Én kérek, köszönöm - mondta Libby.

- Igen, köszönöm én is - bólogatott Celia, majd leült Leanne mellé. - Kér még valaki valamit a konyhából?

A hölgyek nemet intettek, már a helyi bankfiók nyitvatartási idejéről beszélgettek.

- Megyek veled - mondta Libby.

Catherine adott neki egy poharat, a borosüveget pedig lerakta a konyhapultra.

- Nos, mi van? - kérdezte, és kivett még egy poharat a szekrényből, miközben Libby töltött magának a pinot grigióból.

- Még mindig a Roberts-házat szedem rendbe, hogy eladhassam. Még a volt vőlegényemmel együtt vettük - tette hozzá, és kortyolt egyet.

- Volt...?

- Amikor a házat vettük, még nem az exem volt - felelte a lány mosolyogva.

- Figyelj, engem nem a ház érdekel - mondta Catherine, és töltött egy pohárral Celiának is. - Veled és Pete-tel mi van? Azt hallottam, hogy újabban együtt vagytok. Történt valami izgi?

Ezt meg hol hallotta vajon? Libby már attól a gondolattól is kényelmetlenül érezte magát, hogy Pete-ről és róla beszélnek. Pontosan emiatt akart visszamenni New Yorkba. Az embereknek errefelé nincs mit csinálniuk, hogy beleütik az orrukat mások dolgába? New Yorkban mindenkinek van épp elég tennivalója, senkit sem érdekel a mások élete.

- Ki mondta neked ezt?

- Pete mondta Jasonnek, hogy elmentél az anyja szülinapi partijára, Jason pedig még mindig jóban van Scott-tal.

Ezek a nevek így együtt egy tizenöt évvel korábbi hideg nap emlékét idézték föl, amely még mindig élénken élt a lányban.

Minden november első teljes hétvégéjén érezni lehetett, hogy valami van a levegőben. Urbannában, egy közeli kisvárosban egyszer csak megjelentek a parkolni tilos táblák és az ünnepi dekorációk. Péntek este villogtak a fények, felharsantak a szirénák, a lánynak be kellett fognia a fülét, hogy ne süketüljön meg. Egész Virginiából jöttek a tűzoltóautók, végigvonultak a főutcán, és álarcos emberek özönlötték el a várost mindenünnen. Megkezdődött az osztrigafesztivál.

Annyian voltak az utcákon, hogy az iskolabuszok nem tudtak közlekedni, így aztán minden évben tanítási szünet volt azon a pénteken. Tizenöt évesek voltak Libby és Catherine, pénteken egész nap készülődtek, hogy a felvonulás után a tűzoltólaktanya mögött találkozhassanak a barátaikkal. Ott volt a sörkert, és bár ahhoz, hogy igyanak, még nem voltak elég idősek, szerettek a nagyobbak körül őgyelegni, attól olyan felnőttnek érezték magukat. Libby vadonatúj pulóverben, a kedvenc farmerjában, frissen vágott hajjal és lakkozott körmökkel várta a barátait. Pete, Scott és a barátjuk, Jason nem sokkal később értek oda, mint a lányok.

Az osztrigafesztivál éjszakáján hajnalig fennmaradtak ők öten Catherine nappalijában. Reggel Libby Pete karjában ébredt, és ahogy ránézett a fiú arcára, először érezte, milyen lehet Pete Bennett barátnőjének lenni.

Catherine öt évvel később a tengerparton tartott kis családi szertartáson hozzáment Scotthoz. Éppen azóta jártak együtt Scott-tal, mint Libby Pete-tel.

Libby nagyon is jól emlékezett Jasonre. Ő volt az egyik fiú, akivel fogócskázott aznap, amikor megsérült, és Helen bekötötte a lábát.

- Jason is itt él valahol?

- Burkoló vállalkozása van, hétvégenként a Rocky’sban beugrós pultos, és néha együtt javítanak hajókat Pete-tel. Tudod, milyenek voltak kölyökkorukban. Most sem igazán mások - tette hozzá nevetve.

Igen, ez igaz. Ez a társalgás tizenöt évvel korábban is így hangzott volna: Pete elmondta Jasonnek, ő meg ismeri Scottot...

- Tudom, hogy nem sokat változtak - mondta Libby, és ivott még egy kortyot, majd benézett a szobába, hogy az anyja még mindig a többi hölggyel cseveg-e. - Tudod, hogy pár napja Pete leugrott az abroncshintátokról?

- Hogy micsoda? - kérdezte Catherine hátranézve, miközben bevitte Celiának a bort. Hamar visszatért, kicsit zavart arccal, de mosolyogva.

- És azt hiszed-e, hogy engem is felültetett arra az izére?

- Nekilátnál a vacsorának, Catherine? - szólt ki a szobából a nagyanyja. - Főzzétek meg a homárt, mi addig beszélgetünk itt még egy kicsit.

- Rendben - szólt vissza Catherine. - Hogy kerültetek oda a hintához egyáltalán? - kérdezte kuncogva, miközben elővett egy tál friss zöldbabot meg egy üres tálat. Megmosta a kezét, fogott egy marék babot, és lerakta egy tányérra Libby elé, majd elkezdte levágni a bab végeit.

Libby odalépett a mosogatóhoz, és megnyitotta a csapot.

- Helen partija közben elmentünk sétálni, és Pete azt akarta, hogy ruhástul ugorjak be a vízbe. - Közben megmosta a kezét, majd megtörölte egy konyharuhában. - Én nem ugrottam, de az a bolond igen - mondta, és levágta egy szál bab végeit.

- És mit szóltak ehhez a többiek? - kérdezte Catherine

kacagva.

- Tudod, milyen ez a város. Biztos vagyok benne, hogy nem mondták ki azt, amit valójában gondoltak. Akkor szinte senki nem szólt semmit.

A parti végére gondolt, meg arra, milyen távolinak tűnik most Pete. Talán jó is, hogy így van.

Catherine elővett egy nagy fazekat, megtöltötte vízzel, és felrakta forrni.

- Hol van Scott? - kérdezte Libby egy újabb babvéget lecsippentve.

- Ahogy megjöttetek, elment a fiúkkal. Azt hiszem, később mind idejönnek.

Vajon Pete is velük van? Ő is eljön ma este? Ne is gondolj rá, mondta magának, és ivott egy újabb pohár bort.

Tizenhetedik fejezet

- Azon kívül, hogy Pete ruhástul beleugrott a vízbe, csináltok még valami érdekeset? Van köztetek valami? - kérdezte Catherine, miközben a babot belerakta a forró vízbe. - Bocs, hogy kíváncsiskodom, nem tehetek róla.

Catherine ivott egy korty bort, aztán kivett a hűtőből egy kis tálkát valami házi dresszinggel, és megkeverte egy villával.

- Azóta, hogy Allison Bradley-vel járt, Pete-nek nem volt senkije.

Libbynek majdnem tátva maradt a szája. Csak lazán cseverésztek, mégis, amit Catherine mondott, bombaként robbant Libby számára. Mindig is szerette volna tudni, kivel járhat Pete, de most már hallott egy nevet is, ráadásul olyanét, akit ismert, akit maga elé is tudott képzelni. Fejbe kólintotta a féltékenység.

- Allison Bradley-vel?

Ő volt az osztályelső. Nagyon csinos volt hosszú, sötétbarna hajával, szív alakú arcával és mélybarna szemével. Libby tudta, nem kéne törődnie azzal, kivel járt Pete, mégis, akkor miért zavarja? Mert zavarta. Nem is kicsit. Bár Pete biztos sokakkal randizott, attól, hogy Allison arcát maga elé tudta képzelni, és szinte látta, ahogy egymás kezét fogják, görcsbe rándult a gyomra.

Libby nem akart arra gondolni, hogy Pete azzal a tekintetével valaki másra mosolyog. Amikor elköltözött New Yorkba, és éjszakánként rátört a magány, maga elé képzelte a fiú szemét. Amikor ő éppen rá gondolt, Pete vajon akkor is Allisont nézte? Megborzongott a gondolatra.

- Most, hogy visszajöttél, Pete mindenütt feltűnik. Állandóan összefutok vele.

- Eljön ma? - Libby nem tudta megállni, hogy föltegye a kérdést. A bortól többet elárult a gondolataiból, mint általában szokta. És látni akarta Pete-et, aggasztotta a parti utáni viselkedése. Az, hogy akkor egy társaságban voltak, a hiányát még elviselhetetlenebbé tette. Pete mellett boldog volt, és ez az utóbbi időben nemigen volt elmondható róla.

- Nem valószínű. Nem hiszem, hogy olyan sokáig egyedül hagyhatná a nagyapját. Scott azt mondta, Pete komolyan aggódik az öreg miatt - felelte a lány, majd leszűrte a babot, hozzáadta a dresszinget, és addig rázogatta, míg mindenütt el nem oszlott rajta. Aztán a hűtőbe tette, majd az alsó polcról elővett egy ezüstszínű tálat. - Ideje menni kifogni a vacsoránkat. Gyere utánam!

- Hová mész rákászni? - kérdezte Libby, és jóleső izgalom fogta el a vödör látványától.

Kislány korában nagyon szeretett rákot fogni. Általában a papa stégjén fogták, együtt a papával, aki megtanította Libbyt, és a lány azóta sem felejtette el. Semmihez sem fogható élmény volt. Már a puszta említésétől is feltolultak az emlékek: Vigyázz, nehogy megcsípjen. Szükség van azokra a szép kis ujjacskáidra. Így nyúlj hozzá, látod!..

Catherine színültig töltötte a poharaikat.

- Remélem, Scott hazajön, mire be kell tennünk a gőzölőbe. Már kirakta nekünk a vödröt meg a többi szükséges dolgot a stégre. Hozd a borodat, én majd viszem a csalit - mondta, megfogta a poharát, és kinyitotta az ajtót.

Intettek a hölgyeknek a nappaliban, kiléptek a házból, és elindultak az út felé. A nap lemenőben volt, narancs csíkokat festett a halványkék égre.

- Meleg volt ma, úgyhogy remélem, szerencsénk lesz, és fogunk egy csomót.

Libby a kanyargós út mindkét végét jól megnézte, amikor kiértek. Mérföldeken át nem lehetett látni semmit, csak a kettős sárga vonalakat, ameddig a szem ellátott. Átmentek az úton, és elindultak egy kis ösvényen az erdőbe. Óvatosan lépkedtek, Libby vigyázott, hogy ki ne lötyögjön a bor. Az utolsó néhány fa között már feltűnt a stég.

Pontosan olyan volt, mint a többi stég, ahová a papával jártak. Libby emlékezett, milyen kalapot viselt az öreg a nap ellen, emlékezett a sötétkeretes napszemüvegére is, és a nagy, fehér vödörre. Szinte látta, ahogy erős kezével megmarkolja a vödör fülét.

Libby évek óta nem gondolt a rákászásra, és most, hogy eszébe jutott, teljesen elérzékenyült. Őt másképp nevelték, mint a barátait, és ha a helyi tevékenységekre került sor, nem mindig tudta, mit kell csinálni, de a papa mindig nagyon türelmes volt vele. Lépésről lépésre tanítgatta, míg végre sikerült. Libby mindig tökéletesen érezte magát a papa közelében, még akkor is, ha valami új dolgot kellett kipróbálnia. Nem érezte úgy, hogy a papa kedvében kellene járnia, csak oda kellett figyelnie rá, és minden rendben volt.

Kortyolt még egyet a borból, és rálépett egy ágra, mielőtt '1 stéghez vezető lépcsőre felmászott volna. A tücskök már épp elkezdtek ciripelni az erdőben, Catherine lerakta a vöd- rőt egy háló meg egy súlyokkal teli doboz mellé, volt még ott egy gombolyag spárga és más apróságok. Catherine letekert egy igen hosszú darabot a spárgából, és elvágta. Libby leült mellé, lerúgta a papucsát, és lelógatta a lábát a stégről a fodrozódó víz fölé. Kortyolt egyet, érezte, hogy kipirult az arca az alkoholtól és a lemenő nap melegétől.

- Na, és hogy haladsz a házzal? - Catherine benyúlt a kis tálba, amit a hűtőből vett elő, kivett belőle egy darab csirkehúst, és a madzag végére kötötte, majd az egészet odaadta Libbynek.

- Jól megy. Mázolok, és most szedem le a tapétát.

- Ha kész leszel, nem lehet, hogy itt akarsz maradni?

- Nem maradhatok.

Hogyan magyarázzam meg Catherine-nek, miért nem maradok? Annyira nehéz volt szavakba öntenie, mit szeret annyira a New York-i nyüzsgésben, különösen, ha belegondolt, milyen békés és nyugodt Catherine élete itt, a tengerparton. Éppen kortyolt a borból, amikor megrándult a madzagja.

- Ideadnád a hálót? - szólt, és kihúzta a vízből a rákot, majd óvatosan beleejtette a hálóba. Fölidézte, amit a papa mutatott, hogy hogyan kell a hálót a vödör széléhez ütögetni, hogy a rák eleressze a madzagot. Egyszer csak zutty, a rák már bent is volt a vödörben. - Szeretsz itt élni, White Stoneban? - kérdezte Libby.

- Nagyon. Sehova sem vágyom innen.

Libby örült, hogy a barátnője jól van, jó volt hallani, hogy elégedett az életével. Sok mindenben hasonlítottak ők ketten, de ahogy Libby körülnézett, látta a stég durva deszkáit, a vízen csillogó napsugarakat, megint csak arra gondolt, mennyire más a kettejük világa.

- Ha eladod a házat, mit csinálsz? Visszaköltözöl New Yorkba? Ide tudod adni a hálót? Kapásom van - mondta Catherine, és egy újabb rákot húzott ki a vízből.

- Ez a tervem - felelte a lány, és azt kívánta, bárcsak máshová tudná terelni a beszélgetés fonalát!

- Remélem, azért maradsz még kicsit - mondta Catherine, miközben a Libbyé mellé ejtette az ő rákját is a vödörbe.

- Bízom benne, hogy össze tudunk még jönni addig. Olyan jó itt nálad, nagyon jól érzem magam - mondta egy újabb korty kíséretében. És ez igaz volt. Amennyire alig várta, hogy folytathassa a régi életét, ugyanannyira élvezte, hogy találkozhat Catherine-nel és Jeanie-vel, Helennel és a papával... de leginkább Pete-tel. Még az anyjával is jobb lett a viszonyuk. De aztán emlékeztette magát, hogy neki vissza kell mennie a Városba, mert ott tudja megvalósítani a céljait. Anélkül valahogy idegennek érezte magát.

Miután elég rákot fogtak, hogy mindenkinek jusson, visszavitték a két vödröt és a borospoharaikat.

- A többi holmit majd Scott összeszedi, ha reggel megy horgászni - mondta Catherine, mivel már úgysem fért volna el a kezükben.

Amikor visszaértek, Catherine begyújtotta a garázsban a párolót. Az órájára nézett.

- Pároljuk meg ezeket, Scottnak majd félreteszek - mondta, és belerakta a rákokat a párolóba. - Szólok a hölgyeknek, hogy visszajöttünk, hozok még bort meg egy csomó újságot, és ehetünk kint.

- Nézzenek csak oda! - kiáltott föl Esther, aki a korlátba kapaszkodva elindult a garázsba vezető három lépcsőfokon. - Egy csomó rákot fogtatok, mi?

Celia és Leanne már ott voltak a nyomában. Kint leültek a piknikasztal mellé, a nap a látóhatárról még mindig ontotta meleg sugarait. A víztől távolabb a levegő már nem járt annyira, a pára úgy borította be őket, mint egy nedves törölköző. Celia kihúzta a blúzát a szoknyája derekából, és azzal legyezgette magát.

- New Yorkban nincs ilyen hőség, ugye, Libby? - kérdezte Celia.

- Nem, nincs - felelte a lány óvatosan. Nem akart New Yorkról beszélgetni olyanokkal, akiket egy kicsit sem érdekelt a város. Az anyja mindig ilyeneket kérdez, amitől Libby kényelmetlenül érzi magát. Egész életében ez volt, de nem tudta megszokni. Tizennyolc évesen nem érdekelte, mit gondolnak az emberek, mert tudta, elutazik, és soha nem akar visszajönni, de most, hogy újra itt volt, rájött, mennyire sértheti az embereket egyik-másik megjegyzése.

- Libby reméli, hogy hamarosan el tudja adni a Roberts-házat - folytatta az anyja, amikor Catherine visszajött az újságokkal.

Leannie kivett a lánya kezéből egy halom papírt, és elkezdte szétteregetni az asztalon. Ez is a papa egyik trükkje volt: a rákot mindig újságpapíron törte fel, hogy a végén könnyebb legyen összetakarítani. Szinte hallotta, ahogy az öreg magyaráz, és elmosolyodott.

- Én nagyon jól ismertem Anne Robertset - mondta Esther -, a középiskolában jó barátnők voltunk.

Libby fölkapta a fejét. Vajon Esther Mitchellt is ismerte? Remek alkalom lenne többet megtudni a férfiról. Ki volt az az ember, aki megkérte a mama kezét? Vajon a kapcsolatuk elején a mama biztos volt abban, hogy szereti Hugh-t? És Mitchell egyáltalán érdekelte-e? Adott neki okot a reményre, hogy egyszer majd megszökik vele? Annyi kérdés, és sehol egy válasz, gondolta.

Anne-nek felajánlotta egy másik élet lehetőségét egy másik helyen egy olyan férfi, akinek remek állása volt egy nagyvárosban, de ő mégis itt maradt White Stone-ban Hugh-val. Vajon csak az tartotta vissza attól, hogy elmenjen, hogy már férjnél volt? Látva a mamát és a papát együtt, ezt nehéz volt elképzelni. Olyan boldognak tűntek, a mama nem úgy nézett ki, mint aki csapdába esett.

- Most, hogy a házukban lakom, nagyon kíváncsi lettem rájuk. Felnőttkorukban ismertem őket, de nagyon érdekelne, milyenek voltak fiatalon. Anne milyen volt lány korában? - kérdezte Libby azt remélve, hogy megtud valamit arról a levélről, ráadásul örült, hogy már nem New Yorkról esik szó.

- Ő volt a város szépségkirálynője, annyira csinos volt. Anne-t mindenki szerette. Ráadásul nagyon kedves is volt. Tudtátok, hogy mindössze húszévesen már segített pénzt gyűjteni a templom renoválására? Nem bírta elnézni a romos épületet, így aztán sütivásárokat és kocsimosó akciókat szervezett, és házról házra járva is gyűjtött adományokat a helyi vállalkozóktól a templom újjáépítésére és fenntartására. Azt hiszem, az aranyos természetéről még híresebb volt, mint a szépségéről.

Libby pontosan tudta, mire gondolt Esther, mert bár a mama szép asszony volt, ő is leginkább a kedvességére emlékezett. Bájos mosolyára, arra, ahogy az égre nézett, amikor nevetett, és hogy énekelt, ha valakit szomorúnak látott.

Ha Libby egy különösen fárasztó nap után átment hozzájuk, amikor az anyja az apjával telefonon veszekedett, a mama elővett egy széket, csinált neki valamit inni, és miközben a konyhában tüsténkedett, halkan énekelt, néha szöveggel, néha csak úgy dudorászott. A mama mindig tudta, hogy kell őt megnyugtatni.

- És azt tudod-e, hogyan találkoztak Hugh-val? - kérdezte a lány Esthertől.

- Tudom, hiszen én is ott voltam - felelte az asszony, az arca földerült, és mosolygott hozzá. - Az első főiskolás napunkon történt. A környék három középiskolájának tanulói mind egy főiskolára jártak, emlékszem, rózsaszín rúzst tettem föl, mert tetszeni akartam az újaknak. Az iskola előtt találkoztunk Anne- nel, és együtt mentünk be. Amikor meglátta Hugh-t, ahogy megy föl a lépcsőn, karon ragadott, és megállított a járdán. Ez ki?, kérdezte, bár tudta, hogy nekem sincs róla fogalmam. Hugh azon nyomban lenyűgözte, és oda volt a boldogságtól, amikor kiderült, hogy együtt fognak járni természetrajzra.

- Olyan régóta ismerték egymást? - kérdezte Libby, aki nagyon szerette volna, ha az asszony még órákon át mesél.

- Igen, bár randizni csak végzősökként kezdtek. Hugh nagyon konzervatív volt, nem akart vele tizennyolc éves kora előtt járni.

Libby elmosolyodott, nagyon jellemző volt ez a papára.

Catherine lerakta a rákot és a zöldbabot az asztalra, tett mellé egy üveg bort és egy vödörben jeget is.

- Itt az idő, hogy nekilássunk - kiáltotta, visszarángatva ezzel Libbyt a jelenbe.

- Ez valami csodás, Catherine, köszönöm! - mondta Celia, és egy papírszalvétát tett az ölébe.

A többiek bólogattak.

Libby nagy megkönnyebbülésére Celia vacsora közben semmi kínos dolgot nem mondott. Hagyta, hogy Leanne irányítsa a beszélgetést: a nyári máglya szervezése volt a téma. Libby elnézte az anyját, és meglepve tapasztalta, mennyire nyugodt és laza a forró napon rákot eszegetve a piknikasztalnál. Még hangosan nevetett is valamin, amit Esther mondott, közben eltakarta a száját, és körülnézett, mintha valami helytelen dolgot tett volna. Libby elmosolyodott. Örült, hogy látta, az anyja jól érzi magát. Pete-nek igaza volt, Libbyben sok minden volt Celiából. Megértette, milyen nehezére esik az asszonynak megnyílnia, és tudta, milyen érzés aggódni, szorongani. Libby még sosem érezte magát ilyen közel az anyjához.

Tizennyolcadik fejezet

Mire Scott is hazaért, Libby már annyi bort ivott, hogy úgy érezte, jobb, ha nem ő vezet hazáig, így aztán őt Scott vitte haza, a kocsiját pedig Scott egyik barátja. Miután elmentek, csak ült ott kóválygó fejjel, miközben a lámpa csöndben zümmögött. A lány nagyon magányosnak érezte magát. Tudta, nem kellene, de a bor hatása alatt üzenetet írt Pete-nek. Catherine nagyon aranyos volt, de a városban mégis Pete volt a legjobb barátja. Bizonytalan kézzel nyomkodta a billentyűket:

Rád gondolok. Hogy vagy? Unatkozom. Mit csinálsz most?

Elnézte a kijelzőt, amin csak az ő kis kék szövegbuborékja volt. A percek óráknak tűntek.

Fölállt, és hozott magának egy pohár vizet. Amikor visszaért a nappaliba a kis kanapéhoz, ahol a telefonját hagyta, megnézte, jött-e válasz. De semmi.

Egy jó darabig ott ült, kortyolta a vizet kezében a telefonnal. Ahogy az alkohol kezdett hígulni a szervezetében, rájött, nem kellett volna Pete-nek írnia. A fiú ugyanolyan jól tudja, miért nem lehetnek ők együtt, ráadásul az is kiderült, hogy neki ugyanolyan nehezére esik az, hogy csupán barátok legyenek, mint Libbynek, így aztán távol tartja magát tőle. Libby éppen elég jól ismerte Pete-et ahhoz, hogy ezzel tisztában legyen. Annyiszor elmondta neki, hogy ő már nem ugyanaz, aki volt, így aztán nem is volt joga üzeneteket írogatni neki, mintha még mindig az a lány lenne, aki szerelmes belé.

Egy órán keresztül csak kapcsolgatta a tévét, de semmit sem talált, így aztán úgy döntött, lefekszik aludni. Éppen a kezébe vette a távkapcsolót, amikor kopogást hallott az ajtón. Kinézett az ablakon, de nem látott oda, így csak álldogált tanácstalanul. Aztán újabb kopogást hallott. Megint kinézett, de akkor már látta, hogy Pete az, és idegesen toporog. Beletúrt a hajába, körülnézett. Libby kinyitotta az ajtót.

- A papa nem járt erre? Nem találom sehol - szólalt meg a fiú. A szeme fáradt volt, az arca is kifejezéstelen, fakó, nem olyan, mint máskor.

- Nem, nem volt itt - felelte Libby aggodalmas hangon. Ő is kinézett az útra, remélte, hogy meglátja az öreget.

- A francba - morogta Pete, és újra körülnézett, a háta meggörnyedt, úgy nézett ki, mint aki elvesztette a csatát. - Arra gondoltam, hátha idejött, hiszen ez volt az otthonuk a mamával, és ha emlékszik rá, hogy hol van, talán bejön hozzád.

Libby belebújt a papucscipőjébe, és elővette a kulcsát.

- Segítek megkeresni - mondta, és bezárta az ajtót maga mögött. - Hagyd itt a kocsidat, majd gyalog keressük, ketten kétfelé indulunk.

Gyorsan kiértek az utcára, ahol úgy borította be őket a sötétség, akár valami gyapjútakaró.

- Merre menjünk? - kérdezte Libby remegő hangon.

- Induljunk el a város felé.

Ahogy ott lépdeltek csöndben, a laza kavicsos úton, a lány minden lépéssel egyre rosszabbul érezte magát. Tessék, folyton csak arról beszél Pete-nek, mennyire megváltozott, és a körülményei is, ám közben nemcsak az ő élete lett más, hanem a fiúé is. Elvesztette a nagyanyját, aki olyan közel állt hozzá, mint az anyja, és most a szeme láttára veszíti el lassan a nagyapját is. Csakúgy, mint Libbyben, benne is sok megmaradt a régi tulajdonságaiból, abból, aki volt, de most már ő sem ugyanaz. Mentek tovább az úton a város felé, az üres térben, két ember, akik valaha ismerték egymást, és akiket már csak az emlékek kötnek össze.

Elértek az első kereszteződéshez, és Pete benézett a kirakatokon át az üzletekbe. Libby is hasonlóan tett, nézte az arcokat, azt várta, hogy Hugh majd kilép valamelyik boltból. Vajon hová mehetett? A lány lázasan kutatott a fejében válaszért. Pete határozott mozdulatai még idegesebbé tették. Ő többet tud Hugh állapotáról, és ha ő aggódik, akkor annak oka van. Libby nagyon szerette volna megtalálni a papát, ha másért nem is, azért, hogy ne lássa Pete-et ennyire gondterheltnek, ez nagyon elkeserítette. Sosem látta még ennyire bizonytalannak, sebezhetőnek a fiút.

- Mikor ment el? - kérdezte belesve a piac kirakatüvegén át.

- Úgy két órája - felelte Pete az órájára nézve.

Libby nagyon aggódott Hugh-ért. Már sötétedett, és a tavaszi este kicsit hűvös is volt, az eső is eleredt. Ha az öreg nem emlékszik, merre jött, vajon tudni fogja-e, hol van, ha magához tér? Mindössze pár órája Libbynek még csak a körülményeivel volt baja, ám ezek most ostobaságoknak tűntek ahhoz képest, hogy most annyira aggódott, mint még életében soha, kivéve, amikor gyerekkorában az apja elment, hogy új családot alapítson.

- Menj a benzinkúthoz, aztán majd találkozzunk a parknál - mondta Pete már egészen magából kikelve.

Libby bólintott és elindult a mintegy két háztömbnyire levő Lucky benzinkúthoz. Benézett a kis utcákba, figyelte a padokat, minden sarkot, amire csak gondolni tudott, de a papának nyoma sem volt. Annyira ismerősek voltak a sötét utcák, hogy a lánynak a boltokból kiszüremlő fényre sem volt szüksége ahhoz, hogy tudja, merre jár. Minden helyet ismert, ahol kereshetné, de nem találta. Ahogy a park felé sietett, benézett a Jeanie-hez vezető utcába is, ám az üres volt.

Libbynek már remegett a lába, amikor egyszer csak megpillantott egy ismerős alakot. Amikor látta, hogy kilép a sarki boltból, párszor pislognia kellett, hogy biztos legyen benne, valóban ő az.

- Papa! - kiáltotta, mire az alak megfordult. - Papa! Mit csinálsz te ott?

Libby futva indult az öreg felé, a boldogságtól majd’ kiugrott a szíve a helyéből. Amikor odaért hozzá, megölelte.

- Hol voltál? - kérdezte kifulladva, a torkában gombóccal. Ennyire boldogan még nem üdvözölt senkit.

- Leültem Joe-nál, ittam egy kávét meg elbeszélgettem a népekkel. Aztán vettem egy vekni kenyeret. Elmentem kicsit sétálni. - Libby látta a papa szemén, hogy azt gondolja: már ki sem teheti a lábát otthonról anélkül, hogy mindenkit halálra ne rémisztene?

- Pete most már biztos a parkban van. Téged kerestünk, és kettéváltunk - mondta, és belekarolt Hugh-ba. - Gyere, nagyon fog örülni, hogy jól vagy. És papa... - tette hozzá, de megállt, hogy a szemébe nézhessen - .. .legközelebb, ha elmész, ugye, hagysz pár sort?

Az öreg bólintott, és a lány érezte rajta, hogy zavarja ez a kérés. Ő sem szerette jobban az állapotát, mint a többiek.

Amikor odaértek a parkba, Pete egy utcai lámpa alatt várt, a keze összefonva a mellén, és a fák koronáját nézte.

- Pete - szólt a lány halkan, ahogy közelebb értek.

A fiú megfordult, és Libby látta, hogy az aggodalom úgy száll ki belőle, mintha csak valami idegen lény hagyta volna el a testét. Leengedte a vállát, a vonásai is megenyhültek.

- Hol voltál, papa?

Az öreg jókedve átadta helyét az ingerültségnek. Libby soha nem látta még ilyennek.

- Libbynek már elszámoltam az estémmel. Most még egyszer el kell mondanom neked is? - vágta oda mérgesen. A lány aggodalmasan nézett Pete-re. Hugh még soha senkivel nem beszélt ilyen hangon. - Tessék - mutatta fel a nejlonzacskóba csomagolt kenyeret. - Ezt vettük.

Hármasban mentek el Libbyhez Pete kocsijáért. Egyikük sem szólt egy szót sem. Libby a papa viselkedésén gondolkodott, de hiszen ez maga a betegség. Rémes lehet nem emlékezni olyan alapvető dolgokra, mint hogy hol lakik az ember. Sőt, eljöhet az az idő is, hogy már az embereket sem ismeri meg. Vajon rendszeresen ilyen ingerült?

Pete-nek is járt az agya, és Libby tudta, az ő jelenléte csak ront a dolgokon. Nem kellett volna közbeavatkoznia azzal az állandó üzengetéssel. Arra gondolt, mennyire önző is volt, hogy írt neki.

Mire a házhoz értek, már fülsértő volt a csönd. A helyzet túlságosan komoly volt ahhoz, hogy csak úgy cseverésszenek, mégsem tudott egyikük sem beszélni a történtekről. Amikor a veranda lámpájával megvilágított gyephez értek, Libby megszólalt:

- Papa, örülök, hogy csak kávézni mentél el, meg kenyérért - mondta, majd megölelte az öreget, és örömmel tapasztalta, hogy Hugh viszonozza az ölelést. - Jó éjszakát - szólt oda a lány Pete-nek.

- Neked is - felelte a fiú, majd a papával együtt beültek a kocsiba.

A motor felmordult, és Pete még egyszer visszanézett a lányra. Aztán elhajtottak a sötétbe, a stoplámpák vörös fénye egyre kisebb lett. Libby ott állt a tücsökzenét hallgatva, és gondolkodott. Kimerült attól, hogy Pete olyan kurtán- furcsán beszélt vele, meg a bortól, meg a Catherine-nel való találkozástól, aztán meg Hugh lázas keresésétől. Megpróbálta összeszedni a gondolatait, de a fáradtságtól még jobban összekuszálódtak a fejében a szálak, egyetlen gondolatot sem tudott végigvinni. New Yorkban sosem volt ennyire fáradt, igaz, sosem volt ilyen nehéz helyzetben. Még az sem merítette ki annyira, hogy elvesztette az állását, kiköltözött a lakásából és szakított Wade-del. Megint csak arra gondolt, hogy sietnie kell a házat rendbe tenni, gyorsan eladni, és minél hamarabb visszatérni New Yorkba.

Amikor bement, és kicsit megnyugodott, látta, hogy üzenete jött.

Még mindig unatkozol? Nem hinném. :) Jó éjszakát.

Libby elmosolyodott, elöntötte a boldogság a fiú pár sorától. Ám aztán rájött, hogy valójában szomorúság van az üzenetben, és még inkább furdalta a lelkiismeret, amiért ilyen komolytalan szöveget írt. Hogy is képzelhette? Az egyetlen dolog, amitől kicsit megkönnyebbült, hogy újraolvasva a fiú üzenetét észrevette a mosolygós emojit. Ennyi elég is volt ahhoz, hogy jól aludjon éjszaka.

Tizenkilencedik fejezet

- Gondolod, hogy mehet parketta a konyhába is, vagy a járólap jobban nézne ki? - kérdezte Libby Berttől, az Irvington Roadon levő burkolóműhely mesterétől, ahogy a mérőszalagot a falhoz illesztette. Alig hallotta a választ a konyhaszekrényt fölszerelő asztalosoktól.

A lány egész héten dolgozott, időpontokat egyeztetett, és igyekezett eladható állapotba hozni a házat. Már majdnem végzett. Kijavították és kanárisárgára festették a konyhafalat, a szekrényeket is fölszerelték már, úgy volt, hogy aznap este készül el a konyhapult. Bert a konyha padlójának méreteit írta föl éppen, Libbynek aznapra csak ez az eldöntenivalója maradt.

Annyira lefoglalta a ház, hogy azóta, hogy a papa elment kenyérért, és elveszett, nem is látta Pete-et, kivéve, amikor aláíratta vele az adóbevallását. Libby akkor nem hívta ebédelni, bár szerette volna. Szigorúan csak a hivatalos dolgokat tárgyalták meg. Pete aláírta, aztán benyújtották, ennyi. Azóta a fiú nem írt rá, és ő sem írt neki. Az, hogy akkor este a papa elveszett, afféle figyelmeztető jel volt Libbynek, hogy Pete-nek megvan a maga élete, és neki nem szabad beleavatkoznia, különösen, hogy nem tervezi, hogy a városban marad.

Merthogy nem akart maradni. Holnap munka után repülőgépre ül, és utazik New Yorkba. Libby már alig várta, hogy találkozzék a barátnőivel a leánybúcsún, megtudja, mik Trish legújabb hírei, és talán még egy italra is beül velük valahova. A táskája be volt csomagolva, a jegye a komódon, az ajándékot már megvette a webáruházban. Az elválás gondolata azonban szomorúsággal töltötte el. Az otthon töltött rövid idő alatt sok kapcsolata megerősödött, és amennyire el akart menekülni, amikor megérkezett, most már tudta, hiányozni fog neki White Stone megnyugtató légköre és a barátságos emberek.

- Inkább járólap legyen konyhában - szólt oda Bertnek, túlkiabálva a hangzavart. - Jobban fog kinézni, hiszen a parketta nem illeszkedik olyan szépen. Legyen az a fehér-szürke járólap, amit mutattál.

Bert bólintott, feljegyzett pár dolgot, aztán átlépve a konyhaszekrényt, kiment.

Amíg Libby Martynál dolgozott, egész nap folyt a konyhafelújítás, ezért aztán felhívta az anyját, hogy megbeszéljék, mikor menjen át vacsorázni. Örült, hogy Celia is ott volt Catherine-éknál. Teljesen megváltozott a kapcsolatuk, a lány kezdte jobban megérteni az anyját. Örült, hogy visszamehet a gyerekkori otthonába, és annak is, hogy Celiával töltheti az estét. A kapcsolatuk éveken át nem volt valami jó, az igaz, de a lány szerette az anyját, és szeretett volna több időt tölteni vele, mielőtt visszamegy New Yorkba. A beszélgetés még mindig kicsit nehézkesen ment, de Libby rászánta az időt. Az apjával sosem volt igazi kapcsolata, így Celia volt Libby egyetlen rokona.

Otthagyta az asztalosokat dolgozni, és mielőtt elindult az anyjához, szólt nekik, hogy zárják be az ajtót, ha elmennek. Ez a kisváros egyik előnye, mivel mindenki ismer mindenkit, ez elég ahhoz, hogy ilyesmire is meg lehessen őket kérni.

Éppen akkor ért oda a kocsifeljáróra, amikor Celia kilépett a verandára, és úgy integetett, mintha a kikötőben búcsúztatna valakit. Libby jólesőn elnevette magát. Kiszállt, majd becsukta a kocsiajtót.

- Szia, anya! Hogy vagy?

- Remekül, remekül. Gyere, pihenj kicsit, csinálok neked valamit inni - mondta Celia sugárzó arccal, ahogy beléptek a házba, majd kiment a konyhába.

A lány a bejárati ajtó melletti vitrinben észrevette az úszásban szerzett érmeit. Átment a kis előtéren a nappaliba, és lehuppant a kanapéra. A kandallópárkányon gyertya égett, mögötte egy Libbyről ötéves korában készült olaj festmény. A bejáratnál kirakott érmei, a képei szerte a nappaliban nem tűntek furcsának, csak most, hogy felnőttként látta őket. Tudta, az anyja számára az ő eredményei jelentik az értéket, ettől a New York-i állás még nagyobb fontosságra tett szert, mert nemcsak a saját boldogsága múlt ezen, hanem az anyjáé is.

- Remélem, szereted a jeges teát citrommal - mondta Celia, és átadta neki a poharat. - Nem házi, a piacon vettem, valami új márka, gondoltam, kipróbálom. - Kortyolt egyet, majd letette a poharát a kisasztalra.

- Kösz - szólt Libby mosolyogva. Amióta felnőtt, észrevette, hogy az anyja a kedvében akar járni, örömet akar neki szerezni. A lány arra gondolt, hogy Celia saját bizonytalansága és megfelelni vágyása is közrejátszott abban, ahogy őt nevelte. Ő legalább annyira szorongott, mint Libby, aki mindezt most értette meg igazán. - Interjúra megyek New Yorkba - mondta, tudva, hogy az anyja el lesz ragadtatva a hírtől.

Celia hangosan összecsapta a kezét.

- O, hiszen ez nagyszerű, Libby! Annyira büszke vagyok rád. - Aztán, amilyen gyorsan jött a mosolya, olyan gyorsan le is hervadt az arcáról. - De szólj Martynak, adj neki elég időt, hogy intézkedhessen, mielőtt elmész.

- De hát még nem kaptam meg az állást, anya! Es Marty már az elején mondta, hogy valószínűleg ideiglenes állás lesz, úgyhogy nem hiszem, hogy gondot okozna neki.

- Én tudom, hogy megkapod. Hát nem örülsz, hogy elkerülsz innen? - tette hozzá egyet kortyolva a teából.

- Kérdezhetek valamit? - mondta Libby. Letette a poharat, és odafordult Celiához. Az anyja felhúzott szemöldökkel, kérdő arccal várt. - Ha annyira örülsz, hogy elkerülök innen, te miért maradtál itt ennyi éven át?

Az asszony arca elkomorult, kis ideig hallgatott, majd összeráncolta a homlokát, és szaporán vette a levegőt.

- Még fiatalok voltunk, amikor apáddal az ő állása miatt ideköltöztünk. Nem örültem, de oda kellett mennünk, ahol munkát kapott. Aztán, mint ahogy mindenki más, elkezdtük kialakítani az életünket. - Hosszasan hallgatott, majd ivott egy korty teát. - Az apád itt hagyott engem, Libby, nekem meg nem volt pénzem elköltözni. Már nagyon rég nem dolgoztam akkor a szakmámban. Keményen küzdöttem azért, hogy te eljuthass oda, ahol most vagy. Nem akartam, hogy te is beleessél ugyanabba a csapdába.

Libby még nem hallotta az anyját ilyen őszintén, nyíltan beszélni. Mindig csak azt mondta, „fel a fejjel”, ha Libbynek valami nem sikerült, és még jobban ösztökélte. Most azonban megmutatta a sebezhető oldalát is. A lány életében először látott valakit maga előtt, aki pontosan olyan volt, mint ő, aki úgy megértette, ahogy csak egy családtag képes.

- Így képzeltem én is, de mindig szerettem volna tudni. Köszönöm, hogy elmondtad.

- Most már tudod - mondta Celia mosolyogva. - Parmezános csirke van a sütőben, megyek, megnézem, hogy áll.

Libby a szemével követte az anyját, és a szavai jártak a fejében. Most teljesen másnak látta Celia Pottert. Egy összetört szívű nőt látott, aki egész életében megpróbált túllépni egy tönkrement házasság nyomorúságán. Celia sok-sok éven át élt itt, ott ragadt, ahol nem is igazán szeretett lenni. Lehet, hogy abban reménykedett, hátha újra rátalál a boldogság, de nem igazán bízott benne, így aztán minden reményét a lányába helyezte. Nem akarta, hogy Libby is benne maradjon egy kapcsolatban, ami talán nem sikerül. Minden erejével azon volt, hogy a lánya élete ne olyan legyen, mint az övé volt. Libby végig azt gondolta, hogy ő az, aki örömet akar szerezni az anyjának, miközben valójában Celia tett meg mindent, hogy biztosítsa Libby boldogságát. Celia nehezen tudta kimutatni az érzéseit, de Libby végre megértette, hogy éppen azzal mutatta ki, ahogyan őt nevelte. Hirtelen melegség fogta el az anyja iránt, olyan, amilyet addig még soha nem érzett.

- Még nagyon forró, de kész a vacsora! - kiáltott be Celia a konyhából.

Libby fogta a poharát, és elindult kifelé.

- Fogd a tányérodat - szólt oda neki az anyja -, és együnk úgy, mint régen, csak mi ketten, lányok.

Hány este ettek ők együtt, és pontosan így! És Libby ilyenkor is mindent megtett, hogy közelebb kerüljön az anyjához, de nem sikerült. Ám aznap este más volt, mintha összehangolódtak volna.

A vacsora alatt könnyeden és jókat beszélgettek. Libby azt kívánta, bárcsak hamarabb összejött volna Celiával, mint éppen az interjúja előtti napon, hiszen ha megkapja az állást, amilyen hamar csak lehet, visszaköltözik New Yorkba, és akkor megint távol lesznek egymástól. Fogadkozott magában, hogy majd gyakrabban jár haza, és olyankor benéz Catherine-hez is. És esetleg még másokhoz is a városban. De ami a legfontosabb, eljön az anyjához, Jeanie-hez, Helenhez és a papához. És Pete-hez. Libby megfogadta, hogy soha többé nem marad távol olyan hosszú ideig, mint eddig.

Huszadik fejezet

Most már csak Pete-et nem tudta elhelyezni az életében. Szeretett volna beszélni vele, elmondani, mennyire izgatott az interjú miatt, meg hogy mennyire szeretne már visszamenni, de tudta, a fiú nem osztozna az örömében. Ő már nem az a lány, akit Pete szívesen meghallgat. Libby egész nap dolgozott, de közben hol Pete-re gondolt, hol arra, mennyire megjavult a kapcsolata az anyjával. Örült, hogy szót értenek Celiával, ám Pete-tel ez nem volt annyira egyértelmű.

Nagyot sóhajtott, még egyszer ellenőrizte a jegyét, aztán fogta a bőröndjét, és elindult a repülőtérre.

A Riddick Wiesner-féle állás ideálisnak tűnt Libby számára. Saját irodája lesz, nem csak egy kis lyuk, rendes szabadsága, és jobb fizetése, mint az utolsó állásában volt. Most már csak az interjúnak kell sikerülnie. A legjobb Tom James kosztümjében, a legmagasabb sarkú cipőjében kopogott végig a járdán, majd átvágott a forgalmas manhattani utcán a telefonja kijelzőjén látható címre.

Csodás volt újra New Yorkban lenni. Sütött a nap, bár kicsit csípős volt a reggel. A forgalom zaja, a taxisok dudálása és a boltok nyüzsgése megmagyarázhatatlan izgalommal töltötte el.

Belépett két üvegajtón, mindkettő magasabb volt, mint otthon a tölgyfák, és odalépett a recepcióspulthoz. Egy ötvenes évekre utaló, faerezetes íróasztal mögött ült egy körülbelül vele egyidős nő, mögötte réztáblán az épületben található irodák listájával.

- Segíthetek? - kérdezte mosolyogva.

- Igen, a Riddick Wiesnernél van megbeszélve interjúm.

A nő áthajolt a pulton, hogy megmutassa Libbynek a liftet, és mondta, hogy a tizennegyediken szálljon ki. Libby a vakítóan fényes, fehér padlócsempéken elment a liftig, és megnyomta a tizennégyes gombot, amikor jelzett a mobilja. Meglepetten látta Wade üzenetét:

Beszélhetnénk?

Miért kellett pont most ezt kapnia, mielőtt épp bemenni készült? Ahelyett, hogy az interjúra összpontosított volna, azon gondolkodott, miért is akarhat Wade beszélni vele. De nem, Wade nem vonhatja el a figyelmét. Egyetlen célja van, hogy megkapja az állást. Ennek semmi sem állhat útjába.

Kinyílt a liftajtó, és Libby oldalt lépett, hogy előreengedjen néhány kiszállni készülő embert. Amikor becsukódott az ajtó, gyorsan megírta az üzenetet:

Most nem tudok beszélni, 5 perc múlva interjú a RW-nél.

Lenémította, majd táskájába tette a telefonját. Úgy döntött, még a választ sem nézi meg. Nem érdekelte, hogy Wade-et a ház eladása érdekli-e, vagy sok szerencsét akar kívánni neki.

Wade akkor dobta, amikor amúgy is maga alatt volt, de már nem szomorú volt emiatt, inkább dühös. Hogy lehetett ennyire érzéketlen ennyi együtt töltött idő után? Ő többet érdemelt volna, mint azt a gyengécske magyarázatot a szakításra. Megpróbálta elengedni ezt a gondolatot is, és inkább az előtte álló interjúra koncentrálni. Nem szabad, hogy Wade a sikere útjába álljon.

Amikor fölért a tizennegyedikre, és kilépett a folyosóra, megpróbálta kiszellőztetni a fejét. Ott kell lennie a jelenben, semmi másra nem szabad gondolnia. Ideje a valósággal foglalkozni, a kusza szerelmi életének kibogozása ráér.

Miután gyorsan telefonáltak Steven Wiesnernek, Libbyt bevezették a Riddick Wiesner konferenciatermébe, hogy találkozzék a leendő új főnökével. A férfi magas volt, vékony, jól szabott tengerészkék öltönyben, erősen keményített kék aprócsíkos ingben és vérvörös nyakkendőben, az arca barátságos volt, a tekintete kedves.

- Jó napot! - mondta, és nyújtotta a kezét.

- Jó napot! Libby Potter vagyok.

- Foglaljon helyet - mondta a férfi, és kihúzott egy széket. Libby leült a férfival szemben, a fényes asztalon semmi nem volt, csak egy bőrkötéses jegyzettömb meg egy toll. - Köszönöm, hogy eljött - mondta Wiesner, ahogy a jegyzeteibe nézett.

Jó kérdéseket tett föl, a lány pedig könnyedén és talpraesetten válaszolt rájuk. Nagyszerű érzés volt. Újra a gumiabroncsos hintára gondolt, ahogy süvít a víz felé, mint ő most, a sorsa beteljesülése felé. Ez az. Az egész interjú alatt érezte, hogy jól megy, mintha eleve ott lenne a helye, és a férfi válaszaiból is tudta, hogy jó benyomást tett rá: erről árulkodott a felhúzott szemöldök, a szemkontaktus, a megfelelő pillanatban érkező mosolyok.

- Miss Potter, én általában egy-két napot kivárok, de meg kell mondanom, hogy maga az igazi erre az állásra. Szeretném, ha a csapatunkban dolgozna.

Libbyt mintha áramütés érte volna.

- Nagyon szívesen csatlakozom a Riddick Wiesnerhez - mondta, fölállt, és nyújtotta a kezét. Mr. Wiesner megrázta és bólogatott.

- Köszönöm ezt a fantasztikus interjút - mondta, és megkerülve az asztalt odalépett a lányhoz. - Tudom, hogy néhány szálat még el kell varrnia, és azt is, hogy két hét a kötelező felmondási idő a jelenlegi munkahelyén. Mondjuk, egy hónap múlva tudna kezdeni?

- Igen, mindenképpen.

- Nagyszerű. Örülök, hogy találkoztunk, alig várom, hogy együtt dolgozhassunk.

- Köszönöm szépen, én is örülök a találkozásnak - mondta Libby mosolyogva, de minden erejét össze kellett szednie, hogy ne sikítson fel örömében. Igen, megcsinálta! Újra sínen van. Ahogy ment kifelé az irodaházból, vett egy nagy levegőt, és kifújta, mintha a levegővel távozott volna belőle minden bizonytalanság, minden aggodalom. A nap reménysugarakat küldött rá, és Libby tudta, innen már csak jobb lehet minden. Sosem volt még ennyire összeszedett, ennyire tettre kész. Eladom a házat, gondolta, és amilyen hamar csak tudok, költözöm.

Szerencsére a Riddick Wiesner csak pár háztömbnyire volt a kedvenc étkezdéjétől, úgyhogy oda tartott a többi New Yorkival, akik nem vesztegetve az idejüket, céltudatosan siettek.

Amikor belépett, senkit sem ismert meg, és őt sem vette észre senki. Leült a kirakat melletti asztalhoz, és nézte a kedvenc utcáját. A pincérlány fölvette a rendelését, és Libby pár perc múlva megkapta a kávéját a fehér porceláncsészében. Két kézzel megfogta, kinézett az ablakon, érezte, ahogy süt az arcára a nap.

Megvan az állás!

Valakivel meg akarta osztani a hírt. Általában ilyenkor Trisht hívta föl, de most nem őt akarom... hanem... Pete-et akarom fölhívni, gondolta akaratlanul.

Azt kívánta, bárcsak személyesen tudná neki elmondani, bárcsak a fiú osztozna a boldogságában, látná a nevető szemét, ahogy ugrándozik az örömtől. De tudta, ez önzés lenne részéről. Nem szabad elmondani neki, mert ha elmondja, újra elveszíti. Hiszen az állás azzal jár, hogy otthagyja White Stone-t, de azt is, hogy Pete-et is otthagyja.

Így aztán az anyját hívta föl. Ha valaki igazán osztozik az örömében, az biztosan Celia lesz. Alighogy fölvette, Libby máris elújságolta a hírt. A telefonját a fülére szorítva, a kávéval a kezében a lány azon kapta magát, hogy mosolyog. Celia csak mondta, mondta, mennyire büszke rá. Az anyja pontosan tudta, mennyire padlón volt a pályáján és a magánéletében is. De bizonyos fokig ez jót is tett neki, mert alkalmat adott rá, hogy kicsit elgondolkodjon a fontos dolgokon: azon, hogy megértse az anyját, hogy helyrehozza a dolgokat Pete-tel, és újra találkozzon a régiekkel. Arra is rájött, hogy a kisváros lakói tárt karokkal fogadták. Senki sem fintorgott, amikor felbukkant, sőt, nagyon kedvesen bántak vele.

A lány ott ült a hotelszobájában, válogatott a csatornák között, és bámulta a szemközti falon levő tévét. Végül kikapcsolta, és bebújt a takaró alá. A Central Parkban töltötte a napot egyedül, és azon gondolkodott, milyen jó is, hogy az élete visszatért a régi kerékvágásba. Az idő szokatlanul meleg volt, a nap átsütött a fák között. Döbbenetesnek találta, hogy ilyen sokáig képes csak ott ülni és bámulni. Nagyon jó érzés volt.

Pittyent egyet a telefonja. Kidugta kezét a paplan alól, és megkereste, majd behúzta a takaró alá.

Most már tudsz beszélni? Hogy ment az interjú?

Ekkor jött rá, hogy nagy izgalmában nem is válaszolt Wade üzenetére. Még pár hónapja sem képzelte volna, hogy miután végre megkap egy állást, előbb hívja fel az otthoniakat, mint Wade-et.

Kimászott a takaró alól, és hívta a fiút.

- Helló!

- Szia! - válaszolta Wade, majd kínos csönd következett. De abban a „sziában” is volt valami szokatlan. Lágyabb volt, halkabb, mintha valami különös jelentése lett volna.

- Mit akartál mondani?

- Hol vagy?

- A Lexingtonon, a W Hotelben. Miért?

- Találkozhatnánk?

- De hát tíz óra múlt! Mi van? Mondd el most.

- Semmi különöset nem akarok mondani, csak látni szeretnélek. Hiányzol.

A szó ott lógott a levegőben, és Libby érezte, ahogy a forróság felkúszik a nyakán. Eszébe jutottak azok az idők, amikor összebújtak, tévét néztek vagy olvastak, amikor kacarászva iddogáltak esténként, az, ahogy Wade ránézett... és hogy aztán milyen könnyen ott tudta hagyni. Úgy érezte, szétfeszíti a düh. Égett a gyomra, a feje lüktetett. Nem semmi ez a Wade, ha azt gondolja, hogy csak így felhívhatja, és azt mondja neki, hogy hiányzik. Mit várt? Még dühös se legyen?

Volt idő, amikor Libby szomorú volt emiatt, de most már elmúltak azok az idők. Most inkább haragos volt, mert amikor kellett volna, a fiú nem állt mellé. Bezzeg most, hogy jól mennek a dolgok, állása van, most azt képzeli, hogy vissza tud sündörögni? Hát ebben nagyon téved.

- Mondj valamit.

- Mit mondjak, Wade? Te komolyan azt gondolod, hogy ugrálok örömemben, ha meghallom, hogy hiányzóm neked? Hogy rohanok vissza hozzád, miután úgy megbántottál? Te viccelsz?

Csönd volt a vonal túlsó végén egy ideig.

- Libby, csak most, hogy elmentél, jöttem rá, mennyire hiányzol. Ennyi.

A lány hangosan felkacagott, miközben megpróbálta lecsendesíteni hevesen dobogó szívét. Zúgott a füle, ahogy egyre nőtt benne a harag. Wade vatta között élt, mindenből a legjobb jutott neki, semmit sem tagadtak meg tőle. Ám ez most éppen megváltozik. Szó sem lehet róla, hogy visszafogadjam.

- Legalább beszélhetnénk?

- Nem igazán szeretnék.

De Wade csak belekezdett:

- Rossz volt otthagyni téged, de meg voltam ijedve. Te mindent elveszítettél, én meg nem tudtam, meg tudom-e neked adni mindazt, amire akkor szükséged volt, és azon is gondolkodtam, én talán nem vagyok elég erős. Hogy neked valaki erősebbre van szükséged.

Libbynek hirtelen eszébe jutott, ahogy Pete a papával törődik. Fura, hogy éppen ez villant be Wade-del beszélgetve. Pete sosem hagyna cserben senkit. Ő volt az egyik legerősebb ember, akit valaha is ismert. Kedves, mint a nagyanyja, vidám, mint az anyja, és hűséges, akár csak a papa.

- Igazad van. Igen, valaki olyanra van szükségem, aki erősebb.

Huszonegyedik fejezet

- Héééééé!

Libby megfordult a magas sarkú cipő kopogására és a barátnője kiáltására. Trish majdnem feldöntötte, ráadásul Bois parfümfelhővel támadt a lány érzékeire. Libby csak azért ismerte föl, mert együtt vásárolták.

- Annyira hiányoztál! Hogy vagy? De hogy te milyen jól le vagy sülve!

Libby elemében volt. Megkapta az állást, és visszajön New Yorkba. Erősnek, boldognak, energikusnak érezte magát. Most már biztos nem játszanak „ki a menőbb”-et a barátnőjével.

- Remekül vagyok, és alig várom, hogy mesélj magadról - mondta, miközben a karjánál fogva egy taxi felé húzta Trisht. Azért volt jó a hotelben találkozni, mert ott mindig lehetett taxit kapni. - Menjünk, hogy időben odaérjünk.

- Jaj, nagyon izgulok - mondta Trish, ahogy beszállt a taxiba. - Hányán jönnek ma?

- Huszonhatan a legjobb barátaid közül.

- Istennő vagy! Imádlak!

Útközben mindenféléről csevegtek, elsősorban Trish számolt be az esküvői előkészületek drámájáról. Libby beszívta a taxi állott szagát, megbámulta az ablak előtt elsuhanó szürke épületeket, a járókelők napsütötte arcát, ahogy a kereszteződésben állnak - mindez csodálatos volt. Jó volt újra itt lenni.

A taxi megállt egy kis kávézó előtt, amelynek egyik termébe Libby a leánybúcsút szervezte. Kifizette a sofőrt, és bevezette Trisht. Egy kis asztal volt felállítva az ajándékoknak, már volt rajta néhány ezüst és fehér szalaggal átkötött doboz. Néhány lány, akiket Libby ismert a városból, integetett neki, a pincérek pedig kötelességtudóan töltögették a pezsgőt. A vendégek öltözete, hajviselete, ahogy egyenes derékkal ülnek az asztalnál, a kicsit formális viselkedésük nyugtatólag hatott Libbyre. Ez az ő világa.

Sorban érkeztek a barátnők, és néhány, a leánybúcsún szokásos játék után mindenki lazán cseverészett. Libby Trish mellett ült, a menyasszony elmesélte, milyen nehéz volt porcelánt választani, végül egy nagyon ismert márka, a Mottahedeh mellett döntött. Libbynek a nyelve is beletört, míg kimondta. Többe fog kerülni az esküvői vendégeknek, de végül is könnyebb lesz pótolni az esetleg hiányzó darabokat, így összességében jobb befektetés, megéri az árát. Amikor végre kimerítették az esküvő témáját, Libby úgy döntött, elújságolja, hogy új állást kapott.

- O, istenem! - kiáltotta Trish, és átölelte Libbyt. - Hát ez fantasztikus hír! Mikor költözöl?

- Egy hónap múlva kezdek. Nem is gondoltam, hogy ilyen hamar visszajövök, viszont gyorsan kell találnom valami lakást.

- Várj csak! Janice-nek van egy lakása az Upper East Sidell-on, amit ki akar adni - mondta Trish, majd áthajolt az asztalon: - Bocs, hogy félbeszakítalak, Janice, de megvan még az az egyszobás lakásod, amit ki akarsz adni? Libbynek kellene. - Megvan, meg! - felelte Janice, és odafordult Libbyhez: - Havi háromezer. Kicsi, de nagyon tiszta, mindenütt parketta, új gépek. Csak pár hónapról lenne szó, amíg Európában leszek. Érdekel?

Libby hinni sem akarta, mekkora szerencséje van. Pár hónap alatt körülnézhet a piacon, és találhat magának egy állandó lakást.

- Szeretném megnézni.

Lám, minden a helyére kerül. Ez is az egyik jele annak, hogy valójában ide tartozik, ebbe a városba.

- Nézd csak - szólt oda neki Janice, miután kikeresett pár képet a telefonján, és Trish közvetítésével átadta Libbynek. - Itt vannak a fotók.

Libby átpörgette a képeket. Egyszerű lakás volt, fehér falak, kicsi, hosszúkás konyha, viszonylag tágas nappali.

- Kiveszem - mondta, és visszaadta a telefont. - Mikor költözhetek be?

- Két hét múlva utazom el.

Libby mosolyogva dőlt hátra, miközben a pincérek hatalmas tortaszeleteket szolgáltak fel. Ez a hétvége megváltoztatja az életét. Nagyszerű állást kapott, és van új lakása is. Ennél már nem lehet jobb semmi. A hátralevő egy hónap alatt már csak el kell készülnie a házzal, hogy el tudja adni. Biztos volt benne, hogy meg tudja csinálni, és a jó hír az, hogy ha még nem is sikerül rögtön eladnia, az új fizetéséből telik a jelzálogkölcsön rá eső részére.

Az örömét azonban beárnyékolta, hogy ott kell hagynia mindent, az ottaniakkal kiépített jó viszonyt, az anyját, Pete-et. Úgy érezte, megszakad a szíve.

Miután visszament White Stone-ba, Libby úgy döntött, szombaton elmegy a Wentworthbe, és vesz falfestéket a nappalihoz, hogy minél hamarabb nekiláthasson. A lehető leggyorsabban kész akart lenni, így talán akár két hét múlva is elutazhat, hogy legyen egy kis ideje, mielőtt munkába áll. Megszólalt a kis harang az ajtó fölött, amikor belépett a boltba, és az immár ismerős férfi integetett neki.

- Szép napot! Hogy áll a házzal? - kérdezte, és kijött a pult mögül.

- Egész jól haladok - felelte Libby mosolyogva. - Már a nappalinál tartok, de kell festék. Tudna segíteni?

Ekkor jutott eszébe, hogy még csak a nevét sem tudja a férfinak.

- Libby Potter vagyok, amúgy - nyújtotta a kezét.

- Bruce Coleman, örülök. - A férfi megrázta a lány kezét, és elindult vele a festékespolcokhoz. - Milyen színt keres?

- Úgy gondolom, valami halvány mohazöld, vagy efféle.

- Ezek vannak - felelte a férfi, és a falon lógó tábláról levett három kartont a színmintákkal.

- Mit szólna ehhez? - mondta Libby. - Nekem tetszik. Ebből vinnék egy háromliteres dobozzal.

- Szerintem jó választás. Mindjárt kikeverem.

Mialatt Libby a festékre várt, kétszer is oda kellett néznie, hogy megbizonyosodjék róla, valóban a papát látja a kirakat üvegén át. Egyedül volt. Libby annyit már tudott az öreg állapotáról, hogy ha Pete tudna róla, akkor a papa most nem sétálgatna itt egyedül.

- Nem baj, ha kimegyek egy pillanatra? - kérdezte az eladótól. - Mindjárt jövök - tette hozzá, majd úgy föltépte az ajtót, hogy a kis harangok őrült csilingelésbe kezdtek. - Papa! - kiáltotta, és odaszaladt a férfihoz, aki megállt, és üveges szemmel nézett rá. - Papa, jól vagy?

Hugh összedörzsölte a kezét, ami annyira száraz volt, hogy szinte hallani lehetett a reszelős hangot.

- O, hát szia!

Libby számára világos volt, hogy az Öreg nem ismerte meg. Pislogott, réveteg mosoly ült az arcán, a lány nagyon aggódott érte. Az előtte álló férfi nagyon más volt, mint az, aki úszni tanította, és kártyázott vele a verandán. Az az ember elment, és Libby nem tudta, visszajön-e még. Úgy érezte, meg kellene gyászolnia, bár Hugh még mindig ott állt előtte. Milyen furcsa érzés, olyan, mintha valami értékes tárgyat az orra elől loptak volna el.

- Papa, hová mész?

A nap lemenőben volt, hosszú árnyakat vetett a járdára. Libby észrevette, hogy még az árnyéka is más ennek a férfinak, mint annak, akit ismert. Kicsit meghajlott, a válla még mindig széles, de a dereka vastagabb. Mivel Hugh nem válaszolt, a lány megismételte a kérdést kicsit más szavakkal:

- Papa, merre tartasz? - kérdezte halkan, kedvesen.

- Én... én csak... - dadogta, és a kirakatokat nézte.

- Eljössz velem? - karolt bele Libby. - Festéket kell vennem a Wentworthnél. Netán te is oda indultál? Hogy festéket vegyél velem?

Hugh bólintott.

- Nagyszerű, örülök, hogy megtaláltál - mondta, majd írt egy üzenetet Pete-nek, hogy ne aggódjon, ő majd hazaviszi a papát.

Hugh ragaszkodott hozzá, hogy segítsen Libbynek a festéket a kocsiba tenni. Még nem nevezte a nevén, és a lány nem tudta, egyáltalán valamire emlékszik-e vele kapcsolatban. Éppen elég baj, hogy az öreg eltévedt, Libby nem akarta még azzal is terhelni, hogy kimondatja vele a nevét, csak kinyitotta a kocsi ajtaját, és szó nélkül hagyta, hogy beüljön.

Csöndben tették meg a pár perces utat Pete házáig. Amikor a felhajtóhoz értek, Libbynek eszébe jutott a házban az az öt szög a falban. Azon a falon volt egy kollázs, képek a papáról, a mamáról, Helenről, Pete-ről és Ryanről. Kinagyított pillanatfelvételek voltak. Mindegyik más-más alkalomból készült. Szinte látta maga előtt azt, amelyiken a papa állt középen. Az egyik születésnapja volt. Egy széken ült, fején vicces papírcsákó, és éppen egy ajándékot bontott ki, mellette a földön Ryan és Pete ült. Vajon hol lehetnek ezek a képek? El vannak temetve valahol, mint a papa memóriája?

- Eszembe jutott, hova indultam - mondta, ahogy odaértek a ház elé. - Egy csésze kávét szerettem volna inni - tette hozzá lehajtott fejjel.

- Majd én hozok neked, csak menj be, és pihend ki magad - mondta Libby mosolyogva, de közben egész testében remegett. Félelmetes volt, hogy az öreg annyival rosszabbul néz ki, mint amikor először találkoztak. És a papának milyen félelmetes lehet mindez...

Pete éppen akkor nyitotta ki az ajtót, amikor az öreg ment föl a lépcsőn. Libby azonnal észrevette, mennyire fáradtnak tűnik a fiú. Miután Hugh bement, Pete kijött a verandára.

- Hozok neked kávét, papa, te csak pihenj le - kiáltotta be neki a lány.

- Köszönöm - mondta Pete. A keze a zsebében, görnyed- ten állt, összetörve. - Az irodában dolgoztam. Még csak azt sem hallottam, amikor az ajtót kinyitotta.

- Nem néz ki valami jól, Pete - gondolkodott hangosan lány.

- Hol ilyen, hol olyan.

Kimerítő lehet, hogy az ember nem tudhatja, mikor milyen állapotban lesz. Vajon mióta él Pete együtt a papa betegségének ezzel a fázisával?

- Ígértem neki egy csésze kávét. Van kávéd?

- Aha, van - felelte a fiú, és átfogva Libby vállát, bevezette a házba.

Libby válaszképpen átkarolta a fiú derekát. Nem volt kimondottan ölelés, inkább afféle támasz, mintha meg akarta volna óvni attól, hogy összeessen, mert látszott, mennyire ki van merülve. Libby szeretett volna ott maradni és segíteni mindkettejüknek.

Pete elővett a konyhaszekrényből egy zacskó koffeinmentes kávét, és lerakta a kávéfőző mellé, majd tett oda filtert és mérőkanalat is.

- Neked is csináljak? - kérdezte tőle Libby.

- Nem, azt hiszem, én inkább egy sört iszom. Kérsz te is?

- Rábeszéltél - felelte a lány, megpróbálva kicsit enyhíteni a hangulaton.

Míg Libby a kávét főzte, Pete kinyitott két sörösüveget, és az egyiket egy pohárral a lány elé tette. Libby elmosolyodott, miközben kitöltötte magának: lám, Pete emlékszik rá, hogy

ő csak pohárból szereti a sört.

A lány most a Hugh Robertsnek megismert emberre gondolt. Rendkívül karizmatikus volt, vicces, nagylelkű, erős. Egész nap tudnám sorolni a jelzőket, gondolta Libby. Annyira okos volt, hogy mindenre tudott válaszolni, bármit kérdezett tőle az ember. És mellette mindig biztonságban érezte magát.

Segítőkész férje volt Anne-nek, olyan, aki ki is tudta mutatni a szeretetét. Miközben az asszony főzött, odaosont mögé, átölelte és arcon csókolta, ott, Libby és Pete előtt. Most pedig egy kiüresedett héj csupán, egy elveszett lélek, aki hol magánál van, hol nincs, az agya és a teste is elhagyta.

- Nagyon csöndben vagy - jegyezte meg Pete.

- Csak gondolkodom - felelte Libby, miközben a sörét kortyolgatta, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. - Meg tudod te ezt egyedül csinálni? Úgy értem, Ryan nem tudna segíteni? Vagy az anyád?

- Azt hittem, képes leszek rá, hiszen én vagyok a legalkalmasabb. Itthonról dolgozom, van külön szobám számára, kert is van, ahol sétálhat. De egyre nehezebb.

Libby bólintott. Tudta, nem valószínű, hogy Pete bárkitől is segítséget kérne. Ha az önállóságáról volt szó, éppen olyan makacs volt, mint a papa. Ránézett a fiúra, látszott, sok erejét kiszívja, amit csinálnia kell, és a lány aggódott, hogy nem fogja sokáig bírni.

- Papa, kész a kávé! - kiáltotta Libby a szobába.

- Éppen lefekszem egy kicsit pihenni - jött a válasz. - Csak hagyd benne a kannában, légy szíves.

Pete fogta a sörét, és a nappali felé mutatott.

- Nagyon gyakran elfárad. Éppen ezért van, hogy nem tudom, merre jár, mert azt hiszem, alszik, közben meg fölkel és mászkál.

Libby leült, ugyanarra a helyre, ahol akkor, amikor megkérdezte a fiútól, tudna-e New Yorkban élni. Most már tudta, milyen nevetségesen ostoba kérdés volt. Rövid idő alatt olyan sok minden megváltozott. Most, hogy ott ült, és tudta, mindössze néhány hét, és visszatér a régi életéhez, elfogta az idegesség.

Ott akart lenni, hogy segítsen Pete-nek a papa körül. Vajon a fiú képes lesz egyedül megbirkózni a feladattal? Libby tudta, hogy igen, de a segítség biztos mégis jól jönne neki. És ő vajon látja-e még a papát, mielőtt teljesen elborul az elméje, és egyiküket sem ismeri meg többé? Sok értékes időt elveszít, ha most itt hagyja. Eddig senki sem volt, akihez érzelmileg így kötődött volna, mindig a saját céljára összpontosított, bármi történt is. Tudta, hogy vissza kell mennie, de a helyzet miatt úgy érezte, megszakad a szíve.

- Mit festesz éppen? - kérdezte Pete megpróbálva közömbös dolgokról beszélni.

- A nappalit.

Pete a térdére támaszkodva ült, a kezét összetette. A sörösüveg a kisasztalon szinte izzadt a hőségtől, pedig ment a ventilátor. A fiú nem nézett a lányra, a padlót bámulta, és Libby megint csak azt állapította meg, mennyire ki van merülve. Ez nem az a Pete, akit kislány korában ismert. Ő is ugyanúgy elveszítette a fiút, mint az őt. Két idegen, akiknek közösek az emlékeik.

- Van valamilyen intézmény itt a közelben? - kérdezte Libby halkan, mert a gondolatai egyre csak a papánál jártak. - Valami, ahol, ha szükség van rá, segítenek neki.

Ekkor végre fölnézett a fiú.

- Ezt nem akarom megtenni vele - felelte, beledörzsölte a kezét a nadrágjába, és Libbyre nézett. - Büntetni a gyenge memóriája miatt? Szüksége van a családjára, hiszen rajtunk kívül nincs senkije. Ha ettől is megfosztanánk, ki tudja, mi lenne vele. Lehet, hogy még jobban elhomályosulna az elméje.

Libby nem tudta, igaza van-e Pete-nek, vagy sem, vagy hogy mi lenne a legbiztosabb gondoskodási forma a papa számára, de azt értette, amit a fiú a család szerepéről mondott. Az ő családja nem volt tökéletes, de Pete-é különös módon az, és most, a mama halálával és a papa betegségével úgy tűnt, a fiú mindenáron meg akarja akadályozni, hogy szétessen. A Hugh-ért és a családjáért való aggodalma messzire repítette New Yorktól, és abban a pillanatban úgy érezte, sehol sincs rá nagyobb szükség, mint itt, White Stone-ban.

Huszonkettedik fejezet

A reggeli harmat már épp kezdett fölszáradni a napon. Libby mezítláb hintázott a verandán, ahol Jeanie-vel ültek, és hallgatták, ahogy az öbölben a partnak csapódnak a hullámok. Ez biztos hiányozni fog, gondolta. Megnyugtató és békés.

- Nem tudom, Helen hogyan birkózik meg ezzel az egésszel - mondta Jeanie aggodalmas arccal.

- Fogalmam sincs. A parti óta nem beszéltünk.

- Hát Pete hogy van?

- Nagyon fáradtnak tűnik, Jeanie. Nem tudom, meddig bírja még ezt a tempót. Majd ma megnézem őket - mondta Libby rosszat sejtve.

Azóta, hogy látta a papát, állandóan baljós érzése volt. Előző este nem akarta otthagyni őket, de fura lett volna Pete-et megkérni, hogy hadd maradjon, így hazavitte az aggodalmát.

- Ez jó ötlet. Pete eszik rendesen? Csinálhatok neki vacsorát, és átvihetem.

- Majd hívlak.

- Jó, megkérlek rá. Boldogan segítek, tudod. - Elmosolyodott, azzal a Libby számára ismerős mosolyával. - És egész jó a rakott krumplim.

Jeanie mindig igyekezett mások kedvében járni, Libby már előre sejtette, mit fog mondani, mielőtt egyáltalán megszólalt volna.

- Sütit meg mindenképpen - felelte vigyorogva. Libby örült, hogy Jeanie-vel lehet. Ahogy ott ültek, nem is értette, hogyhogy ennyi éven át nem voltak kapcsolatban. Tudta, hiányozni fog Jeanie könnyedsége, jóízű tréfái és anyáskodó gondossága.

- Jeanie - szólt a lány, megfordult a hintán, és maga alá húzta a lábát. - Bocsáss meg, hogy elmentem egyetemre, és azóta nem is hívtalak.

- Jaj, szívem - mondta Jeanie, és megveregette Libby térdét. - Örülök, hogy ezt mondod. Tudod, az isten nem adta meg nekem azt, amit a te édesanyádnak, de én megbékéltem ezzel. Úgy szeretlek, mintha az édes gyerekem volnál. Akár itt vagy, akár nem, szeretlek.

Kopogtak a külső ajtón, abbahagyták a hintázást. Fújt a szél, ezért a lány nem is hallotta, hogy valaki jött. Amikor kinyitotta az ajtót, látta, hogy Tim Mathis az a virágboltból. Együtt nőttek fel, a fiú két évvel fiatalabb volt nála. A szüleié volt a helyi virágbolt, úgy látszik, ő is a nyomdokaikba lépett. Egy váza volt a kezében, legalább két tucat vörös rózsával.

- Szia, Tim - mondta, ahogy átvette a küldeményt.

- Szia, jó régen nem láttalak!

- Hát bizony.

- Azt hallottam, visszajöttél New Yorkból.

Libby bólintott.

- Nos, akkor New York utánad jött. Ma reggel rendelték ezt telefonon - mutatott a virágra.

- Nagyon köszönöm - mondta Libby, elbúcsúzott a fiútól, és kivette a kártyát a csokorból.

Hiányzol. Adj még egy esélyt. Szeretettel, Wade, állt a kártyán.

Libby ránézett a tökéletesen elrendezett, pontosan egyforma rózsákra, és arra gondolt, mennyire közhelyesek. Wade tudta, mit várnak el tőle, csak éppen a szívét nem tette bele. Semmi szenvedély nem volt benne, és Libby erre éppen az imént jött rá. Vörös rózsát kapni jó dolog, de Wade esetében ez csak egy rutinfeladat teljesítésének tűnt: kínos szakítás = vörös rózsa. Libby nem tökéletesen csokorba kötött virágot akart, hanem valami olyat, aminek lelke van. Az asztalra tette a csokrot.

- Hé, ne hagyj itt! Kitől kaptad?

- Bocs - mondta mosolyogva a lány. - Egy Wade nevű férfitól. A vőlegényem volt...

- Volt? Úgy látom, most is az szeretne lenni.

- Igen, ő szeretne.

Kivett egy szál rózsát, és megszagolta. Ahogy elnézte a nagy üvegvázát a veranda kis asztalán, megállapította, hogy nagyon nem ide való.

- Mi történt?

- Egy évig jártunk, aztán megkérte a kezemet. És rá egy évre, nem sokkal azután, hogy elvesztettem az állásomat, szakított velem. Azt mondta, megijedt.

- Adsz neki még egy esélyt?

- Nem hinném - felelte a fejét rázva Libby.

- Sok hal úszkál a tengerben. Ebben a tengerben pláne - tette hozzá Jeanie kacsintva. - Na, szívem, mennem kell, és neked is meg kell nézned a fiúkat - mondta, majd elment, és a hinta még mindig lengett utána.

Miután Jeanie távozott, Libby egyedül maradt a házban. Kezdte felfogni, hogy valóban New Yorkba költözik. Minden terve jól alakult, és útban volt a felé az élet felé, amelyet oly sokáig építgetett ki magának, de még mindig volt egy csomó tennivalója. Tudta, hiányozni fog az anyjával kezdődött újfajta jó viszony, Jeanie szellemes szövege, Helen kedvessége, és úgy érezte, a papa körül is tudna segíteni. És hát... ott volt Pete. A lány érezte, hogy a fiú valakit nagyon boldoggá tudna tenni. Bárcsak én lehetnék az!, gondolta.

Elhatározta, hogy amíg el nem utazik, minden szabad percét a papával és Pete-tel tölti. Némi mérlegelés után úgy döntött, átmegy. Különös érzés volt, de mindenképpen ott akart lenni a papával. Semmi sem változott, még mindig tovább akart lépni, de úgy tűnt, a múlt körbefonja, behúzza. Összezavarodtak a gondolatai és elszorult a szíve.

A kocsifeljárón leparkolt Pete Broncója mellé. Még a lépcsőn sem ért föl, a fiú már nyitotta is az ajtót.

- Szia - szólt Pete nekidőlve az ajtófélfának.

- Szia - felelte Libby, és a fiú haját nézte. Nyáron mindig világosabb lett, és most, hogy többet sütött a nap, újra megjelentek az arany tincsek. Pete erősen borostás volt, még sosem látta így a lány, és szemüveget viselt, amitől öregebbnek látszott a koránál.

- Hogy van a papa?

- Ma jól. Most szunyókál, az utóbbi időben nagyon hamar kifárad.

- Csakúgy, mint te, gondolom.

- Ó, én jól vagyok - legyintett lemondóan. - Csak állandóan szemmel kell tartanom.

- Mióta ilyen? - kérdezte Libby, amikor a fiú becsukta az ajtót, és bevezette a nappaliba.

- Pár hónapja. Fokozatosan alakult ki. Úgy kezdődött, hogy nem tudta összeadni a számokat a csekk-könyvében.

Újra meg újra beütötte a számológépbe. Ugyanazon a héten elfogyott a kedvenc palacsintapora, az áfonyás. Elmentünk a boltba venni, de délután már nem emlékezett, hogy ott voltunk.

- Pete, annyira sajnálom. Iszonyatos, hogy ez történik vele.

- Én elvagyok ezzel, amíg megismer minket, de ha elfelejti, kik vagyunk, azt nehéz lesz kezelni.

- Nem kell rólam úgy beszélni, mintha nem lennék itt - mordult fel Hugh az ajtóban.

Mindketten felkapták a fejüket.

- Nem beszéltünk úgy, papa - mondta Pete, és felállt. - Akkor is ezt mondtam volna, ha itt ülnél velünk.

- Na, azért! Nem kell szépíteni a dolgokat. Tudom, mi megy végbe a fejemben, és nekem se tetszik.

Libby utánuk ment a konyhába. Még sosem látta ennyire rosszkedvűnek a papát. Mindig nyugodt, kiegyensúlyozott volt, és minden vitában ő győzött, úgy, hogy még csak a hangját sem kellett megemelnie soha. Ettől lett jó kereskedő. Most azonban, mint akinek üldözési mániája van. Libby alig tudta elképzelni, milyen lehet az, ha valaki nem ura a gondolatainak.

- Lehet ebben a házban enni valamit? - csattant fel az öreg a hűtőben kotorászva.

- Jeanie mondta, hogy csinál rakott krumplit - szólt Libby mosolyogva, megpróbálta kicsit feldobni a hangulatot.

- Az jó lesz, mert úgy látom, senki más nem főz - mondta méltatlankodva.

Libby Pete-re nézett: vörös volt az arca, annyira fájt neki a sértés. Hiszen nem ő a hibás, ő mindent megtesz a papáért, aki most még sértegeti. Pete rezzenéstelen arccal nézte, ahogy az öreg morgolódva, dohogva mászkál a konyhában. Elkapta Libby pillantását, és bólintott, mintha azt mondaná, semmi baj. A lány azonban nem így érezte, rémes volt az egész. Hogy beszélhet a papa így az unokájával azok után, hogy ilyen kimerültén is őt gondozza?

- Papa, kimegyünk Libbyvel a partra, ha szükséged lenne ránk - mondta Pete.

Az öreg nem válaszolt, csak tovább húzgálta elő az edényeket a szekrényből, és ennivalót keresett a kamrában.

Pete kézenfogta Libbyt, aki vonakodva bár, de otthagyta a papát a konyhában, és ment a fiú után.

- Hogy mer veled így beszélni? - mondta, miután becsukták az ajtót maguk mögött. A lány szeme könnyezni kezdett a naptól.

- Ez nem ő, ez a betegség. Sértődékennyé teszi az embereket. Ne aggódj, amikor megint a régi önmaga, akkor nagyon kellemes vele lenni.

- Atyaég, mégis, hogy bírod ezt hallgatni?

- Mert úgy jelenik meg előttem, ahogy egyszer a parton voltunk az egyik családi összejövetelünk alkalmából. Egy napernyő alatt ültek a nyugágyban a mamával. Az egyik kezében egy Bloody Maryt tartott, a másikban szivart, és szalmakalap volt rajta. Már nem emlékszem a viccre, amit mesélt, de mindenki nevetett, ő maga is. Valahányszor úrrá lesz rajta a betegség, ezt a képet idézem föl. Én így tudok megbirkózni ezzel, gondolom.

Lementek a partra. A meleg homok a lány lába alatt és a tengeri levegő kicsit enyhített a helyzet súlyosságán. Jó volt csak úgy együtt lenni Pete-tel, a lány örült, hogy egy kicsit fellélegezhet.

A part szélén, a homok és a pázsit találkozásánál Pete épített egy kis kerek tűzrakó helyet. Gallyakat dobált rá, és Libby arra gondolt, milyen jól lehetne itt pillecukrot sütni. Itt van ez a fiú, szép nagy háza van, sok szobával, hatalmas udvar, tűzrakó hely, és vagy száz fa, akkora ágakkal, hogy csak a hinta hiányzik róluk. Mindene megvan, hogy családja legyen, még sincs senkije a papán kívül. És mit fog tenni, ha az öreg meghal? Mire jó ez a sok minden, ha nincs kivel megosztania?

Pete meggyújtott egy gyufát, és bedobta a gallyak közé. Azonnal lángra kapott a gyújtós. Ekkor elővett két kempingszéket, odahúzta a tűzhöz, meleg levegő áramlott az ég felé. Libby leült, és elnézte, ahogy a lángok felfelé törnek, majd eloszlanak a semmibe.

- Örülök, hogy most nem sétálunk - mondta, és összefogta a haját hátul, hogy a szél ne fújja az arcába.

- Miért? - kérdezte a fiú, és leült ő is.

- Nem akarom, hogy az abroncshinta közelében legyél - felelte Libby nevetve.

Pete elmosolyodott, megjelentek a ráncok a halántékán, a szeme a lányon, mintha válaszra várna.

- Őszinte leszek: azt vártam, hogy mindketten beugrunk a vízbe, csak mi ketten, mint annyi évvel ezelőtt... Butaság volt, valóban - tette hozzá, és lassan csóválta a fejét. Látszott, hogy máshol járnak a gondolatai.

. Libbynek nagy súly nyomta a szívét. Fontos volt neki Pete, csak azt nem tudta, hogyan illeszkedhetnének bele egymás életébe. Mit tenne ő, ha nem lenne célja, amiért dolgozhatna? New Yorkban sosem volt megállás, állandóan mozgásban volt, és nem tudta, hogyan lehetne lassítani. Annyi éven át nem volt más választása, más lehetősége, csak gyorsabban haladni, erősebben nyomulni. Most elfogadta az új állást, már lakása is van. Ez befejezett tény. Vissza kell térnie az egyetlen életformához, amit ismer. Mégis elfogta a szomorúság.

- De jó, hogy te nem ugrottál, mert ez segített nekem átlátni a helyzetet.

Pukkant egyet az egyik élénk narancsszínben szikrázó gally, a parázs, mint megannyi vörös szentjánosbogár szállt a levegőben.

-Tudod, mire jöttem rá aznap a parton? - Mintha választ várt volna, ezért aztán Libby megrázta a fejét. Erezte, hogy gombóc nő a torkában. - Hogy a te szemedben én is épp olyan vagyok, mint ez a város. Azt hiszed, hogy te jobbat érdemelsz.

Pete szavai egymást kergették a lány fejében. Ő nem hitte azt, hogy van Pete Bennettnél jobb, hiszen nála jobbat nem kívánhatna az ember. Az igaz, hogy valaha azt gondolta, jobbat érdemel, mint White Stone, de rájött, hogy valójában nem is jobbat, hanem mást választott. Még nem beszélt Pete-nek sem az új állásról, sem a lakásról, de tudta, elő kell vele hozakodnia, bármennyire fáj is.

- Nem hiszem, hogy nálad jobbat érdemelnék - mondta, és önkéntelenül is rátette a kezét a fiú térdére. Az először a kezét nézte, majd az arcát. - De az én életem máshol zajlik. Két hét múlva utazom New Yorkba. Van állásom.

Pete bólintott, mereven nézte a lángokat. Libby sokáig várt, hogy a fiú mondjon valamit, aztán azt gondolta: mit is mondhatna? Azt szerette volna, ha Pete megbékél ezzel a gondolattal, de tisztában volt vele, hogy ez túlságosan bonyolult ahhoz, hogy csak úgy el lehessen fogadni. Így aztán ültek ott csöndben, kettesben, csak a madarak rikoltoztak fölöttük.

Huszonharmadik fejezet

Libby az íróasztalánál ült három képeslap, egy torta és néhány lufi között, amelyek nekiütődtek a falnak, ahogy a légkondi fújta őket.

- Hiányozni fogsz, az biztos - mondta Marty, és nekitámaszkodott az íróasztal másik szélének.

- Köszönöm. Sajnálom, hogy rövidebb ideig maradtam, mint az elején gondoltam.

- Csak ideiglenes munka volt úgyis, de átsegítettél az adóbevallásokon. Örülök, hogy eddig is voltál... - mondta, és közben föl-le ugrált a szemöldöke.

Libby odalépett és átölelte a főnökét. Tudta, hiányozni fog ez a fura kis iroda és az ügyfelei is.

- Elviszünk ebédelni - mondta Marty -,.és meg se próbálj ellenkezni.

- Nagyon kedves tőletek, köszönöm.

Igaz, teljesen más munka volt ez, mint amit Libby korábban csinált, de valóban élvezte. Tudta, hogy hiányozni fognak a kis farekeszek, ahol az otthonról hozott kávésbögréjüket tartották, a növény, ami akkor is bámult, ha öntözték, és akkor is, ha nem, valamint a készletraktár, ahol fel kellett írni, hány jegyzettömböt vettek ki, hogy Marty tudja, mikor kell rendelni.

- A Millerbe megyünk, ha az megfelel.

Ez kedves gesztus volt, de Libby nem akarta, hogy Marty miatta ennyit költsön ebben a nagyon drága étteremben.

- Én nagyon jól fogom magam érezni egy egyszerűbb helyen is, ha gondolod - szabadkozott, ugyanakkor megbántani sem akarta a főnökét.

- Nem, nem, a Millerbe megyünk - jelentette ki Marty, Janet pedig a vállára vette a táskáját. - Csak semmi ellenkezés - mondta még Marty széles mosollyal, és kacsintott is hozzá.

Bezsúfolódtak Marty szedánjába, és elindultak az étterembe. Amikor megérkeztek, Libby látta, hogy csupa ismerős kocsi parkol az út mellett. Ott volt Sophiáé, az anyjáé, és megesküdött volna, hogy kicsit távolabb Jeanie kék Hondáját látja. Még Helen is ott parkolt az étterem előtt.

Bevezették őket egy kis ebédlőbe, ahol - Libby nagy meglepetésére - már várták az ismerős arcok.

- Az édesanyád segített kitervelni ezt - mutatott Marty a sok mosolygó arcra.

Celia elöl középen ült, a pilláit rebegtetve szélesen mosolygott.

A látványra elöntötte a lányt a boldogság. Mostanára már valamennyiüket jól ismerte, és felnőttként is örült, hogy látja őket, más szemmel tudott rájuk nézni. Itt vannak hát mind, eljöttek, hogy elbúcsúztassák. Libbynek kicsordult a könnye. Nem szólták meg, nem ítélték el, hanem vele örültek, és szeretettel, mosolyogva engedték útjára. Lehet, hogy másnak nem lett volna ekkora dolog, de Libby számára az volt.

Életében először érezte, hogy elfogadják, hogy maguk közül valónak tekintik.

- De jó, hogy látlak, szívem - lépett hozzá Celia, és arcon csókolta a lányát. - Marty felhívott, én meg segítettem neki kitervelni ezt. Mindenki nagyon sajnálja, hogy elmész, így aztán emlékezetessé akartuk tenni neked ezt a napot.

- Köszönöm - mondta Libby, majd odafordult a többiekhez, és hangosan folytatta: - Köszönöm mindenkinek, hogy eljött! Nem is tudom, mit mondjak. Üljetek le!

Nem sokkal korábban még lefagyott volna, ha a figyelem középpontjába kerül, ha mindenki miatta jön el, de most már úgy nézett rájuk, mint a barátaira. Sophia nevetett valamin, amit Jeanie mondott, Mabel kényelmesen elhelyezkedett, és feltolta az orrára a szemüvegét, hogy lássa, ki ül még vele egy asztalnál. Helen Scott-tal és Catherine-nel beszélgetett, Catherine bőszen bólogatott, mellette Esther és Leanne ült. Vajon mi lehet Pete-tel és a papával? Ok nem voltak ott, de Libby igyekezett nem mutatni a csalódottságát. Mindenki el akar tőle köszönni, erre kell most fókuszálnia.

Miután a pincér fölvette a rendeléseket, Helen odament, és rátámaszkodott Libby székének támlájára.

- Pete is el akart jönni - mondta szinte egyenesen a fülébe -, de a papa ma nem igazán volt a régi.

Nem volt a régi... ezeknek a szavaknak immár új jelentése volt a lány számára. Tudta, mennyire súlyosak, és ez aggodalommal töltötte el. Mialatt ő finom ebéden vesz rész, a papa próbálja összeszedni magát, és az egésszel Pete-nek kell megbirkóznia. Libby úgy érezte, menten elsírja magát ott, az asztalnál. Valahogy segíteni akart, de maradnia kellett, hiszen miatta rendezték a búcsúebédet.

- Nagyon sajnálom - nyögte ki végül, mire Helen a lány vállára tette a kezét, és megsimogatta.

A pincér szakította őket félbe:

- Marty vendégeként mindenkit szeretettel látunk egy italra a bárban - jelentette be. - És míg az ebédre várnak, ki lehet fáradni a víz mellé, a teraszra.

- Este meglátogatom a papát - mondta Libby Helennek, mintegy folytatva kettejük beszélgetését -, átviszem nekik Jeanie vacsoráját.

- Pete-nek nagyon nehéz most - mondta Helen kiismerhetetlen arckifejezéssel. - Ez az egész nem könnyű neki.

Az ebéd késő délutánig tartott, de Marty elengedte Libbyt ötkor. A lány örült, mert így még beugorhatott Jeanie-hez a vacsoráért. Pár nap eltelt már azóta, hogy náluk járt, és több dolog is bántotta, természetesen aggódott a papa miatt, ugyanakkor nem egészen tudta, hogyan is viselkedjék Petetel. Szerette volna megvigasztalni, megvédeni, boldognak látni, de tudta, hogy ezek egyikére sem képes. Elhatározta, a legtöbb, amit tehet, hogy segít nekik.

Jeanie épp befordult a sarkon, egy edénymelegítővel a kezében, olyan volt, mint egy hatalmas edényfogó kesztyű.

- Remélem, még meleg. Negyedórája vettem ki a sütőből - mondta, és átadta Libbynek. - Hugh jól van?

- Nem tudom, remélem. Ennek biztosan örülni fog. Isteni illata van.

- Vigyél haza te is belőle, egy hadseregnek elég, amennyit csináltam.

- Rendben - felelte mosolyogva a lány. - Köszönjük, Jeanie.

- Legyen szép estétek!

Libby óvatosan letette az edényt a kocsi utasülésére, és elindult a Pete-hez vezető csendes utcán. Vajon mi vár rá, ha odaér? Rettenetes lehet, ha az ember sohasem tudhatja, jó vagy rossz napja lesz-e, nehéz vagy könnyű. Elfogta a bűntudat, amikor a rá váró életre gondolt, a forgalmas utcákra néző lakásra, a nyüzsgő társasági életre, az új állásra. Azt kívánta, bárcsak Pete is részese tudna lenni mindennek! Libby- nek New Yorkban a munkáján kívül semmi fontos dolga nem volt, szeretett volna közelebb lenni, hogy a papa körül segíteni tudjon.

Leparkolta a kocsit, és fölvitte az edényt az ajtóhoz, a könyökével kopogott. Későn ment le a nap, az ég még mindig ragyogott. A veranda végében frissen hasogatott fahasábok sorakoztak. Elmosolyodott, mert Pete kőkandallójára gondolt, milyen lehet télen, amikor majd befűtenek. Jó meleg lesz, biztosan. Furcsa volt arra gondolni, hogy addigra ő is a régi életét éli, minden visszatér a megszokott kerékvágásba. Még egyszer kopogott.

Még néhány próbálkozás után látta, hogy az ajtó nincs bezárva.

- Pete! - kiáltott be, egyik kezével az oldalához szorítva az edényt. - Pete! Papa! Van itthon valaki?

Hiszen szólt, hogy jön. Hová mehettek? Kezdte elfogni a rettegés, arra gondolt, vajon az öreg megint elment valahová?

Belépett, becsukta az ajtót, és a konyhában lerakta a tálat a pultra. A házban teljes csend honolt. Kinézett az ablakon a hátsó udvarra, de ott sem látott senkit. Akkor már komolyan aggódott. Vajon Pete épp a papát keresi az utcán valahol? Kilépett a konyhából a folyosóra. Az irodán túl még sosem járt, de csak ment tovább, benézett a szobákba, és percről percre nőtt az aggodalma. Annyira erősen dobogott a szíve, mintha szét akarná vetni a mellkasát, a keze remegett. Jaj, csak ne legyen semmi baj, kántálta magában.

Benézett az egyik hálószobába, üres volt. Aztán a másodikba. .. és hirtelen megkönnyebbült. Látta, hogy az a papa szobája. Az öreg ott feküdt az ágyon és aludt, Pete a földön

ült, feje az ágyon, őt is elnyomta az álom. Libby óvatosan, hogy ne ijessze meg, addig simogatta a fiú karját, amíg föl nem ébredt. Pislogott párat, majd körülnézett.

Libby köszönésképp csak intett neki.

Amikor magához tért, Pete fölállt, hátratette a kezét, és nagyot nyújtózott, aztán ment Libby után a konyhába.

- Minden rendben? - kérdezte a lány halkan, hogy ne zavarja föl az öreget.

- Aha - felelte a fejét ingatva a fiú. - De a mai napra egyáltalán nem emlékezett, és ez annyira megijesztette, hogy azt akarta, maradjak vele. Ott ültem, amíg el nem aludt. Mi ez? - kérdezte a tálba lesve.

- Jeanie tepsis krumplija.

Pete izgatottan húzta föl a szemöldökét.

- Kérsz? - kérdezte Libbytől, miközben egy szedőlapátot vett elő.

- De még mennyire, hogy kérek - felelte a lány mosolyogva, hogy elterelje a szót a papa demenciájáról valami vidámabb témára. Működött, mert a fiú is elnevette magát. Jó volt látni, bár a szemén látszott a kialvatlanság.

Miután kitálaltak, Pete töltött maguknak jeges teát, majd leültek egymással szemben a kis kerek konyhaasztalhoz, az öbölre néző ablak alá. Libby azon tűnődött, vajon mennyit romolhat még a papa állapota, mennyi segítségre lehet még szüksége Pete-nek. Az ő itt töltött ideje ugyanis vészesen fogyott.

- Koszi, Libby, hogy eljöttél. És majd megköszönöm Jeanie-nek ezt a pompás kaját - mondta, és megint mosolygott.

A lányt áramütésként öntötte el a boldogság. Annyira jó volt Pete-et mosolyogni látni!

- Nagyon szívesen. El kellett jönnöm. Nem bírtam volna ki, hogy ne segítsek, még ha csak egy vacsorával is.

Libby át akarta ölelni Pete-et, a mellére hajtani a fejét, és ott maradni egész este. A fiúban még így, fáradtan is volt valami védelmező, valami erős. Nehéz lesz itt hagyni, gondolta a lány. Nagy levegőt vett, hogy kitisztuljon a feje, és megpróbált a fiú mosolyára összpontosítani. Fura, gondolta, amikor gyerekek voltunk, állandóan vigyorogtunk, azt hittük, ez a természetes. Most jelentősége volt annak, ha látta, hogy Pete arca földerül, mert tudta, hogy két mosoly között csupa fájdalom és kín az élete.

- Erre a lányra emlékszem. A gondoskodó, aranyos lányra. Nem változtál annyit, mint ahogy hiszed - mondta a fiú még mindig mosolyogva. - Mi a terved ma estére?

- Semmi különös. A házzal kész vagyok, csomagolni meg már túl késő van. Miért kérded?

- A papa néha fölébred, általában kilenc óra körül. Nem maradnál?... Ha esetleg szükségem lenne rád.

- Hát persze hogy maradok.

Tízkor a kanapén, jól betakarózva filmet néztek Pete-tel. A film vicces volt, és Libby örült, mert Pete-et megneveti tette. Egyszer ő is akkorát kacagott, hogy majdnem leesett i a kanapéról. Pete valószínűleg azt hitte, hogy a lány a filmen nevet, de ő a fiú nevetését viszonozta. A legjobb az volt, hogy

Pete-et boldognak látja, ez mindennél megnyugtatóbb volt, még a tenger morajánál is.

Libby a végén reménykedett, hogy jön valami váratlan folytatás, hogy még maradhasson, de amint várható volt, jött s a „vége” főcím, és Libby azon kapta magát, hogy a sötét képernyőt bámulja. Pete kikapcsolta a tévét.

- Ez jó volt - mondta a fiú kisimult arccal.

- Papa meg úgy alszik, mint egy kisbaba.

- De csak azért, mert te itt vagy - jegyezte meg Pete évődve. - Amióta a mama meghalt, még nem aludt végig egy éjszakát. Nehéz nap volt a mai, lehet, hogy az fárasztotta ki.

- Nagyon sajnálom.

- Én nem vagyok fáradt, amióta szunyókáltam a papa ágyán - mondta, és fölült a kanapén. - Innál valamit?

- Aha, kérek.

Libbynek hosszú idő óta először nem kellett gondolkodnia a válaszon. Nem volt mit meghányni-vetni, eldönteni. Egészen biztos volt benne, hogy inna egy italt Pete Bennett-tel. Nem azért, mert lelkifurdalása volt miatta, sem azért, mert megkérdezte, egyszerűen azért, mert semmi mást nem akart akkor este, csak együtt maradni Pete-tel. Lassan kikecmergett a takaró alól.

- Ne, maradj csak, majd én idehozom.

Miután Pete kiment a szobából, Libby körülnézett. Elég ideje volt már ott ahhoz, hogy természetesnek érezzen mindent. Nem volt már furcsa, hogy újra itt van, sem az, hogy Pete-tel van. Olyan volt... mintha otthon lenne. Milyen különös, hogy két egymással teljesen ellentétes helyen ugyanolyan jól érzi magát.

Milyen lesz, ha visszamegy New Yorkba? A munka biztosan lefoglalja az idejét, arra számított, hogy hamar visszaszokik a régi kerékvágásba. De egy érzés nem hagyta békén: Pete hiányozni fog. Sok mindenki más is, de a fiú legfőképpen. És Libby nem tudott mihez kezdeni ezzel.

- Tessék - mondta Pete, és átnyújtott a lánynak egy pohár sört.

- Köszönöm.

A fiú leült mellé, karját a kanapé támlájára tette, amitől Libby úgy érezte, mintha őt karolná át.

- Emlékszel, amikor filmet néztünk a papánál és a mamánál? - szólalt meg Pete. - A mama hozott nekünk üdítőt, és azt mondta, csak nekünk engedi meg, hogy a nappaliban igyunk.

- Aha - kuncogott Libby. Mennyi emlék...

- Úgy tett, mintha az üdítő valami tiltott dolog lenne, ideges lett, amikor anyám eljött értünk, és megkérdezte, mit csináltunk. Mindig kínosan érezte magát, amiért túlságosan elkényeztet minket.

- A mama vicces volt - mondta Libby, és közben megérezte a fiú ujja hegyét a vállán. Nem akart odanézni, de már majdnem simogatásnak érezte. Kérlek, ne hozz engem ilyen helyzetbe, gondolta. Nincs erőm többet ellökni téged magamtól. Aztán így okoskodott: Pete-et már nagyon régóta ismeri, olyan, mintha rokonok lennének, nyugodtan bekuckózhatnak egy takaró alá a kanapén, és nyugodtan sörözhetnek együtt este, nem igaz? Ha érez is valami vonzalmat, az csak azért van, mert hosszú a közös múltjuk, semmi több, ismételgette, hátha meg tudja győzni magát.

Megpróbált nem Pete-re gondolni, és akkor eszébe jutott Anne és a Mitchelltől kapott levele. Létezik egyáltalán tökéletes kapcsolat? Libby még örült is a kételynek, mert mintha megkönnyítette volna a döntést. Csak pár napja maradt, és minden segítségre szüksége volt, ugyanis egyetlen porcikája sem akart elválni a fiútól.

Huszonnegyedik fejezet

Az első dolog, amit Libby megérzett, hogy valami puha pamut veszi körül. Bármi volt is az, amin aludt, együtt lélegzett vele. Hirtelen tudatosultak benne a végtagjai, aztán egy kéz az oldalánál, és egy igencsak ismerős illat az orrában. Kinyitotta a szemét. Az öböl felől beömlő napsütés szinte elvakította még az ablakon át is, pislogott, megpróbált rájönni, hol is van. És akkor Pete is megmozdult mellette a kanapén.

Előző este azt mondta, annyira jól érzi magát, hogy szeretné, ha Libby kicsit még maradna. Arra emlékezett, hogy beszélgettek, aztán Pete betett egy újabb filmet, ám attól fogva nem emlékszik semmire, biztos elaludt.

Pete egy ideig nem nyitotta ki a szemét, és Libby kíváncsi volt, vajon alszik-e. Ekkor a fiú ujjai végigsimították az arcát, így Libby megfordult, hogy szembe kerüljön vele, és fölemelte a fejét a fiú mellkasáról. .

- Jó reggelt! - mondta. Pete csak mosolygott, nem szólt semmit. - Emlékszel, hogy aludtunk el?

Libby haja az arcába hullott, és a fiú gyengéden besimította a füle mögé. A lány jól ismerte azt a nézést, mindegy, milyen idősek, az ugyanaz volt. Ahogy akkor nézett rá, amikor a középiskolában Libby azt mondta neki, hogy ő senki mással nem akar járni. Amikor azt mondta neki, hogy szereti.

Libbynek ekkor bevillant az új állása és a lakása, amely rá vár. Iszonyú nehéz lesz elutazni, gondolta. Azt hitte, belepusztul, hogy Pete-et így látja. Nem lehet szépen elválni, azok után, ahogy egyszer már itt hagyta, nem akarta újra megbántani a fiút.

- Pete... el kell mennem. - Nagy nehezen fölállt, a takaró lecsúszott a földre. - Bocs, hogy az este elaludtam - nyögte ki végül. A gondolatai szélsebesen száguldoztak, nehezen találta a szavakat. O, bárcsak ne maradt volna, és ne ébredtek volna úgy, ahogy ébredtek. Túlságosan intim volt, túlságosan hasonlított arra, amilyen évekkel korábban volt.

Hiszen már a kezében van mindaz, amiért egész életében dolgozott. Nem adhatja fel, amit elért egy érzés miatt. Neonfényként villant föl előtte az anyja élete. Látta Celia vörösre kisírt szemét, a műmosolyát. Tudta, mi fog történni, ha a dolgok nem a terv szerint alakulnak, és Libby egy dologban biztos volt saját magával kapcsolatban: hogy ő mindig tervez. Nem engedheti meg magának, hogy bármi is ne sikerüljön. Az eszét kell követnie, nem a szívét. Csak ez az egy út lehetséges. Nem maradhat, hiszen annak nem lenne semmi értelme.

- Jó reggelt! - köszönt be a papa, és leült kettejük közé a kanapéra, mosolygott, miközben egyikükről a másikra nézett. - Ma remekül érzem magam - jelentette ki, mire ők ketten minden gondjuk ellenére elnevették magukat.

- Libby éppen most kért elnézést, amiért elaludt itt - mondta Pete, és elfordította a fejét, hogy a papa szemébe nézhessen.

Az öreg felállt.

- Jaj, istenem - mondta -, látom rajtatok, hogy nem kellett volna megzavarnom titeket. Folytassátok csak... bármi legyen is az. - Útban az ajtó felé visszanézett és hozzátette: - Ma rakják meg a máglyát. Ha addig kibírjátok egymás társaságát, együtt is megnézhetnétek.

- Igazán mennem kell - szólalt meg Libby, miután az öreg magukra hagyta őket. - Anyámmal kell találkoznom.

Pete felsóhajtott.

- Muszáj? - kérdezte kicsit ingerülten. - Neked semmit sem muszáj, te el akarsz menni.

- Bocsáss meg. - Libby megigazította a haját, és amennyire csak tudta, lesimította a ruháját. Fölállt, összehajtotta a takarót, és visszarakta a kanapé karfájára. És ezek nem csak szavak voltak, valóban bocsánatot kért. - Nézd, csak pár napom van már itt, és szeretném jól tölteni a barátaim körében. Meg tudjuk csinálni? Be tudjuk ezt - mutatott kettejükre - egyelőre legalábbis, fejezni?

Pete fölállt, sóhajtott és ránézett a lányra.

- Én megyek ma a máglyagyújtásra. Eljössz?

- Hány órakor?

- Hétre érted megyek.

- Nem tudom, miért hirdetik meg a máglyát minden évben, a nyaralók nélkül is éppen elég sokan vannak - mondta Celia, ahogy kihajolt a kocsi ablakán.

Libby az egész vasárnap délutánt az anyjával töltötte. Celia se nem nagyzolt, se nem pletykált. Csak beszélgettek, amit Libby nagyon élvezett.

Libby szerette volna, ha az anyja csak kikapcsolódik, nem kell büszkélkednie, hogy milyen sikeres lánya van. Azt akarta, hogy Celia boldog legyen, és elhiggye, hogy az emberek kedvelik, akár megy Libby New Yorkba, akár nem. Egy dologról Libby megbizonyosodott a városban: hogy az emberek őszintén szeretik egymást, és figyelnek egymásra. Ha az anyja nem törődne annyit a külsőségekkel, ő is észrevenné.

- Elmész te is? - kérdezte Libby.

- De még mennyire! - felelte az anyja, és erre mindketten elnevették magukat, mert tudták, ha a városban van valamilyen társasági esemény, Celia biztos részt vesz rajta.

- Buta kérdés volt.

- Nem lesz könnyű leparkolni. Elvisz valaki?

- Pete eljön értem.

Csak egy múló pillanat volt, de mintha átfutott volna Celia arcán némi helytelenítés vagy bosszúság, nehéz volt megmondani, melyik. És mivel Celia megrezgette a szempilláit, Libby tudta, az anyja tisztában van vele, hogy észrevette azt a grimaszt.

- Anya, miért nem kedveled Pete-et?

Jó érzés volt bátornak lenni, és egyenesen az anyjának szegezni a kérdést. Hiszen végül is egy család vagyunk, gondolta, megtehetem, csak éppen sok éven át nem tettem meg. Most végre felnőttem.

- Nem arról van szó, hogy ne kedvelném. Csak biztos akarok lenni benne, hogy nem teszed tönkre az életedet a kislánykori buta érzelmeid miatt.

Libby meg akarta mondani az anyjának, hogy miatta már nem kell aggódnia. Hogy soha semmi miatt nem kell már aggódnia, mert Libby mellette áll, és ő megnyugodhat végre.

- Hidd el, anya, bármilyen utat választok is, az lesz a jó nekem. Bíznod kell bennem, hogy a számomra legjobb döntéseket hozom. Te nagyon jól megtanítottál erre. Ráadásul új állásom is van, és találtam ideiglenes lakást is. Minden rendben lesz.

Celia egy ideig elgondolkodott, majd mosolyogva így szólt:

- Az anyád vagyok, mindig fogok aggódni miattad. De tudom, hogy a döntéseid miatt már nem kell aggódnom. Újra meg újra bizonyítod, hogy tudod, mit csinálsz.

Miután Celia elhajtott, a lány bement a házba, hogy kicsit felfrissítse magát az esti tűzgyújtáshoz. Helyi szokás volt, évente ezzel jelezték a nyár kezdetét. Minden boltos részt vett rajta, a nyilvános strand tele volt árusokkal, akik színes bódékban kínálgatták portékájukat. Az utcán nyüzsögtek a helyiek és a turisták, kézműves tárgyakat és helyi terményeket meg vattacukrot egyensúlyozva a kezükben.

Libbynek éppen csak annyi ideje maradt, hogy egy kicsit összekapja magát, amikor meghallotta kint Pete kocsijának berregését.

- Szia! - köszöntötte a fiú, amikor Libby ajtót nyitott. Mosolya arról árulkodott, hogy az esti programhoz minden baját otthon hagyta.

- Szia! - mosolygott vissza a lány, és őszintén örült a találkozásnak. - Bejönnél egy pillanatra? Már csak az ékszereimet akarom föltenni.

Pete belépett a lány után a házba, majd megállt az előtérben, és körülnézett. A konyhaajtó felé fordult, és valami furcsa volt a tekintetében, érzelem nem látszott az arcán, csak az, hogy gondolkodik valamin. Igen, meglátta Wade rózsacsokrát. Libby szívesen beszélt volna róla, el akarta mondani, hogy a virág nem jelent semmit, hogy nem érdekli már, aki küldte, és hogy a telefonon rendelt vörös rózsa egy olyasvalakitől, aki nem tartott ki mellette, nem a kedvére való. Neki valami jobb kell, valami, aminek jelentősége van. Pete azonban nem kérdezett semmit, egyetlen szót sem szólt.

Mintha nagyon régen lett volna, hogy Pete segített neki elhozni a dobozait ide, a házba. A régi emlékeket átfestették, átalakították, valami egészen más lett belőlük.

Miközben Libby a fülébe tette az éjjeliszekrényen levő karikákat, Pete odalépett a komódhoz, és elmosolyodott.

- Ez még mindig megvan?

- Meg, igen. - Libbyt kicsit elszomorította a kérdés. Miért ne lenne meg?, akarta mondani. Talán Pete azt gondolja, hogy amint elköltözött New Yorkba, minden emlékét hátrahagyta? De ahogy kicsit jobban belegondolt, rájött, hogy ha minden mást itt hagyott, miért ne hagyta volna itt az emlékeit is?

Pete kinyitotta a dobozt, és belekukkantott, ami egy csöppet sem zavarta Libbyt. Az ő emlékdoboza nem őriz hétpecsétes titkos naplót, amibe a legrejtettebb gondolatait írja. Persze titkos volt, mert a benne levő dolgok valódi jelentését csak ő ismeri. Nem baj, ha Pete meglát egy darab papírt vagy egy kavicsot vagy gallyat. Számára ezeknek nincs jelentőségük.

A fiú széthajtotta a rózsaszínű szórólapot, elolvasta, majd visszatette. A fehér kagylót, amit a közös sétájukon adott a lánynak a tenyerén bámulta, úgy tűnt, egy örökkévalóságig. Libby egész teste átforrósodott, ahogy fölidézte magában azt a napot. Zavarta, hogy Pete felismerte a kagylót. Valójában azért őrizte meg, mert arra emlékeztette, aki volt, de mégis, Helen partijáról való. Mit gondol vajon Pete, miért tette el? Azért, hogy arra emlékeztesse, mennyire nem akar már a régi lenni? Libby nem szerette volna, ha a kagyló elrontja a fiú kedvét, ám még mielőtt bármit is mondhatott volna, Pete visszatette a dobozba.

- Néhány dolog ismerős volt - mondta Pete, miközben becsukta a dobozt. - Még mindig ebbe gyűjtőd az emlékeidet?

- Aha, igen.

- Láttam pár újat is. Akad köztük valami érdekes? - kérdezte mosolyogva.

- Ha van is, nem mondom meg. Hiszen ezek az én emlékeim.

- Ugyanolyan titkolózó vagy ezzel kapcsolatban, mint régen.

- Igen - válaszolt Libby mosollyal az ajkán.

- Jól van akkor - mondta a fiú, és odament az ajtóhoz. - Készen vagy?

Libby beugrott Pete mellé az ülésre.

- A papa hol van?

Nem igazán akarta előhozni a témát, mert félt, hogy Pete-et visszarángatja a valóságba, de őszintén érdekelte, hogyan tudott mellőle elszabadulni.

- Anyámmal van, aki úgy gondolta, szükségem van egy szabad estére.

- Okos asszony.

- Ha a papa el akarna jönni, anyám azt mondta, elkíséri.

Pete kiért az országúira, a nyitott ablakon beáramlott a meleg szellő. Nyár volt a levegőben: az út menti mocsári fii ringatózott az arra hajtó autók szelétől, a hatalmas, narancsszínű nap alacsonyan járt a látóhatáron, és ahogy közeledtek a város felé, egyre hangosabb lett az ünnepre készülődés zaja. Rengetegen tartottak a partra, a tűzgyújtás helyszínére, mindenkin rövidnadrág és póló, a szalmatáskákban a kézművespiacon vett kincsekkel.

Libby lenézett a partra, ki lehet már ott, de a szeme sarkából Pete-et nézte. Rajta is póló volt, a puha pamutanyag láttán Libbynek eszébe jutott, ahogy a fiú mellén feküdt, a sugárzó melegben hallgatva a szívdobbanását és a lélegzetvételét. Kicsit megszédült, és kinézett az ablakon.

- Jó sokan vannak - szólalt meg Pete, miközben leállította a motort.

- Aha - felelte a lány.

Ahogy kinézett az ablakon, rájött, hogy olyan sok mindenkit ismer. Fiatalkorából, meg a jelenből is. Látta a távolban Sophiát, aki fafaragásokat nézegetett egy standnál. Libby megesküdött volna, hogy az árus nem más, mint a postás. És látta Jasont is. Mennyire megváltozott! Már nem annyira vékony, de az arca ugyanaz. Marty a családjával tartott éppen a part felé, Leanne pedig akkor parkolt le. Thomas és Matthew sárkányt eregettek a többi gyerekkel, de amint meglátták őket, odaszaladtak hozzájuk. Libbyt viharként kapta el a nosztalgia, összeszorult a gyomra, és hirtelen elfogta a szomorúság, hogy miután visszamegy New Yorkba, már nem fogja látni ezeket az ismerős arcokat.

- Jól vagy? - kérdezte Pete aggodalmas arccal, és ott termett az utasülés ajtajánál.

Libby azt sem vette eddig észre, hogy a fiú kiszállt.

- Jól vagyok, kösz - mondta a lány visszazökkenve a valóságba, majd kiszállt ő is.

Pete egy táskát dobott a vállára, és megfogta Libby kezét.

- Mulassunk egy jót ma este. Ne gondolkozz sokat, én sem fogok - mondta, majd kézen fogva elindultak ők is a partra.

Huszonötödik fejezet

- Nocsak, nocsak, ti itt? - kiáltott nekik oda Jeanie, ahogy közelebb értek hozzá. Az utcában valahol lágy zene szólt, majdnem elnyomta a nő hangját. - De aranyosak vagytok, ahogy így kézen fogva jöttök!

Libby számára az, hogy Pete-tel így megy, olyan volt, mint a levegővétel, mintha az a tizenkét év el sem múlt volna. Mivel tudta, lehet, hogy ez lesz az utolsó alkalom, hogy így foghatja Pete kezét, nem is engedte el.

- Szia, Jeanie! - üdvözölte Pete, majd elgondolkodva Libbyre nézett. Olyan volt minden, mint régen. A sült alma és a parázs illata, a zenekar, a tömeg moraja, a tengeri levegő egyszeriben visszavarázsolta Libbyt azokba az időkbe, amikor kislány korában a tüzet jöttek megnézni.

Libby nagyon szerette ezeket az évenként egyszer megrendezett ünnepségeket. A kevés alkalmak egyike volt, amikor elmenekülhetett otthonról, és jól érezhette magát. Ahogy körülnézett, mindenütt vidám arcokat látott, önfeledten játszó gyerekeket, és az jutott eszébe, hogy vajon az anyja tudja-e, miből maradt ki? Egész életében olyan keserű volt, eljött-e egyszer is megnézni, ami ott volt karnyújtásnyira tőle? Ez az este nem monoton és szürke. Móka, kacagás, család, barátok. Elég volt ahhoz, hogy a lány arra gondoljon, nem lehet, hogy az anyja tévedett White Stone-t illetően?

- Jön az édesanyád is, miután elment tőled, beszéltem vele

- mondta Jeanie.

- Igen, említette, hogy jön - bólogatott Libby. Talán ma este is ki tud egy kicsit kapcsolódni, gondolta a lány. Celia sokkal jobban volt, lehet, csak kis idő kell neki, hogy rájöjjön, nem csak Libby sikerei jelentik számára a boldogságot.

- Akkor én itt megvárom fönt, ti meg csak menjetek a tűzhöz, és érezzétek jól magatokat - mondta Jeanie.

Útközben elhaladtak a játékbódék előtt. Libby megszámolni sem tudta volna, hány plüssállatot nyert neki a fiú az évek során. Pete megállt, mire a lány is megtorpant. Az összes játékban kisgyerek méretű mackókat lehetett nyerni, ott sorakoztak hátul, a polcon. A legközelebbi bódéban egy sor kosár volt kirakva, a cél az volt, hogy a játékos a kosárba találjon a labdával. Elég egyszerűnek tűnt, de valami furfang lehetett a dologban, mert még senkinek sem sikerült. Pete megnézte a többi játékosbódét is, aztán szó nélkül elindult, és maga után húzta Libbyt is.

- Hová mész? - kérdezte a lány, aki igyekezett lépést tartani vele.

- Megláttam egy játékot, amit szeretnék kipróbálni - szólt hátra Pete.

Megálltak a bódénál, ahol az asztalon egy kis patakban sárga gumikacsák úszkáltak. Ki kellett választani egy kacsát, és el lehetett vinni az alján levő számmal azonos számú nyereményt. Pete kivett a zsebéből két dollárt, és átadta a játékmesternek.

- Melyik kacsát szeretnéd? - kérdezte Libbytől.

A lány nagyot sóhajtott, és elnézte a mellette elúszó, mosolygó kacsákat. Mind egyforma volt. Megpróbált valami jelet keresni rajtuk, valamit, aminek jelentősége lehet, de a kacsák nem árulták el a kincsüket. Bár közönséges gumikacsák voltak, semmi különös nem látszott rajtuk, de mindegyik alatt valami más rejtőzött, neki csak választania kell. Vajon valami nagy, fényes dolgot nyer-e, vagy egy kicsit? Libby óvatosan kivett egyet a kacsák közül.

- Huszonkettes - olvasta le hangosan a számot.

- Huszonkettes! - kiáltotta kicsit túl lelkesen a játékmester, majd a nyereményekre mutatott.

A huszonkettes egy tengerkék kővel díszített, kislányoknak való játék gyűrű volt. A játékmester kivett egyet a dobozban levő sok százból, és átnyújtotta Libbynek. A lány kuncogva húzta az ujjára.

- Köszönöm - mondta Pete-nek még mindig nevetgélve, ahogy visszafordultak, hogy lemenjenek a partra.

- Hát, hogy holnap elutazol, szerettem volna, hogy legyen valamid, amit betehetsz az emlékdobozba, és nem gondolom, hogy ezek közül bármelyik is beférne - mutatott a hatalmas mackókra.

- Köszönöm - mondta Libby megint, és a játék gyűrűt nézte.

A víz úgy csillogott, mintha aranypillangók szálltak volna rá, a lágy hullámok gyöngyözve futottak ki a partra. A homokban egy hatalmas máglya sistergett és pattogott, az emberek kempingszékeken vagy a strandtörölközőjükön üldögéltek körülötte. A zenekar egyre hangosabban játszott. Pete elővett a táskájából két összecsukható széket, kinyitotta, majd lerakta a homokba.

- Helló, hogy vagytok? - szaladt oda hozzájuk Catherine, a nyomában Scott-tal.

- Én remekül - mondta Libby, felállt, és megölelte a barátnőjét. - És ti?

Scott ekkor érte őket utol, intett Libbynek.

- Tényleg nagyon jól. Van egy jó hírünk is.

- Komolyan? - mondta Libby, Pete pedig leült mellé a székre, miközben a tűz felől meleg fuvallat csapta meg őket.

- Úgy néz ki, nem kellett volna a múltkor meginnom azt a bort - mondta Catherine, arcán széles vigyorral, a szemöldökét felhúzta, és jobbra-balra tekintgetett, Libby csak találgatni tudott, hogy ilyen arccal mi lehet az a titok. - Babát várunk!

- Ó, gratulálok! - kiáltott fel a lány, és megölelte Catherine-t. Ezúttal hosszú, bensőséges ölelés volt, az a fajta, ami azt fejezi ki, hogy ennyire örülök a jó hírednek.

Libby igazán nagyon örült, ám ugyanakkor el is szomorodott. Nem lesz itt, hogy lássa a barátnője kisbabáját, nem megy rákászni, élvezni a nyarat. Egy csomó mindenből kimarad, ha visszaköltözik New Yorkba.

- Megvagytok! - harsant föl egy ismerős hang a tömegben. Ryan és Emily a vállukra akasztott székükkel közeledtek a homokon át. Charlotte előttük ugrált, majd hirtelen megállt, hogy alaposan megvizsgáljon egy kagylót.

- Nem tudtam, hogy ti is jöttök - lépett oda hozzájuk Libby, és átölelte őket.

- Én eddig egyet sem hagytam ki - mondta Ryan, és a Pete-é mellé állította föl a székét.

Még el sem helyezkedtek, amikor megjelent Helen és a papa.

- Papa! - kiáltott fel Libby izgatottan.

Olyan jó volt az öreget látni! Csillogott a szeme, a lány látta, hogy olyan, mint régen.

- Szia, Helen! - köszönt oda az asszonynak is boldogan.

A papa odaadta Pete-nek a székét, aki fölállította neki, aztán valamennyien leültek, akár csak egy nagy család.

- Nem hagytam volna ki, hogy mindenkivel találkozzak. Nem tudom, hány ilyenen tudok még részt venni, így aztán eljöttem.

Libby nem szerette, amikor az idősek ilyen nyíltan emlegetik az életük végét. Nem akart arra gondolni, hogy rohan az élet, sem arra, hogy milyen lesz a papa nélkül. Saját magát is meglepte a gondolat, úgy érezte, nem akarja elhagyni az öreget, tudva, milyen állapotban van. Mi lesz, ha rosszabbodik, és ő olyan messze lesz? Mit fog akkor csinálni?

- Nagyon komoly vagy - mondta neki Pete halkan, aki egy kis ideig a tüzet nézte, Libby meg őt, miközben dübörgött a zene a fülében.

És akkor Pete egyszer csak ránézett, és fölállt. Megfogta Libby kezét, odahúzta magához, majd megperdítette a zene ritmusára. A lány lerúgta a cipőjét, és máris együtt pörögtek, ringatóztak, akár a tenger. Libby akaratlanul is elmosolyodott. Kis koruk óta mindig együtt táncoltak, annyiszor már, hogy olyan kecsesen és könnyedén mozogtak, akárha úsztak volna.

Thomas és még pár gyerek épp arra futott nagy homokfelhőt fölverve, amikor Pete átölelte Libbyt. A lány elkapta Helen pillantását. Látszott rajta, ez hiányzott neki, a kacagás, a tánc, az az érzés, hogy semmi baj nem érheti.

- Én is akarok táncolni, Pete bácsi - szólalt meg egy csengő hangocska mögöttük, mire Pete elengedte Libbyt, és odafordult Charlotte-hoz.

- Táncolni akarsz? - kérdezte, letérdelt, megfogta a kislány kezét, akinek apró ujjai eltűntek a fiú nagy tenyerében.

Charlotte visítva fölkacagott, amikor Pete a magasba emelte és megforgatta.

A kislány csíkos ruhácskája mint vitorla dagadt a szélben, arany haján megcsillant a tűz fénye, a göndör fürtök röpködtek a feje körül. Pete visszatette a földre, aztán újra letérdelt, és táncolni kezdett a kislánnyal, pörgette-forgatta, a gyerek gyöngyözve kacagott.

- Szeretlek, Pete bácsi - mondta neki, és átölelte a fiú nyakát.

- Én is szeretlek - felelte mosolyogva. - Nem baj, ha most Libbyvel táncolok?

- Jó, rendben - válaszolta a kislány, majd leült egy törölközőre, amelyre az anyja kirakta a játékait.

Pete elkapta Libby derekát, de nem táncolt, hanem odahajolt hozzá:

- Jössz egyet sétálni? - súgta a fülébe.

- De ugye most nem kell sehova sem beugranom?

- Haha, vicces - mondta Pete, megfogta a lány kezét, és kitapogatta az ujján a nyereménygyűrűt.

- Sétálunk egyet - mondta a fiú a többieknek -, majd jövünk.

Libby észrevette, hogy Ryan mosolyogva, sokat mondóan néz Emilyre. Eszébe jutott: vajon mit jelentett Emilynek az a megjegyzése, hogy már sokat hallott róla?

- Sokat fogod a kezemet ma este - jegyezte meg Libby.

- Hát, holnap elutazol, az összes kézfogást be kell addig gyűjtenem - felelte a fiú tréfásan.

Olyan ismerős volt az arca! A lány úgy érezte, szavak nélkül is értik egymást, de annyi szomorúság volt a szemében, hogy Libby azon gondolkodott, vajon Pete is annyira sajnálja, hogy elutazik?

Ahogy a parton andalogtak, háttérben az emberek, a zene és a hullámok hangjával, Libby előtt fölrémlett egy másik nap, valamikor régen. Klórszagú volt a haja, mert uszodában voltak, a szél fújta az arcát, eperbort csempésztek ki a partra, és szinte hallotta a barátok kacaját, és érezte a fiú meleg, sós bőrét, ahogy egymást átölelve ültek a holdfényben, az öböl menti fenyők alatt.

- Pete, szóval... - Libby tudta, hogy ha elmúlik az este, és fényes nappal másképp lát mindent, tisztább lesz a feje, akkor elutazik New Yorkba, de a fiú iránti érzései nem változnak meg. - Hiányozni fogsz, csak ezt akartam mondani.

- Tudom. - Pete a tömeget nézte, ahogy a bódék között sétálnak, majd odafordult a lányhoz és mélyen a szemébe nézett. A szellő kifújta a haját az arcából. Libby válaszra várt, de Pete csak hosszú szünet után szólalt meg: - Te is hiányozni fogsz nekem. Szeretek veled lenni, úgyhogy ma este tegyük ezt. Csak élvezzük egymás társaságát, ne gondoljunk a holnapra. Jó?

Libbynek összeszorult a szíve, bizonytalan volt, és félt és vágyakozott egyszerre.

- Jó - felelte olyan halkan, hogy szinte suttogásnak tűnt.

- Libby! - harsant föl az anyja hangja ekkor, kizökkentve őket a pillanatból. Az asszony apró léptekkel közeledett, mellette Jeanie szaporázta. - Nem is hittem volna, hogy megtalállak ebben a nagy tömegben! - kiáltotta Celia már messziről.

- De megtaláltál - felelte a lány, elhessegetve a fejében rajzó gondolatokat.

Charlotte fürtös fejére gondolt, és arra, milyen lehetne, ha gyereke lenne. A papára, hogy milyen jó volt világos elmével látni. Helen arcára, ahogy őket nézte tánc közben. De elsősorban Pete-re gondolt, aki még mindig fogta a kezét, a mélázó tekintetére, és arra, mennyire sajog a szíve, hogy el kell mennie.

- Te jóságos ég! - lihegett Jeanie. - Az anyád végigzavart volna az egész megyén, ha nem találunk meg titeket. - Aztán, mintha csak éppen akkor vette volna észre, hogy milyen meghitt közelségben öleli át Pete a lány derekát, így szólt: - Hova mentek? - szegezte rájuk a szemét, mintha a kérdésére adott válasznál többet is meg akarna tudni.

- Csak sétálunk - felelte Pete.

- Aztán, Libby, ne engedd a part közelébe, emlékszel, legutóbb is mi történt - mondta Jeanie tréfásan.

- Libby már elsütötte ezt a viccet, koszi - mondta Pete, aki leplezni igyekezett, milyen jól szórakozik ezen.

- Menjetek csak sétálni, mi majd keresünk egy helyet, ahol leülhetünk - mondta Jeanie. - Alig várom, hogy lerakjam ezt a táskát. - A part felé nézett. - Hugh is eljött?

- Aha - felelte Libby -, mind itt vannak.

Ahogy kimondta, úgy érezte, csordultig megtelt a szíve. Talán nem volt, és soha nem is lesz többet így, hogy mind együtt vannak.

Szó nélkül mentek tovább a tömegen át. Mindenki mással volt elfoglalva akkor este, Libby a múltat idézte. Nem mindenki akar innen elmenni, ebből a városból. Tudod, van itt egy csomó jó dolog. Van, aki annyira szeret itt, hogy az egész életét itt éli le. És a lány akkor végre megértette, mire célzott Jeanie.

Huszonhatodik fejezet

Libby már az utolsó simításokat végezte a fürdőszobán, és közben megszemlélte a házon végzett összes változtatást. Az udvaron kint volt az eladó tábla, és legalább négy kocsi hajtott arra lassítva. A nyár beköszöntével melegebb lett az idő, megjöttek az első nyaralók, az idő tökéletes volt az eladásra. Libby titokban azt remélte, hogy egy család veszi meg, és akkor Thomasnak és Matthew-nak lesz kivel játszania. Vajon mind fölkapaszkodnak Pete hintájára, mint ők Catherine-nel valaha?

Mivel nem volt sok ideje, korán kelt, és úgy döntött, úszik egyet, amíg lehet, élvezi a strandolást. Fogta a törölközőjét és a strandtáskáját, kilépett a házból, és elindult a pázsiton át le a partra.

A verandán reggelizett, és elnézte, ahogy a narancsszínű nap feljön a horizonton, és lassan felkúszik az égre. Mire elmosogatott, az ég már ragyogó kék volt, a nap is aranyszínűvé változott. A homok átmelegedett a talpa alatt, ahogy ledobta a holmiját a földre.

Lágy reggeli szellő lengedezett, a víz éppen csak nyaldosta a partot, olyan volt, mint a kiömlött tej. A lány bedugta lábujjait a vízbe, hogy enyhítsen valami a hőségen. Lassan ereszkedett a vízbe, amíg derékig nem ért neki, közben vigyázott, nehogy túl közel menjen a parti sziklákhoz. Lent a mélyben rejtőztek, és nagyon kellemetlen érzés volt rájuk lépni. Aztán hanyatt feküdt a vízen, kicsit evezett a kezével, a nap meg úgy égette az arcát, hogy alig bírta megérinteni. Csak a víz csobogását és a szellő susogását lehetett hallani.

Mennyi minden megváltozott az alatt a rövid idő alatt, amíg itt volt! A kisvárosban minden olyan romantikusnak tűnt, neki azonban reálisnak kell lennie. Erre tanította az anyja, ez az, ami oda juttatta, ahol tart, és ez az, amitől tovább is tud jutni. A sikert a kemény munka hozza meg, és életének nagy részében keményen megdolgozott a jövőjéért. New Yorkban kapott még egy esélyt, bolondság lenne nem élni vele.

Persze Pete és közte határozottan van valami. Igen, egy könnyed kapcsolat. Nem kell próbára tennie sem, hiszen úgy értette a fiút, mint ahogy senki mást sem. A legtöbb dologról ugyanaz volt a véleményük, és amin a fiú nevetett, azon ő is. Libby aggódott a papáért és az egész családért, annyi mindenen átmentek a mama halálával, most meg a papa betegségével. Nagyon szeretett volna mellettük állni. És Pete mellett is. Egy más időben, más helyen, minden más lehetne kettejük számára.

Tudta, Jeanie is hiányozni fog neki. Hasra fordult, és lebukott a víz alá, elmosolyodott, ahogy Jeanie-re gondolt. Kifelé úszott a szürkéskék öbölből, a sok-sok éve megtanult mozdulatokkal. Jeanie-vel mindig is jó viszonyban volt, de csak felnőttként jött rá, mennyire szeretette méltó nő. Mindenkivel úgy bánik, mintha ősidők óta ismerné, mindenkivel törődik, meglátogatja őket, főz rájuk.

Libby rájött, az anyja is fog hiányozni. Tudta, az asszony az ideje nagy részében egyedül van, és arra gondolt, bárcsak ki tudná valahogy tölteni az üres óráit, különösen, hogy már kezd idősödni. Többször kell eljönnöm, gondolta, és anyámat is gyakrabban kell New Yorkba hívnom. A lány ekkor felbukott a víz alól, megfordult, és úszni kezdett kifelé.

És a többiek, akikhez közel került ebben a pár hónapban: Marty, Catherine, Mabel, Esther, Leanne, akiknek mind megvan a helyük az életében... Úgy érezte, őket is elhagyja. De nincs mit tenni.

Libby kiért a partra, a fejében még mindig rajzottak a gondolatok, annak ellenére, hogy éppen rendet akart tenni köztük. Kivett egy törölközőt a táskájából, és megszárítkozott.

Este a tűznél mindenkitől elbúcsúzott, kivéve két embert. Az anyja megígérte, hogy kiviszi a repülőtérre, Pete ablakán pedig ezúttal nem fog belesni, de már kitervelte a búcsút.

Még mindig a máglyán járt az esze. Táncoltak, hot dogot sütöttek, beszélgettek, egészen addig, míg ki nem aludt a tűz, és Charlotte el nem kezdett nyűgösködni. Kénytelenek voltak összepakolni, bár szívesen maradtak volna egész éjjel.

Pete hazavitte, ő pedig kínban volt, mert kereste a megfelelő szavakat, mielőtt kiszállt a kocsiból. Valami olyasmit akart mondani, milyen sokra tartja, amiért a papának így gondját viseli, és hogy mennyire örül, hogy ilyen sok év után végre megbocsátott neki. És azt is, mennyire fontos neki, és hogy soha többé nem akarja, hogy megszakadjon köztük a kapcsolat. Ehelyett azonban csak ennyit mondott:

- Köszönöm.

Mert tudta, ha a többit is elmondaná, elsírná magát, és azt nem akarta. Nem akkor.

Lassan megszáradt, majd vett egy nagy levegőt, hogy megnyugodjon. Amikor először lejött ide a partra, nagyon szomorú volt, és most, hogy elmegy, ugyanúgy szomorú. Ezúttal azonban sem az új állás, sem a repülőút nem jelent vigaszt számára. A szomorúság oka az a sok barát és rokon meg csodás hely, tudta, nagyon fognak neki hiányozni. Bement, hogy átöltözzön, mert még egyszer utoljára találkozni akart Petetel.

Libby kilépett az ajtón, és ott találta Pete-et, azzal a jellegzetes mosolyával az arcán, a kocsijának dőlve, és egy csokor vadvirágot tartott a kezében. Libby megörült a csokornak, mert váratlanul érte, csodás virágok voltak, valamennyi külön egyéniség. Néhány szál meghajolt, mások magasan álltak, a csokor közepén. Libby tudta, hogy a fiú maga szedte a virágokat. A szárukat barna papírba csomagolta, hogy összefogja.

- Ezt neked hoztam - mondta Pete, amikor Libby közelebb lépett hozzá.

A lány, miközben átvette a csokrot, beszívta a virágok édes illatát.

- Köszönöm - mondta halkan. Nem akart arra gondolni, hogy bent a házban minden össze van csomagolva, és még egy üvege sincs, amibe a virágot tehetné. A repülőre valószínűleg nem tudja fölvinni, tehát itt kell hagynia, mint minden mást is. Amikor beszállt a kocsiba, letette a csokrot maga mellé az ülésre. Pete becsukta az ajtaját, átment a másik oldalra, és beült ő is.

- Tudom, hogy nincs sok időd, de szeretnék mutatni neked valamit.

Haladtak pár percet, míg a házakat felváltotta az erdő, és az út összeszűkült egysávossá. Pete ráfordult egy földútra, a pickup zötyögött alattuk, a virágok rázkódtak. Libby az ajtókilincsbe kapaszkodott, míg végül megálltak az erdőben. Valami nagyon ismerős volt Libbynek. Bár csak néhány fa volt, érezte, hogy itt valami emlék bújik meg.

- Hol vagyunk?

- Most másképp néz ki, mint amikor utoljára itt jártunk, be vannak nőve az ösvények - felelte Pete, miközben kisegítette a lányt a kocsiból. - Nézz a lábad elé! - mutatott egy nagy faágra, amit minden bizonnyal a vihar tört le.

Ahogy mentek át az erdőn, ködös foltokban tért vissza az emlék. Nem volt különös este, gyerekkorukban az idő nagy részét a szabadban töltötték, és ez akkor is így volt, amikor nagyobbak lettek, és már együtt jártak. Egyik este Pete elhozta ide, mert itt nyugalom volt, és mint minden kamasz, ők is szerettek kikerülni a szülők látóköréből. Libby már világosan emlékezett az útra...

Pete megint megfogta a kezét, és egy teljesen benőtt útra vezette, ami már alig emlékeztetett a gyerekkori ösvényre. A lány örült, hogy tornacipőt vett föl. Annyira eltűnt az út, hogy csodálkozott, Pete egyáltalán honnan tudja, merre menjen. Ránézett a fiúra, aki elszántan haladt előre. Ami a lánynak egy erdőnek tűnt, a fiú számára nyilvánvalóan több volt annál.

Hamarosan egy tisztásra értek, a távolban még a tenger is látszott. Libby emlékezett a tisztásra, ám most valami új dolgot vett észre. A közepén egy rusztikus pad állt fatörzsekből kifaragva, még a kérgük is ép volt. Libby odament, és végigsimította a pad támláját, aztán a középső törzsön, a pad hátulján észrevette a feliratot. Egy szív volt belevésve, benne a „Pete & Libby” felirat. Soha ennél szebbet még nem látott, épp a tökéletlensége adta meg a báját. A lánynak megtelt a szeme könnyel.

- Emlékszel, mikor véstük ezt ide?

Igen, emlékezett. Este volt, az erdő szinte izzott a szentjánosbogaraktól. Miután bevésték a nevüket a fába, akkor csókolóztak életükben először. És attól a pillanattól kezdve elválaszthatatlanok lettek.

- Néha ide jövök, ha egyedül akarok lenni - mondta Pete.

- Kié ez a telek? - kérdezte szipogva, a könnyeit visszanyelve Libby, akire hirtelen rátörtek az érzelmei.

- A papáé. Amióta csak az eszemet tudom, az övé volt.

- És ezt mikor csináltad? - mutatott a padra a lány.

- Nem sokkal azután, hogy elmentél - felelte Pete, majd mosolyogva odafordult Libbyhez. - Ez az én emlékdobozom.

Szellő támadt, ott susogott a fák között. Libby arra a sok évvel azelőtti csókra gondolt, meg arra, mennyire boldog volt akkor. És most, ahogy ránézett az előtte álló fiúra, rájött, hogy most is ugyanazt érzi iránta, mint akkor. Soha, se előtte, se utána senki nem tette őt olyan boldoggá. Hiszen Pete az ő hiányzó darabja. Ő az Igazi. Libby ezúttal meg sem próbálta elfojtani az érzéseit.

Közelebb lépett Pete-hez, a lehullott gallyak megroppantak a lába alatt, ahogy elkapta a fiút a zsebénél fogva, és odahúzta magához. Pete zavartan ráncolta a homlokát. Libby átölelte a fiú nyakát, és lábujjhegyre állt. Pete arca csak centikre volt az övétől, a szeme sem rebbent, arcizma sem rándult. A lány szíve annyira vadul vert, hogy biztosra vette, a másik is érzi. Libby nem is értette, hogy bírta ennyi ideig elhárítani az érzéseit.

Lehunyta a szemét, amikor ajkával rátalált a fiúéra. Érezte a sós, napégette ajkát, a borostás állát. Körmével finoman végigszántott Pete hajvonalán, le a nyakán, miközben felidézte, milyen a mellkasa csupasz bőrének tapintása. Megszédült a fűszeres illatától. Nincs jobb ennél az érzésnél, futott át a lány fején. Úgy érezte, állandóan erre van szüksége. Hiszen tökéletesen összeillenek. Megszűnt abban a pillanatban minden okoskodás, mert minden kétséget kizáróan tudta, ez az az ember, akivel együtt akar lenni.

Aztán, olyan gyorsan, mint ahogy egy tányér összetörik a kőpadlón, Pete elhúzódott a lánytól, akinek gondolatai törött cserepekként hullottak szerteszét.

Ránézett Pete-re, és rájött: túlságosan magabiztos volt. Megpróbált nyelni, de a szája kiszáradt, miközben arra várt, hogy Pete megindokolja, miért nem csókolja vissza. Libby tudta, annyira el volt foglalva azzal, hogy mit akar, hogy eszébe sem jutott, Pete mit akar. Vagyis inkább, mit nem akar.

- Libby, aggaszt, hogy félreértetted, miért hoztalak ide. Azért akartam megmutatni neked ezt a padot, hogy tudassam veled, mennyire értékesnek tartom a kettőnk együtt- létét, az emlékeinket, amik megmaradtak nekem. - Közelebb lépett a lányhoz, de még éppen elég távol maradt, hogy Libbyt elszomorítsa. Ő hozzá akart bújni, a karjában akart lenni. Érezte, ahogy elszorul a torka, a keserűség mint hőhullám futott végig a testén. - Megértem, hogy valamiért neked New Yorkban kell élned, éppen úgy, mint ahogy nekem itt.

Libby lassan mély levegőt vett, hogy egyáltalán össze tudja magát szedni.

- Örülök, hogy visszajöttél - folytatta Pete -, helyre tudtuk tenni a dolgokat. Most már el tudok tőled búcsúzni fájdalom nélkül.

Libby nem tudta, mit is mondhatna. Nem akart elbúcsúzni. A mellkasában mintha jeges űr lett volna, levegőt sem kapott anélkül, hogy el ne fogta volna a köhögés. Nem ezt akarta, teljesen összezavarta az, hogy rájött, mit is akar valójában. Nem azt, amit az anyja mindig mondott neki. Ez sokkal jobb, de most már nem kaphatja meg. Pete nem akarja, hogy itt maradjon. Elrontott mindent, megint. Sírni akart, könyörögni, de tudta, nem menne semmire. Pete nem akarja őt.

És akkor hirtelen minden, amiért egész életében olyan keményen küzdött, mintha ráborult volna, rájött, hogy minden más elé helyezte az életben. Ostobán érezte magát, és mintha teljesen kicsire zsugorodott volna. Valóban azt gondolta: odalibben, átöleli Pete-et, és azt várja, hogy essen térdre előtte? Már megvan a saját élete, és abba ő, Libby nem fér bele. Ennyi, vége. Csakhogy Libby nem tudta, hogyan élje ezt túl. Hogyan élje a mindennapjait abban a tudatban, hogy Pete az Igazi, de eljátszotta minden esélyét.

Hogyan képzelhette, hogy a Pete választotta utat elutasítja, aztán visszajön, és azt várja, hogy az ő feltételei érvényesüljenek? Rájött, milyen merész dolog volt az a csók, és minél többször gondolt rá, annál inkább látta, mennyire arrogáns dolog volt ez tőle. Nem csoda, hogy nem kell a fiúnak. Amit most tett, hogy gyakorlatilag ráugrott, tekintet nélkül a másik érzéseire, majdnem rosszabb, mint amikor először elment. Lüktetett a feje, teljesen ledermedt.

Várta, mi a fiú reakciója, de annak nem volt könnyes a szeme, nem is gondolkodott. Látszott, ő már döntött. Nem fog rá várni. Lehet, soha nem is várt rá. Libby tudta, bármi gondja is volt mostanában, az mind semmi ehhez képest. Mert ez fájt. Jobban, mint bármikor is bármi.

Ahogy hajtottak vissza a házhoz, csak a motor berregését és a szél zúgását lehetett hallani. Tudta, ha kinyitja a száját, még inkább bolondot csinál magából. Egyenesen előrenézett hát, a kinti tájjal maguk mögött hagyva a lehetőségeiket is. Libby itt hagyja ezt az életet, most már nincs visszaút. Egész úton hazáig Pete szavai visszhangzottak a fülében.

Huszonhetedik fejezet

Libbynek tetszett az új lakás. Bár csak egyszobás, meglehetősen tágas volt a lakótere, a keskeny kis konyha is éppen elégnek bizonyult, a hálószoba pedig éjjel sötét, reggel világos volt. Behallatszott lentről az utca zaja. Másokat ez zavart volna, de Libbyre eddig mindig üdítően hatott. Remélte, ez az érzés hamarosan visszatér, egyelőre ugyanis nem érezte.

Már majdnem megtelt a heti előjegyzési naptára. Az utóbbi pár napot kicsomagolással töltötte, elhelyezett néhány dísztárgyat az új lakásban, és várta, hogy kitisztuljon a feje, de mindhiába. Az erdőben, a padnál töltött nap óta lezajlott események keringtek a fejében, megpróbálta nem saját magát hibáztatni, de a végén mindig oda lyukadt ki, hogy az ő bűne, hogy Pete elutasította. Hiszen sosem számolt azzal, mit akarhat a fiú, aki most nélküle képzeli el a jövőjét. Valahányszor erre gondolt, úgy érezte, menten megfullad. Legszívesebben befeküdt volna az ágyba, és sosem kel ki belőle.

Aznap délelőtt volt Trishnek még egy villásreggelivel egybekötött leánybúcsúja, szombaton pedig az esküvő. Libby levágatta a haját, volt manikűrösnél, és beadta a tisztítóba a fele ruhatárát. Libbynek ez volt az utolsó hétvégéje azelőtt, hogy beáll a Riddick Wiesner céghez. A lehető legjobban akart kinézni, de annyira maga alatt volt, hogy nem tudta, hogyan lesz képes bármi másra is gondolni, mint arra, mennyire tönkretette az életét az önző viselkedésével.

Trisht nem látta a leánybúcsú óta, és össze akarta magát szedni, mielőtt visszatér a régi kerékvágásba. Ott állt a hosszú tükör előtt, de alig látott a fejében kavargó gondolatoktól. Kívülről pontosan olyan volt, mint régen, mielőtt újra hazautazott, de bent valami megváltozott.

Minél többet gondolt a Trishsel való találkozásra, annál kevésbé vonzotta, hogy beszálljon a vetélkedésbe a barátnőjével. Lehet, hogy Trish soha nem is akart jobb lenni nála. Rájött, örül a barátnője boldogságának, akinek végre olyan esküvője lesz, amilyet mindig is szeretett volna.

A papa betegsége más megvilágításban mutatta meg Libbynek az apró dolgokat. Végül is lehet, hogy neki nincs meg mindaz, ami a barátnőjének, férjhez sem megy, családja sem lesz, de egészséges, és még van ideje elérni mindazt, amit szeretne. Most semmi sem tűnt lényegesnek, sem az esküvőn viselt ruhák, sem a nászút helyszínei, ő csak azzal az egy emberrel szeretett volna lenni, aki boldoggá teszi. Nem érdekelte, hol laknának, mit csinálnának, hova mennének.

Csak vele akart lenni. Megpróbálta elhessegetni magától azt a bénító érzést, hogy Pete-tel nem lehetnek egy pár. Tudta, meg kell próbálnia összeszedni magát, mosolyt erőltetni az arcára, hogy ez a nap Trishről szóljon.

A sárga taxi megállt az út szélén, amikor Libby kiszaladt az előcsarnokon át az utcára. Csodás, fényes New York-i nap volt, a lány föltette az új állás örömére vett Gucci napszemüveget, és beült a taxi hátsó ülésére. Úgy érezte, most már minden a helyén van, ideje visszatérni a megszokott életéhez.

- A West Houston Streetre, legyen szíves - szólt oda a sofőrnek, és már el is indultak.

A kocsi ablakából látta elsuhanni a felhőkarcolókat - merőben más látvány volt, mint az otthoni fenyőké. Mindenre másképp tekintett most: a benzingőzre, a nyüzsgő forgalomra, a nagy betontömbökre. Jobban odafigyelt rájuk. A taxi megállt egy piros lámpánál, és Libby meglátott egy kutyát sétáltató férfit. Vajon Pete-nek miért nincs kutyája? Szinte látta, hogy beviharzik a vízbe mellettük egy labrador, hogy visszahozza a bedobott teniszlabdát. Pete-nek mindenképpen kellene egy kutya. De hiszen a papa mellett talán túl sok lenne neki.

Könnyes lett a szeme, amikor arra gondolt, hogy nem fogja megtudni, van-e Pete-nek kutyája. A fiú nélküle lép tovább, és ettől a gondolattól Libbynek elnehezültek a végtagjai, legszívesebben lerogyott volna a földre. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse magától a gondolatot, és ettől kitisztult kicsit a látása, és ahogy a taxi felgyorsult, elhagyták a kutyás férfit is.

A kocsi megállt az étterem előtt, Libby fizetett, és elindult befelé.

- Jaj, de örülök, hogy eljöttél! - kiáltott fel Trish, akin valami káprázatosán szép ruha volt. - Hogy vagy? - visongott a menyasszony, és két oldalról megcsókolta Libbyt.

- Remekül! - hazudta Libby, és feltolta a napszemüvegét a fejére.

- Aggódtam, hogy beleszeretsz abba a házba, és már nem is jössz vissza. Nem fordult meg a fejedben, hogy maradsz?

A megjegyzéstől összeszorult Libby mellkasa, alig kapott levegőt egy pillanatra. Megköszörülte a torkát, hogy ne lehessen észrevenni. Nem a házba szerettem bele, gondolta. Fölidézte, mit mondott bizalmasan Trishnek, amikor először

megpillantotta a házat. Látta az üres falakat, az eladó táblát a ház előtt. A fejében levő kép valahol a valóság és az emlék között lebegett, mégis annyira friss volt, hogy ha becsukta a szemét, érezte a sós levegő illatát is. Látta a lemenő napot, érezte talpa alatt a homokot, hallotta az éjszakai tücskök ciripelését. ..

- Úgy nézel ki, mint aki erősen gondolkodik azon a házon - mondta Trish.

- Tudod, nagyon szeretek ott lenni, de hívott New York. Nem maradhattam ott.

- Ennek nagyon örülök. És fantasztikusan megszervezted a mai brunchot. Minden remekül néz ki.

- Ó, mindössze néhány telefonhívásba került. Üljünk le, hogy legyen egy kis időnk beszélgetni, mielőtt megjönnek a többiek is.

Leültek egy asztalhoz, a pincérlány pedig jeges vizet töltött a poharukba. A nap ferdén tűzött be a hatalmas üvegablakokon, sugarai ott táncoltak a sötét fapadlón. Annyira más volt ez az étterembelső, mint az otthoni kis étkezdéké, az oszlopokkal, tömörfa asztalokkal, a trendi személyzettel és a fényes dekorációkkal. Libby kortyolgatta a vizet, és vett egy nagy levegőt. Minden megvolt, amire oly régóta vágyott, az új állás, New York, az új lakás, de szinte nem is érdekelte semmi. Csak arra gondolt, amit elveszített, ami soha nem lesz az övé, és akkor a lány rájött, hogy mindez sokkal értékesebb, mint azok, amikért valaha is dolgozott.

Sokat járt a fejében az anyja is. Cellának igaza is volt, meg nem is, és Libby ezt nem egykönnyen tudta megemészteni. Igaza volt abban, hogy Libby csak egy nagyvárosban lehet sikeres, esetleg gazdag is, és előrelépésre is csak ott van lehetősége. Celia tisztában volt vele, hogy ezt hogyan lehet elérni, és erre nevelte Libbyt, méghozzá kitűnően. De nem volt mindenben igaza. Nem festett pontos képet a neki otthont adó kisvárosról. White Stone-ban Libbyt senki sem ítélte el, mindenki inkább aggódott, érdeklődött. Több embert ismert meg otthon rövid idő alatt, mint New Yorkban összesen. Ök is elmehettek volna mellette csak úgy, mint ahogy New Yorkban szokás, de ők nem így tettek. Kérdezgették, megnevettették, bevonták az életükbe. Máris hiányoztak neki mindnyájan. New Yorkban ugyan ki szólítja a nevén, ha belép egy üzletbe, vagy integet neki csak azért, mert éppen arra járt?

- Libby, hozol valakit az esküvőre? Mert plusz egy fővel számoltam - mondta Trish.

A lány ezt régen tolakodásnak, bizalmaskodásnak vette volna, de most csak egy egyszerű kérdés volt.

- Még nem - felelte mosolyogva. Elmesélte Trishnek, hogy Wade megpróbált visszamenni hozzá, de azt is, hogy mi a véleménye a rózsacsokráról.

Hamarosan úgy beszélgettek, mint ahogy mindig is. Trish elmesélte az összes pletykát, amiből Libby kimaradt, és beszámolt az esküvő drámai előkészületeiről is, amelyeknél fontos szerepet játszott két vendéglátó cég és egy megbetegedett virágboltos. Közben lassan megérkezett a többi vendég is, és feltálalták a brunchot.

Másnap reggel Libby telefonnal a kezében ült az ágy szélén. A dudaszó és az autók berregése nem igazán nyugtatták meg aznap. Levelet kapott az ingatlanostól, vevő jelentkezett a házra, egy házaspár a kisfiúkkal. Talán a gyerek majd átmegy a szomszédba, és megismerkedik Thomasszal és Matthew-val is. Állandóan arra gondolt, hogy a papa és a mama háza elkelt, már valaki másé lesz. Nosztalgiát érzett az ottani emlékek miatt, ugyanakkor kész volt elengedni, hogy egy másik család is jól érezhesse magát benne. Most már szabadon élheti az életét.

Bár Pete biztosan értesült már róla, hiszen a hírek igen gyorsan terjednek White Stone-ban, elhatározta, hogy üzen neki. Zsibbadt az ujja, ahogy begépelte a telefonjába:

Jó reggelt. Elkelt a papa háza, csak ezt akartam mondani.

A fiú szinte azonnal válaszolt:

Sajnálom, hogy nem lesz hol laknod, ha legközelebb eljössz látogatóba. Még jó, hogy itt van anyád. Hogy vagy?

Jól vagyok, írta vissza, bár egyáltalán nem volt jól. Összetört a szíve. Már az üzenetétől is eszébe jutott, hogy Pete nem megy vissza hozzá, és ez nagyon fájt. Ki gondolta volna akkor, olyan fiatalon, tizennyolc évesen, hogy már mindene megvan, amire az életben szüksége lehet? Pete szerette, és vele tervezte leélni az életét. Mehettek volna együtt egyetemre, ki tudja, hol tartanának most, lehet, hogy olyan tökéletesen élnének, mint a papa és a mama. De miatta kútba esett ez a terv. Elszalasztotta az esélyt, mert nem látta meg azt, ami ott volt az orra előtt, csak akkor, amikor már késő volt. Pete továbblépett, és Libby semmit sem tehet ez ellen. Erezte, hogy remeg az alsó ajka, lehunyta a szemét, csak utána eredtek el a könnyei.

Hiányzott neki Pete. Nagyon szerette volna látni a szája sarkában azt a kis mosolyt, a kedves arcát, a meleg tekintetét. Hiányzott az is, ahogy Pete beszéd közben kicsit oldalra fordítja a fejét, és érdeklődve picit előredől. Hiányzott, ahogy zsebre vágja a kezét. Hiányzott, hogy megfogja Libby kezét. Ezekről mind le kell mondania, nem neki szólnak. Vajon már másvalakire néz azzal a kedves pillantással, azzal a mosollyal? A lánynak görcsbe rándult a gyomra a puszta gondolatra is.

Mit gondolsz, mit érez a papa arra a hírre, hogy elkelt a ház? - Írta vissza.

Libby fölnézett a telefonjáról. A lakás még kisebbnek tűnt, mint az utóbbi napokban. És nagy volt a csend. Senki sem köszönt be, nem ismerte a szomszédait sem, és jártában-keltében egynél többször csak néhány embert látott.

Míg Pete válaszára várt, fölidézte, milyen volt akkor reggel a fiú mellén feküdni, ahogy átöleli, kezét a csípőjén tartja, ahogy érzi a fiú egyenletes lélegzését. Úgy érezte, az örökkévalóságig tudna így feküdni. Sajnos akkor túl hamar fölkelt, pedig jó lett volna még elnyújtani azt a pillanatot. Nem lehet, hogy az élet legjobb dolgai akkor történnek, amikor az ember nyugalomban, csöndben van? Ahogy ott ült a lakásban, egyre feszültebb lett, mert már tudta a választ. New Yorkban lenni nem olyan fontos, mint a szerettei körében élni.

Hiszen mit is mondott a mama abban a szőnyeges történetében? Nem a tárgyak, hanem az emberek tesznek boldoggá. Most, hogy Pete nem akar vele lenni, nyomorultul érezte magát New Yorkban is, mert nem lehet együtt a fiúval. Elfogta a rettegés, belülről szurkálta a bőrét, mert abban a pillanatban rájött, hogy erre nem készült föl, ezen nem tud segíteni. És ami a legrosszabb, azt sem tudta, egyáltalán valaha is helyrehozható-e.

Fityegett a telefonja, elszorult szívvel olvasta Pete üzenetét.

Az utóbbi időben sajnos nem emlékszik arra a házra. Úgy néz ki, elvesztette a csatát. Néha már a nevemre sem emlékszik. A jó hír az, ha ezt egyáltalán jónak lehet nevezni, hogy újabban már nem mászkál el. Jobbára csak a szobájában ül.

Libby addig bámulta a telefonját, míg elsötétült a kijelző. Ott ült csöndben, és egyre csak ömlött a könnye. Olyan távol érezte magát mindentől! Beszélgetni akart a papával, csak úgy, bármiről, hogy még vele lehessen az utolsó pillanatokban, míg a betegség teljesen el nem ragadja tőle. Tudta, nincs sok idő hátra, és furdalta a lelkiismeret, amiért nincs ott. Egy újabb könnycsepp indult el, letörölte a keze fejével.

Ha nem Trish esküvője lenne, már a gépen ülne. Minden percet az öreggel akart tölteni, hogy ki ne hagyja egyetlen világos pillanatát sem.

Mellette akarok lenni - Írta vissza.

Megállíthatatlanul zokogott ekkor már, majd’ megszakadt a szíve a papáért.

Amint magánál lesz, megmondom neki, hogy hiányzik neked. Megígérem.

Libbynek leginkább Pete ölelő karjára lett volna szüksége. Arra, hogy fogja a kezét. Senki más nem tudná meggyógyítani a fájdalmát, levenni a mázsás súlyt a mellkasáról. Az autók kinti zajától csengeni kezdett a füle, ahogy ott ült egyedül, és megpróbált azon gondolkodni, hogyan is szedhetné magát össze. Dolgoznia kell, mert nem jár be még olyan régóta, hogy kivehessen egy szabadnapot.

Újabb pityegés.

Libby, tudom, hogy itt akarsz lenni, és nem tudsz. Én kettőnk helyett is szeretem a papát. Ha tudni akarod, hogy van, csak hívj, de most indulj a munkába, mert elkésel.

Az utolsó mondatra elmosolyodott, de közben még mindig ömlött a könnye. Honnan tudja Pete, hogy még nem készült el? Nagyot sóhajtva fölállt, és kiment a fürdőszobába zuhanyozni.

Huszonnyolcadik fejezet

Libby az aznapi utolsó iratcsomót is berakta az asztalán álló kosárba, és fölnézett. Merőben más volt ez az iroda, mint az az egy parányi íróasztal Martynál. Még nem vitt be növényeket, és a falak is csupaszok voltak. Rákönyökölt a mahagóniasztalra, és végignézett rajta. A névtáblája középen, az egyik sarokban egy lámpa, a másikban a számítógépe, de az üresség még így is szembeötlő volt. Nem sorakoztak bekeretezett fotók gyerekekről, családról, semmiről. Még egy macskáról sem.

Libby egész nap a papára gondolt, azon járt az esze, vajon hogy lehet, és hogy Pete jól van-e. Tudta, a betegséget akkor sem tudná elmulasztani, ha velük lenne, semmit sem tehetne, de ettől még ugyanúgy aggódott. Vajon a papa mindig fél, vagy egyáltalán, érez-e bármit is, amikor nincs magánál? Amiatt is sajnálta az öreget, hogy nem tud elbúcsúzni a szeretteitől, ha eljön az ideje, mert nem lesz világos az elméje.

Munkából hazafelé elgondolkodott az életén. Azt kívánta, bárcsak közelebb lakna a barátaihoz, hogy csak úgy beugor- hassanak hozzá minden bejelentés nélkül, mint Jeanie tette otthon. Hiányzott neki a papa, Helen, Jeanie és az anyja is, azt kívánta, bárcsak mind együtt lennének!

Az egyetlen, akire megpróbált nem gondolni, de mindig felbukkant, az Pete volt. Libby tudta, aznap ott, az erdei padnál teljesen bolondot csinált magából, amikor annyira csak saját magával volt elfoglalva, hogy nem vette számításba Pete érzéseit. A fiú akkor világosan értésére adta, mit érez, és az akkori szomorúság mindent elárasztóan tört rá most is, mint aznap, amikor az egész történt. Újra meg újra lejátszotta magában azt a beszélgetést, és valahányszor csak rágondolt, egyre rémesebben érezte magát a viselkedése miatt. Ő, egyedül csak ő az oka a saját szomorúságának.

Libby kinyitotta a lakása ajtaját, és belépett. A földre dobta a táskáját, bement egyenesen a hálóba, és az ágyra vetette magát. Kis ideig a mennyezetet bámulta, megpróbált nem gondolkodni, közben a szemével követte a szoba minden részletét, az ablaktól a fűtőtestig, majd a komódig. Azon állt az emlékdoboza. A lány fölállt és kinyitotta a dobozt, kivette belőle a kis kék köves gyűrűt, amit Pete nyert neki, és az ujj ára húzta.

Aztán visszafeküdt az ágyra, a párnába fúrta az arcát, és úgy sírt, mint akkor, sok évvel korábban, amikor otthagyta a kisvárost. Ezúttal azonban még rosszabb volt. Úgy érezte, egy lyuk van a mellkasában, amit nem lehet befoltozni.

Szed össze magad, holnap lesz Trish esküvője, mondta magának, majd ráhúzta a fejére a takarót, és még mindig zokogva megpróbált nem gondolkodni.

- Nem gondolod, hogy a fátyollal együtt túl sok lesz? - kérdezte Trish az igazgyöngy fülbevalóra mutatva a sekrestye tükrében. - Legyen inkább egyszerűbb?

Trish gesztenyebarna haja csigákba volt tűzve a fején, a fátylat egy egyszerű hajpánt tartotta. Sötét hajszíne kellemes kontrasztban volt a fátyol törtfehérjével.

Trish rengeteget beszélt az esküvő szervezéséről, és Libby arra gondolt, vajon a barátnője felfogja-e, milyen szerencsés, és az esküvő után jöhet a családalapítás is. Mindig együtt lehet azzal az emberrel, akivel az egész életét le akarja élni. Libby úgy vélte, az esküvőben az utána következő pillanatok a legboldogabbak.

- Gyönyörű fülbevaló - mondta, majd előhúzta Trish uszályát az asztal alól, és szétteregette a földön.

A székesegyház ódon ablakkeretei mellett beszűrődött a kinti forróság, pirosra festve a násznép arcát. Szerencse, hogy a koszorúslányok vállpánt nélküli ruhát viseltek, és a hajuk is föl volt tűzve. Libby kicsit meglebegtette a halványzöld szaténruha szoknyáját, hogy átjárja egy kis levegő. Nem volt semmi szellő, mint otthon, hogy kicsit enyhítsen a hőségen. Nem tudta csak úgy lerúgni a cipőjét, hogy végigsétáljon egy nagy fa árnyékában, lába alatt érezze a hűvös füvet. Kint tűzött a nap, és a beton még forróbbá tette az amúgy is meleg levegőt.

- Körülbelül két perc - mondta az esküvőszervező, és körbejáratta tekintetét a helyiségben, ellenőrizve, minden rendben van-e. - Foglaljanak helyet.

Libby fölemelte Trish uszályát, hogy a menyasszony meg tudjon fordulni, miközben berakta a másik fülbevalóját is. A nagy kétszárnyú ajtón át beszűrődött az orgonaszó. Eljött az idő.

Trish odahajolt Libbyhez:

- Nagyon örülök, hogy el tudtál jönni az esküvőmre.

Régen Libby ezt úgy értelmezte volna, hogy: én férjhez megyek, te pedig nem. Ezúttal azonban egy csöppet sem zavarta, egyáltalán nem akart versengeni.

- Gratulálok - mondta, és őszintén örült a barátnője boldogságának.

Libby kezében rózsacsokorral ment végig a padsorok között, a rózsák szárát széles fehér szaténszalag fogta össze, és egy Swarovski kristályokkal díszített tű rögzítette. A lánynak mindvégig a nap jelentősége járt a fejében. Akkor döbbent rá a tényre, hogy ez az egész nem a ruhákról, a virágokról vagy a templomról szól, hanem arról az egyvalakiről, akit az ember jobban szeret, mint bárki mást a világon. A bejárathoz érve Libby megfordult, elindult a templom jobb oldalán a helyére, majdnem oda, ahol Trish és Kevin áll majd, hogy kimondják az eskü szavait.

Mintha az egész helyiség üvegből lett volna. A földtől a háromemeletnyi magas plafonig érő ablakok üvegében tükröződtek a lobogó gyertyák. Az asztalokon fehér lenabrosz, a hatalmas vázákból nyári virágözön omlott alá. Trish esküvői fogadásán, egészen az ültetőkártyák kalligráfiájáig minden tökéletes volt. Mire befejeződött a fotózás, már javában ment a fogadás, és Libby végre megpihenhetett kicsit.

Egyedül ült az asztalnál, miközben a párok a táncparkettre igyekeztek. Vajon Pete mit csinálhat most? És a papa jól van? Pete nagyon kimerült, vagy sikerült egy jót aludnia az éjjel? Ezek jártak a fejében, és mivel nem volt kivel beszélgetnie, elővette a koszorúslányként kapott kis borítéktáskájából a telefonját, hogy megnézze, nem jött-e üzenet. De semmi. Vajon Pete ír neki, ha a papával valami baj lesz?

- Libby! - hallotta meg Trish hangját, amire odafordult. A fogadás előtt segített Trishnek levenni a fátylát, és feltűzni az uszályát, így a menyasszony könnyedén odalépett hozzá, karján egy ismeretlen férfival. - Bemutatom Clyde Williamst, a munkatársamat. Mondtam neki, lehet, hogy táncolni szeretnél - tette hozzá, és rákacsintott Libbyre. - Clyde, ő Libby Potter, akiről már meséltem.

Trish mindkettőjükre rámosolygott, majd eltűnt a tömegben, otthagyta Clyde-ot Libby előtt.

- Szia! - mondta a fiú mosolyogva, és leült Libby mellé.

- Szia!

- Honnan ismered Trisht? - kérdezte Clyde.

Látszott, nem tudott semmi jobbat kitalálni. Az esküvőkön mindig ilyenek a beszélgetések, Libbynek aznap már vagy öt hasonlóban volt része.

Clyde egész helyes pasi volt. Őszinte a mosolya, érdeklődő az arca, de a lány még csak ránézni se nagyon akart. Máskor ilyen esetben kihúzta magát, nagyobbakat mosolygott, éppen a legjobbkor tette keresztbe a lábát, kért egy italt, és könnyed társalgásba kezdett, de most nem volt hozzá kedve.

- Az egyik barátnője vagyok - felelte mosolyogva, hiszen nem Clyde tehet arról, hogy rémesen érzi magát.

- Kérsz inni valamit?

- Valójában elég fáradt vagyok - mondta, és nem kellett nagyon megerőltetnie magát, hogy annak is nézzen ki, már maga a beszélgetés is kimerítette. - Nem is érzem jól magam, nemsokára hazamegyek. Sajnálom, de azért köszönöm.

- Semmi gond. Lehet, hogy valahol még találkozunk.

- Talán - felelte Libby, és somolygott magában, mert tudta, melyik „talán”-ra gondolt.

Huszonkilencedik fejezet

Megszólalt Libby ébresztőórája. A lány hallotta, de nem nyitotta ki a szemét. Még mindig furcsa volt újra New Yorkban lennie. Végre berendezkedett, de folyton White Stone-ra és a lakóira gondolt. Az otthon töltött idő különös módon megváltoztatta. Vajon mit csinálhat a papa, és Catherine jól van-e a terhessége elején?

És Pete-nek hogy telnek a napjai?... Tudta, soha többé nem érzi az ölelő karját a csónakban, nem látja a lábujjait, ahogy a stégen az övéi mellett mozgatja, nem fekszik már a függőágyban vele, ahol a kettejük súlya egymás felé gurítja őket. Libby körülnézett a rideg falakon, a kinti épületek szürkesége volt az egyetlen szín, de a könnyeitől alig látott.

Pete azt mondta, bármikor írhat neki, így aztán meg is tette:

Szia, hogy állnak a dolgok? - Írta, majd a Küldés gomb fölött megállt az ujja. Akarja-e Pete egyáltalán, hogy halljon felőle? Nem fogja-e zavarni? A kérdések mázsás súllyal nyomták a vállát. Soha még nem gondolkodott ennyit egy sima üzenet elküldése előtt, de tudni akarta, jól van-e a fiú, és hogy a papa elvan-e. Aztán minden további gondolkodás ! nélkül megnyomta a Küldés gombot, és annyi.

Lecsöpögött a kávé, Libby öntött magának egy bögrével, és leült a nappali sarkában felállított pici asztal mellé. A telefonja még mindig néma volt, kinyitotta hát az újságot, és beleolvasott a divatrovatba.

Visszagondolt, hogyan teltek a napjai New Yorkban, mielőtt hazament: kávézott a barátaival, jótékonysági eseményeken vett részt, hazavitte a benti munkát. Most, mivel még nem alakult ki semmi, amikor nem volt az irodában, nagyon csöndesen telt az élete. Nem először érezte, hogy valami megváltozott, amióta visszament. Még mindig tudott keményen dolgozni, de már nem hajszolta úgy a sikert. Valami más lépett a helyére: haza akart menni, és a szeretteivel lenni.

Becsukta az újságot, amikor rájött, hogy az utolsó három mondatot többször is elolvasta anélkül, hogy egyszer is felfogta volna. Valahol másutt jártak a gondolatai. Hol lehet Pete? Ránézett a telefonjára, még mindig semmi. Kinézett az ablakon a sietős járókelőkre. Valaha ő is egy volt közülük, ám most azon kapta magát, hogy lassabban megy, néha fölnéz, megszemléli

a körülötte levő dolgokat. És állandóan járnak a gondolatai.

Fityegett a telefonja, majdnem megbotlott, annyira sietett fölvenni. Izgatott lett, ahogy meglátta Pete számát, és már olvasta is az üzenetet:

Szia, Libby, rossz híreim vannak. A papa nincs jól. Hívhatlak? Riadtan tárcsázta a fiú számát.

- Mi a baj?

- Szia! - felelte Pete halkan, és nagyot sóhajtott. - Tudod, milyen makacs a papa, ugye?

- Aha, tudom.

- Törékenyek a csontjai. Nem akart orvoshoz menni, de én láttam, hogy valami nincs rendben, így aztán pár napja kértem neki egy időpontot, és elrángattam. Képzeld, törött lábbal járkált! Most gipszben van a lába, mert leesett a kinti lépcsőről, de nem szólt senkinek.

- Jaj, sajnálom - mondta a lány, és úgy érezte, most azonnal fogja magát, és indul a reptérre.

- Alig emlékszik a közelmúltban történtekre - folytatta a fiú fáradt hangon. - Általában nyűgös a demencia miatt. Én mindent megteszek érte, de tényleg egyre nehezebb. Egykét napra, ha emlékszik. Mostanában többször nincs magánál, mint igen.

A papa egyre jobban távolodik tőlük, és Libby nem akarta elszalasztani egyetlen tiszta pillanatát sem.

- Megyek haza. Neked is szükséged van rám, és a papának is. Majd én segítek.

Nem érdekelte sem a munka, sem a kötelességei. Neki éppen annyira szüksége volt rájuk, mint amennyire azoknak szükségük volt az ő segítségére.

- Libby, nem muszáj.

- De akarok. Látni akarom a papát. Megyek.

Az első járattal repült, az anyja várta a richmondi nemzetközi repülőtéren. Libby megmondta a főnökének, Mr. Wiesner-nek, hogy sürgős családi ügyben azonnal haza kell utaznia. Nem hazudott, a papa a családjához tartozik, és szüksége van rá.

- Minden rendben lesz, drágám - mondta Celia, miközben a keskeny kétsávoson hazafelé hajtottak.

Libby egyáltalán nem akart beszélgetni, mert tudta, ha megpróbálja, csak elsírná magát, és félt, hogy nem bírná abbahagyni.

- Minden rendben lesz - mondta az anyja megint, és a szabad kezével megsimogatta Libby karját.

Fura, ahogy az emberek ezt mondják, amikor valami baj van. Nem lesz minden rendben, a papával nem történik csoda, nem lesz jobban. Nem működik az agya.

Megszólalt Libby telefonja, kivette a táskájából, az anyja aggódva nézett rá. Pete írt:

Milyen messzire vagy a háztól? A papa éppen magánál van! Nem vagyok messze, öt perc múlva ott vagyok - Írta vissza.

- Anya elvinnél egyenesen Pete-ékhez, és kitennél? Majd ő hazavisz.

- Persze - felelte Celia, és Libby észrevette, hogy ezúttal nem vágott fintorokat, nyoma sem volt a helytelenítésnek. Csak az aggodalom látszott rajta. Libby örült, hogy otthon van, hogy tudja, találkozik a papával, és beszélgethetnek legalább még egyszer. Tudta, a Pete-tel való találkozástól is meg fog könnyebbülni. Látni akarta, ott lenni mellette, és ahogy csak tud, segíteni neki.

Az az öt perc ötvennek tűnt a lány számára. Majdnem kiugrott a még mozgó kocsiból, mielőtt megálltak volna Pete háza előtt. Már nyílt az ajtó, miközben Libby behajolt a kocsiba, és köszönetét mondott az anyjának. Gyorsan intett még, majd felrohant a lépcsőn. Pete zsebre tett kézzel állt, szemüvegben, mosolyogva. Olyan volt látni, mint amikor a fuldokló levegőt kap.

- Szia! - mondta a fiú. Egyetlen szó volt csupán, ám a szeme többről árulkodott. Nem borotválkozott meg, az aranyszínű borostája hosszabb volt, mint Libby valaha is látta. Pete fáradtnak tűnt, a szeme alatt sötét karikák voltak, de mindennek ellenére mosolygott.

- Szia!

- Mondtam a papának, hogy jössz - szólt, betessékelte a lányt, és becsukta az ajtót. - A nappaliban van.

Az öreg a fotelágyon ült, a lábán takaró, a gipsz kilátszott alóla.

- Libby! - kiáltott fel szívmelengető mosollyal. - Fölkelnék, de...

- Tudom, hallottam - mondta a lány, és megcsókolta a papa arcát. - Hogy vagy?

- Jól, tényleg, tudok járni is, csak ezt a csizmát kell viselnem - mutatott egy nagy fekete merevítő kötésre, amin hatalmas szíjak voltak. - Pete, kisfiam, tudnál adni nekem valamit vacsorára? Éhen halok, nektek meg lesz még rengeteg időtök Libbyvel, ha én elaludtam - tette hozzá, és rákacsintott a lányra.

Libby majdnem elmosolyodott a megjegyzésre, de össze is szorult a szíve. Ő kizárólag a papa miatt jött. Nem kerítheti hatalmába a fiú miatt érzett szomorúság, mert a papára kell tartogatnia minden erejét.

Pete kiment a konyhába, de még visszaszólt:

- Libby, éhes vagy?

- Kösz, nem.

Nem érdekelte, éhes-e, sőt, észre sem vette. Csak a papát akarta látni, és megpróbált semmi másra nem gondolni. Leült mellé a földre, és rákönyökölt az öreg lábtartójára.

- Na, szóval hogy is vagy valójában? Hogy érzed magad?

- Őszintén? Nem a fejemben levő zűrzavar idegesít. Hanem, ha tudni akarod, az foglalkoztat, hogy Anne-nel szeretnék együtt lenni.

Libby a torkában levő gombóc miatt nem tudott erre semmit sem mondani, így csak bólintott.

- Jó életünk volt itt. Boldogok voltunk, de ő átköltözött a másvilágra, én meg itt maradtam, hogy mindenkit megőrjítsek. Vele akarok lenni.

Aznap meglehetősen beszédes volt a papa, ami jó dolog volt, mert Libby még nyelni is alig tudott, annyira fel volt zaklatva. Tudta, ha megpróbálna beszélni, menten elsírná magát. Neki is hiányzott a mama, és bár azt kívánta, bárcsak teljesülne a papa kívánsága, tudta, hogy ez mit jelent. Azt, hogy elveszítené.

A papa fészkelődni kezdett a székben, és a támlának támasztotta a fejét, mintha túlságosan nehéz lenne megtartani. Mosolyogva fordult oda a lányhoz:

- Jól vagyok. A lábam kicsit fájdogál, de amúgy jól érzem magam. Lelkileg nehéz ez a betegség, ennyi. Hát te? Veled mi van?

Libbynek is nehéz volt lelkileg, de ezzel nem akarta zavarni az öreget.

- Megvagyok - mondta.

- Örülök, hogy visszajöttél. Azt hiszem, Pete-nek szüksége van rád - mondta, majd elhallgatott.

Libby nem tudta mivel kitölteni a csöndet. Tudta, ez nem igaz, hiszen Pete világossá tette, hogy nincs rá szüksége. Megvan ő jól Libby nélkül is.

- Elmesélhetek neked valamit? - kérdezte a papa.

No, ez érdekes lesz, gondolta a lány, és bólintott.

- Anne-nek egyszer volt választási lehetősége. Egy itteni férfi, akivel együtt nőttünk fel, már az esküvőnk után megpróbálta elcsábítani Anne-t.

Libby dermedten leste a papa szavait. Pontosan tudta, ki az a férfi, még mindig megvolt a levele. De ami nagyon meglepte, az az, hogy az öreg tudott róla.

- Mitchell Dawsonnak hívták. Annyira csak a karrierjére összpontosított, hogy az első adandó alkalommal elköltözött a városból. A középiskola elvégzése után valamelyik híres egyetemre ment, és ha jól tudom, Chicagóban kapott állást az egyik nagy lapnál. Mindig is tetszett neki Anne, de én is jól ismertem - mondta, és fölhúzta a derekára a takarót. - Chicagóban azonban nagyon szerencsétlennek érezte magát. Gondolom, elsősorban Anne hiányzott neki.

A papa félszegen mozgolódott ültében, és Libby is felült, hogy segítsen, ha szükség lenne rá. Olyan jó volt az öreget olyannak látni, amilyennek ismerte, nem pedig úgy, ahogy Pete mesélt róla. Úgy tűnt, éppen a kellő időben érkezett haza, hogy segítsen Pete-nek, és hogy meghallgassa a papa történetét. Majdnem mintha Anne keze lett volna a dologban.

- És mi történt?

- Mitchell írt Anne-nek egy levelet azzal, hogy megveszi neki a vonatjegyet, csak menjen utána. Ettől az ajánlattól eltekintve jó ember volt, Libby. Anne könnyedén el is hagyhatott volna.

- Jeges teát, papa, vagy vizet kérsz?

- Vizet. Szeretnék aludni az éjjel, és a koffeintől nem tudok.

- Libby, te kérsz valamit?

- Kösz, nem - vágta rá a lány, tovább akarta hallgatni Mitchell történetét.

- És a mama nemet mondott, vagy egyszerűen csak nem reagált a levélre?

- Írt neki egy kedves levelet: „Kösz, de nem.” És utána elmesélte nekem az egészet. Évekkel később megkérdeztem tőle, jól meggondolta-e Mitchell ajánlatát. - A papa arcán széles mosoly jelent meg. - Anne nagyot kacagott erre, és azt mondta: „Ha Mitchellhez megyek feleségül, elveszítettem volna életem nagy szerelmét.” Nekem más sem kellett. A levél még mindig megvan valahol, isten tudja, hol. Arra emlékeztetett, hogy Anne szeretett engem annyira, hogy teljesen őszinte volt hozzám. Ráadásul az is eszembe jutott, hogy lám, a feleségemen még most is megakad mások szeme - mondta, és kacsintott hozzá.

Libby elnevette magát. Annyira jó volt, hogy az öreg megint ilyen, ráadásul életében nem hallott még aranyosabb szerelmes történetet. Az élet minden kapcsolatot megvisel, de Libby akkor pontosan tudta, hogy létezik happy end, van olyan, hogy „boldogan éltek, míg meg nem haltak”.

Pete egy tálcán behozta a vacsorát, a papa pedig megsírogatta Libby karját.

- Ülj át oda a kanapéra, helyezd magad kényelembe.

- Köszönöm, hogy elmesélted ezt a történetet - mondta a lány, és úgy érezte, a szorongása is oldódott kicsit. Tudta, a papa nem mindig ilyen, és hogy lesz ez még nehezebb is.

Szerette volna megállítani az időt most, hogy minden jó: Anne levele már nem nyomasztja többé, a papa elméje világos, és Pete-nek is jó a kedve.

Harmincadik fejezet

Július negyedike volt. Libby már a levegőben érezte az izgatott várakozást, amikor megérkezett a borászatba a tűzijátékra. Nagyon remélte, hogy találkozhat a papával, ha magánál lesz, biztos eljön. Mint mindig. A lány felidézte, ahogy ott üldögélt a pokrócon vagy törölközőn, ami épp akadt, szivarozott és minden arra járóval szóba elegyedett. Libby a mai napig rá gondol, ha megérzi valahol a szivarfüstöt. Magában azért fohászkodott, hogy aznap este jól legyen az öreg. Alig várta, hogy együtt ünnepeljenek, az anyja, a papa, Jeanie, Helen és... Pete egészen biztosan ott lesz.

Nyugtalanság fogta el, amikor a Pete-tel való találkozásra gondolt, hiszen régen is mindig együtt töltötték ezt a napot. Ahogy feltámadt az esti szellő, a fiú védelmezőn mögötte ült, és átkarolta, állát Libby vállán nyugtatva. Együtt nézték a vigasságot, a tűzijáték kénes szaga összevegyült Pete illatával. Ujjaikat összekulcsolták, a lány érezte a fiú leheletét a nyakán. Soha többé nem fogja már ezt érezni... Ezt tudva a mai találkozás még feszültebbé tette.

Libby a bárpult mellett állt, ami egy sor tölgyfa hordón keresztbe tett fényes deszka volt, és a pultos elmagyarázta, milyen bor van a poharában. A pult mögötti falon végig borosüvegek sorakoztak. Libby kortyolt egyet, majd letette a poharát. A pultos ekkor lenvászon szalvétát tekert egy újabb üveg köré, és egy új pohárba abból is töltött a lánynak. Libby azt is megkóstolta, örült, hogy a bor kicsit enyhít a szorongásán.

Ekkor lépett mellé Pete.

- Na, milyenek? - kérdezte a poharakat nézve.

Aznap este Pete valahogy más volt. Ahogy Libby ránézett, már nem azt a fiút látta, akivel sok évvel azelőtt együtt járt. Egy felnőtt férfit látott, aki az erdőben azt mondta neki, hogy már nem akarja őt. És Libby arra is rájött, hogy nem a kölyökbe szerelmes, akit valaha ismert, hanem az előtte álló férfiba. Abba, aki soha nem lehet az övé. Beharapta az alsó ajkát, hogy ne remegjen annyira.

Kinézett a gyepszőnyegre, a nap a látóhatáron lebegett, fénye a verandára vezető üvegajtón áradt be.

- Mind nagyon finom, de nekem ez ízlik - mondta az imént kóstolt desszertborra mutatva.

- Van már helyed?

- Anyám itt van valahol, ő biztos talált helyet. Majd veled odamegyek.

- Adj, kérlek, pár üveggel Libby kedvencéből, Phil - szólt oda Pete a pultosnak, aki kedvesen rájuk mosolygott, és eltűnt a pult mögött.

A leszálló alkonyban az emberek lassan elfoglalták a helyüket a szépen nyírt gyepen. Lejjebb a domboldalon végtelen hosszan szőlőtőkék sorakoztak.

Phil átadott Pete-nek két karcsú palackot, aztán tiszta poharakat rakott ki, és egy Sandy Grove Borászat felirattal ellátott dugóhúzót. Pete az egyik üveget egy törölközőkkel teli szalmatáskába rakta. Fogta a másik üveget, és Libbyvel a nyomában elindult, a poharaik csörögtek a kezében.

Libby hirtelen megállt, ahogy megpillantotta az elé táruló látványt, a pokrócok és törölközők tarka szőttesén egy csomó ismerőst vélt fölfedezni. Jeanie éppen ennivalót szedett elő egy vesszőből font piknikkosárból, és megkínálta Helent is. A papa egy kempingszéken ült, a lábát egy standtáskán nyugtatta. Celia Jeanie mellett foglalt helyet, a ruháját felhúzta a térde fölé, a szandálját lerúgta és maga mellé tette a fűre, kezében egy pohár bort tartott. Emily az egyik törölközőre szórta ki a kislánya játékait, Ryan pedig Charlotte-tal a nyakában körbe-körbeszaladgált és búgott, akár egy repülőgép. Mabel épp abbahagyta a beszélgetést a papával, és kezét a szeméhez tartva a családját kereste. Jeanie, akin fehér napellenző volt, és csillagos-sávos fülbevalót viselt hozzá, volt az első, aki észrevette Libbyt és Pete-et, vadul integetett nekik. Libby elmosolyodott, szinte már nevetett.

Amint odaértek a többiekhez, Pete odaadta a lánynak a borosüveget, lerakta a földre a szatyrát, és kivett belőle két törölközőt. Leterítette Jeanie pokróca mellé.

- Papa, jól vagy? - szólt át a többiek feje fölött az öregnek.

- Remekül, köszönöm. Jó meleg van itt, bent, nálad olyan hűvös van mindig.

- Igen, nagyon kellemes - szólt vissza Pete, és cinkos pillantást vetett Libby felé.

A régi papa csak annyit mondott volna, „remekül, köszönöm”, és a lány tudta, hogy az enyhe ingerültsége a demenciának tudható be. Mégis, miután látta, Pete hogyan reagál, ő sem aggódott. Amikor a papának jó kedve volt, mint most is, Pete igyekezett élvezni a vele töltött perceket. Libby minél többet gondolkodott ezen, annál inkább rájött, hogy Pete-nek igaza van.

A fiú letette a másik törölközőt is a földre. Libby leült Jeanie mellé, és visszaadta Pete-nek a borosüveget, a két poharat pedig a Jeanie kosara mellett álló kis kempingasztalra tette.

- Hiányoztál, szívem - mondta Jeanie, és arcon csókolta Libbyt. - Jól vagy?

-Aha, jól - felelte a lány, miközben Pete odanyújtotta a borospoharát.

Libby elvette, megköszönte, majd odahajolt az anyjához:

- Szia, anya, örülök, hogy itt vagy - mondta, és közelebb húzódott az asszonyhoz.

Celia a lánya vállára hajtotta a fejét.

- Én is örülök.

Charlotte, aki egy kis szünetet engedélyezett az apjának, körülöttük szaladgált, majd megállt Libby mellett.

- Szia, Libby! - intett neki, pici körmei rózsaszínűre voltak lakkozva.

- Szia, Charlotte! Anyukád segített ilyen szépen kifesteni a körmödet?

- Igen, csinos akartam lenni - felelte a kislány, és mosolya nyomán két gödröcske jelent meg az arcán. Felmutatta az ujjacskáit, majd lehuppant Libby mellé, és törökülésben helyezkedett el. - Szép hajad van - mondta Libbynek, miközben a tincseivel játszott.

- Köszönöm.

Bár a kislány az anyjára ütött, tagadhatatlan volt a hasonlósága Ryannel és Pete-tel is. Libby egy pillanatra, csak egyetlen pillanatra arra gondolt: vajon, hogyan nézne ki Pete kislánya, az a kettejük kislánya? Hamar elengedte ezt a gondolatot, túlságosan fájdalmas volt. Hiszen úgysem lesz belőle semmi.

Sajnos megint csak azon járt az esze, mennyire elrontotta ezt a dolgot kettejük között. Egész életében csak magára gondolt, arra, hogy o mit akar, és amikor végül felfogta, mit tett, akkor már késő volt. Megpróbált nem gondolkodni, inkább Charlotte tündéri arcára figyelt. A kislány még mindig Libby hajával játszadozott, apró ujjacskáival csavargatta a lány tincseit. Libby elnézte Charlotte hosszú szempilláit, pici rózsaszín ajkát, tejfehér babaarcát.

- Ugye milyen szép? - szólalt meg Pete mellette, és csak amikor fölnézett, hogy helyeseljen, akkor jött rá, hogy Pete nem hozzá, hanem Charlotte-hoz beszél.

A kicsi bólintott, még mindig nem engedte el Libby haját. Libby gyorsan ivott egy kortyot, nem akarta, hogy pillantása találkozzék Pete-évei. Aznap este megpróbált nem gondolni arra, mit érez Pete iránt, mert tudta, az teljesen fölemésztené, és élvezni akarta a pillanatot. Ez a megjegyzés nagyon kedves volt a fiútól, látszott, szeretne enyhíteni a kettejük közötti feszültségen. Libbyt mindez azonban csak a kettejük soha meg nem valósuló kapcsolatára emlékeztette. Megfeszült a vállizma, szerette volna kimasszírozni a csomót belőle.

Ennek az estének az ünneplésről kellett volna szólnia, ám Libby ehelyett állandóan sírással küszködött, a kiborulás határán volt. Nehéz volt elviselnie, hogy Pete ott van mellette, nem tudta, kibírja-e így az estét. Bonyolult dolog volt csupán barátoknak lenniük, képtelennek érezte magát rá. De kénytelen volt, hiszen Pete csak ennyit kínált neki.

- Éhesek vagytok? - szólalt meg Jeanie, és egy tál krumplisalátát rakott le közéjük. - Egyétek meg mind, azért hoztam.

- Kérnék párat a sonkás pogácsádból, Jeanie - szólalt meg a papa.

- Mindjárt gondoltam, hogy ízleni fog - felelte az asszony, és papírtányérokat osztogatott szét nekik. - Desszertnek csokis keksz van.

Ahogy körbeadták az ennivalót, csipszet, zsemlét, uborkaszeleteket és krumplisalátát, Helen fölemelte a poharát, mire a többiek elhallgattak.

- Szeretnék köszöntőt mondani - szólt térden állva, hogy mindenki lássa. Charlotte is fölemelte a kis csőrös poharát. - Nagyon hálás vagyok, hogy mindnyájan eljöttetek ma este. Legyünk mindig ilyen boldogok, mint ma este - mondta, majd Libbyhez fordult: - Örülök, kicsim, hogy hazajöttél. Egészségetekre!

Libby koccintott Helennel, és ivott a borból. Elnézte a körülötte levők mosolygó arcát, ahogy a poharukat fogták. Nem gondolta volna, hogy újra együtt lesznek. A füvön egy hatalmas sátor alatt, ahol további borosüvegek is sorakoztak, rázendített a zenekar. Pete újra teletöltötte Libby poharát. A lány alig bírt ránézni a fiúra, mert érezte, hogy megtelt a szeme könnyel. Hiszen ezt szeretné: együtt lenni a szeretteivel és Pete-tel. Ez teszi boldoggá. Hogyan is lehetne boldog New Yorkban, ha mindenki, akit szeret, White Stone-ban él? Kortyolt egyet, és igyekezett visszazökkenni a pillanatba.

- Tudtátok - harsant föl a papa hangja, hogy mindenki hallja -, hogy én ezerkilencszázhatvanhárom óta minden évben eljövök? Már akkor is itt voltam, amikor a tűzoltóparancsnokságon rendezték, még mielőtt ez itt meglett volna - mutatott a szőlősorokra. - Emlékszem, amikor Helen annyi idős volt, mint Charlotte. A történelem legmelegebb napja volt az a július negyediké, és vettünk neki fagylaltot, ami megolvadt és végigfolyt a ruháján.

Az öreg mosollyal az arcán nézte a naplementét. Libbynek könnyek gyűltek a szemébe. Elérzékenyült, és nem csak azért, mert mindenki ott volt, akit szeretett, hanem mert a papának visszatért a memóriája. Azon az egyetlen fantasztikus estén a papa emlékezett!

Charlotte elővett egy szappanbuborék-fújót, és ahogy a nap lebukott a horizonton, a buborékok elindultak föl, a kék égbolt felé. A szőlőskert sarkain és a zenekar sátra mellett fáklyák lobogtak. Egyesével jöttek fel a csillagok, és a kék ég lassan feketévé vált. Aztán mintegy varázsütésre minden elcsöndesült, egy nagy durranás és vörös, kék meg aranyszínű csillagocskák sziporkáztak az ég sötétjén, majd sisteregve hullottak alá és semmivé foszlottak. Újabb durranás, újabb tűzijáték. Libby Charlotte-ot nézte, a kislány tágra nyílt szemmel, nyitott szájjal mosolygott, a kezét a fülére szorította.

Amikor az utolsó petárda is az égre szállt, Libby a térdét átfogva ült, kezében egy majdnem üres borospohárral. Nagy izgalmában csak akkor vette észre, hogy Pete ott ül mögötte. A fiú testének melege csak egy kicsit óvta a szellőtől, Libby azt kívánta, bárcsak átkarolná őt. Jeanie a könyökére támaszkodva feküdt, arcát az ég felé fordította. Charlotte Helen ölében ült, a kislány lába a zene ritmusára járt. A papa a nyugszékben szunyókált, Libby nem tudta elképzelni, hogyan képes erre a nagy zajban. Celia Ryannel és Emilyvel beszélgetett.

Libby olyan kitartóan üldözte a tökéletességet, mindent hátrahagyott érte, ám ahogy körülnézett, rájött, hogy mindvégig itt volt az orra előtt.

Amikor vége lett a tűzijátéknak, Helen segített Jeanie-nek összepakolni az edényeket és a pokrócokat. Ryan a karjába vette Charlotte-ot, aki addig egy kis takarón mellette feküdt, és nagyokat pislogott, ahogy próbálta leküzdeni az álmosságát. A kislány azonnal az apja vállára hajtotta a fejét. Emily a táskájába rakta a játékokat, aztán ő is csatlakozott a többiekhez rendet rakni. A papa még mindig aludt, Libby pedig Jeanie-nek segített, de a szeme sarkából Pete-et nézte.

Lassan véget ért az éjszaka, pedig a lány azt szerette volna, ha örökké tart. Riadtan látta, hogy a fiú is szedi össze a holmiját, pedig mellette szeretett volna maradni. Mindig, örökké. Úgy érezte, még egyszer meg kell próbálnia megmagyarázni a helyzetét, különben megőrül a „mi lett volna, ha” állandó érzésétől. A legutolsó alkalomkor mindent rosszul csinált. Bárcsak át tudnám vinni rá az érzéseimet, talán megváltoztatná a véleményét!, gondolta. A lány elkapta Pete karját, és a fülébe súgta:

- Nem maradhatnánk még, miután a többiek elmentek? Beszélnem kell veled.

- Pete, ma én viszem haza a papát - szólalt meg Helen, és halvány mosoly játszott a szája körül, ahogy rájuk nézett. - Örültem, hogy láttalak, Libby.

- Én is - felelte a lány, de még mindig Pete-et nézte a válaszra várva. A fiú arcán semmi sem látszott, de amikor összevillant a tekintetük, bólintott.

Libby annyira feszült volt, hogy alig bírta adogatni a dolgokat Jeanie-nek anélkül, hogy elejtse őket. Égett az egész teste a félelemtől. Rettegett, hogy bolondot csinál magából, rázúdítja az érzéseit Pete-re, aki majd ettől sarkon fordul, és elmegy. Már megint. Libby bizonytalan és ideges volt, ráadásul félt is. De mi a másik lehetőség? Csak úgy utazzon el? De akkor Pete sosem fogja megtudni, hogy mennyire megváltozott. Hevesen vert a szíve, száguldottak a fejében a gondolatok, elpróbálta, mit is akarna mondani. Ezt nem tervezte be. Ösztönösen mondta Pete-nek, hogy maradjon még, mert a szíve mélyén tudta, hogy most van a legjobb alkalom arra, hogy megossza a fiúval az érzéseit.

A vendégek elindultak haza, ők meg elköszöntek Jeanie- től, Celiától és a Bennett családtól, kettesben maradtak a szőlőskert hatalmas gyepszőnyegén, a sok szemét és a pislákoló fáklyák mellett. Pete leült a törölközőre, és a bokájánál keresztbe téve kinyújtotta a lábát. Maga elé nézett, az arca nem árulkodott semmiről. Libby leült mellé. Fölöttük, a ritkásan szállongó füst mögött terült el a lélegzetelállítóan hatalmas fekete égbolt, rajta szétszórva milliónyi csillag. Egyikük sem szólt egy szót sem.

Libby nem akart, mert nem tudta, hogyan is foghatna hozzá. Nagyot sóhajtott, és fölnézett a csillagokra.

Harmincegyedik fejezet

Libby kiválasztott magának egy bizonyos csillagot, és azt nézte, közben arra gondolt, lehet, hogy mire ő látja a fényét, a csillag már ki is hunyt. Remélte, ez nem igaz rá és Pete-re. Igaz, a fiú már megmondta, hogy nélküle folytatja az életét, de nem lehet, hogy ez megváltozhat? Bár rettegett, a lány úgy gondolta, megpróbálja.

- Nem fázol? - kérdezte Pete kicsit csodálkozva.

Virginiában meleg és párás a július, de Libby a könyöke hajlatába dugta az ujjait, mintha melegíteni akarná. Az idegességtől ugyanis jéghidegek volt az az ujjhegyei. Mintha testének minden melege egyenesen az arcába tolult volna. Még a gyomra is megfájdult kínjában.

- Nem - felelte, és kinyújtotta a karját. Belenézett Pete szemébe, és arra gondolt, vajon végig tudja-e ezt csinálni. - Megváltoztam, amióta itthon voltam - kezdett bele, még mielőtt elszállt volna a bátorsága. Kilépett a komfortzónájából.

Ez már bizalmi kérdés, de meg kell kockáztatnia, hogy kimutatja a sebezhetőségét. Még így is lehet, hogy elbukom, gondolta. Ez a helyzet mindennek ellentmondott, amit eddigi életében csinált, mégis helyesebbnek tűnt, mint az összes többi. Meg kell lépnie, így aztán nekilátott, hogy mindent kibeszéljen magából:

- Akármilyen messze is vagyok tőled, csak rád tudok gondolni. Tévedtem, Pete, sok-sok éven át tévedésben voltam. Nem lehetek boldog New Yorkban, mert te nem vagy velem, és annyira hiányzol, hogy már semmi más nem érdekel, sem az állás, sem a lakás. Ehhez képest minden ostobaságnak tűnik. Mondd, nem lehet, hogy te is hasonlóan érzel? Mert ha igen, nem megyek vissza New Yorkba.

Olyan volt, mint régen az abroncshintán kislány korában, hevesen vert a szíve az izgalomtól, tudta, mi lesz a sorsa, ha belecsobban a vízbe. De kész volt ugrani.

Pete elkapta a tekintetét, és nagy levegőt vett, majd lassan fújta ki, és visszanézett a lányra.

- Nézd, te elmentél. Te mentél el. Neked volt szükséged valami másra, hogy elfoglald magad, és ezt a valamit itt nem találtad meg. Most, hogy több mint tíz évet isten tudja, mit hajszolva New Yorkban töltöttél, visszajöttél. Nekem úgy tűnik, hogy unatkozol. - Ránézett a lányra, a szemén látszott, hogy csak úgy száguldanak a gondolatai. - Nem kétlem, hogy valami mást keresel, de nem hiszem, hogy mindenképpen valami valóságos dolog lenne. Úgy érzem, csak egy újabb célt, amit el kell érned.

Libby mélységesen fel volt háborodva. Hát nem érti? Hogyan képzelheti, hogy nem komolyan gondolja? Soha nem kockáztatna ennyit, ha nem lenne teljesen biztos a dolgában.

- Nem unatkozom - mondta. - És szó sincs semmiféle célkitűzésről.

Sűrűn kellett pislognia, hogy visszatartsa a könnyeit. Ugyanis valóban az a látszat, amit Pete mondott. Ő mindig annyira a teljesítményre fókuszált, hogy nem nézett körül, nem vette észre azokat, akik a legtöbbet jelentik neki. Ehelyett mindenkit itt hagyott, és az a tény, hogy ezen nem tud változtatni, szinte elviselhetetlenné tette a bűntudatát. Megtörölte a szeme alatt, hogy még idejében elkapja a könnyeit.

- Ez arról szól, ahogy én érzek irántad.

- Szóval, hogy te hogyan érzel.

Pete fölállt, és elindult a szőlő felé, majd háttal a lánynak megállt egy füves domb aljában.

Libbynek őrülten lüktetett a feje, de muszáj volt elmagyaráznia a fiúnak, hogy megértse...

Pete megfordult.

- Mindig is rólad volt szó. Hogy te hol találod meg a legjobb iskolát, te hol tudsz érvényesülni, és téged mi tesz boldoggá. Szeretnék úgy élni, hogy ne járkálj ki és be az életembe bármikor, amikor neked úgy tetszik.

Libby szeretett volna kinyögni valamit, de képtelen volt rá. Helyette eleredt a könnye, a keze fejével letörölte.

- Tévedsz - mondta.

Mostanáig sosem ő döntött az élete alakulásáról. Nem volt választása, amikor látta elmenni az apját, otthagyva őt. Az anyja úgy nevelte, hogy utálja White Stone-t, ezért aztán kamaszkorában nem is tudta a saját szemével látni. Kényszerítették, hogy versengjen, hogy keményen dolgozzon, hogy az anyja kedvére tegyen. Azt hitte, ő maga választotta az életét, de nem. Egészen mostanáig.

- Nem, nem rólam van szó, hanem arról a férfiról, akit benned látok. És a papáról. Meg arról, hogy soha többé ne szalasszak el egyetlen születésnapot, vasárnapi vacsorát vagy hajókázást sem. Arról szól, hogy azokkal legyek, akiket szeretek.

- És mi van azzal, amit mondtál, hogy neked hajtás meg teljesítmény kell ahhoz, hogy boldog legyél? Mi lesz akkor, ha elkezd ez hiányozni? Nem akarok ott lenni, amikor úgy döntesz, hogy megint kisétálsz az életemből.

Libby felismerte ugyanazt az arckifejezést, amit akkor látott Pete arcán, amikor tizennyolc éves korában elment. Vajon amiatt csalódott, akivé vált? Lehet, sosem volt az a típus, akivel meg akarta osztani az életét. Ahogy ez földerengett előtte, elárasztotta a reménytelenség érzése, és kétségbeesetten kereste, mit tegyen. Ő akart lenni az, akivel Pete este beszélgetni akar, akivel minden idejét tölteni akarja, az lenni, aki nélkül Pete nem tud élni. Gondoskodni akart róla, segíteni a papa körül, ott lenni vele és szeretni őt.

- Nem fogok elmenni - mondta sírástól remegő hangon.

- Nem hiszek neked - mondta Pete halkan, és a fákat nézte.

Libby életében még ekkora fájdalmat nem érzett. Akkor sem, amikor Wade otthagyta, vagy amikor elvesztette az állását. Alig tudott megbirkózni azzal a kínnal, amit most érzett. Hogyan tudná meggyőzni a fiút arról, hogy nem fogja meggondolni magát, mert az életben ennél jobban semmit sem akar?

- Akarod, de csak azért, mert nem kaphatod meg. - Pete arca egészen merev volt. - Azt hiszem, valójában azt sem tudod, mit akarsz, Libby, hiszen még nemrégen csakis New Yorkba vágytál. Most meg itt akarsz lenni - tette hozzá összeszorított szájjal.

- Ne te mondd meg nekem, hogy mit akarok! - csattant föl csípőre tett kézzel a lány. Hiszen Pete nem tudhatja, mi van a fejében. Hogyan is meri feltételezni? Libbynek már remegett a térde a dühtől. Ránézett a fiúra, akinek fáradt és megtört volt az arca.

- Libby, nekem igazi kötelességeim vannak. A papa rám van utalva. Nekem olyasvalaki kell, akiben megbízhatok. Valaki, aki néha arra is odafigyel, hogy én mit szeretnék, és nekem mire van szükségem. Az élet tele van kompromisszumokkal, de te még egyetlenegyszer sem bizonyítottad, hogy tudod, mi az.

Igaza volt. Libby tisztában volt vele, hogy nem adott rá alkalmat, hogy a fiú elhiggye, képes erre. Hiszen kétszer is elhagyta.

- Ha nem vagyok itt, állandóan rád és a papára gondolok - mondta Libby, megfogta a fiú karját, és maga felé fordította. - Annyira aggódom a papa miatt... de miattad is. Meg akarom mutatni neked, hogy számíthatsz rám. Tudom, nem adtam erre okot, de hagyd, hogy bebizonyítsam...

Már nem is tudta, honnan van ennyi könnye, de nem bírta abbahagyni a sírást.

Egy takarítóbrigád érkezett, körbejártak a területen, összeszedték a városiak által otthagyott szemetet. A füvet fehér reflektorfény világította meg, a fáklyákat meg sorra eloltották. Libby látta, de nem érdekelte semmi. Ott állt Pete mellett, a törölközőjük még mindig lent a földön, és a lány csak azért imádkozott, hogy Pete valami csoda folytán meggondolja magát.

Tudta, hamarosan el kell onnan menniük, és nem biztos, hogy lesz még egy ilyen alkalma, hogy kettesben vannak, amikor el tudja mondani, hogyan is érez.

- Nagyon szeretlek. Mindig is szerettelek. Ostoba döntéseket hoztam, hogy másoknak a kedvére tegyek. És igazad van: én magam sem tudom pontosan, mitől voltam boldogtalan, egészen addig, míg vissza nem jöttem, és meg nem láttalak téged, a papát és az anyádat... mindenkit. Rájöttem, hogy veled lenni nagyobb boldogság nekem, mint egy állás vagy egy lehetőség... bármi a világon. Semmit sem akarok, ha nem lehetek veled. Nem érdekel, hol fogunk lakni, és milyen állásom lesz, mert ezeknek nincs jelentőségük. Tudom, hogy boldoggá tudlak tenni, mert semmi mást nem akarok, csak veled, a papával és a családoddal lenni.

Nagy levegőt vett, és elhallgatott. Figyelte a fiú minden mozdulatát, ahogy pislog, ahogy az ujjait mozgatja, mindent, ami árulkodhatna arról, meggyőzte-e Pete-et az érzéseiről.

- Nem tudom, Libby - szólalt meg Pete végre a fejét csóválva. - Most mennünk kell - tette hozzá, és elkezdte összehajtogatni a törölközőket, betette a táskájába, az üres borosüvegeket pedig az oldalzsebébe. Nem mondott semmi mást, a lány meg csak várt.

- Mondd, mit nem tudsz?

A fiú a vállára vette a táskát, és elindult Libby felé. Nem mosolygott, a homlokát ráncolta, az egész teste fáradtnak tűnt.

- Nem tudom, éppen most erre van-e szükségem. Fáradt vagyok. Egy csomó minden van... nekem csak... - Összeszorította az orrnyergét, mintha a fájdalmat akarná megszüntetni. - Nekem egyszerűen csak haza kell mennem. - Elfordult, elindult a kocsija felé, Libby szó nélkül a nyomában.

Akkor sem beszéltek, amikor beültek a kocsiba. Libby a fiú szavain gondolkodott. Pete kapott egy estét, egyetlen estét úgy, hogy nem kellett a papára vigyáznia, az élet realitásai miatt aggódnia, ő pedig így nekiesett. Rémesen érezte magát. Hogy lehet ilyen önző valaki? Most is előbb saját magára gondolt ahelyett, hogy azzal is számolt volna, mit jelenthet Pete-nek egy ilyen beszélgetés. Eggyel több okot adott neki az aggodalomra, még valamit, amin gondolkodnia kell. Nem csoda, ha kimerült.

A kocsi nyitott ablakán behallatszott a tücsökzene, ahogy szó nélkül autóztak hazafelé. Libby szerette volna megsimogatni a fiú arcát, megcsókolni a száját, és megmondani, hogy számíthat rá, hogy mindig is számíthat rá. Úgy érezte, belepusztul abba a gondolatba, hogy talán soha nem lesz alkalma ezt bebizonyítani.

Fogalma sem volt, mi lesz ezután. Teljesen össze volt zavarodva. A White Stone-ban eltöltött idő alatt rájött, hogy nem volt boldog New Yorkban, és ha nem lehet együtt Pete-tel, ha csak néha-néha találkozhatnak, akkor megszakad a szíve. Tehát White Stone-ban sem lehet boldog. Ez elviselhetetlen volt. Pete megállt Celia házánál, leállította a motort, és úgy fordult oda hozzá, ahogy kölyökkorukban. Libby ezúttal azonban nem a kölyköt látta benne, hanem a férfit, akibe szerelmes. Megrettent, mert nem tudta, mit tegyen, a labda Pete térfelén pattogott.

- Hívj fel, ha szükséged van rám, vagy a papának van rám szüksége - mondta, miközben a könnyek már megint égették a szemét. Szipogott, és nem nagyon akart kiszállni.

-Jó, hívlak. Elkísérjelek, vagy rendben lesz minden? Sötét van...

- Jól vagyok - felelte a lány, és kiszállt a kocsiból. Bekönyökölt a nyitott ablakon. - Számíthatsz rám, függetlenül attól, hogy együtt vagyunk-e, vagy sem. Ha szükséged van rám, hívj.

Pete bólintott és beindította a motort.

- Megvárom, míg odaérsz az ajtóhoz - mondta Celia verandája felé bökve a fejével.

Libby ránézett a telefonjára, de semmi. Nem mintha várta volna, de a csend felért egy kínzással. Mivel nem tudta befolyásolni, ijesztően hatott rá. Hirtelen utazott el New Yorkból, az új állását úgy hagyta ott, hogy alig mondott valamit a főnökének, és most itt ül White Stone-ban az anyjánál, és halvány fogalma sincs róla, mit kéne tennie. Eddig mindig volt valami elérhető célja, és amíg tette, amit vártak tőle, sikerült is elérnie azt a célt. Most azonban nem valami célról volt szó, itt az egész életéről volt szó, nem tudta, hogyan viselkedjen. Összeszorult a gyomra, a sav úgy marta, mintha égett volna.

Órák óta nem aludt, a feje lüktetve fájt, a szeme égett. Állandóan felébredt éjjel, rajzottak a fejében a gondolatok, és nagyon nehezen bírt visszaaludni. Megdörzsölte a szemét, azt remélve, hogy az enyhít valamit a szárazságán.

- Kérsz ebédet, szívem? - kérdezte Celia a folyosóról.

Amilyen zaklatott volt mostanában, és összekuszálódott az élete, Libby örült, hogy megint az anyjával lehet. Az is jó volt, hogy a papa is a közelben lakott, és összefuthat minden kedves ismerőssel, akiket New York miatt itt hagyott.

Nem mondta Mr. Wiesnernek, mikor megy vissza, ugyanis fogalma sem volt róla. Az egész most arra emlékeztette, amikor először ugrott le Catherine hintájáról. Azt mondta, nem teszi meg. Nem találta viccesnek, nagyon is ijesztőnek tűnt. Annyi minden balul üthet ki, eltörhet a faág, kibomol- hat a hinta kötése, túl keményen ér vizet... annyi minden történhet. Pete megkérdezte, meg akarja-e tenni, és nemet mondott. Fölidézte, hogy nézett rá akkor a fiú, milyen védelmező, óvó tekintettel.

- Nem kell semmi olyat tenned, amit nem akarsz. Ha úgy döntesz, ugrasz, akkor segítek, de szerintem egyedül is meg tudod tenni.

Libby elnézte, ahogy a többi gyerek egyenként föláll a hintára, repül a levegőben, majd belecsobban a vízbe. Hallotta a kacagásukat, látta, ahogy a napfény megcsillan vizes hátukon, és azt is, mennyire összehozza őket mindez. Őt nem tanították meg arra, hogy így is lehet élni, de nagyon vágyott rá. Megfogta Pete karját, és kérte, segítsen neki felszállni a hintára. Aztán, teljesen magától elrugaszkodott a fától, érezte a gyomrában a lendületet. Fölidézte, ahogy fogja a kötelet, közben Pete-et nézte, aki a tekintetével megnyugtatta, alig észrevehetően bólintott, a szemével jelezte, hogy minden rendben lesz. És akkor gondolkodás nélkül ugrott. Felemelő volt, jó móka, de ijesztő is egyben. Amikor víztől csöpögve kimászott a homokra, és együtt kacagott a többiekkel, a szíve kalapált, de tudta, hogy a fiúnak igaza volt. Igenis, meg tudta csinálni. A nyár hátralevő részében annak a pillanatnak a szabadságából merített erőt.

Arra gondolt, hogy White Stone-ban maradni és az ismeretlent választani nem sokban különbözik ettől. Akkor aggódott, mi az, ami balul üthet ki, de a végén örült a szabadságnak, annak, hogy nem kell valami célra törnie, nincs pontosan kidolgozott terve. Bizonyos értelemben egyszerűen csak létezhet.

- Nem kell ebédet főznöd, de kösz, hogy megkínáltál - szólt vissza, majd fogta a kulcsát, és a vállára vette a táskáját. - Megyek a városba. Hozzak neked valamit?

- Nem, köszönöm - felelte az anyja az ajtóból.

- Azt hiszem, veszek egy szendvicset, és majd olvasok a parkban, ha esetleg szükséged lenne rám.

- Jól hangzik. Erezd jól magad - szólt utána Celia mosolyogva.

Libby bement a városba, és vett magának valamit enni. A parkba érve meglátott egy üres padot, az a jelentéktelen kis pad hirtelen nagy jelentőségre tett szert: az újrakezdés helye lett, egy hely, ahol csak létezhet. Elhatározta, hogy oda ül le olvasni. A nap ragyogott, az égen egyetlen felhő sem látszott. Két madár olyan magasan szállt, hogy éppen olyan kis m betűknek néztek ki, mint amilyeneket gyerekkorában rajzolt. Kibontotta szendvicsét és kinyitotta a könyvet.

Ahogy ott ült, rájött, hogy egyáltalán nem is olvas. A szeme a könyvön, követte a sorokat, de nem fogta fel az értelmüket. Annyira lefoglalták a gondolatai, úgy szeretett volna valami többet mondani Pete-nek, valami többet tenni. Kényszerítette magát, hogy szavanként olvasson, de még így sem értett belőle semmit. Azért továbbra is csak nézte a lapokat, a nap visszaverődött a fehér papírról, a lánynak pöttyök táncoltak a szeme előtt.

Tudta, Pete-tel nem lehet egy e-mailben vagy egy beszélgetés során elintézni a kapcsolatukat. Ez sem újrafestéssel, sem asztalosmunkával nem kijavítható, mint a lakás. Libby nem tudta, mit tegyen, merre induljon el. A szerettei körében akart maradni, de nem érezte magát teljes embernek, míg az, akit a legjobban szeretett, nincs vele. Elképzelni sem tudta, hogy Pete ne legyen mellette, hogy ne lássa azt a szeretetet a tekintetében, hogy ne érezze a kezét a kezében, meg azt, ahogy védelmezőn átöleli. Hogyan is lenne képes bármire?

- Szia!

Libby fölnézett, a pulzusa felgyorsult, pislogott, hogy eltüntesse a szeme előtt táncoló pöttyöket. Ott állt előtte Pete napszemüvegben, a kezében a szendvicsbár zacskója.

- Ma anya vigyáz a papára - mondta. - Volt egy kis szabadidőm, és éppen anyádhoz indultam, amikor megláttalak, ahogy a kávézóból lépsz ki.

Leült a lány mellé, és az előttük levő pázsitot nézte. Libby az ölében tartotta a könyvet, hogy valamivel lefoglalja a kezét, ne lehessen látni, mennyire remeg az idegességtől. Annyi mindent akart mondani, de tudta, hogy amit kellett, azt már elmondta, így aztán nem szólt semmit. Végül is Pete jött ide hozzá, mondja inkább ő, amit akar.

Egy ideig csöndben ültek, míg végül a fiú megszólalt.

- Gondolkodtam a beszélgetésünk óta, és ma meg akartalak keresni, hogy elmondhassam, mi jár a fejemben. - Belenézett Libby szemébe.

A lány fürkészve nézte, hátha látja valami jelét annak, amit gondol, de kénytelen volt kivárni, míg megszólal, mert az arca nem árult el semmit.

- Libby, te megőrjítesz engem - mondta a lány felé fordulva. - Annyira feldühítesz, hogy nem látok a dühtől. Makacs vagy, állandóan jár az agyad, miközben a pillanatban kellene létezned... De tudod, figyeltelek, hogyan bánsz a papával. Vele gondos, kedves vagy. Miatta tetted meg azt a hosszú repülőutat. Tudom, hogy ő számíthat rád.

Kicsit hátravetette a fejét, mintha keresne valamit, de a lány tudta, Pete csak kimerült és fáradt, és rémesen érezte magát, hogy még ő is csak megnehezíti a dolgát.

- Nagyon sajnálom.

Pete ránézett a lányra.

Libby becsukta a könyvet, és lerakta maga mellé a padra.

- Tudom, mennyi dolgod van a papával, és nagyon önző volt tőlem, hogy akár csak meg is említettem, mi az, amit én akarok most. Fontos vagy nekem, csak azt szeretném, hogy tudd.

- Még mindig nem tudom, hogy fog ez az egész működni, de örülök, hogy itthon vagy.

Libby bólintott, megint csak képtelen volt elállítani a sírást. Pete nekidőlt a pad támlájának, és átfogta a lány vállát, Libby érezte az ujjait a karján. Ahogy ott ültek szorosan egymás mellett, érezve testének melegét, Libby azt kívánta, bárcsak több ilyen napja lenne!

Az utolsó héten Libby a papát segített gondozni Pete-nek. Kéthetes felmondási időt kért a Riddick Wiesnernél, és azt tervezte, megkéri Martyt, hogy adja neki vissza a régi állását. Ezenkívül azonban fogalma sem volt, mi fog történni. Nem tudta, hol fog lakni, és mi lesz Pete-tel. Csak élvezett minden egyes napot, ahogy jöttek egymás után.

Pete kijött a partra, kezében két pohár limonádéval, és az egyiket átnyújtotta Libbynek. Libby kortyolt egyet a hideg italból, és közben a Chesapeake öböl sima víztükrét nézte. Pete leült mellé egy székre.

Nincs ennél jobb dolog a világon, gondolta. Ha mellette vagyok, sokkal inkább élek, mint bármikor bármelyik állásomban. Ilyennek kellene lennie az életnek, gondolta. Sehol sem akart jobban lenni a világon, mint Pete oldalán.

- Ez úgy, ahogy van, tökéletes - mondta hangosan, miközben kinézett az öbölre. - A papa mit csinál bent?

- Anyám elvitte egy kicsit a városba.

Csöndben ültek, míg itták a limonádét, aztán a fiú felállt.

- Mutathatok valamit? Bent, a házban.

Libby fölállt, és ment Pete után a parton. Beléptek a házba, végigmentek a folyosón, majd megálltak Pete szobája előtt. A fiú kinyitotta az ajtót, és betessékelte Libbyt. A szoba közepén állt egy csodálatos, fából faragott láda. Hatalmas volt, fényesre lakkozva. Libby soha még ilyen szépet nem látott.

- Eredj, nézd meg.

A lány kinyitotta a hatalmas zárat. A láda majdnem akkora volt, mint egy kocsi csomagtartója, ilyesmiben tartotta az anyja az ő gyerekkori ruháit. Ahogy közelebb hajolt, hogy jobban megnézze a sima, olajosnak tűnő felületet, megcsapta orrát a cédrus illata. A sötét és világos erezetek szépen díszítették a láda tetejét.

- Ezt te csináltad? - kérdezte majdnem suttogva.

Pete bólintott.

- Tudod, mi ez?

- Kelengyés láda?

- A legtöbb ember annak tartaná - felelte a fiú mosolyogva -, de ez egy új emlékdoboz.

Libbyt elöntötte a boldogság erre a gesztusra. Életében először érezte teljesnek magát. Mindig a sikert hajszolta, azt, hogy mi jöhet ezután. Abban a pillanatban azonban rájött, hogy Pete-tel annyi mindent lehetne csinálni. Fölvillant előtte a családja, a Pete-é, és az az érzés, hogy velük lehet. Többé egyiküktől sem kell megválnia.

- Annyi minden megváltozott azóta, hogy együtt gyerekeskedtünk - mondta a fiú. - Akkor még nem tudtuk, hogyan is becsüljük meg azt, amit adni tudunk egymásnak. Az utóbbi pár hónapban láttam, milyen aranyos tudsz lenni a papával, és azt is, hogy a környezetedben levőknek is sokat tudsz nyújtani. Ha te is akarod, hajlandó vagyok megpróbálni, működik-e kettőnk között a dolog.

Rengeteg akadály állt eddig az útjukba, de a végén Libby megkapta azt, amire vágyott, és azt, akit szeretett. Megölelte Pete-et, és arra gondolt, hogy úgy fognak együtt megöregedni, olyan boldogan, mint a papa és a mama. Libby úgy érezte, kész mindent megtenni ezért. Majdnem összeért az arcuk, amikor megszólalt:

- Igen, készen állok rá.

Pete átfogta Libby derekát, ránézett és megcsókolta. Soha még így nem csókolóztak, mert a lány végre érezte, hogy a másik mit érez... nem fogta vissza magát. Megszédítette a fiú fűszeres illata, erős karja, a hátát simogató keze, ajka az ő ajkán. Átkulcsolta a nyakát, olyan közel simult hozzá, amennyire csak lehetett. A középiskolában nem így csókolózott, gondolta Libby, aztán meg azt, hogyan lehetne újra meg újra ilyen csókokat kapni.

Epilógus

- Mi ez, anyu? - kérdezi Ava, ahogy belehajolva Pete kelengyésládájába előhúzza Libby menyasszonyi fátylát. A rózsaszín arcú, barna fürtös kislány, akinek éppen olyan zöld a szeme, mint az apjáé, felpróbálja a fejdíszt, és körbefordul. - Nagyon szép - mondja, ahogy apró ujjaival simogatja a tüllfátylat.

- Te is belebújtál az emlékdobozomba? - kérdi kuncogva Libby - Az a fátylam, amit akkor viseltem, amikor feleségül mentem az apukádhoz.

Éppen úgy mint ahogy az emlékdobozának tárgyai, ez is sok emléket idéz. Régen, a máglyagyújtásnál, aztán július negyedikén a szőlőskertben Libby még nem tudta, látja-e még együtt a többieket. Am nemhogy nem hagyta ott a családot, hanem a részévé vált. És nemcsak a Pete-tel tartott esküvőjükön jött össze a család, ráadásul éppen abban a templomban, amit Anne segített renoválni, hanem Ava születésekor r is, sőt azóta is minden nyáron. Majdnem mindenki ott volt. A papa és a mama már föntről nézték őket, legalábbis Libby így remélte. Megesküdött volna, hogy érzi a jelenlétüket.

Ma is összegyűltek mindannyian. Ava negyedik születésnapját ünneplik, Libby már a fülbevalóját kapcsolja be, miközben Ava az emlékdobozzal játszik.

- Felkészültél a partidra? - kérdi, és mosolyogva nézi a kislányát, aki a megszólalásig hasonlít az apjára.

- Hát te készen vagy-e? - hallatszik Pete hangja az ajtóból. A férfi letérdel, szélesre tárja két karját.

- Apu! - szalad oda hozzá a gyerek, és éppen úgy kulcsolja át a nyakát, ahogy az anyja szokta.

Pete a karjára ülteti a lányát.

- Nézd csak, mit találtam! - mutat fel egy fényképet, az anyja fátylával a fején.

Pete elveszi tőle a fotót, Libby is odalép hozzájuk.

- Ez a te dédnagyapád - magyarázza Pete -, ez az anyu, ez meg én.

Ava közelebbről is megnézi a képet, amit Libby azért tett el az emlékdobozába, mert ez a papáról készült utolsó fénykép. Helen készítette a születésnapján, a parton, amikor Libby először járt itthon. Libbyt a megtalált családjára emlékeztette a kép.

- Mit szeretnél a legjobban a szülinapodra? - kérdezi a lányát.

- Egy kishúgot! - válaszolja a kislány Libby nagy meglepetésére.

Pete felkacag, és megsimogatja Libby hasát.

- Lehet, hogy megkapod, amire vágysz, de nem most azonnal. Azt hiszem, megjött Celia nagyi, elrendezi hátul az asztalokat. Megnézed?

Ava kiszalad, ők meg az ablakból nézik, ahogy a kislány ugrálva odaszalad a nagyanyjához, Bailey-vel, a barna labradorral a nyomában, ami egy játék labdát visz a szájában. Pete odafordul Libbyhez, aki magához húzza, mire a férfi átkarolja és megcsókolja a feleségét.

- Szeretlek. Kimegyünk, megnézzük a többieket?

Libby megvonja a vállát, huncutul ránéz, és még közelebb simul Pete-hez.

- Talán.

Felelős kiadó Matyi Alexandra

Felelős szerkesztő Nemere Ilona
kiadvány magyar változatát Garamvölgyi Gábor tördelte
A borítót Tabák Miklós tervezte

Nyomta a Szekszárdi Nyomda Kft.

Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

ISBN 978 963 266 909 0