„Bár sok SF-szerző próbálja folytatni Robert A. Heinlein örökségét,

Scalzi elképesztően érett első regénye olyan, mintha valóban a nagy öreg mester írta volna...

Ez a virtuóz bemutatkozó munka tisztelgés a műfaj múltja előtt, de azt is megmutatja, miként tudnak a régi, bevett elemek felvillanyozódva megújulni, ha valaki tehetséggel és eredeti gondolatokkal nyúl hozzájuk.”

Publishers Weekly

„Scalzi kikerüli a katonai SF összes kliséjét, és a pörgős akciójelenetek mellett a tudományos részletekre is mindvégig odafigyel.”

San Francisco Chronicle

„Gondolatébresztő regény.”

Entertainment Weekly

„Hihetetlenül okos és végtelenül szórakoztató. A Vének háborúja ragyogó könyv.”

Cleveland Piain Dealer

„Őrülten élveztem a Vének háborúját.

Űrháborús történet pergő akcióval, izgalmas szereplőkkel és még izgalmasabb erkölcsi kérdésekkel egy olyan jövőben, ahol majdnem szívesen élnénk és egy olyan univerzumban ahol nagyon reméljük, hogy nem élünk.”

Ken MacLeod

John Scalzi: Old Man’s War

Copyright ©John Scalzi

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: Old Man’s War Tor Books, New York, 2011

Fordította: Pék Zoltán

A Shakespeare-idézet Mészöly Dezső fordítása

ISBN: 978 61 5504 974 3

Đ

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Kovács Kristóf

Olvasószerkesztő: Dworkyll

Korrektor: Boncz Éva

Készült: az Aduprint Kft. nyomdájában, 2012-ben

Felelős vezető: Tóth Béláné ügyvezető igazgató

Műfaj: Science fiction

I. RÉSZ

EGY

Két dolgot csináltam a hetvenötödik születésnapomon. Meglátogattam a feleségem sírját. Aztán beléptem a hadseregbe.

A kettő közül az előbbi volt a kevésbé drámai. Kathy a Harris Creek temetőben nyugszik, alig egy mérföldre onnét, ahol laktunk és ahol a gyerekeinket felneveltük. Kathyt a temetőben elhelyezni keményebb diónak bizonyult a vártnál: mivel egyikünk sem számított a dologra, egyikünk sem tette meg a szükséges előkészületeket. Megalázó egy temetővezetővel azon vitatkozni, hogy a feleséged miért nem foglalt magának előre sírhelyet. Végül a fiam, Charlie, aki történetesen polgármester, összekoccantott pár kobakot, és megkaptuk a parcellát. Megvan annak az előnye, ha az ember a polgármester apja.

Szóval a sír. Egyszerű és jellegtelen, nagy sírkő helyett csak egy apró fejfa van rajta. Kontraszt gyanánt ott nyugszik mellette Sandra Cain, akinek hatalmas síremléke csiszolt gránitból készült, az elejére rágravírozták Sandra gimnáziumi fényképét és egy csöpögős idézetet Keatstől az ifjúság és a szépség haláláról. Jellemző Sandrára. Kathy jót derült volna rajta, hogy Sandra parkol mellette a böhöm drámai sírkövével; Sandra ugyanis egész életében szórakoztatóan passzív-agresszív versengést folytatott vele. Ha Kathy egy tortát vitt a helyi jótékonysági sütiárusításra, akkor Sandy hármat, és cseppet sem visszafogottan füstölgött, ha Kathyé kelt el előbb. Kathy megkísérelte úgy megoldani a problémát, hogy megvette Sandy egyik tortáját. Nehéz megmondani, hogy Sandra szemszögéből ez segített vagy rontott a dolgon.

Azt hiszem, Sandy sírkövét vehetjük az utolsó szónak a kérdésben, a végső adunak, amit nem lehet megkontrázni, mivel ugye Kathy már meghalt. Másrészről viszont nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna látogatót Sandynél. A halála után három hónappal Steve Cain eladta a házat, és elköltözött Arizonába. Olyan széles vigyor volt a képén, mint az autópálya. Egyszer küldött nekem egy lapot; összeállt ott lent valami nővel, aki ötven évvel korábban a pornósztárságig vitte. Miután ezt megtudtam, hetekig mocskosnak éreztem magam. Sandy gyerekei és unokái a szomszéd városban éltek, de amennyit az anyjuk sírját látogatták, akár Arizonában is lehettek volna. Sandy Keats-idézetét a temetés óta nem olvasta rajtam kívül más, és én is csak futólag, ahogy elballagtam előtte a feleségemhez.

Kathy kövén ott áll a neve (Katherine Rebecca Perry), az évszámok és annyi: Szeretett feleség és anya. Ahányszor meglátogattam, mindig többször elolvastam ezt a mondatot. Nem tudtam megállni. Ez a négy szó olyan elégtelenül, ugyanakkor olyan tökéletesen összefoglalja az életét. Semmit nem árul el őróla, semmit arról, hogyan élte a napjait vagy hogyan dolgozott, mi érdekelte vagy hová szeretett utazni. Sosem tudnád meg, mi volt a kedvenc színe, hogyan szerette hordani a haját, hogyan szavazott, volt-e humorérzéke. Semmit nem tudnál meg róla azonkívül, hogy szerették. És valóban szerették.

Ő pedig úgy gondolná, hogy ez bőven elég.

Gyűlöltem idejárni. Gyűlöltem a tudatot, hogy aki negyvenkét évig a feleségem volt, már nincs többé, hogy egy szombat délelőtt az egyik pillanatban még a konyhában volt, gofritésztát kevert és a perpatvarról mesélt a könyvtárbizottság előző esti ülésén, a következő pillanatban meg a padlón vonaglott, ahogy a szélütés lecsapott az agyára. Gyűlöltem, hogy azok voltak az utolsó szavai: „Hová a fenébe is tettem a vaníliát?”

Gyűlöltem, hogy én is olyan öregember lettem, aki temetőbe jár a halott feleségét látogatni. Amikor (sokkal) fiatalabb voltam, olykor-olykor megkérdeztem Kathyt, mi értelme ennek. Az az oszló hús- és csonthalom, ami valaha egy ember volt, már nem ember, csak egy oszló hús- és csonthalom. Az ember nincs többé – a mennybe vagy a pokolba került, valahová vagy sehová. Ennyi erővel egy marhaoldalast is látogathatnék. Aztán megöregszel, és ugyanezt gondolod. Csak már nem érdekel. Ennyid maradt.

Akármennyire utáltam a temetőt, azért örültem is, hogy van. Hiányzott a feleségem. A hiányát könnyebb volt elviselni a temetőben, ahol mindig is halott volt, mint az összes olyan helyen, ahol élt.

Nem maradtam sokáig; sose maradtam sokáig. Csak amíg megéreztem azt a szúrást, ami közel nyolc év után is éles, azt, ami egyúttal arra emlékeztet, hogy van más dolgom is, mint egy temetőben ácsorogni, akár egy átkozott vén bolond. Amint ez a szúrás belém sajdult, megfordultam és távoztam, körül se néztem. Tudtam, hogy utoljára járok a temetőben, a feleségem sírjánál, de nem akartam túl sok energiát áldozni arra, hogy az emlékezetembe véssem. Ahogy már mondtam, ezen a helyen mindig is halott volt. Nem sok pluszt ad, ha erre emlékezem.

Bár most, hogy belegondolok, a bevonulás se volt annyira drámai.

A város, ahol éltem, olyan kicsi volt, hogy még toborzóirodát se érte meg fenntartani. El kellett autóznom Greenville-be, a megyeszékhelyre, hogy felcsaphassak katonának. A toborzóiroda egy keskeny kirakatú helyiség volt egy jellegtelen plázában; az egyik oldalán állami italbolt, a másikon tetoválószalon. Attól függően, milyen sorrendben mentél végig rajtuk, másnap felébredve komoly slamasztikában találhattad magad.

Az iroda belülről még ennél is kevésbé volt vonzó, már ha ez lehetséges. Volt benne egy íróasztal, azon számítógép és nyomtató, mögötte egy ember, előtte két szék. A fal mellett még hat szék sorakozott, előttük egy kis asztalon brosúrák és a Time meg a Newsweek régebbi számai. Kathyvel persze tíz évvel korábban már jártunk itt; gyanítottam, hogy semmi nem mozdult, semmi nem változott, beleértve a magazinokat. Az emberanyag viszont újnak tűnt. Legalábbis nem emlékeztem, hogy a korábbi toborzótisztnek ekkora haja lett volna. Vagy ekkora melle.

Amikor beléptem, a nő nagyban gépelt valamit, fel se nézett. – Egy pillanat – motyogta pavlovi reflexként az ajtónyitásra.

– Csak nyugodtan – mondtam. – Látom, sokan vagyunk. – Harmatos szarkazmusom süket fülekre talált, amit az utóbbi pár évben már megszoktam; jó volt látni, hogy hozom a formámat. Leültem az íróasztal elé, és vártam, hogy befejezze azt a nagyon sürgős dolgát.

– Jön vagy megy? – kérdezte. Még most sem nézett rám.

– Tessék?

– Jön vagy megy? – ismételte. – Jön, hogy aláírja a bevonulási szándéknyilatkozatot, vagy megy megkezdeni a szolgálatot?

– Á. Mennék, ha lehet.

Erre végre rám nézett, kancsalítva vizsgált az igencsak tanár nénis szemüvegén át. – Maga John Perry – állapította meg.

– Én vagyok. Honnét tudta?

A képernyőre nézett. – A legtöbben a születésnapjukon vonulnak be, pedig utána még hivatalosan van egy harmincnapos türelmi időszak. Ma csak három születésnaposunk van. Mary Valory már telefonált, hogy meggondolta magát. És ránézésre azt mondanám, maga nem Cynthia Smith.

– Örömmel hallom.

– És mivel nem a szándéknyilatkozatot aláírni jött – folytatta, ismét csak ignorálva a humoromat –, joggal feltételeztem, hogy maga John Perry.

– Lehetnék egy öregember, aki csak betévedt egy kis diskurálásra – vetettem fel.

– Ide nem sok olyan jut el. Elijesztik őket a sátántetoválásos fiatalok a szomszédban. – Végre eltolta maga elől a billentyűzetet, és most már a teljes figyelmét nekem szentelte. – Akkor hát igazolványt kérnék.

– De már tudja, ki vagyok – emlékeztettem.

– Azért menjünk biztosra. – Ezt a mosoly legcsekélyebb árnyéka nélkül mondta. A jelek szerint nem marad következmények nélkül, ha az ember nap mint nap szószátyár trottyokkal vesződik.

Odaadtam a jogosítványomat, a születési anyakönyvi kivonatomat és az igazolványomat. Elvette, majd az íróasztalból elővett egy tenyérszkennert, csatlakoztatta a számítógépbe, és felém csúsztatta. Ráhelyeztem a tenyeremet, és megvártam, amíg a szkenner letapogatja. Akkor visszavette az olvasót, és lehúzta az oldalán a kártyaigazolványt, hogy passzol-e a lenyomathoz. – Maga John Perry – jelentette ki végül.

– Öles léptekkel haladunk – mondtam.

Ezt is ignorálta. – Tíz évvel ezelőtt ön részt vett egy sorozási felvilágosító előadáson a Gyarmati Véderőt illetően, ahol is ellátták információkkal a bevonulással járó kötelmekről és feladatokról – mondta olyan hangon, ami arra utalt, hogy naponta minimum egyszer ellitániázza, mindennap, egész életében, amióta itt dolgozik. – A közbeeső időben pedig újabb emlékeztető anyagokat kapott az önre váró kötelezettségekről és feladatokról. Jelen pillanatban szeretne pluszinformációt és emlékeztető prezentációt, vagy kijelenti, hogy tökéletesen tisztában van az önre váró kötelezettségekkel és feladatokkal? Tudnia kell, hogy nem jár büntetés sem azért, ha emlékeztetőt kér, sem azért, ha úgy dönt, eláll a bevonulási szándékától.

Eszembe jutott a felvilágosító előadás. Az első részében egy rakás nyugdíjas üldögélt összecsukható székeken a Greenville Közösségi Házban, és fánkot zabálva hallgatta a GYV egyik apparatcsikját, aki az űrbéli gyarmatok történetéről gagyogott. Aztán a fickó szórólapokat osztott ki a GYV életéről, ami szakasztott olyannak tűnt, mint bármelyik katonaságé a világon. Amikor a kérdésekre került a sor, kiderült, hogy ő valójában nem is a GYV tagja, csak felbérelték, hogy tartson előadásokat a Miami-völgy környékén.

Az eligazítás második része egy rövid orvosi vizsgálatból állt: bejött egy orvos, vért vett, a számba túrt egy vattával, hogy sejteket vegyen, majd koponyaröntgent csinált. A jelek szerint megfeleltem. Azóta évente egyszer postán megkaptam ugyanazt a szórólapot, amit ott. A második évtől kezdve olvasatlanul kidobtam őket.

– Tisztában vagyok velük – feleltem.

Bólintott, az íróasztalból elővett egy papírlapot meg egy tollat, és átnyújtotta. A papíron volt jó pár bekezdés, mindegyik alatt hely az aláírásnak. Felismertem: aláírtam egy nagyon hasonlót tíz éve, amivel megértettem és elfogadtam, mi vár rám tíz év múlva.

– Sorban felolvasom önnek mindegyik pontot – mondta a nő. – Minden egyes pont után, ha megérti és elfogadja, amit hallott, kérem, írja a nevét és a dátumot közvetlen a bekezdés alatti vonalra. Ha kérdése van, kérem, az adott pont elolvasása után tegye fel. Ha nem érti vagy nem fogadja el, amit hallott, ne írja alá. Érti?

– Értem.

– Remek – mondta. – Első pont. Alulírott megértem és elfogadom, hogy szabad akaratomból és elhatározásomból, külső kényszer hatása nélkül, önként beállók a Gyarmati Véderőhöz nem kevesebb, mint kétéves szolgálatra. Tudomásul veszem továbbá, hogy a szolgálati időmet háború vagy szükséghelyzet esetén a Gyarmati Véderő egyoldalúan meghosszabbíthatja, maximum nyolc évvel.

Bár az „összesen tíz év” záradék nem volt újdonság a számomra – egyszer-kétszer csak elolvastam, amit küldtek–, azért átfutott a fejemen, vajon hányan siklottak el felette, és akik nem, azok közül is hányan vették komolyan azt, hogy tíz évre bennragadhatnak. Én arra gyanakodtam, hogy a GYV nem kérne tíz évet, ha nem lenne rá tényleg szüksége. A Karanténtörvény miatt nem sokat hallunk a gyarmati háborúkról. Amit viszont hallunk, abból világos, mint a nap, hogy az univerzumban nincs béke.

Aláírtam.

– Második pont: Tudomásul veszem, hogy önkéntes jelentkezésemmel a Gyarmati Véderőhöz beleegyezem abba, hogy fegyvert viselek és használok a Gyarmati Szövetség ellenségei ellen, ami más emberi fegyveres erőt is jelenthet. Szolgálatom ideje alatt nem tagadom meg a fegyverviselést és -használatot, amikor arra parancsot kapok, és nem tiltakozom ellene vallási vagy erkölcsi alapon azért, hogy elkerüljem a harci bevetést.

Hányan állnak be a seregbe önként, aztán tagadják meg a szolgálatot lelkiismereti okokra hivatkozva? Aláírtam.

– Harmadik pont: Megértem és elfogadom, hogy elöljáróim által a számomra kiadott parancsokat és utasításokat a legjobb tudásom szerinti minőségben a lehető legrövidebb idő alatt végrehajtom, a Gyarmati Véderő Általános Szabályzatának megfelelően.

Aláírtam.

– Negyedik pont: Tudomásul veszem, hogy a Gyarmati Véderőhöz való önkéntes jelentkezésemmel beleegyezem minden olyan orvosi, sebészeti vagy egyéb terápiás kezelés vagy eljárás alkalmazásába, melyet a Gyarmati Véderő szükségesnek tart a harckészségem fokozására.

Kibújt a szög a zsákból: ezért jelentkezett minden évben önként számtalan hetvenöt éves.

Egyszer azt mondtam a nagyapámnak, mire annyi idős leszek, mint ő, ki fogják fundálni; hogyan nyújtsák meg drámaian az ember élethosszát. Kinevetett, azt mondta, annak idején ő is ezt hitte, és tessék, most itt van öregen. És én is ide jutottam. Az öregséggel nem az a baj, hogy egyik istenverte dolog jön a másik után – hanem hogy minden istenverte dolog egyszerre jön, állandóan.

Az öregedést nem lehet megállítani. A génterápia, a szervátültetés, a plasztikai sebészet megtette a magáét, de az öregség mégis utolér. Ha új tüdőt kapsz, a szíved egyik billentyűje áll le. Ha új szívet kapsz, a májad dagad akkorára, mint egy felfújható gyerekmedence. Cseréltesd ki a májad, és a stroke intéz el. Ez az öregedés adu ásza: az agyat még most sem tudják pótolni.

A várható élethossz már jó ideje felkúszott a kilencvenéves határig, és azóta is ott stagnál. Kihoztunk magunkból mindent, amit lehetett, de aztán Isten megmakacsolta magát. Az emberek tovább élhetnek, és tovább is élnek, csakhogy öregemberként élik azokat az éveket. Ebben nem változott igazán semmi.

Mert nézzük! Amikor huszonöt, harmincöt, negyvenöt vagy akár ötvenöt vagy, még úgy érzed, előtted az élet. Amikor hatvanöt leszel, és az út végén már látszik a közelgő testi hanyatlás, ez az „orvosi, sebészeti vagy egyéb terápiás kezelés és eljárás” kezd érdekesen hangzani. Aztán hetvenöt leszel, a barátaid meghaltak, legalább egy fontos szervedet már kicserélték; éjjel négyszer kelsz fel pisálni, nem tudsz úgy felmenni a lépcsőn, hogy ki ne fulladnál – és még azt mondják, hogy a korodhoz képest jól tartod magad.

Az, hogy ezt becseréld tízévnyi új életért egy háborús övezetben, bizony egyre inkább pokoli jó üzletnek tűnik. Főleg mert ha nem teszed meg, tíz év múlva nyolcvanöt leszel, és szakasztott olyan, mint egy mazsola: töppedt és ráncos. Csak persze a mazsolának sose volt prosztatája.

Hogy a GYV hogyan tudja visszafordítani az öregedést? Itt lent senki nem tudja. A földi tudósok nem tudják megmagyarázni és nem tudják utánozni, pedig derekasan próbálkoznak. A GYV nem képviselteti magát a bolygón, szóval nincs veterán, akit kérdezhetnénk. A GYV csak közvetítőkön keresztül toboroz, úgyhogy a telepesek sem tudják, még ha meg is tudnánk őket kérdezni, amit ugye nem tudunk. Akármilyen eljárást végez a GYV, azt az űrben végzi el, a GYV saját fennhatósága alatt, messze a globális és nemzeti kormányok árgus tekintetétől. Szóval nem segít sem Samu bácsi, sem senki más.

Rendre előfordul, hogy egy kormányzat, elnök vagy diktátor felfüggeszti a GYV toborzási jogát, amíg az fel nem fedi a titkát. A GYV sosem vitatkozik; nemes egyszerűséggel csomagol és odébbáll. Aztán abban az országban az összes hetvenöt éves polgár hosszú külföldi vakációra megy, ahonnét sosem tér vissza. A GYV nem magyarázkodik, nem érvel, nem célozgat. Ha meg akarod tudni, hogyan teszik fiatallá az embert, kénytelen vagy bevonulni.

Aláírtam.

– Ötödik pont: Tudomásul veszem, hogy önkéntes jelentkezésemmel a Gyarmati Véderőhöz megszüntetem állampolgárságomat az illetékes nemzeti-politikai államalakulatban, esetemben az Amerikai Egyesült Államokban, valamint lemondok a tartózkodási jogomról, amely révén a Föld bolygón élhetek. Tudomásul veszem, hogy ettől a pillanattól állampolgárságom a Gyarmati Szövetséghez, azon belül a Gyarmati Véderőhöz köt. Továbbá elfogadom, hogy helyi állampolgári és tartózkodási jogom megszűnésével tilos visszatérnem a Földre, és letöltött szolgálati időm után átkerülök a Gyarmati Szövetség és/vagy a Gyarmati Véderő által lakóhelyül nekem kijelölt gyarmatbolygóra.

Összefoglalva: többé nincs visszaút. Ez a Karanténtörvény hozadéka, melyet a Gyarmati Szövetség és a GYV azért léptetett hatályba, legalábbis a hivatalos indoklás szerint, hogy megóvják a Földet a további olyan xenobiológiai katasztrófáktól, mint a „vaszekunda” volt. A Földön akkor mindenki támogatta a törvényt. Vicces, milyen szűk látókörű lesz a bolygó, ha a hímpopuláció harmada egy év leforgása alatt elveszti a nemzőképességét. Az emberek most más kevésbé lelkesednek érte – megcsömörlöttek a Földtől, látni akarják a világegyetemet, és már mind elfelejtették a gyermektelen Walt nagybácsit. Csakhogy a GYSZ-en és a GYV-n kívül más nem rendelkezik olyan űrhajóval, ami képes a csillagközi utazást lehetővé tevő ugrásra. Ez van.

(Így aztán nem oszt, nem szoroz, hogy beleegyezel-e abba, hogy oda mész, ahová a GYSZ mondja – mivel csak nekik vannak hajóik, oda mész, ahová visznek. Csak nem fognak téged a kormányhoz engedni?)

A Karanténtörvény és a csillagközi utazás monopóliumának pedig az a mellékhatása, hogy lehetetlenné teszi a Föld és a gyarmatok közötti (és az egyes gyarmatok közötti) közvetlen kommunikációt. Egy gyarmatról csak úgy lehet értelmes időben választ kapni, ha rábízod az üzenetet egy ugróhajóra; a GYV bolygókormányzati üzeneteket és adatokat még csak-csak továbbít, de mindenki más szívhatja a fogát. Feldobhatsz a tetőre egy tányérantennát, hátha elcsípsz kommunikációs jeleket a gyarmatokról, de még az Alfa, a Földhöz legközelebbi gyarmat is nyolcvanhárom fényévre van. Ez kicsit megnehezíti a csillagközi pletykálkodást.

Sosem kérdeztem, de szerintem ez a záradék készteti hátraarcra a legtöbb embert. Egy dolog, hogy megint fiatal akarsz lenni; az viszont teljesen más tészta, hogy hátat fordítasz mindennek, amit ismersz, mindenkinek, akit szeretsz, és minden tapasztalatnak, amire szert tettél a hét és fél évtized alatt. Kurázsi kell hozzá, hogy búcsút mondj az egész életednek.

Aláírtam.

– Hatodik pont. Az utolsó – mondta a toborzó hölgy. – Megértem és elfogadom, hogy hetvenkét órával ennek a nyilatkozatnak az aláírása vagy a Föld elhagyása után, attól függően, melyik következik be előbb, jogi szempontból elhunytnak fogok számítani minden érintett hivatal és politikai intézmény, ebben az esetben az Egyesült Államok és Ohio állam számára. Minden hátrahagyott vagyontárgyam a hagyatéki törvénynek megfelelően kerül elosztásra. Minden törvényi kötelezettség és felelősség, amely a halállal jog szerint megszűnik, megszüntetésre kerül. Minden jogi adat, akár előnyös, akár hátrányos, törlésre kerül, és a törvény szerint minden tartozás megszűnik. Tudomásul veszem, hogy ha nem rendelkeztem még vagyontárgyaimról, kérésemre a Gyarmati Véderő jogi és gazdasági tanácsadót bocsát rendelkezésemre, hogy ezt hetvenkét órán belül megtehessem.

Aláírtam. Hetvenkét órám maradt ebből az életből. Úgymond.

– Mi történik, ha nem hagyom el a bolygót hetvenkét órán belül? – kérdeztem, ahogy visszaadtam a papírt a tisztnek.

– Semmi – vette el. – Csak mivel jogilag halott, minden ingóságát szétosztják a végakaratának megfelelően, az egészségügyi és az életjáradékát törlik vagy örököseinek adják, és mivel maga jogilag halott, jogi értelemben semmilyen védelmet nem élvez a rágalmazástól a gyilkosságig semmilyen bűncselekmény ellen.

– Szóval ha valaki odajön hozzám az utcán, és megöl, megússza jogi felelősségre vonás nélkül?

– Nem egészen. Ha valaki megpróbálja megölni, miközben jogilag halott, akkor itt Ohióban, azt hiszem, „kegyeletsértés” miatt bíróság elé állíthatják.

– Lenyűgöző.

– Általában azonban nem jut ilyen messze a dolog – folytatta még zavaróbb közömbösséggel. – A következő hetvenkét órában bármikor meggondolhatja magát. Csak telefonáljon be. Ha nem vagyok itt, az automata rögzíti a nevét. Amint megbizonyosodtunk róla, hogy valóban ön akar elállni a bevonulástól, a további kötelezettségei alól mentességet kap. Csak azt ne feledje, hogy soha többé nem jelentkezhet. Ez egy egyszeri ajánlat.

– Értem – bólintottam. – Maga esket fel?

– Nem. Én csak továbbítom a nyomtatványt, és odaadom a jegyét. – Újra visszafordult a számítógépéhez, pár percig gépelt, majd megnyomta az ENTER-t. – A számítógép most készíti a jegyét. Egy pillanat az egész.

– Rendben. Kérdezhetek valamit?

– Férjnél vagyok – felelte.

– Nem ezt akartam kérdezni. Miért, állandóan ajánlatokat tesznek önnek?

– Állandóan. Nagyon bosszantó.

– Sajnálom. – Bólintott. – Azt akartam kérdezni, maga találkozott-e valakivel, aki valóban a Véderő tagja?

– Úgy érti, az önkénteseken kívül? – Bólintottam. – Nem. A GYV-nek van itt lent egy cége, az foglalkozik az önkéntesekkel, de mi ténylegesen nem vagyunk tagja a testületnek. Szerintem még az igazgató sem. Az információt és az anyagokat a Gyarmati Szövetség nagykövetségétől kapjuk, nem közvetlen a GYV-től. Szerintem ők sosem jönnek a Földre.

– Nem zavarja, hogy olyan szervezetnek dolgozik, amit nem is ismer?

– Nem. A munka jó, a fizetés pedig meglepően jó, pláne ha belegondol, mennyire kevés pénzt öltek a dekorációba. Miért, maga meg olyan szervezetbe lép be, amit nem ismer. Magát nem zavarja?

– Nem – vallottam be. – Öreg vagyok, a feleségem meghalt, nincs már semmi, ami idekössön. Maga is beáll, ha elérkezik az az idő?

Vállat vont. – Engem nem zavar az öregség.

– Amikor fiatal voltam, engem se zavart – mondtam. – Öregnek lenni viszont már zavar.

A számítógép halkan zümmögött, és kipottyantott egy névjegykártyaszerű lapot. A nő felvette és nekem adta. – Ez a jegye – mondta. – Rajta van, hogy maga John Perry önkéntes. Ne veszítse el. A sikló innét az iroda elől indul három nap múlva a daytoni reptérre. Reggel pontban nyolc harminckor indul, javasoljuk, hogy legyen itt időben. Egyetlen kézitáskát engednek, jól gondolja meg, mit szeretne magával vinni.

– Daytonból a tizenegyes géppel Chicagóba repül, majd onnét a délután kettes Delta-járat viszi Nairobiba. Ott kilenc órával korábban van, vagyis helyi idő szerint éjfél körül érkezik meg. A GYV egy képviselője várja, és választhat, hogy vagy rögtön a hajnali kettes paszulyjárattal felmegy a Gyarmati Állomásra, vagy pihen egyet és megy a kilencessel. Attól kezdve a GYV kezében van.

Elvettem a jegyet. – Mit csináljak, ha valamelyik járat késik? Vagy ha törlik?

– Öt éve dolgozom itt, azóta egyik sem késett soha egyetlen percet sem – felelte.

– Hű. Gondolom a GYV vonatai is menetrend szerint járnak.

Üres tekintettel nézett rám.

– Tudja, amióta itt vagyok, egyfolytában viccelni próbálok – mondtam neki.

– Tudom – válaszolt. – Sajnálom, a humorérzékemet gyerekkoromban műtétileg eltávolították.

– Ó.

– Vicceltem. – Felállt és kezet nyújtott.

– Ó. – Felálltam, kezet ráztam vele.

– Gratulálok, újonc – mondta. – Sok szerencsét odakint a csillagok között. És ezt komolyan mondom – tette hozzá.

– Köszönöm, jólesik.

Bólintott, leült, szeme a számítógép képernyőjére szegeződött. Leléphettem.

A plázából kilépve észrevettem egy idősebb nőt, aki a parkolón keresztül a toborzóiroda felé tartott. Odamentem hozzá. – Cynthia Smith? – kérdeztem.

– Igen. Honnét tudja?

– Boldog születésnapot – mondtam, és felmutattam az égre. – Talán még találkozunk.

Megértette és elmosolyodott. Végre valakinek sikerült mosolyt csalnom az arcára. Nincs minden veszve.

KETTŐ

Nairobi egykettőre elmaradt alattunk; kimentünk a fülke szélére, mintha egy panorámaliftben lennénk (és persze a „paszulyjárat” pontosan az is), és figyeltük, ahogy a Föld egyre lejjebb süllyed.

– Innét olyanok, mint a hangyák! – vihorászott mellettem Leon Deak. – Fekete hangyák!

Elfogott a vágy, hogy kitárjam az ablakot, és kihajítsam Leont. Sajnos nem volt ablak; a paszulyjárat „ablaka” ugyanabból a gyémántkompozitból készült, mint az egész fülke, csak épp átlátszott, hogy az utazók leláthassanak. A fülke légmentesen zárt, ami kapóra jön pár perc múlva, amikor olyan magasan leszünk, hogy az ablak kitárása robbanásszerű dekompressziót és fulladásos halált jelentene.

Vagyis Leon hirtelen, váratlan visszatérése a Földre elmarad. Nagy kár. Leon úgy rám tapadt Chicagóban, mint egy zsírtól-sörtől dagadt kullancs; nem tudtam hova lenni a csodálkozástól, hogy valaki, akinek a vére egyértelműen félig disznózsír, megérte a hetvenöt évet. A nairobi repülőút jó részét azzal töltöttem, hogy hallgattam a szellentéseit és meglehetősen baljós elméleteit a gyarmatok faji összetételéről. A monológ kellemesebb része a fingás volt; még sosem akartam ennyire fejhallgatót venni repülőúton.

Azt reméltem, le tudom rázni azzal, hogy az első paszullyal lelépek Nairobiból. Olyan alaknak néztem, akire ráfér a pihenés, miután egész nap szorgosan eregetett. Persze nem volt ilyen mázlim. Már a puszta gondolatba belebetegedtem, hogy még hat órát töltsék Leon és fingjai társaságában; ha a paszulyfülkének lett volna ablaka, és nem tudom Leont kidobni, isten bizony én ugrottam volna ki. Így viszont felhasználtam az egyetlen bevethető ürügyet, mondván, könnyítek magamon, és Leon morogva engedélyt adott. Az óramutató járásával ellentétesen indultam el, a mosdók irányába, de valójában olyan helyet kerestem, ahol Leon nem talál meg.

Ez nem bizonyult könnyűnek. A fülke fánk formájú volt, olyan harminc méter átmérőjű. A fánk közepén a „lyuk”, ahol a kábel, azaz a „paszulyszár” siklott, olyan hat méter széles lehetett. A kábel átmérője nyilván kisebb, talán öt és fél méter, ami, ha belegondol az ember, aligha elegendő vastagság egy több ezer mérföld hosszú kábelnek. A többi részt kényelmes bokszok és kanapék foglalták el, ahol le lehetett ülni és beszélgetni, valamint kisebb nyitott terek, ahol az utazók szórakozhattak, játszhattak vagy ehettek. És persze volt rengeteg ablak, ahonnan látni lehetett odalent a Földet, szemközt más paszulykábeleket és fülkéket, vagy odafent a Gyarmati Állomást.

A fülke összességében olyan benyomást keltett, mintha egy kellemes, nem túl drága hotel előcsarnoka hirtelen Föld körüli pályára állt volna. Az egyetlen gond az volt, hogy a nyílt terek miatt nem volt hová bújni. Ezt a járatot kevesen választották, nem volt elég utas, hogy elvegyüljek köztük. Végül úgy döntöttem, iszom valamit egy kioszknál a fülke közepe táján, nagyjából szemben azzal, ahol Leon állt. A látószögeket tekintetbe véve itt volt a legnagyobb esélye, hogy a lehető legtovább elkerüljem.

Habár a Földet fizikailag elhagyni (hála Levakarhatatlan Leonnak) igen idegesítő folyamatnak bizonyult, az érzelmi elszakadás meglepően könnyen ment. Az indulás előtt egy évvel eldöntöttem, hogy igenis belépek a GYV-be; ettől kezdve csak az ügyek elintézése és a búcsúzkodás maradt. Amikor tíz évvel korábban Kathyvel közösen a bevonulás mellett döntöttünk, a házunkat ráírattuk Charlie fiunk nevére, hogy jogi procedúra nélkül is az övé lehessen. Más igazi értékünk nem volt, csak a szokásos limlomok, amiket az ember élete során összehord. A javát az utolsó évben szétosztottuk a barátok és családtagok között; a többit majd Charlie elintézi.

Az embereket otthagyni sem volt sokkal nehezebb. Különböző mértékű meglepetéssel és szomorúsággal fogadták a hírt, hiszen köztudott, hogy aki beáll a Gyarmati Véderőbe, az sosem tér ide vissza. De ez mégsem egészen a halál. Tudják, hogy valahol odakint vagy, életben vagy; a fene tudja, egyszer talán még ők is csatlakoznak. Szerintem ilyen lehetett pár száz éve, amikor valaki felpakolta a cókmókját az ekhós szekérre, és elindult nyugatnak. A hátramaradottak egy darabig sírtak, hiányolták őket, aztán folytatták tovább az életüket.

Mindenesetre én az indulás előtt kerek egy évvel közöltem, hogy megyek. Ez bőven elég idő, hogy elmondd, amit el kell mondani, elintézd a függő ügyeket, kibékülj azzal, akivel ki akarsz békülni. Az alatt az egy év alatt le-leültem pár régi baráttal és családtaggal, megbolygattam sebeket és hamvakat; szinte minden esetben jó lett a vége. Párszor bocsánatot kértem olyasmiért, amit nem is különösebben bántam, és egy esetben ágyban találtam magam valakivel, akivel amúgy sosem akartam. De megteszed, amit meg kell tenni, hogy az emberek lezárhassák ezt a dolgot; ők jobban érzik magukat tőle, neked meg nem kerül semmibe. Inkább bocsánatot kérek valamiért, ami nem is zavar, és úgy hagyok ott valakit, hogy jó szerencsét kíván nekem, mint megmakacsolom magam, és az a valaki azért imádkozzon, hogy egy idegen kiszürcsölje az agyamat. Mondjuk, hogy ez amolyan karmikus biztosítás.

A legnagyobb fejtörést Charlie okozta. Mint oly sok apának és fiának, nekünk is megvoltak a magunk harcai; én nem voltam a legfigyelmesebb apa, ő meg nem volt a legönállóbb fiú, még harminc felett sem nagyon találta a helyét a világban. Amikor megtudta, hogy Kathyvel be akarunk állni a seregbe, szabályosan tombolt. Emlékeztetett bennünket, hogy annak idején tiltakoztunk a szubkontinentális háború ellen. Emlékeztetett bennünket, hogy neki azt tanítottuk, a háború soha nem old meg semmit. Emlékeztetett bennünket, hogy egy hónap szobafogságot kapott, mert elment célba lőni Bili Younggal, bár erről Kathyvel mindketten azt gondoltuk, elég furcsán hangzik egy harmincöt éves férfi szájából.

Kathy halála aztán véget vetett a háborúskodásunknak, mert mind a ketten megértettük, hogy a legtöbb dolog, amin vitatkozunk, egyszerűen nem számít; én özvegy lettem, ő agglegény volt, egy ideig csak egymásra számíthattunk. Aztán nem sokkal később megismerte és elvette Lisát, majd rá egy évre egyetlen hektikus éjszaka során lett apa és választották meg polgármesternek. Charlie későn ért, de legalább alaposan. Vele is leültem, és bocsánatot kértem bizonyos dolgokért (őszintén), és ugyanilyen őszintén megmondtam neki, hogy nagyon büszke vagyok arra, hogy ilyen ember lett. Aztán ültünk a tornácon sörrel a kezünkben, és néztük az unokámat, az udvaron labdázó Adamet, és sokáig semmiségekről diskuráltunk. Amikor elváltunk, szépen és szeretettel váltunk el; apánál és fiánál ez így is van rendjén.

Ott álldogáltam a kioszknál a kólámat dajkálva, és Charlie-n meg a családján járt az eszem, amikor meghallottam Leon morgását, amit egy másik hang követett, egy éles női hang. Önkéntelenül kikukucskáltam a kioszk mögül. Leonnak sikerült sarokba szorítani egy szerencsétlen nőt, és biztosan valamilyen barom elméletével traktálta, amit a zsíragya éppen propagált. Menekülési vágyamat legyőzte a lovagiasság, és odamentem.

– Én csak azt mondom – szónokolt nagyban Leon –, hogy nem éppen fair, hogy magának meg nekem meg minden amerikainak ki kell várni, hogy vének legyünk, mint a szar, hogy esélyt kapjunk, azokat a pöcs hindiket meg úgy viszik új világokra, ahogy kipottyannak. Rohadt gyorsan. Ez nem fair, na. Miért, maga szerint fair?

– Nem, nem különösebben – felelte a nő. – De gondolom, szerintük meg nem volt fair, hogy eltöröltük a föld felszínéről Új-Delhit meg Mumbait.

– Hát ezt mondom! Lerobbantottuk a fejüket! Megnyertük a háborút! Ez csak számít valamit, nem? És tessék, mi történik. Ők vesztettek, mégis ők gyarmatosíthatják az univerzumot, mi meg csak akkor mehetünk, ha őket védjük! Már bocs, de nem az áll a Bibliában: „A szelídek öröklik a földet.”? Egy rohadt háború elvesztése baromira szelíddé tesz.

– Nem hinném, hogy ez azt jelenti, ahogy te érted, Leon – mentem oda.

– John! Na itt van egy ember, aki tudja, miről beszélek – vigyorgott rám.

A nő felém fordult. – Ismeri ezt az úriembert? – kérdezte, és a hangja azt sejtette, ha igennel felelek, akkor valami rohadtul nem stimmel velem.

– A nairobi úton találkoztunk – vontam fel finoman a szemöldököm, jelezve, hogy nem önszántamból. – John Perry.

– Jesse Gonzales.

– Örvendek. – Leonhoz fordultam. – Leon, rosszul idézted. A hegyi beszédben az áll: „Boldogok a szelídek, mert ők öröklik a földet.” Ez jutalmat jelent, nem büntetést.

Leon pislogott egyet, majd nagyot horkantott. – Akkor is megvertük őket. Szétrúgtuk a barna valagukat. Nekünk kéne gyarmatosítani az univerzumot, nem nekik.

Már nyitottam a számat, hogy válaszoljak neki, de Jesse vitte be a végső ütést. – „Boldogok, akiket az igazságért üldöznek, mert övék a mennyek országa” – mondta Leonnak, de közben rám sandított.

Leon egy pillanatig tátott szájjal bámult bennünket. – Most csak vicceltek – szólalt meg végre. – Nincs semmi a Bibliában, ami azt mondja, hogy nekünk kellene a Földön ragadnunk, miközben egy rakás barna, akik nem is hisznek Jézusban, köszönöm szépen, megtöltik a galaxist. Az meg tutira nincs benne, hogy közben nekünk kell megvédeni a kis szemeteket. Jézusom, az egyik fiam megjárta azt a háborút. Egy baromarc szétlőtte az egyik golyóját! A tökét! Megérdemelték a szemetek, amit kaptak. Ne kérjétek, hogy örüljek annak, hogy most nekem kell megvédenem a seggüket a gyarmatokon.

Jesse rám kacsintott. – Szeretné ezt?

– Ha nem bánja.

– Csak nyugodtan.

– „Én pedig azt mondom nektek: szeressétek ellenségeiteket – idéztem –, és imádkozzatok azokért, akik üldöznek titeket, hogy legyetek mennyei Atyátoknak fiai, aki felhozza napját gonoszokra és jókra, és esőt az igazaknak és hamisaknak.”

Leon rákvörösre pirult. – Menjetek ti a büdös picsába – azzal elhúzta a háját.

– Köszönöm, Uram – mondtam. – És most az egyszer komolyan is gondolom.

– Nagyon könnyen jönnek magának a Biblia-idézetek – jegyezte meg Jesse.

– Csak nem lelkész volt?

– Nem. De olyan városban éltem, ahol a kétezer emberre tizenöt templom jutott. Nem ártott, ha az ember értett a nyelvükön. És nem kell vallásosnak lenni ahhoz, hogy az ember értékelni tudja a hegyi beszédet. Mi a maga mentsége?

– Katolikus iskola – felelte. – Tizedikben díjat nyertem, fejből kellett részleteket felmondanunk. Elképesztő, mit meg nem őriz az agy hatvan éven át, közben meg arra nem emlékszem, hol parkoltam le.

– Hadd kérjek bocsánatot Leonért. Alig ismerem, de azt tudom, hogy idióta.

– „Ne ítélj, hogy ne ítéltess” – mondta Jesse, és vállat vont. – Amúgy meg csak azt mondta, amit sokan hisznek. Szerintem hülyeség, de ettől még megértem őket. Bárcsak lett volna más módja kijutni a gyarmatokra, mint egy életet várni, hogy beállhassak a seregbe. Ha fiatalabb koromban gyarmatos lehettem volna, tuti megteszem.

– Ezek szerint nem a katonai kalandok miatt csapott fel.

– Persze hogy nem – mondta kissé megvetően. – Miért, maga olyan nagyon szeretne harcolni?

– Nem én – feleltem.

– Hát én se. Egyikünk se. A maga Leon barátja biztos nem, hát eleve ki nem állhatja azokat, akiket védelmeznünk kell. Az emberek azért állnak be a seregbe, mert nem akarnak meghalni és öregek lenni. Azért, mert bizonyos kort elérve a földi élet nem érdekes. Vagy mert új helyeket akarnak látni, mielőtt meghalnak. Én ezért álltam be. Nem a harcért vagy hogy újra fiatal legyek. Csak látni akarom, milyen lehet máshol. – Kinézett az ablakon. – Persze fura, hogy ezt mondom. Tudja, egészen tegnapig ki sem tettem a lábam Texasból.

– Azért az nem olyan rossz – vigasztaltam. – Texas nagy állam.

Elmosolyodott. – Köszönöm. Nem zavar. Csak vicces. Gyerekkoromban olvastam az összes „Fiatal gyarmatos”-regényt, néztem a tévéműsorokat, és arról álmodoztam, hogy arktúri marhákat nevelek meg a gonosz földi férgekkel harcolok a Gamma Egyen. Aztán idősebb lettem, és rájöttem, hogy a telepesek Indiából, Kazahsztánból meg Norvégiából kerülnek ki, ahol nem tudják eltartani a már meglévő lakosságot, és hogy az, hogy amerikai vagyok, azt jelenti, hogy én nem mehetek. És hogy valójában nincsenek arktúri marhák meg földi férgek! Nagyon csalódott voltam, amikor tizenkét évesen megtudtam.

Megint vállat vont. – San Antonióban nőttem fel, aztán „elmentem” a Texasi Egyetemre, majd visszamentem dolgozni San Antonióba. Végül férjhez mentem, és a Mexikói-öböl partjára jártunk nyaralni. A harmincadik házassági évfordulónkon a férjemmel Olaszországba akartunk menni, de végül nem jutottunk el.

– Mi történt? – kérdeztem.

Nevetett. – A titkárnője, az történt. Ők ketten mentek el Olaszországba az ő nászútjukon. Én meg otthon maradtam. Viszont mindketten ételmérgezést kaptak, amikor rákot ettek Velencében, szóval nem is baj, hogy nem mentem.

De utána nem nagyon érdekelt az utazás. Tudtam, hogy amint lehet, bevonulok, és úgy is tettem, és itt vagyok. Most már persze azt kívánom, bárcsak többet utaztam volna. Dallasból a Deltával mentem Nairobiba. Az jó buli volt. Bárcsak életemben többször megtettem volna. Nem is szólva erről – bökött az ablakra a paszulykábel felé –, amiről sose gondoltam, hogy utazni akarok rajta. Mi a fene tartja fenn ezt a kábelt?

– A hit – feleltem. – Hisz benne, hogy nem esik le, és ezért nem is. Próbáljon ne túl sokat gondolni rá, különben még bajba kerülünk.

– Én azt hiszem – mondta Jesse –, hogy szeretnék enni valamit. Csatlakozik?

– „Hit” – nevetett Harry Wilson. – Hát talán tényleg a hit tartja meg ezt a kábelt. Merthogy nem a fizika ismert törvényei, az fix.

Harry Wilson csatlakozott Jesse-hez és hozzám a bokszban, ahol ettünk.

– Maguk ketten úgy néznek ki, mint akik ismerik egymást, amivel rávernek itt mindenkire – jött oda. Meginvitáltuk, hogy üljön le hozzánk, amit hálásan fogadott. Fizikát tanított egy bloomingtoni középiskolában húsz évig, mesélte, és a paszulyjárat az utazás egész ideje alatt foglalkoztatta.

– Hogy érted, hogy nem a fizika törvényei tartják meg? – kérdezte Jesse. – Hidd el, ebben a pillanatban nem ezt szeretném hallani.

Harry mosolygott. – Bocs. Mondom másképp. A fizikának kétségtelenül köze van ahhoz, hogy a paszulykábel fenn marad. Csakhogy ez nem közönséges fizika. Sok minden van itt, aminek lent a felszínen semmi értelme.

– Attól tartok, fizikaóra jön – mondtam.

– Évekig tanítottam fizikát tinédzsereknek – halászott elő egy kis noteszt és egy tollat Harry. – Nem fog fájni, bízz bennem. Na szóval. – Harry kört rajzolt a lap aljára. – Ez a Föld. És ez – rajzolt egy kisebb kört a lap közepére – a Gyarmati Állomás. Stacionárius pályán áll, ami azt jelenti, hogy a Föld forgásához képest egy helyben áll. Mindig Nairobi felett. Eddig megvan?

Bólintottunk.

– Helyes. Na szóval, a paszuly lényege, hogy a Gyarmati Állomást összekapcsoljuk a Földdel a „paszulyszár”, azaz egy köteg kábel révén, mint amit az ablakon át láttok, és fülkével, amiben vagyunk, és ami ide-oda jár.

– Harry rajzolt egy vonalat, ami a kábelt jelképezte, és egy négyzetet a fülkének. – A lényeg, hogy a fülkének nem kell elérni a szökési sebességet, mint a rakétának kéne. Ami jó nekünk is, mert nem úgy megyünk fel a Gyarmati Állomásra, mintha egy elefánt állna a mellkasunkon. Pofonegyszerű.

– A lényeg, hogy ez a paszulyjárat nem felel meg egy klasszikusan értelmezett Föld-űr paszulyjárat fizikai kívánalmainak. Például – Harry egy másik vonalat húzott a Gyarmati Állomástól a lap széléig – a Gyarmati Állomásnak nem lenne szabad a paszuly végén lenni. A tömeghatás és az orbitális dinamika úgy diktálná, hogy a kábel fusson túl az Állomáson több tízezer mérföld hosszan. E nélkül az ellensúly nélkül a paszulykábelnek eleve instabilnak és veszélyesnek kellene lennie.

– És azt mondod, hogy ez mégsem az? – kérdeztem.

– Nemcsak hogy nem instabil, de valószínűleg a legbiztonságosabb utazási mód, amit valaha kitaláltak. Több mint száz éve folyamatosan működik. A gyarmatosítók egyetlen indulási pontja. Sosem történt baleset instabilitás vagy anyaghiba miatt. Volt ugye negyven éve a hírhedt paszulyrobbantás, de az szabotázs volt, nem volt köze a paszulyszár fizikai szerkezetéhez. Maga a paszulyjárat csodálatosan stabil, amióta csak megépült. Pedig a fizika ismert szabályai ezt nem engednék.

– Szóval akkor mi tartja meg? – kérdezte Jesse.

Harry megint mosolygott. – Ez a nagy kérdés, nemde?

– Úgy érted, te se tudod?

– Én nem tudom – ismerte el Harry. – De ettől még nem kell megijedni, végeredményben csak egy középiskolai fizikatanár vagyok. Vagyis voltam. Bár amennyire tudom, senki más sem sejti, hogy működik. Mármint a Földön. A Gyarmati Szövetség nyilván tudja.

– Ez meg hogy lehet? – ráncoltam a homlokom. – Száz éve itt van, az isten szerelmére. Senki nem vette még a fáradságot, hogy kiókumlálja a működését?

– Nem ezt mondtam – felelte Harry. – Hogyne próbálkoztak volna. Hiszen nem titok ez. Amikor építették, kormányok és a sajtó is tudni akarták a működését. A GYSZ kábé azt felelte, „találjátok ki”, és kész. Fizikuskörökben sokan dolgoznak rajta azóta is. „Paszulyprobléma”, így nevezik.

– Nem valami eredeti – jegyeztem meg.

– A fizikusok másra tartogatják a fantáziájukat – kuncogott Harry. – A lényeg, hogy azóta sem oldották meg, mégpedig két okból. Az első, hogy hihetetlenül komplikált: ott van a tömeg, amit mondtam, meg a kábel erőssége, a paszulykábel oszcillációja vihar és más légköri jelenség hatására, vagy akár az, hogy a kábel átmérőjének milyen arányban kéne csökkenni. Ezeket pokoli nehéz megoldani a való világban; egyszerre mindet kitalálni pedig lehetetlen.

– És mi a második ok? – kérdezett rá Jesse.

– A második ok, hogy igazából nincs jelentősége. Még ha rá is jövünk, hogyan építették, úgysem engedhetjük meg magunknak, hogy építsünk egyet.

– Harry hátradőlt. – Mielőtt tanár lettem, a General Electric mélyépítési osztályán dolgoztam. Akkor éppen a szubatlanti vasúton dolgoztunk, és az egyik feladatom az volt, hogy nézzek át régi projekteket és projektjavaslatokat, hátha valamilyen technikát vagy gyakorlatot hasznosítani tudunk. Amolyan kétségbeesett kísérlet volt, hogy valahogy csökkentsük a költségeket.

– A General Electric tönkre is ment abban, nem? – emlékeztem.

– Most már tudod, miért akarták csökkenteni a költségeket – bólintott Harry. – És hogy miért lettem tanár. Utána a General Electricnek nem maradt pénze se rám, se senki másra. Na szóval átnéztem régi javaslatokat és jelentéseket, még titkosított anyagokat is, és az egyik jelentés a paszulyra vonatkozott. Az amerikai kormány megbízta a General Electricet egy tanulmányterv elkészítésével egy, a Nyugati Féltekén építendő paszulyjáratról; az Amazonas vidékén akartak egy Delaware állam nagyságú lyukat megtisztítani, és pont az Egyenlítőre tenni.

– A General Electric azt mondta nekik, hogy felejtsék el. A javaslat szerint még ha beleszámítanak nagy technológiai áttöréseket is – amik zöme, jelzem, azóta sem történt meg, és amelyek egyike sem közelíti meg azt a technológiát, amit ennél a paszulynál használhattak –, szóval a paszuly költsége még akkor is háromszor akkora lenne, mint az Egyesült Államok éves nemzeti összterméke. Már ha nem merülnek fel pluszköltségek, amik minden bizonnyal felmerültek volna. Na most, ez húsz éve történt, és az a jelentés már akkor is tízéves volt. De nem hinném, hogy a költségek azóta csökkentek volna. Ezért nincs új paszulyjárat. Van olcsóbb módja is, hogy embereket és anyagokat Föld körüli pályára juttassanak. Sokkal olcsóbb módja.

Harry megint előrehajolt. – Ami felvet két nyilvánvaló kérdést: hogy sikerült a Gyarmati Szövetségnek ez a technológiai teljesítmény, és minek vágtak bele egyáltalán?

– A Gyarmati Szövetség nyilván fejlettebb technikailag, mint mi itt a Földön – vélte Jesse.

– Nyilván – bólintott Harry. – De miért? Végül is a gyarmatosok is emberek. Sőt, mivel a gyarmatok kifejezetten szegény országokból toboroznak, a népesség általában szinte iskolázatlan. Az ember azt gondolná, hogy új otthonukban inkább az életben maradással foglalkoznak, mint paszulyépítéssel. És a gyarmatosítást lehetővé tevő technológia az ugróhajtómű, amit itt a Földön találtak fel, és ami száz éve lényegében semmit nem fejlődött. Vagyis első látásra nincs oka, hogy a telepesek miért lennének nálunk fejlettebbek.

Nekem hirtelen leesett a tantusz. – Hacsak nem csalnak.

Harry elvigyorodott. – Fején találtad a szöget. Én is erre gondolok.

Jesse előbb rám nézett, majd Harryre. – Nem tudlak követni benneteket.

– Csalnak – magyaráztam neki. – Nézd, mi a Földön be vagyunk zárva. Csak magunktól tudunk tanulni: felfedezéseket teszünk és állandóan finomítjuk a technológiát, de lassan haladunk, mert mindent mi magunk végzünk. De ott fent...

– Ott fent az emberek találkoznak más intelligens fajokkal – vette át a szót Harry. – Akik között biztosan vannak technikailag nálunk sokkal fejlettebbek. Vagy cserélünk velük, vagy megfejtjük, hogyan működik az adott dolog. Sokkal könnyebb megfejteni, hogyan működik valami, amikor ott van előtted, mint magadtól kitalálni.

– Ezért csalás – összegeztem. – A GYSZ puskázik.

– Akkor a GYSZ miért nem osztja meg velünk? – kérdezte Jesse. – Mi értelme, hogy megtartják maguknak?

– Talán úgy vélekednek, hogy amit nem tudunk, az nem árthat.

– Vagy másról van szó. – Harry az ablak felé intett, ahol a paszulykábel siklott. – Tudjátok, ez a paszuly nem azért van itt, mert ez a legegyszerűbb módja annak, hogy embereket a Gyarmati Állomásra vigyenek. Azért van itt, mert ez a legbonyolultabb módja, sőt a legdrágább, technológiailag a legösszetettebb és politikailag a legfenyegetőbb. A puszta jelenléte arra emlékeztet bennünket, hogy a GYSZ szó szerint fényévekre jár előttünk.

– Én sosem ijedtem meg tőle – mondta Jesse. – Nem is nagyon gondolkodtam rajta.

– Az üzenet nem neked szól – mondta Harry. – De ha az Egyesült Államok elnöke volnál, más lenne a helyzet. Hiszen a GYSZ tart bennünket a Földön. Nem létezik másfajta űrutazás, csak amit a GYSZ megenged a gyarmatosítás és a katonai szolgálat révén. A politikai vezetők állandó nyomás alatt vannak, hogy törjék meg a GYSZ-t, és juttassák az övéiket a csillagokba. A paszuly azonban állandó emlékeztető. Azt mondja: „Amíg ilyet nem tudtok csinálni, eszetekbe ne jusson szembeszállni velünk.” És a paszuly az egyetlen technológia, amit a GYSZ megmutat nekünk. Gondoljatok bele, mi mindent nem tudhatunk. Lefogadom, hogy az elnök belegondol. És emiatt olyan szófogadó, ahogy az összes többi elnök is.

– Ettől valahogy nem kedveltem meg a Gyarmati Szövetséget.

– Ez nem feltétlenül fenyegetés. A GYSZ talán csak védelmezi a Földet. Az univerzum óriási. Talán nem a legjobb környéken élünk.

– Te mindig ilyen paranoiás voltál, Harry, vagy az öregedés hozta magával? – kérdeztem.

– Szerinted hogy sikerült megélnem a hetvenötöt? – vigyorgott. – Nekem nincs bajom azzal, hogy a GYSZ technológiája fejlettebb. A hasznomra lesz.

– Felemelte a kezét. – Most nézzétek meg. Ráncos, reszketeg, harmatgyenge. A Gyarmati Véderőben valahogy fogják, a többi részemmel együtt persze, és annyira formába hozzák, hogy harcolni is képes lesz. Tudjátok, hogyan?

– Nem – mondtam. Jesse a fejét rázta.

– Hát én se – ejtette kezét az asztalra Harry. – Sejtelmem sincs, hogyan. Sőt elképzelni sem tudom. Ha feltételezzük, hogy a GYSZ szándékosan tart bennünket a technológiai csecsemőkorban, akkor olyan lenne ezt nekem elmagyarázni, mint a paszuly működési elvét annak, aki sosem látott a lovas kocsinál bonyolultabb járművet. De akármit csinálnak is az öregekkel, kétségtelenül működik. Különben minek toboroznának hetvenöt éveseket? Az univerzumot nem koporsószökevények légiói fogják meghódítani. Már bocs – tette hozzá gyorsan Jesse-re nézve.

– Semmi baj – mosolygott Jesse.

– Hölgyem és uram – nézett ránk Harry talán azt hisszük, van valami fogalmunk, mibe vágunk bele, pedig sejtelmünk sincs. Ez a paszuly ennyit legalább elárul. Nagyobb és furcsább, mint amit el tudunk képzelni. És ez csak az utazás első szakasza. Ami ezután jön, még nagyobb és még furcsább lesz. Jobb, ha felkészültök.

– Hű, de drámai – mondta Jesse szárazon. – Nem tudom, egy ilyen kijelentés után hogyan készüljek fel.

– Én igen – csusszantam ki a bokszból. – Megyek pisálni. Ha az univerzum nagyobb és furcsább, mint hiszem, jobb üres hólyaggal megismerni.

– Így beszél egy igazi cserkész – mondta Harry.

– Egy cserkésznek nem kéne annyira pisálni, mint nekem.

– Hogyne kéne. Csak adj neki hatvan évet.

HÁROM

– Nem tudom, ti hogy vagytok vele – mondta Jesse nekem meg Harrynek –, de én nem ilyennek képzeltem a hadsereget.

– Nem olyan rossz ez – vélekedtem. – Vegyél még egy fánkot.

– Nem kérek még egy fánkot – dörmögött, aztán mégis elvette. – Aludni akarok már végre.

Tudtam, hogy érti. Jó tizennyolc órája indultam el otthonról, és szinte végig utaztam. Szunyókálni akartam. Ehelyett egy csillagközi cirkáló hatalmas kantinjában ültem, ezer újonccal együtt kávéztam és fánkoztam, várva, hogy végre jöjjön valaki, és megmondja, most mit csináljunk. Ez a része legalább abszolút olyan volt, amilyennek vártam.

Az izgalom és várakozás már a megérkezéskor elkezdődött. Amint leszálltunk a paszulyplatóról, a Gyarmati Szövetség két apparatcsikja fogadott. Közölték, hogy mi vagyunk a hamarosan induló hajóra szánt utolsó újoncok, legyünk szívesek gyorsan követni őket, hogy minden menetrend szerint menjen. Akkor az egyik az élre állt, a másik pedig a sor végére, majd bunkón, de hatékonyan áttereltek több tucat nyugdíjast az egész állomáson a hajónkig, a Henry Hudsonig.

Jesse és Harry láthatóan elkámpicsorodtak a kapkodás miatt, ahogy én is. A Gyarmati Állomás hatalmas volt, a kerülete több mint egy mérföld (vagyis ezernyolcszáz méter – sejtettem, hogy hetvenöt év után kénytelen leszek rászokni a metrikus rendszerre), és az egyetlen kikötő az űrbe induló önkénteseknek és telepeseknek egyaránt. Az, hogy megállás nélkül áthajtottak bennünket rajta, és úgy próbáltuk befogadni, olyan volt, mint amikor ötévesen egy sietős szülő végigrángat egy játékbolton karácsonykor. Legszívesebben elterültem volna a földön és hisztiztem volna, amíg el nem érem, amit akarok. Sajnos túl öreg voltam (vagy nem elég öreg), hogy egy ilyen viselkedést megússzak.

Amit a rohanás közben láttam, mindenesetre étvágygerjesztő ízelítő volt. Miközben az apparatcsikok toltak-taszigáltak bennünket előre, elmentünk egy hangár mellett, tele pakisztániakkal vagy muzulmán indiaiakkal. A legtöbben türelmesen vártak rá, hogy feljussanak a siklókra, amelyek hatalmas gyarmati szállítóhajókra viszik őket. Egy éppen látszott is az ablakon át a távolban. Mások GYSZ-tisztviselőkkel vitatkoztak valamiről pocsék angolsággal, unott gyerekeket vigasztaltak, vagy valami ennivalót kerestek a csomagjukban. Az egyik sarokban egy padlószőnyeges részen egy csoport térdelt és imádkozott. Átfutott a fejemen a kérdés, hogyan tudják huszonháromezer mérföld magasan, merre van Mekka, de aztán továbblökdöstek bennünket, és elvesztettem őket szem elől.

Jesse megrántotta a kabátom ujját, és jobbra mutatott. Egy kis kantinban megpillantottam egy csápos, kék valamit, ami egy martinit fogott. Riasztottam Harryt, akit annyira érdekelt, hogy visszament még egyszer megnézni, ami igen bosszantotta a hátsó apparatcsikot. A nő savanyú képpel visszahessegette Harryt a csordába. Harry viszont vigyorgott, mint egy tökkelütött. – Egy gehaar. Bölénylapockát evett. Undorító. – És vihogott. A gehaar volt az egyik első intelligens lény, amivel az ember találkozott, még mielőtt a Gyarmati Szövetség monopolizálta az űrutazást. Elég kellemes a modoruk, csak éppen úgy esznek, hogy vékony fejcsápjaikból savat injektálnak az ételbe, majd a keletkező trutyit szörcsögve felszippantják az egyik testnyílásukba. Hányinger.

Harryt nem zavarta. Élete első élő idegenjét látta.

Bolyongásunk végcélja egy raktér volt, ahol a Henry Hudson/GYV Újoncok felirat izzott egy lebegő táblán. Csoportunk hálásan leült, amíg az apparatcsikok elmentek beszélni más hivatalnokokkal, akik a beszállókapu mellett vártak a siklóra. Harry határozottan hajlamos volt a kíváncsiskodásra: odament a kilátóablakhoz, hogy megnézze a hajónkat. Jesse-vel fáradtan feltápászkodtunk és követtük. Az ablaknál egy kis információs monitor segített megtalálni a hajót a többi között.

A Henry Hudson természetesen nem a kapunál dokkolt; nehéz egy százezer tonnás csillagközi hajót egy forgó űrállomás mellett tartani. A gyarmati szállítóhajókhoz hasonlóan ésszerű távolságra várakozott, miközben sokkal könnyebben irányítható siklók és bárkák ingáztak ide-oda az ellátmánnyal, utasokkal és legénységgel. A Hudson pár mérfölddel kijjebb és magasabban lebegett az állomásnál; nem olyan masszív, az esztétikát mellőző küllős kerék volt, mint a gyarmati szállítóhajók, hanem karcsúbb, laposabb és, ami a legfontosabb, nem hengeres vagy kerék alakú. Szóvá tettem ezt Harrynek, aki bólintott. – Állandó mesterséges gravitáció. Stabilan és nagy területen. Imponáló.

– Azt hittem, felfelé is volt mesterséges gravitáció – jegyezte meg Jesse.

– Volt is. A paszulyfülke gravitációgenerátorai egyre növelték az erejüket, minél magasabbra értünk.

– Akkor miben más egy űrhajó mesterséges gravitációja?

– Ez nagyon bonyolult – sóhajtott Harry. – Elképesztő mennyiségű energia kell egy gravitációs mező előállításához, és a szükséges energia mennyisége a mező sugarával exponenciálisan növekszik. Valószínűleg csaltak, és egy nagy mező helyett több kisebbet csináltak. De a paszulyfülke mezeje még így is több energiába kerül, mint a városod egyhavi világítása.

– Hát ebben nem vagyok biztos – cöccögött Jesse. – San Antonióból jöttem.

– Na jó, akkor az ő városáé – bökött felém a hüvelykujjával Harry. – A lényeg, hogy hihetetlen energiapocsékolás. A legtöbb helyzetben, amikor mesterséges gravitáció kell, egyszerűbb és sokkal olcsóbb készíteni egy kereket, megpörgetni, és hagyni, hogy emberek és dolgok tapadjanak a belső peremére. Ha megpörgetted, már csak minimális pluszenergiát kell a rendszerbe juttatni a súrlódás kompenzálására. Szemben a mesterséges gravitációs mezővel, aminek állandó és tekintélyes mennyiségű energiára van szüksége.

A Henry Hudsonra mutatott. – Nézzétek a siklót a Hudson mellett. Azt használva mércének azt mondanám, a Hudson olyan kétszáznegyven méter hosszú, hatvan méter széles és olyan negyvenöt mély. Ha körülötte hoznánk létre egyetlen gravitációs mezőt, az biztosan eltompítaná a fényeket San Antonióban. Még a többszörös mező is hatalmas energiaszükségletet jelentene. Szóval vagy van egy olyan erőforrásuk, ami fenntartja a gravitációt és a hajó többi rendszerét is működteti, például a hajtóművet és a létfenntartó rendszereket, vagy találtak egy új, alacsony energiájú módszert a mesterséges gravitáció létrehozásához.

– Valószínűleg nem olcsó – mutattam egy gyarmati szállítóhajóra a Hudsontól jobbra. – Nézzétek azt. Egy kerék az egész. És a Gyarmati Állomás is pörög.

– A gyarmatok a hadseregnek tartogatják a legjobb technikáikat – mondta Jesse. – És ezt a hajót csak az önkéntesek szállítására használják. Szerintem igazad van, Harry. Fogalmunk sincs, milyen fába vágtuk a fejszénket.

Harry vigyorgott és visszafordult a Henry Hudsonhoz, ami lustán körözött együtt a forgó Gyarmati Állomással. – Imádom, amikor meg tudom győzni az embereket.

Az apparatcsikok ismét összetereltek bennünket, és sorba állítottak, hogy felszálljunk a siklóra. A beszállókapunál megmutattuk az igazolványunkat egy GYSZ-hivatalnoknak, aki felírta a nevünket egy listára, míg egy másik PDA-val látott el. – Köszönjük, hogy a Földön tartózkodott, tessék egy szép búcsúajándék – mondtam neki. Nem vette a lapot.

A siklókat nem látták el mesterséges gravitációval. Az apparatcsikok beszíjaztak bennünket, és figyelmeztettek, hogy semmilyen körülmények között ne kapcsoljuk ki az öveket; hogy a leginkább klausztrofóbiásak se tehessék meg, a kapcsolók a repülés ideje alatt nem a mi irányításunk alatt lesznek. Így képzelték a megoldást. Aztán műanyag hajhálót adtak mindenkinek, akinek elég hosszú haja volt; nyilvánvalóan szabadesésben a haj szerteszét száll.

Ha valakinek hányingere támad, használja az ülés oldalzsebében lévő hányászacskót, tanácsolták. Az apparatcsikok hangsúlyozták annak fontosságát, hogy ne várjunk az utolsó pillanatig a hányászacskóval. A súlytalanságban a hányás ellebeg, bosszantja a többi utast, és nagyon népszerűtlenné teszi a hányót az utazás és valószínűleg az egész katonai karrierje idejére. Ezután jó néhányan zörögve előkészültek. A mellettem ülő nő szorosan fogta a hányászacskót. Lelkiekben felkészültem a legrosszabbra.

Szerencsére nem volt hányás, és a repülőút a Henry Hudsonig elég simán telt; felvillant egy bassza meg, zuhanok jelzés, amit az agyam adott a gravitáció megszűnésekor, de aztán leginkább olyan volt, mint egy szelíd hullámvasutazás. Öt perc alatt odaértünk a hajóhoz; a dokkolás egy-két percet vett igénybe, ahogy a siklóhangár ajtaja kinyílt, befogadta a siklót, majd ismét bezárult. Ezután vártunk pár percet, hogy a levegőt visszaszivattyúzzák a hangárba. Aztán egy kis bizsergést éreztünk, majd hirtelen visszatért a nehézkedés: bekapcsolt a mesterséges gravitáció.

Kinyílt a sikló ajtaja, és egy új apparatcsik jelent meg. – Isten hozta önöket a GYV Henry Hudson nevű hajóján – mondta a nő. – Kérem, kapcsolják ki az öveket, fogják a holmijukat, és kövessék a kivilágított jelzést. Pontosan hét perc múlva kiszivattyúzzuk a levegőt a hangárból, hogy ez a sikló távozhasson, és érkezhessen a következő, ezért, kérem, siessenek.

Mind meglepően gyorsak voltunk.

Aztán elvezettek bennünket a Henry Hudson kantinjába, ahol kaptunk kávét meg fánkot, és pihenhettünk. Nemsokára jön valaki, aki elmagyarázza a következőket. Amíg vártunk, a kantinba egyre áramlottak az újoncok, feltehetően az előttünk érkezett siklókról, és egy óra múlva már több százan voltunk. Sose láttam még ennyi vénembert egy helyen. Harry sem. – Szerda reggel a világ legnagyobb Denny’sében – jegyezte meg, aztán elment még kávéért.

A hólyagom éppen a tudtomra adta, hogy túlzásba vittem a kávét, amikor belépett a kantinba egy disztingvált megjelenésű úriember a gyarmati diplomaták kék öltözékében, és a terem eleje felé igyekezett. A zsivaj azonnal alábbhagyott; az emberek láthatóan örültek, hogy valaki végre elárulja nekik, mi a nagy helyzet.

A férfi pár percig csak állt, amíg a teremben teljes nem lett a csend. – Üdv – mondta, és mind összerezzentünk; testmikrofonja lehetett, mert a hangja a fali hangszórókból dörrent ránk. – Sam Campbell vagyok, a Gyarmati Szövetség összekötője a Gyarmati Véderőnél. Habár technikailag nem vagyok a Gyarmati Véderő tagja, a GYV hatalmazott fel, hogy megtartsam az eligazítást, így a következő pár napban tekintsenek a feljebbvalójuknak. Tudom, hogy sokan az utolsó siklóval jöttek, és alig várják, hogy pihenhessenek; mások már egy napja itt vannak, és ugyanannyira várják a következő lépést. Mindkét csoport kedvéért rövid leszek.

– Egy órán belül a Henry Hudson elszakad a Föld körüli pályáról, és felkészül az első ugrásra a Főnix-rendszer felé, ahol rövid időre megállunk ellátmányt felvenni, mielőtt továbbmegyünk a Béta Pyxidis-III felé, ahol a kiképzésük történik majd. Ne aggódjanak, nem is várom, hogy ebből most bármit is értsenek. Azzal legyenek tisztában, hogy kicsivel több, mint két nap kell az első ugráspont eléréséhez, és ez idő alatt szellemi és testi vizsgálatokon esnek át az embereim keze alatt. Az időbeosztás most töltődik le a PDA-jukra. Nézzék át, amikor lesz idejük. A PDA-val egyébként odatalálnak mindenhová, nem kell aggódniuk, hogy eltévednek. Akik most érkeztek meg a Henry Hudsonra, a kabinbeosztásukat is a PDA-jukon találják meg.

– Ma este semmit nem várunk maguktól azonkívül, hogy találjanak el a kabinjukba. Sokan jó ideje utaznak már, pihenjék ki magukat a holnapi vizsgálatokra. Apropó, itt az alkalom, hogy átálljanak a hajó idejére, ami egyben a Gyarmati Egyetemes Idő is. Most – nézett az órájára – 2138 van. A PDA-juk ezt az időt mutatja. Holnap reggelivel kezdenek 0600-tól 0730-ig, ezt követi a fizikai felmérés és feljavítás. A reggeli nem kötelező, hiszen még nem katonai a napirendjük, de erősen javasolom, mivel holnap hosszú napjuk lesz.

– Ha kérdésük van, a PDA-jukat rá tudják csatlakoztatni a Henry Hudson információs rendszerére, és használhatják az MI-interfészt; az irónnal írják le a kérdést, vagy mondják bele a PDA mikrofonjába. Továbbá minden hálófedélzeten megtalálják a Gyarmati Szövetség képviselőit, kérem, ne habozzanak a segítségüket kérni. A személyes információik alapján orvosaink már ismerik az önök esetleges problémáit vagy szükségleteit, egyeseket meg is látogatnak a kabinjukban már ma este. Ne felejtsék el megnézni a PDA-t. A gyengélkedőt bármikor felkereshetik. Ez a kantin ma egész éjjel nyitva lesz, de holnaptól már normális rend szerint üzemel. A nyitva tartást és a menüt is megtalálják a PDA-ban. Végül elmondanám, hogy holnaptól mindnyájan a GYV újoncruházatát viselik majd, amit most készítenek be a kabinjukba.

Campbell egy pillanatra elhallgatott, és olyan tekintettel nézett ránk, amit nyomatékos pillantásnak értelmeztem. – A Gyarmati Szövetség és a Gyarmati Véderő nevében köszöntőm önöket mint új polgárokat és legújabb védelmezőinket. Isten áldja és óvja meg mindnyájukat az elkövetkezendők során.

– Mellesleg a Földtől való elszakadást kivetítjük a kilátófedélzet előadójában, ha végig akarják nézni. Az előadó nagy, mindenki befér, szóval az ülőhelyek miatt ne aggódjanak. A Henry Hudson igen gyors, holnap reggelre a Föld egy apró korong lesz, estére pedig fényes pötty az égen. Valószínűleg most láthatják utoljára a szülővilágukat. Ha ez jelent valamit maguknak, javaslom, ugorjanak be.

– Na, milyen az új szobatársad? – ült le mellém Harry a kilátófedélzet előadójában.

– Nem akarok beszélni róla – morogtam. A PDA segítségével elkeveredtem a kabinomba, ahol a szobatársam már a cuccait pakolta: Leon Deak. Rám nézett és azt mondta – Nocsak, a bibliabuzi –, és attól kezdve nyomatékosan levegőnek nézett, ami nem is volt olyan egyszerű egy háromszor hármas helyiségben. Leon már lestoppolta az alsó ágyat (ami a hetvenöt éves térdének a kívánatosabb), hát feldobtam a táskámat a felső priccsre, fogtam a PDA-t, és elmentem megkeresni Jesse-t, aki ugyanarra a fedélzetre került. Az ő szobatársa, egy Maggie nevű kedves hölgy, nem óhajtotta végignézni a Henry Hudson távolodását. Elmondtam Jesse-nek, ki a szobatársam. Jót nevetett.

Aztán nevetve ő újságolta el Harrynek, aki együttérzéssel megveregette a vállam. – Kitartás. Úgyis csak addig tart, amíg elérjük a Béta Pyxidist.

– Ami, ki tudja, hol van – mondtam. – A te szobatársad milyen?

– Nem tudnám megmondani. Már aludt, amikor odaértem. Az a rohadék is lefoglalta az alsó priccset.

– Az én szobatársam nagyon aranyos – dicsekedett Jesse. – Házi sütivel kínált, amikor találkoztunk. Azt mondta, az unokája sütötte neki búcsúzóul.

– Engem bezzeg nem kínált meg – füstölögtem.

– Nem veled kell laknia, nem igaz?

– Milyen volt a süti? – érdeklődött Harry.

– Kemény, mint a kő – mondta Jesse. – De nem ez a lényeg. Az a lényeg, hogy hármunk közül nekem van a legjobb szobatársam. Különleges vagyok. Nézzétek, ott a Föld. – Az előadó hatalmas képernyője életre kelt. A Föld elképesztő részletességgel látszott; akárki csinálta a képernyőt, pokoli jó munkát végzett.

– Bárcsak a nappalimban lenne ez a képernyő – sóhajtotta Harry. – Nálam lett volna a legcsúcsabb Super Bowl-buli az egész utcában.

– Nézzétek meg – mondtam. – Ott az egész életűnk, az összes hely, ahol voltunk. Ott van mindenki, akit ismerünk és szeretünk. És most itt hagyjuk. Ti nem éreztek semmit?

– Izgalmat – felelte Jesse. – És szomorúságot. De csak kicsit.

– Ja, csak egy kicsi szomorúságot – mondta Harry. – Nem várt ott ránk más, mint az öregség és a halál.

– Meghalni még mindig meghalhatsz – mutattam rá. – Katona vagy.

– Aha, de nem öregen fogok meghalni. Kapok még egy esélyt, hogy fiatalon haljak meg, és gyönyörű holttest legyek. Bepótolhatom azt, amit első körben kihagytam.

– Ez nagyon romantikus – mondta Jesse fapofával.

– Azt meghiszem.

– Figyeljétek – szóltam rájuk –, távolodunk.

A hangszórókból megszólalt a Henry Hudson és a Gyarmati Állomás közti navigációs adás. Aztán mély dübögés hallatszott, majd finom vibráció, amit a székeken keresztül alig éreztünk.

– A hajtóművek – kommentálta Harry. Jesse-vel rábólintottunk.

És akkor a Föld lassan zsugorodni kezdett a képernyőn; még mindig hatalmas volt, még mindig ragyogóan kék-fehér, de egyértelműen a képernyő egyre kisebb részét töltötte meg. Némán figyeltük, a több száz újonc, aki eljött. Harryre sandítottam, aki korábbi szájalása dacára csendben merengett. Jesse arcán könnycsepp csillogott.

– Hé – szorítottam meg a kezét. – Nincs búsulás, emlékszel?

Rám mosolygott, viszonozta a szorítást. – Nincs – mondta rekedten. – Nincs búsulás. De akkor is. Akkor is.

Ott ültünk, és figyeltük, ahogy minden, amit valaha ismertünk, összezsugorodik a képernyőn.

Beállítottam a PDA-mat, hogy 0600-kor ébresszen, amit úgy hajtott végre, hogy lágy zenét sugárzott a kis hangszóróiból, és addig fokozta a hangerőt, amíg fel nem ébredtem. Kikapcsoltam a zenét, csendben leereszkedtem a felső priccsről, majd felkapcsoltam a kislámpát a szekrényben, és kerestem egy törülközőt. A szekrényben ott lógott a GYV-ruházatunk: két világoskék melegítőfelső és -alsó, két világoskék póló, két kék chino pantalló, két pár fehér zokni és bokszeralsó, és két pár kék edzőcipő. Ezek szerint innét Béta Pyxidisig nem lesz szükségünk elegáns ruhára. Felhúztam a melegítőalsót és a pólót, lekaptam az egyik törülközőt, és elcaplattam a folyosón a zuhanyzóig.

Amikor visszaértem, égett a villany, de Leon még ágyban volt; ezek szerint a lámpa automatikusan kapcsolódott fel. A pólóra felhúztam a melegítőfelsőt, majd zoknival és edzőcipővel egészítettem ki a szerkót; jöhet a kocogás vagy ami ránk vár majd ezen a napon. De először a reggeli. Kifelé menet kicsit megráztam Leont. Egy vadbarom, de a vadbarmoknak is kell enni. Megkérdeztem, hozzak-e neki reggelit.

– Mi? – hörögte kábán. – Ne. Hagyj békén.

– Jól vagy, Leon? Tudod, mit mondanak a reggeliről. A legfontosabb étkezés, meg minden. Tudod, kell az energia.

Leon szinte vicsorgott: – Anyám harminc éve halott, és ha jól tudom, nem a te testedbe tért vissza. Szóval húzz el és hagyjál aludni.

Jó volt látni, hogy nem puhult meg. – Jól van. Reggeli után jövök.

Leon morrant egyet, és befordult a fal felé. Mentem reggelizni.

A reggeli elképesztő volt, és mondom ezt úgy, hogy a feleségem olyan reggelit tudott az asztalra tenni, amitől Gandhi is abbahagyta volna a böjtöt. Két gofrit ettem, aranyszínű, ropogós és könnyű gofrit, megtunkolva porcukorban és olyan szirupban, ami igazi vermonti juharnak tűnt (és ha azt hiszed, hogy nem lehet azonnal megismerni a vermonti juharszirupot, akkor sosem ettél), rápakoltam egy kanál krémes vajat, ami megolvadt és művészien betöltötte a tészta mély lyukait. Ehhez jött még a lágy tojás, négy vastag szelet, barna cukorban pácolt bacon, narancslé olyan gyümölcsből, ami még nem fogta fel, hogy kifacsarták, és egy csésze kávé, amit kábé akkor vettek le a csacsi hátáról.

Meghaltam és a mennybe jutottam, gondoltam. Persze most, hogy jogilag halott voltam a Földön, és egy űrhajóban a Naprendszeren át száguldottam, talán nem is jártam messze az igazságtól.

– Ejha – mondta a mellettem ülő fickó, ahogy letettem mellé a megpakolt tálcát. – Ez aztán a zsírhegy. Kiprovokálod a koszorúér-trombózist. Tudod, én orvos vagyok.

– Ühüm – mutattam az ő tálcájára. – Amin te dolgozol, az meg négytojásos rántottának látszik. Fél kiló sonkával és sajttal.

– Azt tedd, amit mondok, ne azt, amit csinálok. Ez volt a mottóm praktizáló orvosként. Ha több páciensem hallgatott volna a tanácsomra, ahelyett hogy a példámat követi, még életben lennének. Legyen ez tanulság mindnyájunknak. Amúgy Thomas Jane vagyok.

– John Perry. – Kezet ráztunk.

– Örvendek, de egyúttal szomorú is vagyok, mert ha azt mind megeszed, egy órán belül szívrohamot kapsz.

– Ne is hallgass rá, John – szólt közbe a velünk szemben ülő nő, akinek tányérján palacsinta- és kolbászmaradványokat láttam. – Tom csak ki akar csikarni tőled egy kis kaját, hogy ne kelljen megint sorba állnia. Így vesztettem el a fele kolbászomat.

– Ez a vád éppen annyira irreleváns, amennyire igaz – méltatlankodott Thomas. – Igen, elismerem, hogy megkívántam Perry palacsintáját. Nem tagadom. De ha a saját artériáim feláldozásával meghosszabbíthatom az életét, nekem megéri. Legyen ez a kulináris megfelelője annak, hogy a bajtársam megmentéséért a gránátra vetem magam.

– Kevés gránátot mártanak szirupba – vélte a nő.

– Pedig talán jobban tennék. Sokkal több önzetlen cselekedetet látnánk.

– Tessék – vágtam félbe az egyik gofrit. – Vesd rá magad erre.

– Az ellenség itt nem jut át – közölte Thomas.

– Ezt mind megkönnyebbülten halljuk.

Az asztal túloldalán ülő nő Susan Reardon néven mutatkozott be a Washington állambeli Bellevue-ből. – Eddig mit gondolsz a mi kis űrkalandunkról? – kérdezte tőlem.

– Ha sejtettem volna, hogy ilyen jól főznek, valahogy kimesterkedtem volna, hogy évekkel ezelőtt bevonulhassak – válaszoltam. – Ki hitte volna, hogy a seregben ilyen jó a kaja.

– Szerintem még nem vagyunk a seregben – mondta Thomas gofrival teli szájjal. – Szerintem ez a Gyarmati Véderő várószobája, ha értitek, mire gondolok. Az igazi hadseregben a kaja sokkal soványabb lesz. Nem is szólva arról, hogy nem hinném, hogy edzőcipőben táncikálhatunk, mint most.

– Szóval szerinted apránként szoktatnak be?

– Naná. Nézzétek, ezer vadidegen van a hajón, akiknek már nincs otthonuk, családjuk és szakmájuk. Ez rohadt nagy sokk. A minimum, hogy remek kaját adnak, hogy elvonják a figyelmüket erről.

– John! – szúrt ki a sorból érkező Harry. Odaintettem. Egy másik férfi jött vele, mindketten tálcát hoztak.

– A szobatársam, Alan Rosenthal – mutatta be.

– Alias Csipkerózsika – mondtam.

– Igaz, ami igaz – felelte Alan –, megsemmisítően szép vagyok. – Bemutattam Harryt és Alant Susannak és Thomasnak.

– Még két szívroham – cöccögött Thomas a tálcájukat nézve.

– Jobb, ha dobsz Tomnak pár bacont, Harry – figyelmeztettem –, különben hallgathatod a litániát.

– Visszautasítom a feltételezést, hogy kajával meg lehet vásárolni – méltatlankodott Thomas.

– Nem feltételezés volt – világosította fel Susan, –, hanem ténymegállapítás.

– Tudom, hogy te rossz számot húztál a szobatárslottón – mondta nekem Harry, miközben két bacont adott Thomasnak, aki ünnepélyesen elfogadta –, de nekem mázlim volt. Alan elméleti fizikus. Igazi észkombájn.

– És megsemmisítően szép – szólt közbe Susan.

– Köszönöm, hogy ezt nem felejtetted ki – mondta Alan.

– Úgy látom, ennél az asztalnál intelligens felnőttek ülnek – jegyezte meg Harry. – Szóval szerintetek mi vár ránk ma?

– Rám orvosi 0800-kor – mondtam. – Szerintem mindnyájunkra.

Igaz. De úgy értettem, szerintetek mit jelent? Vajon ma kezdjük a megfiatalító terápiát? Ma mondunk búcsút az öregkornak?

– Nem tudjuk biztosan, hogy nem leszünk öregek – korrigálta Thomas. – Csak mind ezt feltételezzük, merthogy a katonákat fiataloknak képzeljük. De gondoljatok bele. Egyikünk sem látott még GYV-katonát. Ez puszta feltételezés a részünkről, és lehet, hogy nagyon mellélőttünk vele.

– Mire lennének jók az öreg katonák? – kérdezte Alan. – Ha így tesznek ki a csatatérre, nem hiszem, hogy bármit érnének velem. Rossz a hátam. Tegnap majdnem belehaltam abba, hogy a paszulyfülkétől elgyalogoltam a beszállókapuig. El se tudom képzelni, hogy hátizsákkal és fegyverrel húsz mérföldet meneteljek.

– Nyilvánvaló, hogy javításra szorulunk – értett egyet Thomas de az nem feltétlen azt jelenti, hogy újra „fiatallá” tesznek. Orvos vagyok, értek hozzá valamicskét. Bármilyen korban segíteni lehet az emberi testet, hogy jobban, hatékonyabban működjön, de minden kornak megvan a maga alaphatásfoka. A hetvenöt éves test kevésbé gyors, kevésbé rugalmas és kevésbé könnyen javítható, mint egy fiatalabb. Ennek ellenére persze még elképesztő dolgokra képes. Nem akarok felvágni, csak mondom, hogy a Földön rendszeresen tíz kilométeres versenyeket futottam. Utoljára alig egy hónapja. És jobb időt futottam, mint ötvenöt évesen.

– Milyen voltál ötvenöt évesen? – kérdeztem.

– Ez a lényeg – bólintott Thomas. – Ötvenöt évesen kövér disznó voltam. Szívcsere kellett hozzá, hogy komolyan elkezdjek vigyázni magamra. Azt akarom ezzel mondani, hogy egy jól működő hetvenöt éves sok mindenre képes, ha remek formában van, nem kell feltétlen „fiatalnak” lennie. Talán ettől a hadseregtől csak ezt várják. Talán a világegyetem összes többi intelligens faja puhány. Ha így van, akkor fura módon érthetőbb, hogy öreg legyen a hadsereg, mivel a fiatalok hasznosabbak a társadalomnak, még előttük az egész élet. Mi viszont kifejezetten feláldozhatóak vagyok.

– Vagyis lehet, hogy öregek maradunk, de nagyon-nagyon egészségesek leszünk – összegezte Harry.

– Ezt mondom.

– Akkor ne mondd. Elcsüggesztesz.

– Elhallgatok, ha megkapom a gyümölcsös pitét.

– Még ha jól teljesítő hetvenöt évesek lennénk is, ahogy mondod – töprengett hangosan Susan –, akkor is öregednénk. Öt év múlva már csak jól teljesítő nyolcvanévesek lennénk. Van egy felső határa annak, hogy meddig lehetünk hasznos katonák.

Thomas vállat vont. – A szerződés két évre szól. Talán elég nekik, ha addig formában tartanak bennünket. A hetvenöt és a hetvenhét között nincs akkora különbség, mint a hetvenöt és a nyolcvan között. Vagy akár a hetvenhét és a nyolcvan között. Évente sok százezren jelentkeznek. Két év múlva egyszerűen lecserélnek minket „friss” újoncokra.

– Tíz évig bent foghatnak – mondtam. – Benne van az apró betűs részben. Ez arra utal, hogy megvan a technológiájuk hozzá, hogy annyi időre működőképesen tartsanak.

– És a DNS-ünkből mintát vettek – emlékeztetett bennünket Harry. – Talán csereszerveket klónoztak nekünk.

– Lehetséges – ismerte el Thomas. – De rohadt nagy munka minden egyes szervet, csontot, izmot és ideget egy klóntestből a miénkbe átültetni. És akkor még mindig kénytelenek lennének beérni az eredeti agyunkkal, mert azt nem lehet átültetni.

Thomas körülnézett, és végre leesett neki, hogy az egész társaságot elcsüggesztette. – Nem azt mondom, hogy nem leszünk újra fiatalok. Az, amit ezen a hajón láttam, meggyőzött arról, hogy a Gyarmati Szövetség technológiája sokkal fejlettebb, mint a miénk otthon. De mint orvos nemigen látom, hogyan tudnák visszafordítani az öregedés folyamatát olyan drámaian, ahogy azt mind hisszük.

– Az entrópia szívás – csóválta a fejét Alan. – Erre van elméletünk.

– Van egy bizonyíték, ami arra utal, hogy mindenképp fejleszteni fognak bennünket – szólaltam meg.

– Mondd gyorsan – kérte Harry. – Tom elmélete a galaxis legöregebb hadseregéről elveszi az étvágyamat.

– Éppen ez az. Ha nem tudnák megjavítani a testünket, nem adnának olyan zsíros ételt, ami legtöbbünket egy hónapon belül megölne.

– Milyen igaz – bólintott Susan. – Remek meglátás, John. Máris jobban érzem magam.

– Köszönöm. És arra alapozva, hogy a Gyarmati Véderő képes meggyógyítani minden bajomat – tápászkodtam fel –, megyek is repetázni.

– Ha már úgyis ott vagy, hozz nekem pár palacsintát – mondta Thomas.

– Hahó, Leon – löktem meg löttyedt testét. – Kelj fel. Eleget durmoltál. Nyolckor várnak.

Leon úgy feküdt az ágyon, mint egy húsdarab. A szemem forgatva sóhajtottam, és lehajoltam, hogy keményebben meglökjem. És észrevettem, hogy kék az ajka.

Bassza meg, gondoltam, és jól megráztam. Semmi. Megragadtam a felsőtestét, és lehúztam a priccsről a padlóra. Holtsúly volt.

Felkaptam a PDA-mat, és orvosi segítséget kértem. Aztán fölé térdeltem, felváltva a szájába fújtam meg a mellkasát pumpáltam egész addig, amíg két egészségügyis érkezett, és lehúztak róla.

Eddigre kisebb tömeg verődött össze a nyitott ajtóban; megláttam Jesse-t, és behúztam. Amikor megpillantotta Leont a padlón, szája elé kapta a kezét. Gyorsan megöleltem.

– Hogy van? – kérdeztem az egyik egészségügyistől, aki a PDA-ját nézte.

– Meghalt. Úgy egy órája. Szívrohamnak látszik. – Letette a PDA-t, felállt, és lenézett Leonra. – Szegény csóró. Idáig eljött, és itt állt meg a ketyegője.

– Utolsó pillanatban igazolt át a Szellemhadtestbe – jegyezte meg a másik. Csúnyán néztem rá. Úgy éreztem, szörnyen rossz ízlésre vall ilyenkor viccelődni.

NÉGY

– Jól van, lássuk – pillantott az igen nagy méretű PDA-jára az orvos, ahogy beléptem a rendelőbe. – Maga John Perry, igaz?

– Igen – feleltem.

– Russell doktor vagyok – mondta és végigmért. – Olyan képet vág, mint akinek most halt meg a kutyája.

– Ha nem is a kutyám, de a szobatársam.

– Á, igen – sandított ismét a PDA-jára. – Leon Deak. Éppen maga után következett volna. Rossz időzítés. Akkor töröljük is a listáról. – Pár pillanatig nyomkodta a PDA-t, majd amikor végzett, feszesen elmosolyodott. Dr. Russell betegekkel szembeni viselkedése hagyott maga után kívánnivalót.

– Na, akkor lássuk magát – fordította ismét felém a figyelmét.

A rendelőben nem sok minden volt: Russell doktor, én, egy szék az orvosnak, egy kis asztal és két szekrényszerűség. Ezek ember alakúak voltak, domború áttetsző ajtóval. Mindegyik tetején volt egy kar, annak végén pedig csészeszerű csatlakozó. A csésze épp akkorának tűnt, hogy rámenjen az ember fejére. Őszintén szólva elég ideges lettem.

– Kérem, helyezkedjen el kényelmesen, aztán kezdjük – nyitotta ki Russell doktor a közelebbi testszekrény ajtaját.

– Levegyek valamit? – kérdeztem. Emlékeim szerint az orvosi vizsgálat azt jelentette, hogy az orvos megvizsgál.

– Nem muszáj, de ha ettől jobban érzi magát, csak nyugodtan.

– Levetkőzik itt bárki, ha nem muszáj?

– Ami azt illeti, igen – felelte. – Ha sokáig ezt csinálják, nehéz leszokni róla.

Nem vettem le semmit. Letettem a PDA-t az asztalra, odaléptem a nyitott testszekrényhez, megfordultam, hátradőltem és befészkeltem magam. Russell doktor becsukta az ajtót, és hátralépett. – Várjon egy pillanatot, amíg beállítom – kopogtatta a PDA-ját. Éreztem, hogy az emberszerű bemélyedés alkalmazkodik a testemhez.

– Ez bizarr volt – jegyeztem meg.

Russell doktor mosolygott. – Most vibrációt fog érezni – mondta, és igaza lett.

– Mondja – szóltam, ahogy a testszekrény szelíden duruzsolt mögöttem –, akik velem voltak a váróban, hová mentek, miután ide bejöttek?

– Ki azon az ajtón – mutatott maga mögé, fel sem pillantva a PDA-ról. – Az a lábadozó.

– A lábadozó?!

– Ne aggódjon – nyugtatott. – Ez sokkal rosszabbnak hangzott, mint amilyen valójában. Mindjárt kész is a maga szkennelése. – Megint a PDA-ra koppintott, és a vibrálás megszűnt.

– Most mit csináljak? – kérdeztem.

– Tartson ki. Még van egy kis tennivalónk, aztán átvesszük az eredményeket.

– Úgy érti, kész is? – álmélkodtam.

– Csodálatos a modern orvostudomány, nemde? – Megmutatta a PDA képernyőjét, ami a beszkennelt képet töltötte le. – Már azt sem kell mondania, hogy „ááá”.

– Ja, de mennyire részletes ez?

– Eléggé. Mikor volt utoljára orvosi vizsgálaton, Mr. Perry?

– Olyan fél éve – válaszoltam.

– Az orvosa akkor milyen prognózist állított fel?

– Azt mondta, jó formában vagyok, csak a vérnyomásom kicsit magasabb a normálisnál. Miért?

– Lényegében igaza volt – mondta Russell doktor –, csak éppen a hererákot nem vette észre.

– Hogy?!

Russell doktor megint felém fordította a PDA képernyőjét; ezúttal a nemi szervemet mutatta furcsa színben. Először tolták a cuccomat a képembe. – Itt a csomó – mutatott egy sötét foltra a bal herémen. – És elég nagy. Ez bizony rák.

Rámeredtem. – Tudja, dr. Russell, a legtöbb orvos tapintatosabban közölte volna.

– Sajnálom, Mr. Perry, nem akarok érzéketlennek látszani. De igazából nem gond. A hererák még a Földön is könnyen kezelhető, főleg a kezdeti stádiumban, és itt erről van szó. A legrosszabb esetben elveszítené a herét, de az sem nagy hátrány.

– Persze, nem a magáéról van szó – morogtam.

– Ez inkább pszichológiai kérdés – intézte el Russell doktor. – Mindenesetre itt és most ne aggódjon miatta. Pár nap múlva alapos testi karbantartáson esik át, akkor majd gondoskodunk a heréjéről. Addig pedig nem okozhat gondot. A rák még nem terjedt tovább sem a tüdőre, sem a nyirokcsomókra. Nem lesz gond.

– El fogom ejteni a labdát?

Dr. Russell elmosolyodott. – Szerintem egyelőre megtarthatja. Ha valaha is elejti, szerintem az fogja aggasztani a legkevésbé. A ráktól eltekintve, ami, mint mondtam, nem okoz problémát, maga olyan jó formában van, amennyire a maga korában lehet. Ez a jó hír. Egyelőre nem kell csinálnunk semmit.

– Mit csinálna, ha valami tényleg nagy baj lenne? – kérdeztem. – Ha a rák halálos lett volna?

– A „halálos” elég pontatlan kifejezés, Mr. Perry – felelte Russell doktor.

– Hosszú távon mind halálra vagyunk ítélve. Ezzel a vizsgálattal az a célunk, hogy stabilizáljuk azokat, akiket közvetlen veszély fenyeget, hogy biztosan túléljék a következő pár napot. Szerencsétlenül járt szobatársa, Mr. Deak esete közel sem szokatlan. Sokszor megtörtént már, hogy egy újonc eljutott idáig, és közvetlenül a vizsgálat előtt halt meg. Ezzel senki nem jár jól.

A PDA-jára nézett. – Na most, Mr. Deak esetében, aki szívrohamban halt meg, valószínűleg eltávolítottuk volna a lerakódást az artériáiból, és érfalerősítő vegyületet kapott volna. Ez a leggyakoribb kezelés, amit használunk. A legtöbb hetvenöt éves ember artériájára ráfér az aládúcolás. A maga esetében, ha előrehaladott lett volna a rák, visszanyestük volna a tumort addig, amíg nem jelent közvetlen veszélyt az életfunkcióira, és elkerítettük volna az érintett területeket, hogy a következő pár napban ne okozzanak problémát.

– Miért nem gyógyítják meg? – kérdeztem. – Ha el tudják keríteni az érintett területeket, akkor akár rendbe is tudnák hozni.

– Tudnánk, de nem szükséges. Pár nap múlva sokkal alaposabb karbantartáson esik át. Addig kell életben tartanunk.

– Mit jelent ez az „alapos karbantartás”? – néztem rá.

– Azt, hogy ha megvan, nem is érti majd, miért aggódott valaha egy folt miatt a heréjén. Ígérem. Most pedig már csak egy dolog maradt. Kérem, hajtsa előre a fejét.

Megtettem. Russell doktor levette a rettegett csészét a testszekrényről, és a fejem tetejére helyezte. – Fontos, hogy a következő pár napban pontos képet kapjunk az agytevékenységéről – húzódott hátra. – Ennek érdekében érzékelőket telepítek a koponyájába. – Rákoppintott a PDA képernyőjére. Kezdtem rühellni ezt a mozdulatot. A csésze halk cuppanó hanggal a fejemre tapadt.

– És az hogy megy? – kérdeztem.

– Valószínűleg kicsit bizsereg most a fejbőre és a tarkója – mondta dr. Russell. És tényleg bizsergett. – Az injektorok most pozícionálják magukat. Ezek amolyan kis injekcióstű-félék, amik bejuttatják az érzékelőket. Maguk az érzékelők parányiak, de sok van belőlük. Körülbelül húszezer. Ne aggódjon, sterilizálják magukat.

– Fájni fog? – érdeklődtem.

– Nem annyira. – Rákoppintott a PDA képernyőjére. Húszezer mikroszenzor csapódott a koponyámba. Mintha egyszerre négy fejszenyéllel ütöttek volna rá.

– Aztakurva! – kaptam a fejemhez, és a kezemet jól belevertem a testszekrény ajtajába. – Maga szemét – kiabáltam Russell doktorra –, azt mondta, nem fog fájni!

– Azt mondtam, „nem annyira”.

– Mihez képest nem annyira? Mint ha rálépne egy elefánt?

– Nem annyira, mint amikor a szenzorok kapcsolatba lépnek egymással – felelte Russell doktor. – A jó hír, hogy amint az megvan, a fájdalom megszűnik. Most maradjon nyugton, egy pillanat az egész. – Megint rákoppintott a PDA-ra. A húszezer tű osztódott, és négy irányba mozdulva rögzült a koponyámban.

Életemben nem akartam még orvost ennyire képen törölni.

– Nem tudom, szerintem érdekes látvány. – Harry megdörgölte a fejét, ami szürke pettyes volt, ahogy mindnyájunké, a húszezer szubkután érzékelőtől, melyek az agytevékenységet mérték.

A reggeli banda ebédre is összeverődött, ezúttal Jesse és szobatársa, Maggie is csatlakozott hozzánk. Harry kijelentette, hogy hivatalosan is egy klikket alkotunk, elkeresztelt bennünket „Vén Trottyok”-nak, és követelte, hogy kezdjünk kajacsatába a szomszéd asztallal. Leszavaztuk, nem kis részben Thomas miatt, aki rámutatott, hogy amit eldobunk, azt nem tudjuk megenni, márpedig az ebéd még a reggelinél is jobb volt, már ha ez lehetséges.

– És még szerencse – tette hozzá Thomas. – A reggeli kis agyinjekció után úgy kiakadtam, hogy szinte enni se volt kedvem.

– Ezt nem tudom elképzelni – mondta Susan.

– Azt mondtam, „szinte”. De én mondom, bárcsak otthon is lenne ilyen szekrény. Nyolcvan százalékkal kevesebben jöttek volna hozzám. Több időm lett volna golfozni.

– A pácienseid iránti odaadásod csodálatos – méltatta Jesse.

– Á, a legtöbbjükkel golfoztam – legyintett Thomas. – Benne lettek volna. És akármennyire fáj ezt mondanom, ez az orvos sokkal alaposabb vizsgálatot végzett, mint én valaha tudtam volna. Az a micsoda egy diagnosztikai álom. Észrevett egy mikroszkopikus tumort a hasnyálmirigyemen. Otthon csak úgy vettem volna észre, ha sokkal nagyobb, vagy ha a páciensen jelentkeznek a szimptómák. Másnak is jutott meglepi?

– Tüdőrák – így Harry. – Kis foltok.

– Petefészekciszta – így Jesse. Maggie rábólintott.

– Kezdődő reumás ízületgyulladás – így Alan.

– Hererák – így meg én.

Az asztalnál az összes férfi összerezzent. – Aú – szisszent fel Thomas.

– Azt mondják, túlélem – nyugtattam meg a társaságot.

– Csak majd csálén jársz – vélte Susan.

– Ebből elég, köszi.

– Én azt nem értem, miért nem hozzák helyre a problémákat – mondta Jesse. – Az orvos egy gumilabda nagyságú cisztát mutatott, de azt mondta, ne aggódjak miatta. Én nem az a típus vagyok, aki ilyesmi miatt nem aggódik.

– Thomas, te állítólag orvos vagy – mondta Susan, és megkopogtatta szürkés halántékát. – Mik ezek az izék? Miért nem csinálnak egy sima agyröntgent?

– Ha tippelnem kéne – válaszolt Thomas –, mint ahogy kell, hiszen sejtelmem sincs, azt mondanám, látni akarják az agyunkat működés közben, ahogy a kiképzést végezzük. De ezt nem lehet úgy, hogy géphez vagyunk szíjazva, ezért a gépet szíjazzák ránk.

– Köszönöm az alapos magyarázatot arra, amit már magam is kifundáltam. Én arra lennék kíváncsi, mi a célja ennek a mérésnek?

– Gőzöm sincs. Talán mégis új agyra készítenek elő bennünket. Vagy valahogy új idegszövetet tudnak hozzáadni, és látniuk kell, az agyunk melyik részét kell felspécizni. Csak azt remélem, nem kell még egy adag ilyen izét belénk nyomni. Már az első adag is majdnem kicsinált.

– Apropó – fordult felém Alan –, hallom, reggel elvesztetted a szobatársadat. Jól vagy?

– Jól – feleltem. – Csak olyan nyomasztó. Az orvos azt mondta, ha megéri a reggeli vizsgálatot, életben tudták volna tartani. Valami értisztítóval, vagy hogy. Le kellett volna rángatnom reggelizni. Ha mozog, talán megérte volna a vizsgálatot.

– Ne gyötörd magad miatta – vigasztalt Thomas. – Nem tudhattad. Az emberek meghalnak.

– Ja, de nem pár nappal az „alapos karbantartás” előtt, ahogy az orvos fogalmazott.

Harry is bekapcsolódott: – Nem akarom elbagatellizálni...

– Ez tutira rémes lesz – dörmögte Susan.

– ...de a főiskolán – dobta meg egy kenyérdarabbal Susant Harry –, ha egy szobatársad meghalt, általában elengedték a szemeszter végi záróvizsgáidat. A trauma miatt, értitek.

– És furcsa módon a szobatársad is megúszta – jegyezte meg Susan. – Ugyanabból az okból.

– Látod, erre így nem is gondoltam – bólogatott Harry, aztán megint rám nézett. – Szóval szerinted kihagyhatod a mára tervezett értékelést?

– Kétlem – mondtam. – És ha megengednék, én akkor se hagynám ki. Mit csináljak, üljek egész nap a szobában? Az lenne csak a nyomasztó. Ott halt meg.

– Átköltözhetsz máshová – vetette fel Jesse. – Talán másnak is meghalt a szobatársa.

– Na, ez a morbid gondolat. Amúgy se akarok költözni. Persze sajnálom

Leont. De most saját szobám van.

– A gyógyulás már meg is kezdődött – vélte Alan.

– Csak próbálom feldolgozni a fájdalmat.

– Te nem sokat beszélsz, mi? – mondta hirtelen Susan Maggie-nek.

– Nem – felelte Maggie.

– Hé, nektek mi következik? – kérdezte Jesse.

Mindenki a PDA után nyúlt, majd bűntudatosan megtorpant.

– Gondoljatok bele, ez mennyire gimis volt – jegyezte meg Susan.

– Le van ejtve – húzta elő a PDA-ját Harry. – Már így is ebédlős klikk vagyunk. Legyen ez a második gyerekkorunk.

Kiderült, hogy Harryvel együtt lesz az első felmérőnk. Egy tárgyalóba irányítottak, ahová székeket és asztalokat készítettek be.

– Szent szar – hüledezett Harry, ahogy leültünk. – Tényleg visszakerültünk a gimibe.

Ezt a benyomást erősítette a belépő GYSZ-hivatalnok. – Most az alapvető nyelvi és matematikai képességeiket teszteljük – közölte a megbízott. – Az első teszt most töltődik a PDA-jukra. Feleletválasztós. Válaszoljanak minél több kérdésre a megadott harminc perc alatt. Ha az idő letelte előtt befejezik, kérem, üljenek csendben vagy nézzék át a válaszaikat. Kérem, ne értekezzenek másokkal. Kezdhetik.

Lenéztem a PDA-mra. Egy szóanalógiás kérdést láttam rajta.

– Ez valami vicc – mondtam. Többen kuncogtak.

Harry jelentkezett. – Asszonyom! Mennyi pont kell, hogy bejussak a Harvardra?

– Ne higgye, hogy ezt még nem hallottam – mondta a nő. – Kérem, csendesedjenek el, és kezdjék a tesztet.

– Hatvan éve várom, hogy javíthassak a matekeredményemen – sóhajtott Harry. – Lássuk, most hogy megy.

A második feladat még rosszabb volt.

– Kérem, kövessék a fehér négyzetet. Csak a szemükkel, ne a fejükkel. – A nő eltompította a fényeket. Hatvan szempár fókuszált egy fehér négyzetre a falon. Lassan megindult.

– El se hiszem, hogy ezt csinálom – dörmögte Harry.

– Talán felpörgetik – lelkesítettem. – Ha mázlink van, jön még egy fehér négyzet.

Egy másik fehér négyzet jelent meg a falon.

– Te már voltál itt, ne tagadd – mondta Harry.

Később szétválasztottak bennünket, és mentem a saját feladataim után.

Az első szobában volt egy GYSZ-ember meg egy rakás építőkocka.

– Építsen ezekből egy házat, kérem – utasított.

– Csak ha kapok pluszgyümölcslét – közöltem.

– Meglátom, mit tehetek – ígérte. Megcsináltam a házat, majd mentem a következő szobába, ahol a fickó papírt és tollat tett elém.

– A labirintus közepéből indulva próbáljon kijutni a szélére.

– Jézusom – hüledeztem –, erre egy bedrogozott patkány is képes lenne.

– Bízzunk benne. Azért csak csinálja.

Megcsináltam. A következő szobában számokat és betűket kellett mondanom. Már nem is töprengtem azon, hogy miért, csak csináltam, amit mondtak.

A délután folyamán egyszer azért kiakadtam.

– Olvastam az aktáját – kezdte a GYSZ-tiszt, egy sovány fiatal fickó, akit egy erősebb szélroham is elfojt volna.

– Értem – mondtam.

– Az áll benne, hogy házas volt.

– Az voltam.

– Jó volt házasnak lenni?

– Az. Jobb, mint nem annak lenni.

Vigyorgott. – És mi történt? Elvált? A kelleténél eggyel többször kefélt félre?

Ha a fickóban volt is bármi szórakoztató, gyorsan vesztett az erejéből. – Meghalt – feleltem.

– Hogyan?

– Szélütés.

– A szélütés csodás – mondta. – Bumm, és az agyból puding lesz. Ennyi. Szerencse, hogy nem élte túl. Kövér, ágyhoz kötött krumpli lenne ám. Szívószállal kéne etetnie. – És szörcsögött.

Nem szóltam rá semmit. Az agyam egy része azt számolgatta, milyen gyorsan tudnám eltörni a nyakát, de csak ültem ott döbbenten és vak dühvel. Nem hittem a fülemnek.

Az agyam mélyén valami azt súgta, jobb, ha levegőt veszek, különben mindjárt elájulok.

A fickó PDA-ja hirtelen csipogott. – Jó – mondta, és gyorsan felállt. – Kész vagyunk. Mr. Perry, kérem, bocsássa meg a felesége halálára tett megjegyzéseimet. Az a feladatom, hogy a lehető leggyorsabban dühös reakciót provokáljak ki. A pszichológiai modelljeink szerint maga a legvalószínűbben arra reagál negatívan, amit mondtam. Kérem, értse meg, hogy személy szerint én sosem mondanék ilyesmit a néhai feleségéről.

Pár pillanatig hülyén pislogtam rá. Aztán elordítottam magam: – Ez meg miféle beteg, elbaszott egy teszt?!

– Elismerem, hogy igen kellemetlen, és újfent bocsánatot kérek. Csak a munkámat végzem.

– Krisztus a kereszten! – füstölögtem. – Van róla fogalma, milyen kurva közel voltam hozzá, hogy eltörjem a nyakát?

– Ami azt illeti, van – felelte nyugodt, magabiztos hangon, ami arra utalt, hogy valóban volt. – A PDA-m, ami az ön mentális állapotát figyelte, éppen azelőtt csipogott, hogy ön kirobbant volna. De e nélkül is tudtam volna. Régóta csinálom. Tudom, mire számítsak.

Még mindig a felgyülemlett dühömet próbáltam kiengedni. – Minden újonccal ezt csinálja? Hogy lehet még mindig életben?

– Értem a kérdést – bólintott a férfi. – Pontosan azért választottak erre a feladatra, mert a testalkatom miatt az újoncok azt hiszik, hogy szarrá verhetnek. Nagyon jó „kis köcsög” vagyok. Pedig ha arra kerül a sor, képes vagyok elbánni az újoncokkal. De általában nem kerül rá sor. Mint mondtam, régóta csinálom.

– Nem valami kellemes munka. – Végre sikerült lehiggadnom racionális szintre.

– Mocskos munka – értett egyet –, de valakinek ezt is el kell végezni. Érdekesnek találom, hogy minden önkéntes mástól robban ki. De igaza van. Magas stressz-szintű feladat. Nem való akárkinek.

– Fogadok, hogy a bárokban nem látják szívesen – jegyeztem meg.

– Elbűvölő is tudok lenni. Már amikor nem akasztom ki szándékosan az embereket. Mr. Perry, végeztünk. Ha kilép az ajtón öntől jobbra, a következő felmérőhelyre jut.

– Nem fognak megint kiakasztani, ugye?

– Lehet, hogy kiakad, de csakis önmagától. Ezt a tesztet csak egyetlenegyszer végezzük el.

Az ajtó felé indultam, majd megtorpantam. – Tudom, hogy csak a munkáját végezte, de azért szeretném, ha tudná, hogy a feleségem csodálatos ember volt. Többet érdemel annál, hogy ilyesmire használják fel.

– Tudom, Mr. Perry – mondta a férfi. – Tudom én is.

Kiléptem az ajtón.

A következő szobában egy nagyon aranyos hölgy, aki történetesen anyaszült meztelen volt, arra kért, hogy mondjak el mindent, amire csak emlékszem a hetedik születésnapomra rendezett partiról.

– El se tudom hinni, hogy pont vacsora előtt mutatták meg azt a filmet – zsémbel Jesse.

– Nem pont vacsora előtt – helyesbített Thomas. – A Tapsi Hapsi rajzfilm utána jött. Különben se volt olyan vészes.

– Te talán nem undorodsz a bélműtétektől, Doktorok Királya, de nekünk éppen elég volt.

– Akkor nem kéred a bordát? – mutatott Jesse tálcájára Thomas.

– Másnak is volt meztelen nő, aki a gyermekkorról kérdezgetett? – érdeklődtem.

– Nekem férfi volt – mondta Susan.

– Nő – így Harry.

– Férfi – így Jesse.

– Nő – így Thomas.

– Férfi – így Alan.

Ránéztünk. – Mi van? – vont vállat. – Meleg vagyok.

– Mi értelme volt? – kérdeztem. – Mármint a meztelen embernek, nem annak, hogy Alan meleg.

– Kösz – mondta Alan fanyarul.

– Bizonyos reakciókat akartak kiprovokálni, ennyi az egész – mondta Harry. – Az összes mai teszt alapvető intellektuális vagy érzelmi reakciókra ment ki, amik összetettebb, finomabb érzelmek és intellektuális képességek alapját képezik. Az próbálják feltérképezni, hogy ösztönös szinten hogyan gondolkodunk és reagálunk. A meztelen emberrel nyilván fel akartak izgatni.

– Én azt nem értem – ráztam a fejem –, hogy akkor minek kérdezgettek közben a gyerekkoromról.

Harry vállat vont. – Mit ér a szex bűntudat nélkül?

– Engem az akasztott ki, amikor direkt kiakasztottak – mondta Thomas. – Esküszöm, már ott tartottam, hogy agyonverem a fickót. Azt mondta, a Cubst le kellett volna fokozni alacsonyabb ligába, amikor két évszázadig nem nyert bajnokságot.

– Nekem ésszerűnek hangzik – mondta Susan.

– Ne kezdd te is. Öregem. Hű. Én mondom, egy rossz szót se a Cubsra.

Ha az első nap a megalázó intellektuális próbatételekről szólt, akkor a második a megalázó erőnléti vagy éppen erőtlenléti próbákról.

– Itt egy labda – mondta az egyik megbízott. – Pattogtassa. – Így tettem. Továbbküldtek.

Egy kis atlétikai pályán körbejártam. Futottam egy rövidet. Kicsit békaügettem. Videojátékkal játszottam. Egy fénypuskával célba lőttem egy célpontra a falon. Úsztam. (Ez tetszett. Mindig is szerettem úszni, már amennyiben a fejem a víz felett van.) Két órán át voltam egy pihenőben több tucat emberrel, és csináltam, amit mondtak. Biliárdoztam. Pingpongoztam. Isten az atyám, még tologatós játékot is játszottam.

Egyetlenegyszer sem izzadtam meg.

– Milyen hadsereg ez, a rohadt életbe? – kérdeztem a Vén Trottyokat ebédnél.

– Van azért ebben valami – vélte Harry. – Tegnap az alapvető intelligenciát és érzelmet nézték. Ma az alapvető mozgáskészségeket. Mondom, a magasabb rendű testi tevékenységek alapjai érdeklik őket.

– Nem is tudtam, hogy a pingpongból következtetni lehet a magasabb rendű testi tevékenységre.

– Szem-kéz koordináció. Időzítés. Pontosság.

– És sose tudhatod, mikor kell visszaütnöd egy gránátot – kotyogott közbe Alan.

– Pontosan – bólintott Harry. – Miért, mit akarsz tőlük? Futtassanak velünk maratont? Az első mérföldet se bírnánk ki.

– A magad nevében beszélj, zsírpók – intette Thomas.

– Helyesbítek, Thomas barátunk hat mérföldet is lefutna, mire a szíve felrobbanna. Már ha előbb nem kapna valamilyen, a kajával kapcsolatos görcsöt.

– Ne butáskodj – legyintett Thomas. – Mindenki tudja, hogy verseny előtt fel kell töltődni szénhidráttal. Ezért megyek még fettucciniért.

– Nem futsz maratont, Thomas – emlékeztette Susan.

– Gyerek még az idő.

– Pedig nekem nincs más mára – mondta Jesse. – Egész napra semmi. Holnap is csak „Fizikai feljavítás befejezése” 0600-tól 1200-ig, aztán este 2000-kor vacsora utáni közös megbeszélés.

– Társasozni mindig lehet – vetette fel Susan.

– Jobb ötletem van – mondta Harry. – Van valakinek terve 1500-ra?

Mind a fejünket ráztuk.

– Remek. Találkozzunk itt. Tanulmányi kirándulásra viszem a Vén Trotryokat.

– Szabad nekünk itt lennünk? – aggodalmaskodott Jesse.

Persze, miért ne lenne szabad? – vont vállat Harry. – És még ha nem is lenne szabad, mit csinálnak? Hivatalosan még nem vagyunk katonák. Nem állíthatnak hadbíróság elé.

– Nem, de a zsilipen kilőhetnek.

– Ne hülyéskedj. Csak nem pocsékolnák rá az értékes levegőt.

Harry ugyanis egy kilátófedélzetre vitt bennünket a hajó gyarmatiaknak fenntartott részében. Való igaz, hogy mint újoncoknak nem tiltották meg kereken, hogy a GYSZ-fedélzetekre menjünk, de azt se mondták, hogy ne menjünk. Ahogy ott álltunk heten a kihalt fedélzeten, lógós iskolásoknak éreztük magunkat egy peepshow-ban.

Bizonyos értelemben azok is voltunk. – Ma a gyakorlatok közben beszélgetésbe elegyedtem az egyik gyarmatival – mesélte Harry –, ő említette, hogy a Henry Hudson ma 1535-kor csinálja meg az első ugrást. Gondoltam, még egyikünk se látta, milyen az, hát megkérdeztem tőle, honnét lehetne jól látni. Ezt a helyet mondta. Itt vagyunk és van... – a PDA-ra nézett – van négy egész percünk.

– Bocs ezért – mondta Thomas. – Nem akartalak feltartani benneteket. A fettuccini szerintem csodás volt, de a vékonybelem más véleményt fogalmazott meg.

– A jövőben nyugodtan tartsd meg magadnak az efféle információkat, Thomas – tanácsolta Susan. – Ilyen jól azért még nem ismerünk.

– Akkor hogy akarsz jól megismerni?

Erre senki nem felelt.

– Tudja valaki, hol vagyunk? – kérdeztem pár pillanatnyi csend után. – Mármint az űrben.

– Még a Naprendszerben – mutatott ki Alan. – Ezt onnét lehet tudni, hogy még látjuk a csillagképeket. Nézzétek, ott az Orion. Ha jelentősebb távolságba értünk volna, a csillagok viszonylagos helyzete is megváltozna. A csillagképek megnyúltak volna, vagy teljesen felismerhetetlenek lennének.

– Hová ugrunk? – kérdezte Jesse.

– A Főnix-rendszerbe. De ez nem árul el semmit, mert „Főnix” a bolygó neve, nem a csillagé. Van ugyan egy Főnix csillagkép, méghozzá ott – mutatott egy csillagcsoportra –, de abban egyik csillag körül sincs Főnix nevű bolygó. Ha jól emlékszem, a Farkas csillagképben van, északabbra – mutatott egy másik, tompább csillagcsoportra –, de innét nem láthatjuk a csillagot.

– Te aztán ismered a csillagképeket – dicsérte meg Jesse.

– Köszi. Fiatalkoromban csillagász akartam lenni, de a csillagászok szart se keresnek. Úgyhogy inkább elméleti fizikus lettem.

– Miért, az új szubatomi részecskék megtalálása jó pénzt hoz? – kérdezte Thomas.

– Hát, nem – ismerte el Alan. – De kitaláltam egy elméletet, ami segített a társaságnak, akiknek dolgoztam, új energiatároló rendszert kialakítani tengerjáró hajókhoz. A társaság prémiumfizetési programja révén a bevétel egy százalékát kaptam. Ami több lett, mint amennyit el tudtam költeni, pedig higgyétek el, igyekeztem.

– Jó lehet gazdagnak lenni – vélte Susan.

– Nem volt rossz. Persze már nem vagyok gazdag. Ha bevonulsz, mindenről lemondasz. És más dolgokat is elveszítesz. Például egy perc múlva pocsékba megy az összes munkám, hogy a csillagképeket megjegyezzem. Ahová megyünk, ott nincs Orion, Kis Göncöl vagy Kassziopeia. Talán hülyén hangzik, de lehetséges, hogy a csillagképek jobban fognak hiányozni, mint a pénz. Pénzt mindig lehet csinálni. De ide soha többet nem jöhetünk vissza. Utoljára látom a régi barátaimat.

Susan odament hozzá és átkarolta a vállát. Harry lenézett a PDA-jára. – Mindjárt – mondta és nekiállt visszaszámolni. Amikor „egy”-hez ért, mind kinéztünk az ablakon.

Nem volt semmi drámai esemény. Az egyik pillanatban csillagokkal teli eget láttunk. A következőben egy másik csillagokkal teli eget. Ha pislogsz, el is mulasztod. Mégis lerítt róla, hogy idegen égbolt. Annyira talán nem ismertük a csillagképeket, mint Alan, de a legtöbben kiszúrtuk az Oriont vagy a Nagy Göncölt a csillagképekből. Most nem voltak sehol, és a hiányuk finom, mégis nyomatékos volt. Alanre néztem. Úgy állt, mint aki sóbálvánnyá vált, Susan kezét fogta.

– Fordulunk – mondta Thomas. A csillagok az óramutató járásával ellentétesen siklottak, ahogy a Henry Hudson pályát módosított. Hirtelen felettünk lebegett a Főnix bolygó hatalmas kék sarlója. És fölötte (vagyis a mi helyzetünkből alatta) volt egy olyan nagy, olyan masszív és olyan nyüzsgő űrállomás, hogy csak bámultuk kiguvadt szemmel.

Végül valaki megszólalt. Mindenki meglepetésére Maggie volt. – Ez aztán nem semmi.

Mind rámeredtünk. Ezen láthatóan felhúzta magát. – Nem vagyok néma, csak nem szeretek beszélni. De ezt nem lehet szó nélkül hagyni.

– Ahogy mondod. – Thomas újra az állomásra nézett. – Emellett a Gyarmati Állomás egy hányásfolt.

– Hány hajót látsz? – kérdezte tőlem Jesse.

– Nem tudom – mondtam. – Több tucatot. Lehet több száz is. Azt se tudtam, hogy összesen van ennyi csillaghajó.

– Ha valaki még azt hiszi, hogy a Föld az emberi világegyetem központja – mondta Harry –, itt az ideje újra átgondolnia.

Ott álltunk, és az ablakon át néztük az új világot.

A PDA-m csipogása 0545-kor ébresztett, ami érdekes volt, mivel 0600-ra állítottam be. A villogó képernyőn volt egy SÜRGŐS feliratú üzenet. Rákoppintottam.

ÉRTESÍTÉS:

0600-tól 1200-ig végezzük el minden újoncon a végső testi feljavítást. A folyamatos lebonyolítás érdekében minden újonc maradjon a szobájában, amíg a Gyarmati Szövetség képviselői értük nem mennek, hogy a fizikai feljavítás helyére kísérjék. Ennek érdekében a kabinajtók 0600-tól lezárásra kerülnek. Kérjük, előtte intézzék el azokat az ügyeiket, melyek a mosdók és külső helyiségek használatát igénylik.

Ha 0600 után szükségük van a mosdók használatára, PDA-n lépjenek kapcsolatba a kabinfedélzet felelőseivel.

Minden önkéntes 15 perccel az időpontja előtt értesítést kap; kérjük, öltözzenek fel és legyenek készen, amikorra megérkeznek önökért. Reggeli ma nem kerül felszolgálásra; ebéd és vacsora a szokott időben.

Az én koromban nem kell kétszer mondani, hogy pisáljak; kicaplattam a mosdóba, és reméltem, hogy hamar sorra kerülök, mivel nem szerettem volna azért engedélyt kérni, hogy kimehessek vécére.

Nem kerültem sorra se korán, se későn; 0900-kor a PDA-m figyelmeztetett, majd pontban 0915-kor élesen kopogtak az ajtón, és egy férfihang a nevemet mondta. Kinyitottam az ajtót, és két gyarmatit láttam odakint. Engedélyt kaptam tőlük egy gyors mosdólátogatásra, majd követtem őket vissza Russell doktor várójába. Alig kellett várni, máris beléphettem a rendelőbe.

– Mr. Perry, örülök, hogy újra látom – nyújtott kezet. A gyarmatiak, akik idekísértek, távoztak a túlsó ajtón. – Kérem, lépjen be a testszekrénybe.

– Legutóbb több ezer fémdarabot kalapált a fejembe – mondtam neki. – Nézze el nekem, ha nem vagyok túl lelkes.

– Megértem – mosolygott Russell doktor. – A mai azonban fájdalommentes lesz. És szorít az idő, úgyhogy ha lenne szíves – intett a testszekrény felé.

Vonakodva beléptem. – Ha csak egy kis bizsergést érzek, képen vágom.

– Áll az alku. – Russell doktor becsukta az ajtót. Feltűnt, hogy a korábbival ellentétben be is zárta; talán komolyan vette a fenyegetést. Jól tette. – Mondja, Mr. Perry – kérdezte, ahogy bezárta az ajtót –, mit gondol az elmúlt pár napról?

– Zavaró és bosszantó volt – feleltem. – Ha sejtettem volna, hogy úgy bánnak velem, mint egy iskolással, nem jelentkeztem volna.

– Szinte mindenki ezt mondja – közölte dr. Russell. – Hadd magyarázzam el röviden, mit is csinálunk. A szenzorokat két okból ültettük be. Az első, ahogy nyilván kitalálta, hogy az agytevékenységét megfigyeljük különféle alapvető funkciók végzése és bizonyos ösztönök működése közben. Minden emberi agy nagyjából ugyanúgy dolgozza fel az információt és az élményeket, ugyanakkor ezt minden agy bizonyos útvonalon és folyamat révén végzi el, ami csak rá jellemző. Ez olyasmi, mint hogy minden embernek öt ujja van, mégis mindenkinek más az ujjlenyomata. Mi a maga mentális „ujjlenyomatát” próbáltuk meghatározni. Érti már?

Bólintottam.

– Helyes. Most már tudja, miért csináltattunk magával nevetséges, hülye dolgokat két napig.

– Mint amikor egy meztelen nő kérdezett a hetedik születésnapi partimról.

– Sok igazán hasznos információhoz jutottunk abból.

– Nem látom be, hogyan.

– Technikai dolog – biztosított Russell doktor. – Mindenesetre az utóbbi két nap során elég jól megismertük, hogy az agya hogyan használja az idegpályákat és dolgozza fel az ingereket, és ezt az információt használjuk sablonnak.

Mielőtt megkérdezhettem volna, hogy Sablonnak? Mihez?, Russell doktor már folytatta is: – Másodszor, a szenzorok nem csak rögzítik, amit az agya csinál. Az agyában zajló tevékenységet valós időben közvetítik. Azaz kisugározzák az ön tudatát. Ez nagyon fontos, mivel bizonyos mentális folyamatokkal szemben a tudatot magát nem lehet rögzíteni. Életben kell lennie, hogy létrejöhessen az áttöltés.

– Az áttöltés – ismételtem.

– Az.

– Megkérdezhetem, mi a fenéről beszél?

Russell doktor elmosolyodott. – Mr. Perry, amikor jelentkezett a hadseregbe, azt hitte, hogy újra fiatallá tesszük, igaz?

– Naná. Mindenki ezt hiszi. Öregekkel nem lehet harcolni, maguk mégis közülük toboroznak. Valami módon biztos fiatallá teszik őket.

– Maga szerint hogy csináljuk? – kérdezte.

– Fogalmam sincs – feleltem őszintén. – Génterápiával. Klónozott csereszervekkel. A régi szerveket valahogy kicserélik.

– Félig-meddig igaza van – árulta el Russell doktor. – Valóban használunk génterápiát és klónozott csereszerveket. De nem cserélünk ki semmit. Csak magát.

– Nem értem. – Hirtelen nagyon fáztam, mintha a valóságot próbálták volna kirángatni a talpam alól.

– A maga teste öreg, Mr. Perry. Öreg, már nem fog sokáig szuperálni. Nincs értelme megmenteni vagy javítgatni. Nem lesz értékesebb, ahogy öregszik, és cserealkatrészekkel sem fog már soha úgy működni, mint egy új. Az emberi test elöregszik. Ezért megszabadulunk tőle. Az egésztől, cakompakk. Önnek egyetlen részét fogjuk megmenteni, azt, ami még nem indult romlásnak: az elméjét, a tudatát, az énjét.

Russell doktor a túlsó ajtóhoz ment, ahol a gyarmatiak kimentek, és kopogott. Aztán visszafordult hozzám. – Nézze meg alaposan a testét, Mr. Perry, mert búcsút fog tőle venni. Ön máshová megy.

– Hová megyek, dr. Russell? – kérdeztem. Alig maradt elég nyálam, hogy ki tudjam mondani.

– Ide megy – nyitotta ki az ajtót.

A gyarmatiak visszajöttek. Az egyikük tolószéket tolt, amiben ült valaki. A nyakam tekergetve odanéztem. És remegni kezdtem.

Én voltam az.

Ötven évvel azelőtt.

ÖT

Lazítson, kérem – mondta nekem dr. Russell.

A két gyarmati a másik testszekrényhez tolta fiatalabb testemet, és szépen belehelyezte. Az, ő, én vagy micsoda, nem ellenkezett; ennyi erővel kómás is lehetett volna. Vagy halott. Le voltam nyűgözve. És meg voltam rémülve. Egy apró hang azt nyivákolta a fejemben, nagy mázli, hogy elmentem vécére, mielőtt idejöttem, különben most a lábamon csorogna.

– Hogyan...? – kezdtem, de elakadtam. A szám túl száraz volt. Russell doktor mondott valamit az egyik gyarmatinak, aki elment és egy pohár vízzel jött vissza. Russell doktor fogta a poharat és megitatott, de jól is tette, hogy fogta, mert nem hiszem, hogy képes lettem volna megtartani. Közben beszélt hozzám.

– A „hogyan” általában két kérdéshez kapcsolódik. Az első: Hogyan tudtak belőlem fiatalabb verziót csinálni? Erre az a válasz, hogy tíz éve genetikai mintát vettünk, és abból készítettük el az új testét. – Elvette a poharat.

– Klónt – mondtam végre.

– Nem. Nem egészem. A DNS-ét erősen módosítottuk. A legnyilvánvalóbb különbség szembeötlő. Az új bőrszíne.

Megint odanéztem, és rájöttem, hogy a sokk miatt észre sem vettem az ordító különbséget.

– Ez zöld– mondtam.

– Maga zöld – pontosított Russell doktor. – Vagyis az lesz öt percen belül. Ez az egyik hogyan kérdés. A második: Hogyan tesznek bele abba? – mutatott a zöld bőrszínű hasonmásra. – Erre pedig az a válasz, hogy áttöltjük a tudatát.

– Hogyan?

– Fogjuk az agy tevékenységének reprezentációját, amit a szenzorok követnek, és átküldjük, persze magával együtt, oda – mutatott a másik testre. – Fogjuk azt az agyminta-információt, amelyet az elmúlt pár napban gyűjtöttünk, és azzal készítettük elő az új agyát a tudata számára, hogy amikor odaküldjük, a dolgok ismerősek legyenek. Persze most leegyszerűsítem a dolgot, ennél milliószor komplikáltabb. De egyelőre megteszi. Na, kezdjük!

Russell doktor felnyúlt és a csészét a fejem fölé tette. El akartam húzni a fejem, erre megállt. – Most nem teszünk be semmit, Mr. Perry. Az injektorsapka helyett csak jelerősítő van. Nincs miért aggódni.

– Elnézést. – Visszaengedtem a fejem.

– Nem kell elnézést kérnie – tette a sapkát a fejemre. – Jobban viseli, mint a legtöbben. Aki maga előtt volt, visított, mint a disznó, és elájult. Eszméletlenül kellett áttelepítenünk. Amikor felébred, fiatal lesz, zöld, és nagyon-nagyon zavart. Maga egy angyal, higgye el.

Elmosolyodtam, és a testre pillantottam, amiben hamarosan leszek. – Hol az ő sapkája?

– Neki nem kell – felelte Russell doktor, és elkezdte pötyögtetni a PDA-ját. – Mint mondtam, a testet erősen módosítottuk.

– Ez baljósan hangzik – jegyeztem meg.

– Ha bent lesz, másként gondolja majd. – Befejezte a babrálást a PDA-ján, és rám nézett. – Oké, kész vagyunk. Hadd mondjam el, mi fog történni.

– Legyen szíves.

Felém fordította a PDA-ját. – Amikor megnyomom ezt a gombot – mutatta a képernyőn –, a szenzorok elkezdik az agytevékenységét az jelerősítőbe sugározni. Amikor az agytevékenységét eléggé feltérképeztük, ezt a testszekrényt egy speciális számítógépes tárolóhoz csatlakoztatom. Ezzel egy időben ugyanilyen kapcsolat nyílik az új agyához ott. Amikor a kapcsolat stabilizálódik, átirányítjuk a tudatát az új agyába. Amint az agytevékenység megszilárdul az új agyban, elbontjuk a kapcsolatot, és maga ott lesz új agyban és új testben. Kérdés?

– Előfordul, hogy az eljárás kudarcot vall? – kérdeztem rá.

– Jogos kérdés – ismerte el Russell doktor. – És a válasz igen. Nagyon ritkán valami félresikerül. Nagyon-nagyon ritkán. Én húsz éve csinálom, ami több ezer áttöltést jelent, és egyetlenegy embert veszítettem el. A nő szélütést kapott a folyamat közben. Az agymintázata összezavarodott, a tudata nem ment át. Mindenki másnál rendben lezajlott.

– Szóval ha nem halok bele, akkor túlélem.

– Érdekes megfogalmazás, de lényegében erről van szó.

– Honnét tudja, mikor került át a tudat?

– Tudni fogjuk ebből – koppintott a PDA oldalára Russell doktor –, és tudni fogjuk onnét, hogy maga elmondja. Higgye el, maga tudni fogja, mikor lejeződött be az áttöltés.

– De maga honnét fogja tudni? – erősködtem. – Maga csinálta már? Töltötték már át?

Dr. Russell mosolygott. – Ami azt illeti, igen. Kétszer is.

– De maga nem zöld.

– Ez a második áttöltés. Nem kell örökre zöldnek maradnia – mondta szinte sóvárogva. Aztán pislogott és megint a PDA-ra nézett. – Sajnos, a kérdéseket le kell zárnunk, Mr. Perry, maga után még sokan várnak áttöltésre. Készen áll?

– A fenét állok készen – morogtam. – Annyira félek, a beleim mindjárt kiadnak mindent.

– Akkor hadd fogalmazzam másként. Túleshetünk rajta?

– De még mennyire.

– Akkor hajrá. – Russell doktor megkopogtatta a PDA-ja képernyőjét.

A testszekrényből halk kattanás hallatszott, ahogy a kapcsoló átváltott benne. Dr. Russellre néztem. – A jelerősítő – magyarázta. – Ez a része egy perc.

Morogtam, hogy értem, és az új énemre néztem. Mozdulatlanul feküdt a szekrényben, akár egy viaszbábu, amibe valaki öntés közben véletlen zöld festéket borított. Úgy nézett ki, mint én réges-rég – csak jobban. Nem én voltam a legsportosabb fickó az utcában. Ennek viszont olyan izmai voltak, mintha versenyúszó lenne. És klassz haja volt.

El sem tudtam képzelni, milyen lehet abban a testben lenni.

– Elértük a teljes felbontást – tájékoztatott Russell doktor. – Kapcsolatnyitás. – Rákoppintott a PDA-jára.

Kis rázkódást éreztem, majd hirtelen mintha egy nagy, visszhangos szoba lett volna a fejemben. – Hű.

– Visszhangkamra? – kérdezte dr. Russell. Bólintottam. – Az a számítógéptároló. A tudata némi időeltérést tapasztalhat az ott és az itt között. Nem kell aggódni. Oké, nyílik a kapcsolat az új test és a tároló között. – Újabb koppintás.

Az új én kinyitotta a szemét.

– Ezt én csináltam – nyugtatott meg Russell doktor.

– Macskaszeme van – mondtam.

– Magának van macskaszeme. Mindkét kapcsolat tiszta és zajmentes. Most megkezdem az áttöltést. Egy kis zavart érez majd. – Koppintás...

  és zuhanok...

  jóóóóóóóóóóóó messze

  (és mintha finom lyukú hálón préselnének át)

    és az összes emlékem úgy képen talál, akár egy elszabadult téglafal

      tiszta villanásban állok az oltárnál

        Kathy közeledik a sorok között

          látom hogy a lába beleakad a ruhába

            kicsit megbotlik

              aztán gyönyörűen helyrehozza

                rám mosolyog mintha azt mondaná

                ja mert ez megállíthat

*másik villanás Kathyről hová a fenébe tettem a vaníliát, és a csörrenés, ahogy a tál a konyhakőre esik*

             (az istenit kathy)

És akkor újra én vagyok, Russell doktor rendelőjében nézek kábán egyenesen dr. Russell arcába, de közben a tarkóját is látom, és azt gondolom, A mindenit, klassz trükk, és mintha sztereóban gondolnám.

És akkor megértem. Két helyen vagyok egyszerre.

Mosolygok, és látom, hogy a régi és az új testem egyszerre mosolyog.

– Megtörtem a fizika törvényeit – mondom Russell doktornak két szájból. És azt mondja: – Bent van.

És rákoppint arra a rohadt PDA-ra.

És akkor megint egy lesz belőlem.

A másik én. Onnét tudom, hogy már nem az újra nézek, hanem a régire.

És az úgy néz rám, mintha tudná, hogy valami nagyon furcsa dolog történt. És a szeme azt mondja: Akkor rám már nincs szükség.

És lehunyja a szemét.

Mr. Perry – szólított Russell doktor. Aztán megismételte. Majd finoman pofozgatni kezdett.

– Igen. Itt vagyok. Bocs.

– Mi a teljes neve, Mr. Perry?

Egy pillanatig gondolkodtam, majd: – John Nicholas Perry.

– Mikor van a születésnapja?

– Június tizedikén.

– Mi volt a neve a másodikos osztályfőnökének?

Ránéztem Russell doktorra. – Az istenit, ember. Erre még a régi testemben se emlékeztem.

Dr. Russell elmosolyodott. – Üdvözlöm az új életében, Mr. Perry. Remekül csinálta. – Kinyitotta és kitárta a testszekrény ajtaját. – Fáradjon ki, kérem.

Kezemmel (a zöld kezemmel) megfogtam a szekrény szélét, és kinyomtam magam. Jobb lábammal kiléptem, és megtántorodtam. Russell doktor odajött és megfogott. – Óvatosan. Sokáig volt öreg. Időbe telik emlékezni arra, milyen fiatal testben lenni.

– Hogy érti? – rökönyödtem meg.

– Nos, például ki tud egyenesedni.

Igaza volt. Kissé görnyedt voltam (gyerekek, igyatok tejet). Kiegyenesedtem, és léptem még egyet. Meg még egyet. De jó, emlékszem, hogyan kell járni! Vigyorogtam, mint egy iskolás, úgy lépkedtem.

– Hogy érzi magát? – érdeklődött Russell doktor.

– Fiatalnak – feleltem, egy kicsit túl vidáman.

– Nagyon helyes. Ez a test biológiailag húszéves. Valójában persze fiatalabb, mostanság gyorsan tudjuk növeszteni őket.

Próbaképpen ugrottam egyet, és úgy éreztem, hogy vissza tudnék ugrani a Földre. – Még inni se ihatok, olyan fiatal vagyok – mondtam.

– Belül még hetvenöt éves – emlékeztetett dr. Russell.

Erre abbahagytam az ugrálást, és odamentem a régi testemhez. Szomorú és összeesett volt, akár egy régi bőrönd. Megérintettem a régi arcom. Meleg volt. Lélegzett. Elrántottam a kezem.

– Még él! – hátráltam.

– Agyhalott – mondta gyorsan dr. Russell. – Az összes kognitív funkció át lett telepítve. Amint ez megvolt, lekapcsoltam ezt az agyat. Robotpilótával megy: lélegzik, keringeti a vért, de ennyi. És ezt is csak átmenetileg. Ha így hagyjuk, napokon belül meghal.

Visszaosontam a régi testemhez. – Mi lesz vele?

– Rövid ideig tároljuk. Mr. Perry, sajnálom, hogy siettetem, de vissza kell mennie a kabinjába, hogy folytathassam a többiekkel. Még jó páran vannak délig.

– Lennének kérdéseim az új testről.

– Van egy brosúránk. Letöltetem a PDA-jára.

– Hű, kösz.

– Nincs mit – mondta Russell doktor, és a két gyarmatos felé biccentett. – Visszakísérik a kabinjába. Még egyszer gratulálok.

Odamentem a két férfihoz, és elindultunk. Aztán megtorpantam. – Egy pillanat, valamit elfelejtettem. – Megint odamentem a régi testemhez. Ránéztem Russell doktorra, és az ajtóra mutattam. – Ki akarom nyitni. – Dr. Russell bólintott. Kinyitottam, kitártam, és megfogtam a régi testem bal kezét. A gyűrűsujjon volt egy egyszerű arany karikagyűrű. Lehúztam róla, és felcsúsztattam az új gyűrűsujjamra. Aztán két új kezemmel megfogtam a régi arcomat.

– Kösz. Kösz mindent.

Aztán kimentem.

AZ ÚJ ÖN

Ismertető az új testéhez,

A Gyarmati Véderő önkénteseinek

a Gyarmati Genetikai Intézettől.

Két évszázada építünk jobb testeket!

(Ez volt a nyitóoldala a brosúrának, ami a PDA-n várt. Az illusztrációt képzeljétek el: Da Vinci híres embertestrajza, csak a régi helyén egy meztelen zöld emberrel. De folytassuk.)

Gratulálunk az új testéhez, melyet a Gyarmati Véderőtől kapott. Új teste több évtizednyi fejlesztés eredménye, melyet a Gyarmati Genetikai Intézet tudósai és mérnökei, a GYV szigorú követelményeihez optimalizálva végeztek el. Ez a dokumentum rövid bevezetés új teste fontos jellemzőihez és funkcióihoz, válaszokat ad az új testről feltett leggyakoribb kérdésekre.

NEM CSAK ÚJ TEST – JOBB TEST

Biztosan feltűnt önnek is, hogy az új testén zöld a bőr.

Ez nem csupán kozmetikai célt szolgál. Az ön új bőre (KloraDerm™) klorofillt tartalmaz, hogy extra energiaforrásul szolgáljon, és hogy optimalizálja teste oxigén- és szén-dioxid-felhasználását. Az eredmény: frissebben, tovább és jobban lesz képes ellátni szolgálati kötelmeit. Ez csak egy új teste számos előnye közül. Íme még néhány:

Vérsejtjeit IntelliVérre™ cseréltük: ez egy forradalmi módszer, amely négyszeresen megnöveli az oxigénhordozó képességet, miközben védi testét betegségtől, mérgektől és a vérveszteségből adódó haláltól.

Szabadalmaztatott MacskaSzem™ technológiánk révén nem fog hinni a szemének. A megnövelt pálcika- és csapszám jobb képfelbontást tesz lehetővé, mint a legtöbb természetesen fejlődött rendszer, míg a speciálisan tervezett fényerősítők révén rendkívül gyenge fényviszonyok között is képes lesz látni.

A MindenÉrzék™ érzékbővítővel úgy tud érinteni, szagolni, hallani és ízlelni, mint még soha, mivel a megnövelt idegsűrűség és az optimalizált kapcsolatok kitolják az érzékküszöböt minden érzékkategóriában. Az első naptól érezni fogja a különbséget!

Milyen erős akar lenni? A KeményKéz™ technológiával, amely megsokszorozza a természetes izomerőt és reakcióidőt, erősebb és gyorsabb lesz, mint valaha álmodta volna – olyan erős és gyors, hogy a Gyarmati Genetikai Intézetnek törvény tiltja, hogy eladja a technológiát a fogyasztói piacon. Mi „segítő kezet” nyújtunk újoncaiknak!

Mostantól mindig online lesz! A FejGép™ számítógépet el sem veszítheti, mert az a saját agyában kapott helyet. A szabadalmaztatott Támogató Alkalmazkodó Interfészűnk együttműködik önnel, hogy a maga módján léphessen kapcsolatba a FejGép™-pel. A FejGép™ emellett koordinálja testének nem organikus technológiáit, mint például az IntelliVér™. A GYV katonái esküsznek erre a csodálatos technológiára. És majd ön is fog.

JOBBÁ ÉPÍTJÜK ÖNT

Biztosan elámul majd rajta, mi mindenre képes az új teste. De azon elgondolkodott már, hogyan tervezték? Talán érdekesnek találja, hogy az ön teste a Gyarmati Genetikai Intézet által kifejlesztett, javított testek legújabb szériája. Noha szabadalmaztatott technológia, testének fejlesztéséhez átvettünk genetikai információt más fajoktól, és alkalmaztuk a legújabb miniatürizált robottechnológiákat. Kemény munka volt, de örülni fog a fáradozásunk eredményének!

A majdnem kétszáz éve elért első fejlesztések óta folyamatosan építkezünk eredményeinkre. A változások és fejlesztések bevezetéséhez fejlett számítógépes modellezést használunk, mellyel minden egyes javasolt fejlesztés egész testre gyakorolt hatását modellezzük. Csak azok a fejlesztések kerülnek tesztelésre biológiai modelleken, melyek ezen a szűrőn átmennek. Ekkor és csakis ekkor kerülnek a fejlesztések beépítésre a végső testdizájnba, integrálva az öntől kapott „indító” DNS-sel. Megnyugtathatjuk, hogy minden fejlesztés biztonságos, kipróbált, és arra szolgál, hogy jobbá építsük önt.

GYAKORI KÉRDÉSEK AZ ÚJ TESTRŐL

1. Van a testemnek márkaneve?

Van! Az ön új teste a XII. Védelmező Sorozat „Herkules” modellje. Hivatalos megnevezése GYGI/GYV 12. modell, 1.2.11 változat. Ezt a testmodellt csak a Gyarmati Véderő használhatja. Emellett minden test saját sorozatszámot kapott karbantartási célokra. A saját sorozatszámát a FejGép révén tudja meg. Ne aggódjon, továbbra is használhatja saját nevét mindennapi céljaira!

2. Öregszik az új testem?

A Védelmi Sorozat testet úgy tervezték, hogy működési élettartama alatt mindvégig optimális hatásfokkal teljesítsen. Ennek érdekében fejlett regenerálótechnikák működnek genetikai szinten, hogy csökkentsék a természetes entrópikus tendenciákat. Rendszeres alapvető karbantartással az ön teste csúcsformában marad mindaddig, ameddig üzemelteti. Mint látni fogja, a sérülések és testi hibák gyorsan rendbe jönnek – pillanatok alatt újra talpra áll!

3. Átörökíthetem ezeket a csodálatos fejlesztéseket a gyerekeimnek?

Nem. Az ön teste és annak biológiai és technológiai rendszere a Gyarmati Genetikai Intézet szabadalma, engedély nélkül nem adható tovább. Ráadásul a Védelmi Sorozat természetéből adódóan a test DNS-e már nem kompatibilis a módosítatlan emberekével, és laboratóriumi tesztek szerint a Védelmező Sorozat párosodáskor olyan inkompatibilitást okoz, amely minden esetben halálos az embrióra. Ezenfelül a GYV úgy véli, hogy a genetikai információ átörökítése nem szükséges az állomány feladatainak ellátásához, ezért minden Védelmező modell steril, noha az egyéb kapcsolódó funkciói érintetlenek.

4. Aggódom új testem teológiai implikációi miatt. Mit tegyek?

Noha sem a Gyarmati Genetikai Intézetnek, sem a GYV-nek nincs hivatalos álláspontja a tudat átültetésének teológiai vagy pszichológiai következményeiről, megértjük, hogy sok újoncnak lehet kérdése vagy kételye. Minden hajó rendelkezik a Föld főbb vallásait képviselő papokkal, valamint ingyenes pszichológus terapeutákkal. Javasoljuk, hogy keresse fel őket, és beszélje meg velük kérdéseit.

5. Meddig maradok az új testemben?

A Védelmi Széria a GYV számára készült; amíg ön a GYV állományában marad, használhatja az új test technológiai és biológiai előnyeit. Amikor kilép a GYV kötelékéből, az ön DNS-e alapján készült új, módosítatlan emberi testet kap.

A Gyarmati Genetikai Intézet nevében gratulálunk az új testéhez! Biztosak vagyunk benne, hogy jó szolgálatot tesz önnek a Gyarmati Véderő kötelékében. Köszönjük, hogy a gyarmatokat szolgálja, és élvezze... az Új Testét.

Letettem a PDA-t, a kabin mosdójához mentem és a tükörbe néztem.

Nem tudtam nem rácsodálkozni a szememre. A régi testemben barna szemem volt: sárbarna, de érdekes aranypöttyökkel. Kathy egyszer azt mondta, valahol olvasta, hogy az íriszfoltok csak pluszzsírszövetet jelentenek. Szóval kövér szemem volt.

Hát, ha azok kövérek voltak, ezek kifejezetten dagadtak. A pupillától a perem felé aranyszínű volt, ott zöld felé árnyalt. Az írisz pereme mély smaragdzöld, és ilyen színű tűk szúrtak be a pupilla felé is. Maguk a pupillák keskenyek voltak, összehúzta őket a tükör feletti lámpa fénye. Kikapcsoltam a lámpát, majd a nagylámpát is. Csak a PDA kis képernyője világított. A régi szememmel semmit nem láttam volna.

Az új szemem azonnal alkalmazkodott. A szoba kétségtelenül félhomályos volt, mégis mindent világosan láttam. Visszamentem a tükörhöz, és belenéztem; a szemem úgy kitágult, mintha túllőttem volna magam nadragulyával, felkapcsoltam a mosdólámpát, mire a pupillám imponáló sebességgel összehúzódott.

Levetkőztem, és alaposan végigmértem az új testet. Az első benyomásom nem csalt; jobb szó híján: teljesen kigyúrt voltam. Végigfuttattam kezem a domború mellkasomon és a vasalódeszka hasamon. Életemben nem voltam ilyen fitt. Fogalmam se volt, hogyan tudták megcsinálni. Átfutott a fejemen, hogy mennyi idő kell, mire újra olyan petyhüdt leszek, mint a rendes húszas éveimben. Aztán az a kérdés futott át a fejemen, hogy amennyit a DNS-emmel vacakoltak, lehetséges-e egyáltalán elpetyhüdni. Reméltem, hogy nem. Tetszett ez az új test.

Ja, és a szempillától lefelé szőrtelen volt.

Úgy értem, teljesen szőrtelen: sehol egyetlen szőrszál. Csupasz kar, csupasz láb, csupasz hát (nem mintha nem lett volna mindig is csupasz, hm), csupasz nemi szerv. Megdörgöltem az állam, hogy érzek-e borostát. Sima, mint a baba popsija. Vagy immár az én popsim. Lenéztem a fütykösre; így meztelenül magányosnak látszott. A hajam jellegtelen barna volt. Ez legalább nem változott.

Kezemet az arcom elé tartottam, hogy jól megnézzem a bőrszínemet. Világos árnyalatú zöld volt, de nem rikító, ami jó; a gyomorkeserűszínt nem bírtam volna elviselni. Egész testem egyenletes zöld volt, csak a mellbimbónál és a péniszem tetején volt kicsit sötétebb. Lényegében a színkontraszt megmaradt, csak más színben. Egyvalami viszont feltűnt: az ereim feltűnőbbek és szürkések voltak. Gyanítottam, hogy az IntelliVér™ (vagy mi a csoda) nem vérvörös. Felöltöztem.

A PDA csipogott. Felvettem. Üzenet várt.

A FejGép™ számítógéprendszer hozzáférhető. Szeretné most aktiválni? Két gomb volt a képernyőn, IGEN és NEM. Az elsőt választottam.

Hirtelen erős, mély, megnyugtató hang szólalt meg a semmiből. Kis híján kiugrottam az új zöld bőrömből.

~ Helló! Ön össze van kapcsolva a FejGép™ mintájú belső számítógépével, a szabadalmaztatott Támogató Alkalmazkodó Interfésszel. Ne ijedjen meg! A FejGép integrációjának köszönhetően a hang, amit hall, közvetlenül az agya hallásközpontjaiban keletkezik.

Klassz, gondoltam, még egy hang lesz a fejemben.

~ A rövid bevezető után bármikor kikapcsolhatja a hangot. Kezdjük néhány lehetőséggel, melyekre igennel és nemmel válaszolhat. Az ön FejGépe azt kéri, mondjon igent vagy nemet, amikor arra kéri, hogy felismerhesse ezt a választ. Ha készen áll, kérem, mondjon igent vagy nemet, amikor arra kéri, hogy felismerhesse ezt a választ. Ha készen áll, kérem, mondjon, igent. Bármikor mondhatja.

A hang elhallgatott. Kicsit elkábított a dolog, tétováztam.

~ Kérem, mondjon igent ~ ismételte a hang.

– Igen! – vágtam rá kissé idegesen.

~ Köszönöm, hogy igent mondott. Most mondjon nemet.

– Nem – mondtam, majd átfutott a fejemen, hogy a FejGép talán azt hiszi, a kérésére mondok nemet, felhúzza az orrát, és megsüti az agyamat.

~ Köszönöm, hogy nemet mondott ~ folytatta a hang. ~ Ahogy közösen haladunk előre, majd megérti, hogy nem kell ezeket a parancsokat kimondania ahhoz, hogy a FejGép reagáljon rá. Egyelőre azonban jobb, ha így tesz, amíg el nem sajátítja a FejGéppel való kommunikációt. Most lehetősége van hangosan folytatni vagy átváltani szövegre. Szeretne átváltani szöveges interfészre?

– Jézusom, hogyne.

Szöveges interfésszel folytatjuk, lebegett egy sor közvetlen a látóteremben. Tökéletes kontrasztban volt azzal, amit éppen néztem. Ahogy mozgattam a fejem, a szöveg középen maradt, és a kontraszt úgy változott, hogy állandóan abszolút olvasható maradjon. Durva.

Javasoljuk, hogy a szövegolvasás elején maradjon ülve, nehogy megsérüljön, írta a FejGép. Kérem, most üljön le. Leültem.

A FejGép kezelése során eleinte könnyebben boldogul a hangparancsokkal. Hogy segítse a FejGépet megérteni a kérdéseit, most megtanítjuk a FejGépet arra, hogy megértse az ön beszédhangját. Kérem, mondja ki a következő fonémákat úgy, ahogy olvassa. A látóteremben fonémák listája gördült. Balról jobbra elolvastam őket. Aztán a FejGép rövid mondatokat olvastatott velem.

Köszönjük, írta a FejGép. A FejGép immár képes az ön hangja alapján parancsokat végrehajtani. Szeretné most személyre szabni a FejGépét?

– Igen.

Sok FejGép-használó hasznosnak találja elnevezni a FejGépét. Szeretné most elnevezni a FejGépét?

– Igen.

Kérem, mondja ki a nevet, amit a FejGépének szeretne adni.

– Seggfej.

Ön a „Seggfej” nevet választotta, írta a FejGép, és becsületére legyen mondva, jól betűzte. Jó, ha tudja, hogy sok újonc választotta ezt a nevet FejGépének. Szeretne más nevet választani?

– Nem – mondtam. Büszke voltam, hogy sok újonctársam ugyanígy érez a FejGép iránt.

Az ön FejGépe mostantól Seggfej, írta FejGép. A jövőben bármikor nevet változtathat, ha óhajtja. Most válasszon egy jelszót, amivel aktiválhatja Seggfejet. Noha Seggfej állandóan aktív, csak akkor reagál a parancsokra, ha aktiválva lett. Kérem, rövid jelszót válasszon. Seggfej az „Aktiválni Seggfejet” jelszót javasolja, de választhat bármit. Kérem, mondja ki az aktiváló jelszót most.

– Hé, Seggfej.

Ön a „Hé, Seggfej” jelszót választotta. Kérem, mondja ki ismét, hogy megerősítse. Kimondtam. Aztán deaktiváló jelszót kért. Persze hogy azt választottam: „Húzz el, Seggfej.”

Szeretné, hogy Seggfej egyes számban utaljon önmagára?

– Feltétlenül.

Seggfej vagyok.

– De még mennyire.

Várom a parancsait vagy kérdéseit.

– Intelligens vagy? – kérdeztem.

Elláttak természetes nyelvprocesszorral és más rendszerekkel, hogy megértsem a kérdéseket és megjegyzéseket, és válaszokat adjak, ami gyakran az intelligencia benyomását kelti, főleg ha nagyobb számítógép-hálózatra vagyok kapcsolva. A FejGép-rendszer azonban önmagában nem intelligens. Például ez egy automata válasz. A kérdést gyakran felteszik.

– Hogyan értesz meg engem?

Ebben a fázisban a hangjára reagálok, írta Seggfej. Beszéd közben figyelem az agyát, és megismerem, hogyan aktiválódik az agya, amikor velem óhajt kommunikálni. Idővel képes leszek megérteni anélkül, hogy beszélnie kelljen. És idővel maga is képes lesz használni engem tudatos audio vagy vizuális jelek nélkül.

– Mit tudsz?

Képességeim skálája széles. Szeretne tételes listát?

– Ha lehet.

Hosszú lista jelent meg a szemem előtt. Az alkategóriák megtekintéséhez válassza ki a főbb kategóriát, és mondja: „Bővít [kategória]”. Kiválasztott kategória megtekintéséhez mondja „Megnyit [kategória]”.

Végigfutottam a listán. A jelek szerint igen kevés dolog akadt, amire Seggfej nem volt képes. Tudott üzenetet küldeni más újoncoknak. Jelentéseket letölteni. Zenét vagy videót lejátszani. Játékot játszani. Bármilyen dokumentumot előhívni egy rendszeren. Hihetetlen mennyiségű adatot elraktározni. Bonyolult számításokat végrehajtani. Betegségeket diagnosztizálni, gyógymódokat javasolni. Helyi hálózatot létrehozni kiválasztott FejGép-használók között. Tolmácsolni több száz emberi és nem emberi nyelvből. Még látótérinformációt is tudott adni más FejGép-használóról. Bekapcsoltam ezt a szolgáltatást. Már saját magamra is alig ismertem rá, nem hittem, hogy a többi Vén Trottyot megismerném. Mindent összevetve Seggfej hasznos kis cucc volt az ember agyában.

Hallottam, hogy valaki próbálja kinyitni az ajtómat. Felnéztem. – Hé, Seggfej, mennyi az idő?

1200, írta Seggfej. Jó másfél órán át vacakoltam vele. Elég ebből; hús-vér embereket akartam végre látni.

– Húzz el, Seggfej.

Viszlát, írta Seggfej. A szöveg eltűnt, amint elolvastam.

Kopogtak. Odamentem és kinyitottam. Gondoltam, Harry lesz; kíváncsi voltam, ő hogy néz ki.

Egy dögös barna nő volt, sötétzöld bőrű és hosszú lábú.

– Te nem Harry vagy – mondtam, kimerítve a hihetetlen hülyeség fogalmát.

A barna bige végignézett rajtam. – John? – szólalt meg végre.

Egy pillanatig értetlenül néztem, és épp azelőtt jutott eszembe a neve, hogy az azonosítója szellemszerűen ellebegett a szemem előtt. – Jesse?

Bólintott. Nyitottam a szám, hogy mondjak valamit, de ő megragadta az arcomat, és olyan erősen csókolt meg, hogy visszaszédültem a kabinba. Sikerült egy rúgással becsuknia az ajtót, miközben már úton voltunk a padlóra. Le voltam nyűgözve.

El is felejtettem már, hogy egy fiatalnak milyen gyorsan megy az erekció.

HAT

Azt is elfelejtettem, egy fiatalnak milyen sokszor megy az erekció.

– Ne vedd rossz néven – mondta Jesse, amikor a harmadik alkalommal (!) feküdt rajtam –, de annyira nem talállak vonzónak.

– Hála istennek. Akkor mostanra már csonkig koptattál volna.

– Félre ne érts, kedvellek. Még a... – intett a kezével, kereste a szót, amivel leírhatja a megfiatalító, teljes testcserét – változás előtt is okos, kedves és vicces voltál. Jó barát.

– Ühüm. Tudod, Jesse, a „maradjunk barátok” szöveg általában a szex megelőzésére szolgál.

– Csak nem akarom, hogy illúzióid legyenek arról, miről van szó.

– Nekem az volt a benyomásom, hogy arról van szó, hogy varázslatos módon egy húszéves testébe kerültünk át, és ettől annyira izgatottak lettünk, hogy muszáj volt vadul szeretkezni az első emberrel, akit megláttunk.

Jesse egy pillanatig rám meredt, majd elnevette magát. – Igen! Pontosan erről van szó. Bár az én esetemben a második ember. Tudod, nekem van szobatársam.

– Tényleg. Maggie hogy néz ki?

– Istenem, úgy nézek ki mellette, mint egy partra vetett bálna.

Megsimogattam az oldalát. – Ez egy nagyon szép bálna, Jesse.

– Tudom! – Jesse hirtelen felült rám. Felemelte a kezét és összekulcsolta a tarkóján, amitől döbbenetesen erős és telt melle még jobban kiemelkedett. Ereztem, hogy combja belseje meleget sugároz. Tudtam, hogy noha éppen nincs erekcióm, mindjárt lesz. – Most nézz rám – mondta feleslegesen, mert le se tudtam venni róla a szemem, amint felült. – Mesésen nézek ki. És most nem a hiúság beszél belőlem. A való életben sosem néztem ki így. Messze nem.

– Nehezen tudom elhinni.

Megragadta a melleit, és a mellbimbókkal az arcom felé fordította őket. – Látod ezt? – rázogatta meg a balt. – A való életben ez egy mérettel kisebb volt ennél, és még így is nagy volt. Serdülőkoromtól kezdve állandóan fájt a hátam. Es akkor voltak ilyen feszesek, amikor tizenhárom voltam. Talán. És akkor is maximum egy hétig.

Megfogta a kezemet, és tökéletes, lapos hasára tette. – Ilyen se volt. Mindig volt egy kis táska ott lent, még a szülés előtt is. Két gyerek után meg... ha még egy harmadikat is megszülök, emeletes ház lett volna.

Hátracsúsztattam a kezem és megmarkoltam a seggét. – És ez?

– Szélesvásznú – nevetett. – Termetes asszonyság voltam ám, barátocskám.

– Nem bűn az. Kathy is testes volt, és nekem tetszett.

– Akkor nekem se volt vele problémám. A testprobléma gyakran butaság. Ezt viszont nem cserélném el. – Provokatívan végigsimított magán. – Szexi vagyok! – vihogott és megrázta a fejét, mint egy modell. Nevettem.

Jesse előrehajolt és az arcomat kémlelte. – Ez a macskaszemdolog egyszerűen döbbenetes. Tényleg macska-DNS-sel csinálhatják? Érted, keverik a miénkkel? Nem bánnám, ha részben macska lennék.

– Nem hinném, hogy igazi inacska-DNS. Más macskatulajdonságunk nincs. Jesse felült. – Mint például?

– Hát – vándorolt fel a kezem a mellére –, a hím macskának redős a pénisze.

– Ne már.

– Pedig igaz. A redők stimulálják a nőstényt, hogy ovuláljon. Nézz csak utána. És nálam nincs redő. Szerintem észrevetted volna.

– Ez nem bizonyít semmit. – Hirtelen hátramozdult a hátsójával, előredőlt a testével, és rám feküdt. Buján vigyorgott. – Talán csak nem csináltuk elég keményen, hogy kiugorjanak azok a redők.

– Ennek kihívásérzete van.

– Én is érzek valamit – fészkelődött.

– Mire gondolsz? – kérdezte Jesse később.

– Kathyre, és hogy milyen gyakran feküdtünk így.

– Úgy érted, a szőnyegen? – mosolygott.

Finoman kupán vágtam. – Nem úgy. Csak feküdtünk szex után, beszélgettünk és élveztük egymás társaságát. Ezt csináltuk, amikor először beszéltünk a seregről.

– Miért hoztad szóba?

– Nem én voltam, Kathy. A hatvanadik születésnapom volt, nyomott voltam az öregség miatt. Ő meg felvetette, hogy ha elérkezik az idő, vonuljunk be. Kicsit meglepődtem. Tudod, világéletünkben pacifisták voltunk. Tiltakoztunk a szubkontinentális háború ellen is, amikor még nem volt népszerű ezt tenni.

– Sokan tiltakoztak az ellen a háború ellen – vélte Jesse.

– Ja, de mi tényleg tiltakoztunk. Amolyan vicc lettünk a városban.

– Na és mivel érvelt a Gyarmati Hadsereg mellett?

– Azt mondta, nem általában van a katonaság és a háború ellen, csak azon háború és a mi katonaságunk ellen. Azt mondta, az embereknek joguk van megvédeni magukat, és az univerzum valószínűleg ellenséges. És hogy e mellett a két nemes ok mellett ráadásul újra fiatalok lennénk.

– De csak akkor lehet egyszerre bevonulni, ha egykorúak vagytok – emlékeztetett Jesse.

– Egy évvel volt fiatalabb nálam. És mondtam is ezt neki. Azt mondtam, ha bevonulok, én hivatalosan halott leszek, már nem leszünk házasok, ki tudja, valaha egyáltalán találkozunk-e még.

– És mit felelt?

– Azt mondta, ez részletkérdés. Újra megtalál és megint az oltár elé rángat. És így is lett volna. Az ilyesmiben igazi oroszlán tudott lenni.

Jesse felkönyökölt és rám nézett. – Sajnálom, hogy nincs itt veled, John.

Mosolyogtam. – Semmi baj. Csak néha hiányzik a feleségem.

– Megértem. Nekem is hiányzik a férjem.

Ránéztem. – Azt hittem, elhagyott egy fiatalabb nőért, aztán ételmérgezést kapott.

– így volt, és meg is érdemelte, hogy kiokádja a belét. Nem a férfi hiányzik igazából, hanem a férj. Jó valakihez tartozni. Jó házasnak lenni.

– Jó házasnak lenni – értettem egyet.

Jesse odabújt hozzám, és átkarolta a mellkasom. – Persze ez is jó. Egy ideje már nem csináltam.

– Nem feküdtél a padlón?

Most rajta volt a sor, hogy kupán vágjon. – Nem. Vagyis igen. Pontosabban szex után feküdni. Vagy akár szexelni, ha már itt tartunk. Nem akarod tudni, milyen rég volt?

– Dehogynem.

– Szemét. Nyolc éve.

– Nem csoda, hogy azonnal rám ugrottál.

– Nagyon kényelmes helyen voltál.

– A helyezkedés minden, ahogy anyám szokta mondani.

– Fura anyukád lehetett – vonta fel a szemöldökét Jesse. – Hé, picsa, mennyi az idő?

– Hogy?

– A hanghoz beszélek a fejemben.

– Szép nevet találtál neki.

– Miért, a tiédet hogy hívják?

– Seggfej.

Jesse bólintott. – Helyes. A picsa azt mondja, 1600 múlt. Két óránk van vacsoráig. Tudod, ez mit jelent?

– Nem tudom. Szerintem nekem négy a határ, még ha fiatal és szuperfejlesztett is vagyok.

– Nyugi. Azt jelenti, hogy van időnk egy kis szunyókálásra.

– Kell takaró?

– Ne butáskodj. Csak mert a padlón szexeltem, még nem akarok ott is aludni. Van egy fölös priccsed, kibérelem.

– Akkor egyedül kell aludnom?

– Majd kárpótollak. Emlékeztess rá, ha felébredtem.

Megtettem. Ő is megtette.

– A büdös életbe – ülte le Thomas az asztalhoz. Annyira megpakolta a tálcáját, csoda volt, hogy egyáltalán elbírta. – Olyan jóképűek vagyunk, hogy azt szavakkal ki se lehet fejezni.

Igaza volt. A Vén Trottyok döbbenetesen kikupálódtak. Thomas, Harry és Alan férfi modellek is lehettek volna; négyünk közül én voltam a rút kiskacsa, és még én is jól néztem ki. A nők közül Jesse lélegzetelállító volt, Susan még inkább, Maggie pedig szabályosan istennő. Fájt ránézni.

Fájt mindnyájunkra nézni, amolyan jófajta, szédítő fájdalommal. Pár percig csak bámultuk egymást. És nem csak mi voltunk ilyenek. Ahogy körbenéztem, egyetlen ronda embert sem láttam. Kellemesen zavaró érzés volt.

– Lehetetlen – mondta nekem hirtelen Harry. Ránéztem. – Én is körülnéztem. Nincs az az isten, hogy mindenki ilyen jól nézett ki, amikor valóban ennyi idős volt.

– A magad nevében beszélj, Harry – intette Thomas. – Én árnyalatnyival vonzóbb voltam, zöldfülű.

– Most meg nem csak a füled zöld. És még ha Kétkedő Thomasszal kivételt is teszünk...

– Egész a tükörig sírni fogok.

– ...lehetetlen, hogy mindenki egyformán szép legyen. Én mondom, nem voltam ilyen fess húszévesen. Kövér voltam. Tele pattanással. És már kopaszodtam.

– Elég, még felizgulok – mondta Susan.

– Én meg enni próbálok – tette hozzá Thomas.

– Most már nevetek rajta, mert így nézek ki – simított végig magán Harry lezseren, akár egy modell. – De az új énemnek nagyon kevés köze van a régihez.

– Ügy beszélsz, mintha ez zavarna – jegyezte meg Alan.

– Kicsit zavar – ismerte be Harry. – Persze elfogadom, de ha valaki ajándékba lovat ad, én azért belenézek a szájába. Miért vagyunk ilyen szépek?

– A jó gének miatt – vélte Alan.

– Ja, de kinek a génjei? A miénk? Vagy valamelyik laborban kotyvasztották?

– Csak arról van szó, hogy mind jobb formában vagyunk – vélte Jesse. – Mondtam is Johnnak, hogy ez a test sokkal jobb formában van, mint az igazi testem volt.

Hirtelen Maggie szólalt meg. – Én is pont ezt mondom. Azt mondom, az „igazi testem”, amikor a régi testemet értem. Mintha ez a test még nem lenne valóságos.

– Elég valóságos, nővér. Ezzel is kell pisilni. Én már csak tudom.

– És még ez a nő hordott le engem, amiért túl sokat osztok meg – cöccögött Thomas.

– Arra akartam kilyukadni, hogy amikor a testünket feljavították, mindenünket feljavították – mondta Jesse.

Igaz. De ebből még nem derül ki, hogy miért.

– Hogy kötődjünk egymáshoz – mondta Maggie.

Mindenki rámeredt. – Nahát, ki bújt ki a csigaházból – kommentálta Susan.

– Kapd be, Susan – mondta Maggie. Susan vigyorgott. – Nézzétek, alapvető emberi vonás, hogy kedveljük azokat, akiket vonzónak találunk. És ebben a szobában mindenki idegen, még mi is idegenek vagyunk egymásnak, csak kevés kötődés alakult ki ilyen rövid idő alatt. Ha tetszünk egymásnak, az segíti a barátkozást, vagy segíteni fogja, ha majd elkezdődik a kiképzés.

– Nem látom be, hogyan segít az a seregnek, ha annyira bámuljuk egymást, hogy elfelejtünk harcolni – értetlenkedett Thomas.

– Nem erről van szó – mondta Maggie. – A szexuális vonzódás mellékes. A lényeg, hogy gyorsan bizalmat és elkötelezettséget ébresszünk egymásban. Az ember ösztönösen bízik abban, segíteni akar annak, akit vonzónak talál, és ez független a szexuális vágytól. Ezért vonzó minden tévébemondó. Ezért nem kell a vonzó embereknek olyan keményen hajtani az iskolában.

– De most már mind vonzók vagyunk – mutattam rá. – A hihetetlenül vonzók földjén a pusztán jóképűek bajban lehetnek.

– Van, aki még most is jobban néz ki a többinél – jegyezte meg Thomas.

Amikor csak Maggie-re nézek, mintha kifogyna az oxigén a szobából. Már bocs, Maggie.

– Semmi gond – felelte Maggie. – A kiindulási alap amúgy sem az, ahogy most kinézünk. Hanem amilyenek voltunk. Rövid távon ösztönösen azt tekintjük alapnak, és ők amúgy is csak rövid távra alapoznak.

– Szóval azt mondod, hogy amikor rám nézel, nem lesz oxigénhiányod – mondta Susan Thomasnak.

– Nem sértésnek szántam – védekezett Thomas.

– Majd eszembe jut, ha oxigénhiányosra fojtogatlak.

– Elég a flörtölésből – szólalt meg Alan, és Maggie felé fordult. – Szerintem igazad van a vonzódásdologban, de elfelejted, kihez kéne legjobban vonzódnunk: önmagunkhoz. Ez a test még idegen nekünk. Az, hogy zöld vagyok, meg van a fejemben egy „Szarfasz” nevű számítógép... – Elhallgatott és végignézett rajtunk. – Tényleg, ti hogy neveztétek el a FejGépet?

– Seggfej – mondtam.

– Picsa – árulta el Jesse.

– Faszfej – mondta Thomas.

– Köcsög – szólt Harry.

– Sátán – somolygott Maggie.

– Édeske – mondta Susan. – Ezek szerint csak én szeretem a FejGépemet.

– Inkább te voltál az egyetlen, akit nem zavart, hogy hirtelen egy hang szólal meg a fejében – vélte Alan. – Na de ott tartottam, hogy a pszichét nagyon megterheli, hogy hirtelen fiatal leszel, és erős testi és mechanikai változások történnek veled. Még ha örülünk is, hogy fiatalok lettünk, és isten az atyám, én örülök, akkor is idegen az új énünk. Azzal, hogy jól nézünk ki, a helyrerázódást segítik.

– Ravasz emberekkel van dolgunk – mondta Harry baljósan.

– Harry – bökte oldalba Jesse. – Te vagy az egyetlen, aki sötét összeesküvésnek látja azt, hogy fiatal és szexi vagy.

– Szerinted szexi vagyok?

– Á-á-álom vagy, drágám – rebegtette a szempilláit Jesse.

Harry idiótán elvigyorodott. – Ebben az évszázadban először mondták ezt nekem. Oké, elfogadom.

Az újoncokkal teli előadóban egy harcedzett veterán állt ki elénk. A FejGép révén tudtuk, hogy tizennégy éve szolgál a Gyarmati Véderőben, sok csatában vett részt, melyek neve egyelőre semmit nem jelentett nekünk, de a jövőben nyilván fog. Ez az ember új helyekre ment, új fajokkal találkozott, és kapásból kiirtotta őket. Huszonhárom évesnek látszott.

– Jó estét, újoncok – kezdte, miután elhallgattunk. – Bryan Higgee alezredes vagyok, az utazásuk fennmaradó idejére én leszek a parancsnokuk. A gyakorlatban ez keveset jelent: amíg megérkezünk a Béta Pyxidis-III-ra egy hét múlva, csupán egyetlen céljuk van. Azonban emlékeztetném önöket, hogy mostantól kezdve a Gyarmati Véderő Szolgálati Szabályzata érvényes önökre is. Új testük van, és az új test új felelősséggel jár.

– Biztosan kíváncsiak az új testükre, arra, hogy mire képes, mit bír ki, és hogyan használhatják a Gyarmati Véderő kötelékében. Ezekre a kérdésekre hamarosan választ kapnak, amint megkezdik a kiképzésüket a Béta Pyxidis-III-on. Jelenleg azonban a főcélunk, hogy kényelmesen érezzék magukat az új bőrükben.

– Tehát az út fennmaradó részében a parancs a következő. Érezzék jól magukat.

Erre mormolás és elszórt nevetés hallatszott a teremben. Az, hogy a szórakozást parancsba adják, szórakoztatóan bizarr volt. Higgee alezredes minden derű nélkül mosolygott.

– Megértem, hogy ez szokatlan parancsnak hangzik. Mindazonáltal ez a legjobb módja annak, hogy kitapasztalják a testüket, hogy jól érezzék magukat. Amikor megkezdik a kiképzést, az első pillanattól csúcsformát várnak el önöktől. Nem lesz „bemelegítés”, arra nincs idő. Az univerzum veszélyes hely. A kiképzésük rövid és kíméletlen lesz. Nem engedhetjük meg, hogy önök ne legyenek kibékülve a testükkel.

– Újoncok, tekintsék ezt az időt hídnak a régi és az új életük között. Ez alatt az idő alatt, amit igen rövidnek fognak találni, arra használhatják az új, katonai célra tervezett testüket, hogy civilként élvezzék az életet. Mint majd meglátják, a Henry Hudson tele van olyan szórakozási és pihenési kellékekkel és lehetőségekkel, amelyeket a Földön imádtak. Használják. Élvezzék. Szokjanak hozzá, hogy az új testükkel dolgoznak. Ismerjék meg, mire képes, próbálják kitapasztalni a határait.

– Hölgyeim és uraim, mielőtt megkezdik a kiképzést, még találkozunk egy eligazításra. Addig érezzék jól magukat. Nem túlzok, ha azt mondom, hogy bár a Gyarmati Véderő soraiban az életnek megvannak az előnyei, valószínűleg ez az utolsó alkalom, hogy teljesen gondtalanok. Javaslom, használják ki ezt az időt bölcsen. Javaslom, hogy szórakozzanak. Végeztem, oszolj.

Mind megőrültünk.

Először is kezdjük a szexszel. Mindenki csinálta mindenkivel, több helyen a hajón, mint amiről illene beszélni. Az első nap után, amikor is világossá vált, hogy minden félig zárt hely lelkes döngölésre lesz használva, udvarias elvárás lett, hogy az ember zajt keltve mozogjon, így tudassa közeledését a párosodókkal. Valamikor a második nap folyamán elterjedt a hír, hogy nekem saját szobám van, és ostrom alá vettek. Rövid úton elküldtem mindenkit. Sosem működtettem rosszhírű házat, nem akartam elkezdeni éppen most. Az én szobámban csak én dugok a meghívott vendégszereplővel.

Ilyen pedig csak egy volt. És nem Jesse. Kiderült, hogy Maggie már akkor beindult rám, amikor még ráncos voltam. Higgee eligazítása után szinte rám támadt az ajtómban, amitől önkéntelenül arra gondoltam, hogy ez általános eljárás lehet a változás utáni nőknél. Ennek ellenére jól elvoltam vele, és privátim nem volt olyan szótlan sem. Megtudtam, hogy professzor volt az Oberlin Főiskolán. Keleti vallásfilozófiát tanított. Hat könyvet írt róla. Hogy mik ki nem derülnek?

A többi Vén Trotty is megtalálta a maga párját. Jesse a kalandunk után Harryvel állt össze, míg Alan, Tom és Susan egybekerültek, Tommal a középpontban. Jól is jött, hogy szeretett enni, mert szüksége volt az erejére.

Kívülről nyilván gusztustalannak tűnik az a vadság, ahogy az újoncok belevetették magukat a szexbe, de ahol mi álltunk (feküdtünk vagy behajoltunk), onnét nézve volt értelme. Vegyünk egy rakás embert, akik általában alig szexelnek, mivel nincs partnerük vagy romlik az egészségük és a libidójuk, dugjuk őket vadonatúj, vonzó és működő fiatal testbe, majd lőjük őket ki az űrbe, távol mindentől, amit ismertek, mindenkitől, akit valaha szerettek. Ennek a háromnak a kombinációja tökéletes recept a szexre. Azért csináltuk, mert képesek voltunk rá, és mert messze jobb, mint magányosnak lenni.

Persze azért mást is csináltunk. A fenséges új testeket csak szexre használni olyan lett volna, mint egyetlen hangot énekelni. A testünkről azt mondták, új és fejlesztett, és ez egyszerű és meglepő módon nyert igazolást. Harryvel abba kellett hagynunk egy pingpongmeccset, mert világos lett, hogy egyikünk sem lóg nyerni – nem azért, mert egyikünk se ér hajítófát sem, hanem mert a reflexeink és a szem-kéz koordinációnk lehetetlenné tette, hogy elüssük a labdát a másik mellett. Fél óráig gyűrtük, és még folytattuk volna, ha a pingponglabda nem reped meg attól, hogy olyan erővel és olyan gyorsan ütjük. Vicces volt. fenomenális volt.

A többi újonc ugyanerre a következtetésre jutott ugyanilyen módon. A harmadik napon egy kisebb csődülettel együtt figyeltem két újoncot, akik a valaha volt legdöbbenetesebb pusztakezes összecsapásban mérték össze az erejüket; olyan dolgokat csináltak a testükkel, ami normális emberi hajlékonysággal és rendes gravitációnál lehetetlen lett volna. Egyszer az egyik átrúgta a másikat a termen; az meg ahelyett, hogy törött csonthalomként összerogyott volna, repülés közben hátraszaltózott, talpra érkezett és már vissza is támadt. Olyan volt, mint egy filmtrükk. Bizonyos értelemben az is volt.

Utána mindketten lihegtek és meghajoltak. Aztán egymásnak dőltek, hisztérikusan nevettek és zokogtak egyszerre. Bizarr volt, csodálatos és mégis zavaró olyan jónak lenni valamiben, ahogy azt mindig szeretted volna, sőt még annál is jobbnak.

Persze olyan is akadt, aki túl messzire ment. A saját szememmel láttam, hogy egy újonc leugrott egy magas hídról, talán mert azt hitte, hogy tud repülni, vagy hogy sérülés nélkül megússza. Úgy tudom, összetörte a jobb lábát, a jobb karját, az állkapcsát, és megrepedt a koponyája. Mindenesetre életben maradt, ami a földön nem történt volna meg. Még imponálóbb, hogy két nap múlva újra talpon volt, ami inkább dicséri a gyarmati orvostechnikát, mint a buta nő erejét. Remélem, valaki megmondta neki, hogy a jövőben kerülje az ilyen hülyeségeket.

Amikor az emberek nem a testükkel játszottak, akkor az elméjükkel játszottak, vagy a FejGéppel, ami majdnem ugyanaz. A hajón járva gyakran láttam újoncokat, akik csak ültek lehunyt szemmel, és lassan bólogattak magukban. Zenét hallgattak, filmet néztek, vagy hasonló, valamit, ami csak az ő agyukban zajlott. Én is csináltam; a hajó rendszerében megtaláltam minden Bolondos dallamok rajzfilmet a klasszikus Warner-időből, és a későbbieket is, amikor a karakterek már közkinccsé váltak. Egy éjjel órákig néztem, hogy Prérifarkas összetöri és felrobbantja magát; végül csak azért hagytam abba, mert Maggie ultimátumot adott, hogy válasszak: vagy ő, vagy Kengyelfutó Gyalogkakukk. Őt választottam. Végül is Kengyelfutót bármikor megnézhettem. Letöltöttem az összes rajzfilmet Seggfejre.

Sokat barátkoztam. A Vén Trottyok közül mindenki tudta, hogy a csoportunk átmeneti; hét ember, akiket összehozott a véletlen egy olyan helyzetben, ahol remény sincs az állandóságra. De abban a rövid időben barátok lettünk, sőt közeli barátok. Nem túlzok, ha azt mondom, olyan közel álltam Thomashoz, Susanhez, Alanhez, Harryhez, Jesse-hez és Maggie-hez, mint bárkihez a „normális” életem második felében. Egy banda lettünk, egy család, a kicsinyes szurkálódásokkal és civakodásokkal egyetemben. Volt valaki, akivel törődhettünk, és erre volt szükségünk egy olyan univerzumban, ami nem tudta, hogy létezünk, és rohadtul nem is érdekelte.

Kötelék szövődött köztünk. Ráadásul még azelőtt, hogy biológiailag erre ösztönöztek a tudósok. És ahogy a Henry Hudson közeledett a céljához, tudtam, hogy nagyon fognak hiányozni.

– Ebben a teremben 1022 újonc van – közölte Higgee alezredes. – Mától két évre önök közül 400-an már nem élnek.

Ismét Higgee állt előttünk. Ezúttal volt mögötte háttér: a Béta Pyxidis-III lebegett ott, egy kék, fehér, zöld és barna csíkos üveggolyó. Nem törődtünk vele, csüngtünk Higgee alezredes szavain. A statisztika mindenki figyelmét felkeltette, ami nem volt kis eredmény, tekintve az időpontot (0600), és azt, hogy legtöbben még támolyogtunk az utolsó szabad éjszaka utóhatásától.

– A harmadik évben még százan meghalnak. A negyedik és ötödik évben aztán újabb százötvenen. És tíz év múlva, igen, újoncok, valószínűleg leszolgálják a teljes tíz évet, tehát tíz év múlva olyan 750 lesz azoknak a száma, akik életüket vesztették szolgálatteljesítés közben. A létszám háromnegyede. Ezek az eddigi statisztikák, nemcsak az elmúlt tíz vagy húsz évé, hanem azé a kétszáz évé, amióta a Gyarmati Véderő létezik.

Néma csend.

– Tudom, mire gondolnak, mert amikor a maguk helyében voltam, én is erre gondoltam – folytatta Higgee alezredes. – Arra gondolnak: mi a jó fenét keresek itt? Ez a fickó azt mondja nekem, hogy tíz éven belül meghalok! De ne feledjék, hogy a Földön is halottak lennének tíz éven belül, ráadásul gyengén, öregen, és haszontalanul mennének el. Így a Gyarmati Véderőben halhatnak meg. Valószínűleg meg is fognak halni a Gyarmati Véderőben. De a haláluk nem lesz haszontalan. Azért halnak meg, hogy az emberiség életben maradhasson az univerzumban.

Higgee mögött a képernyő egy pillanatra kiürült, majd háromdimenziós csillagmező töltötte meg. – Hadd magyarázzam el a helyzetünket – mondta, és elszórva több tucat csillag ragyogott fel zölden. – Ezek azok a rendszerek, amiket az emberek gyarmatosítottak, ahol megvetették a lábukat a galaxisban. Ezek pedig azok, amiken hasonló technológiával és túlélési feltételekkel rendelkező idegen fajok léteznek. – Több száz csillag gyulladt fel vörösen. Az emberi fényfoltokat teljesen körülvették. Az előadóban többekben bennakadt a levegő.

– Az emberiségnek két problémája van – világosított fel bennünket Higgee alezredes. – Az első, hogy más értelmes, hasonló fajokkal versenyez a gyarmatosításban. Fajunk túlélésében a gyarmatosítás kulcsfontosságú. Ilyen egyszerű. Muszáj gyarmatosítanunk, különben más fajok bekerítenek és bezárnak bennünket. A verseny kíméletlen. Kevés a szövetségesünk az értelmes fajok között. Nagyon kevés faj köt szövetséget egy másikkal, és ez volt a helyzet már jóval azelőtt, hogy az ember a csillagokba jutott.

– Akármit is gondolnak a diplomáciai megoldásról hosszú távon, a valóság az, hogy a felszínen heves verseny van. Nem foghatjuk vissza a terjeszkedést abban a reményben, hogy békés megoldásra jutunk, ami minden faj gyarmatosítását megoldja. Azzal halálra ítélnénk az emberiséget. Ezért harcolunk a gyarmatosításért.

– A másik problémánk, hogy amikor a gyarmatosításhoz megfelelő bolygót találunk, azt gyakran más intelligens létforma lakja. Ha tehetjük, békében élünk a bennszülött fajjal, és törekszünk a harmóniára. Sajnos az esetek túlnyomó részében nem látnak bennünket szívesen. Sajnálatos, amikor ez történik, de az emberiség szükséglete kell hogy prioritást élvezzen. Így válik a Gyarmati Véderőből támadó haderő.

A háttérben újra a Béta Pyxidis-III jelent meg. – Egy tökéletes univerzumban nem lenne szükség Gyarmati Véderőre – mondta Higgee. – De ez nem tökéletes univerzum. A Gyarmati Véderőnek három célja van. Az első: védelmezni a létező emberi telepeket, megvédeni őket támadástól. A második: új bolygókat keresni gyarmatosításra, és tartani azokat más fajok támadása, gyarmatosítása és inváziója ellen. A harmadik: előkészíteni a bennszülött lakossággal rendelkező bolygókat az emberi gyarmatosításra.

– Mint a Gyarmati Véderő katonái, mindhárom mandátumban segíteniük kell. Nem könnyű munka, nem is egyszerű munka, még csak nem is tiszta munka, semmilyen szinten sem az. De el kell végezni. Az emberiség életben maradása ezt követeli. És mi is ezt követeljük önöktől.

– A létszám háromnegyede odaveszik ebben a tíz évben. Ez az arány állandó, hiába fejlesztik a katonák testét, a fegyvereket, a technológiát. De olyan univerzumot hagynak majd maguk után, ahol a gyerekeik, azok gyerekei és az emberiség összes gyereke felnőhet és szaporodhat. Nagy ár, de megéri.

– Néhányan talán azt szeretnék tudni, mit kapnak önök személyesen a szolgálatért. A szolgálati idő lejárta után új életet kapnak. Gyarmatosítók lehetnek, és újrakezdhetik egy új világon. A Gyarmati Véderő támogatja és mindennel ellátja önöket, amire csak szükségük lesz. Azt nem ígérhetjük, hogy sikerrel járnak az új életben, ez önökön múlik. De remek kezdet lesz, és telepestársaik hálásak lesznek önöknek a szolgálatukért. Vagy követhetik az én példámat, és tovább szolgálhatnak. Meglepődnének, hányan vagyunk így ezzel.

A Béta Pyxidis-III képe hunyorgott, majd eltűnt. Higgee maradt a figyelem középpontjában. – Remélem, megfogadták a tanácsomat, és a héten jól érezték magukat. Most megkezdődik a munka. Egy órán belül elszállítják önöket a Henry Hudsonról, hogy megkezdjék a kiképzést. Több kiképzőtábor van itt, a vezénylőparancsuk most töltődik le a FejGépükre. Visszamehetnek a kabinjukba a személyes holmijukért, de a ruhával ne vesződjenek, azt kapnak a bázison. A FejGép közölni fogja, hol gyülekezzenek a transzferhez.

– Sok szerencsét, újoncok. Az Úr óvja magukat, szolgálják az emberiséget kiemelkedőn és büszkén.

Azzal Higgee alezredes tisztelgett nekünk. Nem tudtam, mit csináljak. Senki más se.

– Megkapták a parancsot – mondta Higgee alezredes. – Oszolj.

Mind a heten megálltunk a székeknél, ahol ültünk.

– Nem sok időt hagynak búcsúzni – jegyezte meg Jesse.

– Nézzétek meg az üzeneteiteket – mondta Harry. – Talán néhányan egy helyre kerülünk.

Megnéztük. Harry és Susan az Alfa bázison jelentkeznek; Jesse a Bétán. Maggie és Thomas a Gammán, Alan meg én a Deltán.

– A Vén Trottyokat szétszórják – állapította meg Thomas.

– Ne kámpicsorodj el – vigasztalta Susan. – Tudtad, hogy ez lesz.

– Akkor kámpicsorodok el, amikor akarok. Nem ismerek senki mást. Még te is hiányozni fogsz, vén szatyor.

– Elfelejtetek valamit – mondta Harry. – Nem leszünk együtt, de tudjuk tartani a kapcsolatot. Ott a FejGép. Csak egy postafiókot kell csinálnunk egymásnak. Amolyan „Vén Trottyok” klubot.

– Itt még oké, de mi lesz majd aktív szolgálatban? – tette fel a kérdést Jesse.

Talán a galaxis túlsó felén leszünk.

– A hajók tudnak kommunikálni egymással a Főnixen keresztül – mutatott rá Alan. – Minden hajón vannak ugrószondák, amik elmennek a Főnixre parancsokért és jelenteni a hajó helyzetét. Postát is visznek. Időbe telik, de akkor is elérjük egymást.

– Üzenet a palackban – vélte Maggie. – Nehézfegyverzetű palackban.

– Csináljuk – értett egyet Harry. – Legyen ez a mi kis családunk. Keressük egymást, akárhol leszünk.

– Na most már tényleg szentimentális vagy.

– Te nem fogsz hiányozni, Susan, téged magammal viszlek. A többiek hiányoznak majd.

– Akkor szövetséget kötünk. Kitartunk a Vén Trottyok mellett jóban-rosszban. Reszkess, univerzum! – Kitartottam a kezem. A Vén Trottyok egyenként rátették az övékét.

–Jézusom, most én sírom el magam – mondta Susan, ahogy rátette a kezét.

– Én passzolok – viccelt Alan, mire Susan játékosan megsuhintotta a másik kezével.

Így maradtunk, ameddig csak lehetett.

II. RÉSZ

HÉT

A Béta Pyxidis-III egy távoli síkságán a Béta Pyxidis, a helyi nap épp megkezdte keletre tartó útját az égen; a légkör összetételétől az ég zöldeskék árnyalatot kapott, zöldebbet, mint a Földé, de névleg még kék maradt. A dimbes-dombos mezőn lila és narancssárga fű hullámzott a reggeli szélben; az égen két pár szárnnyal rendelkező madárszerű állatok játszottak, összevissza cikázva tesztelték a légáramlatokat. Ez volt az első reggelünk egy új világon, az első világon, amire én és társaim léptünk. Gyönyörű szép volt. Tökéletes lett volna, ha nincs ott egy nagydarab, dühösen üvöltöző főtörzsőrmester.

Sajnos volt.

– Jézus a pálcikán – mondta Antonio Ruiz főtörzsőrmester, miután végignézett rajtunk, a hatvan újoncon a kiképzőszakaszban, ahogy (reményeink szerint) nagyjából vigyázzban álltunk a Delta Bázis siklókikötőjének aszfaltján. – Ezek szerint máris elvesztettük az egész rohadt univerzumért folytatott háborút. Ahogy így elnézem magukat, a „reménytelen csürhe” szavak pattannak ki a fejemből. Ha maguk a Föld krémje, nyugodtan behajolhatunk, hogy a csáposok beakaszthassanak hátulról.

Erre több újonc önkéntelenül kuncogott. Antonio Ruiz főtörzsőrmester mintha egy szereplőválogatás győztese lett volna. Pontosan olyan volt, ami egy kiképzőtől elvárható: nagydarab, dühös, és az első pillanattól igencsak színesen káromkodott. A következő percekben biztos belemászik az egyik vihogó újonc arcába, vaskos szavakkal illeti a felmenőit és száz fekvőtámaszt csináltat vele. Hetvenöt évnyi háborúsfilm-nézés után erre számít az ember.

– Kac-kac – mondta Antonio Ruiz főtörzsőrmester. – Ne higgyék, hogy nem tudom, mire gondolnak, baromarcúak. Tudom én, hogy most még élvezik az előadásomat. Milyen remek! Pont olyan vagyok, mint a filmeken látott kiképzőtisztek! Hát nem csodás, nem harántbaszottul csodás!

A vihogást mintha elvágták volna. Ez már nem volt benne a forgatókönyvben.

HÉT

– Maguknak fingjuk sincs – közölte velünk Antonio Ruiz főtörzsőrmester. – Maguk abban a hitben élnek, hogy azért beszélek így, mert egy kiképzőtiszttől ezt várják el. Abban a hitben élnek, hogy pár hét kiképzés után a mogorva, de igazságos páncél majd meglágyul, és kivillan mögüle, hogy mennyire imponálnak nekem, és a kiképzés végére mégiscsak kiérdemlik a tiszteletemet. Abban a hitben élnek, hogy majd kedvesen gondolok magukra, amikor elmennek, hogy biztonságossá tegyék az univerzumot az emberiségnek, és jólesik a tudat, hogy jobb harcosokká tettem magukat. Ez a hit, hölgyeim és uraim, nemcsak hogy téves, de teljesen és javíthatatlanul faszság.

Antonio Ruiz főtörzsőrmester elkezdett fel-alá járkálni a szakasz arcvonala előtt. – Éspedig azért állíthatom, hogy ez a hitük faszság, mert maguktól eltérően én már jártam az univerzumban. Láttam, mivel állunk szemben. Láttam férfiakat és nőket, akiket személyesen is ismertem, kibaszott húscsomóként égni, ami azért még tudott üvölteni. Az első hadjáratomon a parancsnokomat az idegenek istenverte uzsonnának nézték. A geciládák a szemem láttára elkapták, a földre szorították, a belső szerveit kitépték és bezabálták... és olyan gyorsan visszabújtak a föld alá, hogy lófaszt se tudtunk csinálni.

Valahonnét mögülem elfojtott kuncogás hallatszott. Antonio Ruiz főtörzsőrmester megtorpant és felkapta a fejét. – Ó, valaki azt hiszi, viccelek. Mindig van egy baromarc, aki azt hiszi. Ezért tartom ezt magamnál. Aktiválás – mondta, és hirtelen egy képernyő jelent meg mindegyikünk látóterében; egy másodpercnyi értetlenség után leesett, hogy Ruiz valahogy kívülről távirányítással aktiválta a FejGépemet, és elindított egy videót. A felvételt egy kis sisakkamera készíthette. Több katona heverészett egy lövészgödörben, a másnapi útitervet beszélték meg. Aztán az egyik elhallgatott, és tenyerével a földre csapott. Ijedten felnézett, éppen elkiáltotta magát, hogy „behatoló”, majd kirobbant alatta a föld.

Ami ezután történt, olyan gyorsan történt, hogy a kamerás hiába kapta el rémülten a fejét, éppen eleget láttunk. Hát nem volt kellemes. A való világban valaki elhányta magát, ami ironikus módon utánozta a kamerás reakcióját. Szerencsére a videolejátszás rögtön ezután megszakadt.

– Most már nem annyira vicces, mi? – gúnyolódott Antonio Ruiz főtörzsőrmester. – Már nem vagyok az a kibaszott tipikus boldog kiképző, mi? Már nem egy katonai vígjátékban vannak, mi? Legyenek üdvözölve a kibaszott univerzumban! Mert az univerzum elbaszott egy hely, barátocskáim. És nem azért beszélek így, mert felöltöttem egy másik, szórakoztató kiképző szerepét. Az az ember, akit szétcincáltak, az egyik legjobb harcos, akit volt szerencsém ismerni. Maguk közül soha senki nem ér még a nyomába sem. És látják, mégis mi történt vele. Gondolják el, mi fog történni magukkal. Azért beszélek így, mert őszintén hiszem, a szívem sötét mélyéből hiszem, hogy ha maguk a legjobb emberanyag, amit az emberiség nyújtani tud, akkor csodálatosan és végérvényesen baszhatjuk. Hisznek nekem?

Néhányan ki tudtunk nyögni valami olyasmit, hogy: „Igen, uram.” A többiek fejében még a kibelezés képei peregtek a FejGép segítsége nélkül is.

– Uram? Uram?! Főtörzsőrmester vagyok, faszfejek, a kurva életbe. Ezért fizetnek! Ha igenlő választ adnak, azt mondják, „Igen, főtörzsőrmester!”, ha nemlegeset, akkor azt, hogy „Nem, főtörzsőrmester!”. Megértették?

– Igen, főtörzsőrmester! – feleltük.

– Megy ez ennél jobban is. Még egyszer!

– Igen, főtörzsőrmester! – üvöltöttük. Néhánynak majdnem kicsordult a könnye a hangerőtől.

– A következő tizenkét hétben az a feladatom, hogy megpróbáljak katonát faragni magukból, megesküszöm az összes kefehajú szentre, hogy ezt is fonom csinálni, méghozzá annak ellenére, hogy már most megmondom, egyik seggdugó se üti meg a mércét. Mindenki gondolkodjon el azon, amit most mondok. Ez nem a jó öreg földi hadsereg, ahol a kiképzők ráncba szedték a kövéreket, felhúzták a gyengéket vagy kiokosították a hülyéket. Maguknak van egy életnyi tapasztalatuk meg egy csúcsformában lévő új testük. Azt hinnék, ez megkönnyíti a dolgot, mi? Hát nem. Kurvára nem.

– Mindenkibe beidegződött hetvenöt évnyi rossz szokás és méltóság, amit nekem három rohadt hónap alatt kell kipurgálnom. És mind azt hiszik, hogy az új testük egy csili-vili új játékszer. Naná, tudom én, mit csináltak az elmúlt héten. Dugtak, mint a nyulak. Tudják, mi van? A játéknak vége. A következő tizenkét hétben mázlijuk lesz, ha a zuhanyban lesz idejük kiverni. A csili-vili új testüket jól megdolgoztatjuk, bogárkáim. Mert katonát kell faragnom magukból. Ami egész napos feladat.

Ruiz megint elindult előttünk. – Egy dolgot lássanak világosan. Nem komálom egyiküket se, és soha nem is fogom. Hogy miért? Mert tisztában vagyok vele, hogy jómagam és az embereim remek munkája ellenére úgyis rossz fényt vetnek majd ránk. És ez fáj nekem. Éjjelente nem tudok aludni, mert tisztában vagyok vele, hogy akármennyit tanítunk maguknak, úgyis cserbenhagyják a bajtársaikat. A legtöbb, amit tehetek, hogy azt elérem, hogy amikor maguk bekrepálnak, ne vigyék magukkal az egész kibaszott szakaszukat is. Bizony: ha csak magukat öletik meg, az nekem már siker!

– Na mármost azt hihetik, hogy általánosságban utálkozom. Biztosíthatom magukat, hogy nem ez a helyzet. Mind kudarcot fognak vallani, de mind a maguk módján, ezért mindegyiküket külön rühellem. Már most is mindegyiküknek van olyan tulajdonsága, ami annyira kurvára bosszant, hogy eldurran az agyam. Elhiszik?

– Igen, főtörzsőrmester!

– Szart hiszik. Még mindig vannak, akik biztosak benne, hogy csak a másikat fogom utálni. – Ruiz karja fellendült, a síkság és a kelő nap felé mutatott. – Csinos új szemükkel fókuszáljanak az adótoronyra ott messze, épp csak látszik. Tíz kilométerre van, hölgyeim és uraim. Mindegyikükben találok valamit, ami felbassza az agyamat, és akkor az illető odafut ahhoz a kibaszott toronyhoz. Ha egy órán belül nem ér vissza, holnap reggel az egész szakasz újra fut. Világos?

– Igen, főtörzsőrmester! – Láttam, hogy többen fejszámolást végeznek; háromperces kilométereket várt oda ár vissza. Erős volt a gyanúm, hogy másnap futással kezdünk.

– Ki volt a Földön katona? Lépjen ki.

Heten léptek ki.

– A büdös életbe – háborgott Ruiz. – Az egész kibaszott univerzumban semmit nem utálok jobban, mint a veterán kopaszokat. Magukra külön időt és energiát kell pocsékolnunk, hogy kiverjünk a fejükből minden kibaszott szarságot, amit ott tanultak. Csak emberekkel kellett harcolniuk! És még azt is szarul csinálták! Ó, persze, láttuk az egész szubkontinentális háborújukat. Lószar. Hat kibaszott év kellett, hogy legyőzzenek egy olyan ellenséget, akinek alig voltak tűzfegyverei, és még így is csalniuk kellett. Az atombomba punciknak való. Punciknak. Ha a GYV úgy harcolna, mint az Egyesült Államok hadserege, tudják, hol lenne ma az emberiség? Egy aszteroidán, és az algát kapargatná a kibaszott alagutak falairól. Na és melyik seggfej volt tengerészgyalogos?

Ketten léptek ki.

– Maguk a legrosszabbak, köcsögök – fröcsögött Ruiz az arcukba. – Maguk, önelégült gecik, több GYV-katonát öltek meg, mint az összes idegen faj, mert úgy csinálták a dolgukat, ahogy a kibaszott tengerészgyalogságnál tanulták, nem pedig ahogy a dolgokat csinálni kell! Biztos volt a régi testükön „Semper Fi” tetoválás is, mi? Mi?!

– Igen, főtörzsőrmester! – felelték mindketten.

– Kibaszott mázlisták, hogy otthagyták, mert esküszöm, a saját kezemmel metszettem volna ki. Ne higgyék, hogy nem. Nem úgy, mint a drágalátos tengerészgyalogságnál vagy bármilyen földi fegyveres erőnél, itt a kiképzőtiszt maga az Isten. A kibaszott belükbe kolbászt töltethetek, és maximum rám szólnak, hogy takaríttassam már össze a kopaszokkal a mocskot. – Ruiz hátralépett, és rámeredt az összes veterán újoncra. – Ez igazi katonaság, hölgyeim és uraim. Már nem a seregben, a flottában, a légierőnél, a tengerészgyalogságnál vagy faszomtudjahol vannak. Közénk tartoznak. És amikor ezt elfelejtik, én mindig ott leszek, és rálépek a kurva fejükre. Na futás!

Futásnak eredtek.

– Ki homoszexuális? – kérdezte Ruiz. Négyen léptek előre, köztük a mellettem álló Alan. Láttam, hogy felszalad a szemöldöke.

– A történelem legjobb katonái között volt jó pár homoszexuális – mondta Ruiz. – Nagy Sándor. Oroszlánszívű Richárd. A spártaiaknál egy szakaszban csak meleg párok voltak, mert úgy gondolták, az ember lelkesebben harcol a szeretőjéért, mint pusztán egy másik katonáért. Az általam ismert legjobb harcosok között voltak olyan melegek is, mint a sivatag. Egytől egyig rohadt jó katonák voltak.

– De mondok valamit, amivel mocskosul kiakasztanak. Mindig a legelbaszottabb pillanatban tesznek vallomást. Háromszor harcoltam meleg férfi mellett, amikor elszaródott a helyzet, és mindegyik pont akkor vallotta be, hogy mindig is szeretett. Kurvára nem helyénvaló. Valami idegen éppen ki akarja szívni az agyamat, a szakasztársam meg a kapcsolatunkról akar beszélni! Mintha nem lenne elég dolgom. Tegyenek a bajtársuknak egy szívességet. Ha magukra jön, intézzék el eltávon, ne amikor egy lény éppen ki akarja tépni a szívüket. Futás! – Elrohantak.

– Ki kisebbségi? – Tízen kiléptek. – Baromság. Nézzenek körül, seggfejek. Itt fenn mindenki zöld. Nincsenek kisebbségek. Kibaszott kisebbség akarnak lenni? Rendben. Húszmilliárd ember van az univerzumban. És négytrillió más értelmes fajba tartozó lény, akik mind meg akarják zabálni magukat. És ezek csak azok, akikről tudunk. Aki itt kisebbségről rinyál, az a zöld latin lábamat találja a seggében. Mozgás! – Ők is elindultak a síkság felé.

Így ment tovább. Ruiznak mindenki ellen volt valami kifogása: keresztények, zsidók, muzulmánok és ateisták, kormánytisztviselők, orvosok, ügyvédek, tanárok, fizikai munkások, állattartók, fegyvertulajdonosok, harcművészek, pankrációrajongók és fara módon (egyrészt, hogy ez zavarta, másrészt, hogy volt a szakaszban, akire ráillett) szteptáncosok. Csoportokban, kettesével vagy egyenként, az újoncok kiváltak és futásnak eredtek.

Végül arra lettem figyelmes, hogy Ruiz egyenesen engem fixíroz. Továbbra is feszesen vigyázzban álltam.

– Itt vesszek meg. Maradt egy szarfaszú.

– Igen, főtörzsőrmester! – üvöltöttem, ahogy a torkomon kifért.

– Nem tudom elhinni, hogy egyik kategóriába se illett bele, amik ellen hőbörögtem! Arra gyanakszom, hogy ki akarja húzni magát a kellemes reggeli kocogás alól.

– Nem, főtörzsőrmester!

– Nem akarom elhinni, hogy magában nincs valami, amit megvetek. Hová valósi?

– Ohióba, főtörzsőrmester!

Ruiz pofát vágott. Semmi. Ohio feneketlen közömbössége most az egyszer kapóra jött. – Mivel kereste a kenyerét, kopasz?

– Magánzó voltam, főtörzsőrmester!

– Mint micsoda?

– Író voltam, főtörzsőrmester!

Ruiz ragadozóvigyora visszatért; nyilván rühellte azokat, akik szavakkal szöszmötölnek. – Mondja, hogy regényeket írt, kopasz. Nagyon a bögyömben vannak a regényírók.

– Nem, főtörzsőrmester!

– A rohadt életbe, ember, akkor mi az istennyilát írt?

– Reklámokat, főtörzsőrmester!

– Reklámokat? Milyen baromságokat reklámozott?

– A legismertebb munkám Egykerekes Eddie, főtörzsőrmester! – Egykerekes Eddie a Nirvána Gumik kabalafigurája volt, akik speciális járművekre gyártottak különleges abroncsokat. Én rukkoltam ki az ötlettel és a szlogennel, aztán a társaság grafikusa vitte tovább. Egykerekes Eddie érkezése egybeesett a motorbiciklik reneszánszával; évekig tartott a divat, Eddie egy szakajtó pénzt hozott a Nirvánának kabalafiguraként és mint licensz plüssállatokhoz, pólókhoz, bögrékhez s a többi. Még gyerekműsort is terveztek, de aztán nem lett belőle semmi. Csacska kis ötlet volt, de Eddie sikere azt jelentette, hogy sosem fogytam ki az ügyfelekből. Nagyon jól bevált nekem. A jelek szerint egészen eddig.

Ruiz hirtelen előrelendült, belemászott a képembe, és azt üvöltötte: – Maga találta ki Egykerekes Eddie-t, kopasz?

– Igen, főtörzsőrmester! – Perverz örömet okozott az arcába üvölteni valakinek, aki csak milliméterekre van tőlem.

Ruiz pár pillanatig a képemben lebegett, feszülten fürkészett, hátha pislogok. Szabályosan vicsorgott. Aztán hátralépett, és elkezdte kigombolni az ingét. Maradtam vigyázzállásban, de nagyon-nagyon megijedtem. Lerántotta az ingét, felém fordította a jobb vállát, és megint közelebb lépett. – Mit lát a vállamon, kopasz?

Odanéztem, és az futott át a fejemen: Ilyen kurvára nincs. – Egykerekes Eddie-tetoválást, főtörzsőrmester!

– Úgy van, a ragya verje meg. Mesélek egy történetet, kopasz. A Földön nős voltam, egy gonosz, velejéig romlott nő volt a feleségem. Igazi vipera. Annyira a markában tartott, hogy hiába volt lassú kínhalál az a házasság, szabályosan öngyilkos akartam lenni, amikor bejelentette, hogy válni akar. A mélyponton voltam, egy buszmegállóban vártam a következő buszt, hogy alá ugorjak. Aztán oldalt néztem, és megláttam egy Egykerekes Eddie-hirdetést. Tudja, mi állt rajta?

– ”Ha menni kell, hát menni kell”, főtörzsőrmester! – Ezt a szlogent kiötleni kemény tizenöt másodpercembe telt. Micsoda világ.

– Pontosan. És ahogy bámultam azt a reklámot, mondhatnám, megvilágosodtam: megértettem, hogy pontosan ez vonatkozik rám is. Ha menni kell, hát menni kell. Elváltam a gonosz hárpiától, hálaéneket daloltam, összepakoltam a cuccomat egy nyeregtáskába, és elhúztam. Azóta az áldott nap óta Egykerekes Eddie az avatárom, ő az a jelkép, ami kifejezi a személyes szabadság és az önkifejezés iránti vágyamat. Megmentette az életemet, és ezért örökre hálás vagyok neki.

– Gratulálok, főtörzsőrmester! – harsogtam.

– Újonc, megtiszteltetés, hogy találkozhattam magával. Ráadásul maga az első kopasz, akiben nem találtam azonnal valami megvetni valót. El sem tudom mondani, ez mennyire idegesít és kétségbe ejt. Mindamellett melenget az a biztos tudat, hogy hamarosan, talán a következő pár órában csinál valamit, amivel kurvára kiakaszt. Sőt, hogy ezt elősegítsem, kinevezem szakaszparancsnoknak. Kibaszott hálátlan feladat, nincs semmi előnye, magának kétszer olyan keményen kell hajtania ezeket a szarfaszúakat, mint nekem, mert a rengeteg elcseszésükért maga is külön megkapja a lebaszást. Utálják majd, megvetik, megpróbálják megfúrni, és amikor sikerrel járnak, én még rápakolok egy lapáttal. Mit szól ehhez, kopasz? Mondja nyugodtan.

– Úgy látom, kurvára megszívtam, főtörzsőrmester!

– De meg ám, újonc – értett egyet Ruiz. – Már akkor megszívta, amikor a szakaszomba került. Na most futás. A parancsnok nem teheti meg, hogy ne fusson a szakaszával. Mozgás!

– Nem is tudom, hogy örüljek vagy féltselek – ingatta a fejét Alan, ahogy a kantin felé tartottunk reggelizni.

– Lehet mind a kettőt. De talán értelmesebb félni. Én félek. A, ott vannak – mutattam öt újoncra, három férfira és két nőre, akik a kantin bejárata előtt őgyelegtek.

Korábban, amikor az átjátszótorony felé futottam, majdnem nekimentem egy fának, amikor a FejGép üzenete felvillant közvetlenül a látóteremben. Sikerült kikerülnöm a fát, csak a vállam horzsoltam le, és utasítottam Seggfejet, hogy kapcsoljon át hangra, mielőtt még kicsinálom magam. Seggfej engedelmeskedett, és kezdte az üzenetet elölről:

~ Antonio Ruiz főtörzsőrmester javaslata, miszerint kinevezi John Perryt a 63. kiképzőszakasz parancsnokának, elfogadásra került. Gratulálunk a megbízatáshoz. Mostantól hozzáfér a 63. kiképzőszakasz tagjainak személyes aktáihoz és FejGép információihoz. Ez az információ csak hivatalos használatra szolgál, nem katonai célú felhasználása esetén a szakaszparancsnoki megbízását azonnal visszavonják, és hadbíróság elé kerül a bázisparancsnok hatáskörében.

– Remek – ugrottam át egy kis vízmosást.

~ A szakasza reggelijének végéig jelentse Antonio Ruiz főtörzsőrmesternek, kiket jelöl rajparancsnokoknak – folytatta Seggfej. – Szeretné megnézni a szakasza aktáit, hogy segítse a választásban?

Szerettem. Megnéztem. Futás közben Seggfej sebesen ontotta a részleteket az újoncokról. Mire a toronyhoz értem, leszűkítettem a listát húsz jelöltre; a bázishoz közeledve már felosztottam az egész szakaszt a leendő rajparancsnokok között, és üzenetet küldtem mind az ötnek, hogy várjanak a kantinnál. A FejGép kezdett igencsak kapóra jönni.

Azt is észrevettem, hogy ötvenöt perc alatt megfordultam, és visszafelé senki mellett nem mentem el. Seggfej révén megtudtam, hogy a leglassabb újonc is (ironikus módon az egyik ex-tengerészgyalogos) megcsinálta ötvennyolc perc tizenhárom másodperc alatt. Holnap nem kell a toronyhoz futnunk; legalábbis nem azért, mert lassúak voltunk. Afelől szemernyi kételyem sem volt, hogy Ruiz főtörzsőrmester majd talál rá más ürügyet. Csak azt reméltem, hogy nem én szolgáltatom neki.

Az öt újonc észrevett minket Alannel, és kábé vigyázzba álltak. Hárman azonnal tisztelegtek, majd kissé maflán a másik kettő is. Viszonoztam és rájuk mosolyogtam. – Nem gond – nyugtattam meg a lassabbakat. – Nekem is új ez a dolog. Menjünk, álljunk be a sorba, és kaja közben beszélgetünk.

– Elhúzzak? – kérdezte Alan a sorban. – Biztos sok megbeszélnivalód van velük.

– Nem, gyere te is. Kíváncsi vagyok a véleményedre. És te vagy a helyettesem a saját rajomban. És mivel egy egész szakaszt kell pátyolgatnom, a mi rajunkat igazából te fogod vezetni. Már ha nem baj.

– Elbírok vele – mosolygott Alan. – Kösz, hogy a saját rajodba tettél.

– Hé, mi értelme főnöknek lenni, ha még egy kis értelmetlen kivételezést sem engedhetsz meg magadnak? Amúgy meg, ha elbukok, te leszel a párnám.

– Ez vagyok én, a te katonai légzsákod.

A kantin tele volt, de végül csak sikerült szereznünk egy asztalt. – Kezdjük a bemutatkozással – mondtam. – Először is a nevek. Én John Perry vagyok, jelenleg a szakaszparancsnok. Ő a rajparancsok-helyettesem, Alan.

– Angela Merchant – mondta rögtön a nő velem szemben. – Trentonból, New Jerseyből.

– Terry Duncan – mutatkozott be a mellette ülő fickó. – Missoula, Montana.

– Mark Jackson. St. Louis.

– Sarah O’Connell. Boston.

– Martin Garabedian. Napfényes Fresno, Kalifornia.

– Földrajzilag változatosak vagyunk, az biztos – mondtam. Erre kuncogtak, amit jó jelnek vettem. – Gyors leszek, mert ha részletekre kerül a sor, rögtön kiderül, hogy gőzöm sincs, mi a fenét csinálok. Azért választottalak benneteket, mert volt valami az aktátokban, ami arra utalt, hogy elboldogultok rajparancsnokként. Angela igazgató volt. Terry marhákat tartott. Mark ezredes volt a hadseregben, és noha minden tiszteletem Ruiz főtörzsőrmesteré, szerintem ez igenis előnyt jelent.

– Jó ezt hallani – dörmögte Mark.

– Martin városi tanácsos volt Fresnóban. És Sarah harminc évig tanított óvodában, vagyis ő a legképzettebb közülünk. – Újabb nevetés. Ejha, szárnyalok.

– Őszinte leszek – folytattam. – Nem akarok keménykedni veletek. Ezt elintézi Ruiz főtörzsőrmester, én a nyomába sem érnék. És nem is a stílusom. Nem tudom, milyen lesz a parancsnoki stílusotok, de mindent tegyetek meg, ami ahhoz kell, hogy a csapatotok szót fogadjon és átvészelje ezt a három hónapot. Engem nem érdekel a szakaszparancsnokság, de az igen, hogy a szakaszban mindenki elsajátítsa azt, ami elengedhetetlen ahhoz, hogy odakint életben maradjunk. Ruiz kis házimozija megtette a hatását rám, és remélem, hogy rátok is.

– De még mennyire – mondta Terry. – Úgy szétszedték szegényt, mint egy marhát.

– Bárcsak azelőtt mutatták volna meg, hogy jelentkeztünk – jegyezte meg Angela. – Talán inkább maradtam volna öreg.

– Háború van – vélte Mark. – Megesik az ilyesmi.

– Tegyünk meg mindent annak érdekében, hogy a mieink megússzák az ilyesmit – mondtam. – Na most, hat tízfős rajra osztottam a szakaszt. Enyém az A raj; Angela, tied a B, Terryé a C, Marké a D, Sarahé az E, és Martiné az F. Engedélyt adok rá, hogy átnézzétek az embereitek aktáját a FejGéppel; válasszátok ki a helyetteseteket, és délre küldjétek el nekem a neveket. Ketten együtt tartsatok rendet és segítsétek a kiképzést. Részemről azért választottalak benneteket, hogy nekem ne legyen semmi dolgom.

– Csak a saját rajod vezetése – emlékeztetett Mark.

– Itt jövök a képbe én – jegyezte meg Alan.

– Találkozzunk minden ebédkor – javasoltam. – A többi étkezést a rajjal fogyasszuk. Ha valamiben szükség van rám, akkor persze azonnal szóljatok. De nagyon remélem, hogy a lehető legtöbb problémát magatok is megoldjátok. Mint mondtam, nem akarok keménykedni, de azért szakaszparancsnok vagyok, amit én mondok, az lesz. Ha úgy érzem, valamelyikőtök nem elég jó, először neki szólok, és ha úgy sem megy a dolog, leváltom. Ez nem személyeskedés, egyszerűen muszáj megtanulnunk azt, ami az életben maradáshoz szükséges. Mindenki egyetért? – Bólogattak.

– Remek – emeltem fel a poharam. – Akkor igyunk a 63. kiképzőszakaszra. Hogy egy darabban átvészeljük! – Koccintottunk, aztán ettünk és beszélgettünk. Alakulnak a dolgok, véltem.

Nem kellett sok idő ahhoz, hogy ez a véleményem gyökeresen megváltozzon.

NYOLC

A Béta Pyxidisen egy nap huszonkét óra tizenhárom perc huszonnégy másodperc hosszú. Ebből két egész órát alhattunk.

Ezt a bájos tényt az első éjszakán értettem meg, amikor Seggfej olyan fülsüketítő szirénázással ébresztett, hogy valósággal ki gurultam a priccsemről, ami persze a felső volt. Gyorsan ellenőriztem, nem tört-e el semmim, majd elolvastam a koponyámban lebegő feliratot.

Perry szakaszparancsnok, ezúton tudatjuk, hogy van – itt egy szám következett, ami akkor egy perc negyvennyolc másodperc volt és gyorsan csökkent–, amíg Ruiz főtörzsőrmester és segítői belépnek a barakkjukba. A szakasza legyen vigyázzállásban, mire belépnek. Amelyik újonc nem lesz vigyázzállásban, megrovást kap, és ez a maga szolgálati lapjára is felkerül.

Azonnal továbbítottam az üzenetet a rajparancsnokaimnak a kommunikációs csoport révén, amit előző nap csináltam nekik, majd általános riadót küldtem a szakasznak a FejGépen, és felnyomtam a barakk világítását. Pár pillanatig tartott a szórakoztató látvány, ahogy a szakaszban mindenki felriad valamiféle zajra, amit csak ő hallott. A legtöbben teljes értetlenségben, de azért kiugrottak az ágyból; a még fekvőket a rajparancsnokokkal megragadtuk és kirántottuk. Egy percen belül mindenki vigyázzban állt, a maradék pár másodpercben meggyőztük azt a néhány különösen lassú újoncot, hogy most nincs idő hugyozni vagy öltözni, csak ott állni és nem kiakasztani Ruizt, amikor belép.

Nem mintha fikarcnyit is számított volna az erőlködésünk. – A kurva életbe. Perry!

– Igen, főtörzsőrmester!

– Mi a fenét csinált a két perc alatt? Matyizott? A szakasza felkészületlen! Nincsenek felöltözve a megmérettetéshez, ami rájuk vár. Mi a mentsége?

– Főtörzsőrmester, az üzenetben az állt, hogy a szakasz legyen vigyázzállásban, amikor önök megérkeznek! Az öltözetet nem említette!

– Krisztus a kilincsen, Perry! Nem gondolja, hogy az öltözet a vigyázzállás része?

– Én nem gondolkodom, főtörzsőrmester.

– Most szemtelenkedik velem, Perry?

– Nem, főtörzsőrmester!

– Akkor vigye a szakaszát a gyakorlótérre, Perry. Kap negyvenöt másodpercet. Mozgás!

– A raj! – üvöltöttem rohanvást, és nagyon reméltem, hogy a rajom követ. Ahogy kirontottam az ajtón, hallottam, hogy Angela kiabál a B rajnak. Jó választás volt. Kiértünk a gyakorlótérre, a rajom oszlopban mögém állt. Angela sorakoztatta fel az övéit a jobbomon, aztán jött Terry és a többiek. Az F raj utolsó embere pontban a negyvenötödik másodpercben állt be a helyére. Elképesztő. A többi kiképzőszakasz is megérkezett a gyakorlótérre, hozzánk hasonlóan hiányos öltözetben. Némileg megkönnyebbültem.

Ruiz jelent meg, nyomában két szárnysegéde loholt. – Perry! Mennyi az idő?

Megkérdeztem a FejGéptől. – Helyi idő szerint egy óra, főtörzsőrmester!

– Remek, Perry. Ismeri az órát. Mikor volt villanyoltás?

– Huszonegy órakor, főtörzsőrmester!

– Ez is helyes. Néhányan esetleg kíváncsiak rá, miért keltjük fel magukat két óra alvás után. Talán kegyetlenek vagyunk? Szadisták? Próbáljuk megtörni magukat? Igen! De nem emiatt ébresztettük fel magukat. Az ok pofonegyszerű: nincs szükségük ennél több alvásra. A csinos új testüknek hála, összesen két óra alvásra van csak szükségük! Azelőtt azért aludtak nyolc órát, mert ahhoz voltak szokva. Ennek vége, hölgyeim és uraim. Az alvással az én időmet pocsékolják. Két órára van szükségük, és mostantól fogva két órát kapnak rá.

– Akkor hát. Ki tudja nekem megmondani, miért futtattam le magukkal tegnap azt a húsz kilométert egy óra alatt?

Egy újonc jelentkezett. – Igen, Thompson? – Ruiz vagy megtanulta a neveket, vagy a FejGép adta neki az információt. Nem mertem volna tippelni.

– Azért futtatott bennünket, főtörzsőrmester, mert mindegyikünket egyenként utál!

– Remek válasz, Thompson. De csak részben igaz. Azért futtattam magukkal húsz kilométert, mert képesek rá. Még a leglassabb is két perccel a megadott időn belül végzett. Ez azt jelenti, hogy edzés nélkül, sőt igazi megerőltetés nélkül is bírnak annyit, mint a Földön egy olimpiai bajnok sportoló.

– És tudják, hogy miért? Tudják? Mert maguk már nem emberek. Jobbak. Csak még nem tudják. A rohadt életbe, egy hétig szinte ide-oda pattogtak az űrhajóban, mint a felhúzható játékok, és még mindig nem hiszik el, miből vannak. Nos, hölgyeim és uraim, ezen változtatunk. A kiképzés első hete arra szolgál, hogy elhiggyék. És el fogják hinni. Nem lesz választásuk.

Aztán huszonöt kilométert futottunk alsóneműben.

Huszonöt kilométer futás. Százméteres sprintek hét másodperc alatt. Egy helyben ugrás száznyolcvan centi magasra. Kétszáz kiló szabadsúly megemelése. Több száz felülés, húzódzkodás, fekvőtámasz. Ahogy Ruiz mondta, nem megcsinálni volt nehéz – hanem elhinni, hogy meg lehet csinálni. Emberek dőltek ki és el pusztán a kurázsi hiánya miatt. Ruiz és a segédei rájuk vetették magukat és úgy rájuk ijesztettek, hogy felpattantak és folytatták (és aztán nekem kellett fekvőtámaszokat végeznem, amiért én vagy a rajparancsnokom egyből az elején nem ijesztettük meg őket eléggé).

Minden, de tényleg minden újoncnak volt olyan pillanata, amikor megingott. Nekem a negyedik napon, amikor a 63. kiképzőszakasszal körbeálltuk a bázis úszómedencéjét, kezünkben huszonöt kilós homokzsákokkal.

– Mi az emberi test gyenge pontja? – járt körbe Ruiz. – Nem a szív, az agy, a láb, tutira nem az, amire gondolnak. Megmondom én, hogy mi. A vér. Ami rossz hír, mert a vér jelen van az egész testben. Oxigént szállít, ugyanakkor betegséget is szállít. Amikor megsebesülnek, a vér megalvad, de sokszor nem elég gyorsan ahhoz, hogy el ne vérezzenek. Bár tulajdonképpen akkor is oxigénhiányról van szó: mivel nincs vér, mert az kifolyt a földre, ahol szart sem ér.

– A Gyarmati Véderő végtelen bölcsességében felturbózta az emberi vért. Kicserélték lntelliVérrel. Az IntelliVér több milliárd nanorobotból áll, amik mindent tudnak, amit a vér, csak sokkal, de sokkal jobban. Nem szerves, ezért nincs kitéve biológiai fenyegetésnek. Milliszekundum alatt szól a FejGépnek, hogy alvassza meg. Elveszíthetik a kibaszott lábukat, mégse véreznek el. A legfontosabb most nekünk az, hogy az IntelliVér minden „vérsejtje” négyszer annyi oxigént képes szállítani, mint a természetes vörösvérsejt.

Ruiz szünetet tartott. – Ez maguknak most azért fontos, mert bele fognak ugrani a medencébe azzal a zsák homokkal. Lesüllyednek a fenekére. És ott maradnak hat percig. Hat perc bőven elég egy átlagos embernek ahhoz, hogy belehaljon, de maguk lent maradhatnak úgy, hogy egyetlen agysejtjük sem sérül. Sőt, ösztönzésül megígérhetem, hogy aki elsőnek jön fel, egy hétig takarítja a latrinát. És ha az illető a hat perc lejárta előtt jön fel, akkor... nos, maradjunk annyiban, hogy maguk mind meghitt közelségből megismerkednek valamelyik szargödörrel a bázison. Világos? Ugrás!

Beleugrottunk és valóban lesüllyedtünk egyenesen a fenekére, három méter mélyre. Én szinte azonnal betojtam. Gyerekkoromban egyszer beleestem egy lefedett medencébe, átszakítottam a ponyvát, és percekig értetlenül és rettegve próbáltam a felszínre törni. Nem voltam lent addig, hogy fulladozni kezdjek, csak addig, hogy életre szóló fóbia alakuljon ki bennem az ellen, hogy a fejem víz alá kerüljön. Harminc másodperc után azt éreztem, muszáj egy nagy korty levegőt vennem. Kizárt, hogy kibírok akár egy percet is, nemhogy hatot.

Egy rántást éreztem. Vadul odakaptam a fejem, és Alant láttam, aki mellettem bukott le, és most hozzám ért. A zavaros vízben láttam, hogy a fejére koppint, majd az enyémre mutat. Abban a pillanatban Seggfej értesített, hogy Alan kapcsolatot kér. Engedélyeztem. Alan hangjának érzelemmentes utánzata szólalt meg a fejemben.

~ Baj van? ~ kérdezte Alan.

~ Fóbia ~ feleltem.

~ Ne ess pánikba ~ válaszolt. ~ Felejtsd el, hogy víz alatt vagy.

~ Mert az olyan kurva könnyű ~ válaszoltam.

~ Akkor hitesd el magaddal ~ szólt rám. ~ Ellenőrizd a rajt, hátha másnak is gondja van, és segíts nekik.

Alan szimulált hangjának higgadtsága segített. Kapcsolatba léptem a rajparancsnokokkal, és utasítottam őket, hogy ellenőrizzék a rajukat. Mindenkinél volt egy-két ember, aki pánikolt. Megnyugtatták őket. Láttam, hogy mellettem Alan a mi rajunkkal dolgozik.

Három perc. Négy perc. Martin csoportjában az egyik ember csapdosni kezdett, előre-hátra rángott a teste, ahogy kezében a zsák horgonyként tartotta lent. Martin ledobta a zsákját, odaúszott, durván megragadta az újonc vállát, és az arcát maga felé fordította. Rákapcsolódtam Martin FejGépére, és hallottam, hogy azt mondja: Nézz a szemembe. Láthatóan segített, az újonc abbahagyta a csapdosást és lassan megnyugodott.

Öt perc. Világos volt, hogy több oxigén ide vagy oda, mindenki érzi már. Egyik lábukról a másikra álltak, egy helyben ugráltak, a zsákot lengették. Az egyik sarokban egyik nő a fejét ritmusosan a zsákba verte. Nevetni is akartam, utánozni is.

Öt perc negyvenhárom másodperc. Mark csapatában az egyik ember elejtette a zsákját, és a felszín felé emelkedett. Mark is ledobta az övét, némán utánavetődött, elkapta a bokáját, és saját súlyával húzta le. Arra gondoltam, Mark helyettesének segítenie kéne; a FejGéptől megtudtam, hogy az éppenséggel Mark helyettese.

Hat perc. Negyven újonc dobta le a zsákját, és zúgott a felszínre. Mark elengedte helyettese bokáját, és alulról meglökte, hogy biztosan elsőként jusson fel, és megkapja a latrinaszolgálatot, amit hajlandó lett volna az egész szakasz számára megszerezni. Én is le akartam dobni a zsákot, de Alan a fejét rázta.

~ Szakaszparancsnok – küldte. ~ Ki kell tartani.

~ Kapd be ~ küldtem.

~ Bocs, nem vagy az esetem ~ válaszolta.

Hét perc harmincegy másodpercnél jöttem fel. Biztos voltam benne, hogy a tüdőm szétrobban. De túljutottam a kételyen. Elhittem, hogy több lettem egyszerű embernél.

A második héten megismerkedtünk a fegyverünkkel.

– Ez a GYV által rendszeresített MP-35 mintájú gyalogsági puska – mutatta fel Ruiz az övét a gyakorlótéren. A miénk még a védőcsomagolásban pihent a lábunknál. – Ez egy többcélú fegyver, a helyzettől függően hat különféle lövedéket vagy sugarat tud kibocsátani. Ezek között van messzehordó vagy nagy szórású lövedék, robbanó és nem robbanó fajta egyaránt, amiket lehet egyesével vagy sorozatban lőni, van korlátozott robbanóerejű gránát, korlátozott robbanóerejű irányított rakéta, nagynyomású éghető folyadék és mikrohullámú energiasugár. Mindezt a nagy sűrűségű nanorobot muníció teszi lehetővé.

– Ruiz felmutatott egy tompán fénylő, fémnek látszó tömböt; egy ugyanilyen hevert a puska mellett a lábamnál –, ami közvetlen tüzelés előtt szereli össze magát. Így minimális kiképzéssel maximális rugalmasságú fegyvert kapunk, aminek maguk, ambuláns hústömbök, biztosan örülnek.

– Akiknek van katonai tapasztalatuk, emlékeznek, hányszor kellett szétszedni és összerakni a fegyverüket – folytatta Ruiz. – Az MP-35-tel ezt nem szabad. Az MP-35 rendkívül bonyolult gépezet, maguk csak elkúrnák! Van neki saját diagnosztikai és karbantartó része. Rá tud kapcsolódni a FejGépükre, hogy szóljon, ha probléma van, ami nem lesz, mivel a harminc év alatt még egyetlen MP-35 sem hibásodott meg. Ennek pedig az az oka, hogy ellentétben a maguk faszfej hadmérnökeivel a Földön, mi tudunk működő fegyvert készíteni! A maguk feladata nem az, hogy szarakodjanak a fegyverrel, a maguk feladata az, hogy lőjenek vele. Bízzanak a fegyverükben, szinte biztosan okosabb maguknál. Ha ezt észben tartják, talán még életben is maradnak.

– Mindjárt aktiválják az MP-35-öt azzal, hogy kiveszik a védőcsomagolásból, és a FejGépükkel rákapcsolódnak. Amint ez megtörténik, az MP-35 tényleg a maguké lesz. Amíg ezen a bázison vannak, csak maguk süthetik el a saját MP-35-üket, és azt is csak akkor, ha a szakaszparancsnokuk vagy rajparancsnokuk engedélyt adott, akinek pedig a kiképzőtiszt engedélye kell. Valós harci helyzetben csak GYV-FejGéppel rendelkező GYV-katonák tudják elsütni a maguk fegyverét. Ha nem borítják ki a bajtársaikat, nem kell attól félniük, hogy a saját fegyverüket fordítják maguk ellen.

– Mostantól kezdve magukkal viszik az MP-35-öt, ahová csak mennek. Magukkal viszik a klotyóra. Magukkal viszik a zuhanyba, és ne féljenek, hogy bevizesedik, kiköpi, mint idegen anyagot. Magukkal viszik a kantinba. Magukkal viszik az ágyba. Ha valahogy sikerül időt találniuk a kamatyolásra, az MP-35 akkor is mindent lásson!

– Megtanulják használni ezt a fegyvert. Megmenti majd az életüket. Az amerikai tengerészgyalogságnál hülye barmok vannak, de egy dolgot eltaláltak, és az a puskakrédó. Olyasmi van benne, hogy: „Ez az én puskám. Sok ilyen van, de ez az enyém. A puskám a legjobb barátom. Az életem. Tudnom kell irányítani, ahogy az életemet. A puskám nélkülem nem ér semmit. A puskám nélkül én nem érek semmit. Jól kell lőnöm vele. Egyenesen az ellenségre lőnöm, aki meg akar ölni. Le kell lőnöm, mielőtt ő lő le engem. És így is fogok tenni.”

– Hölgyeim és uraim, véssék ezt abba a borsónyi agyukba. Ez a maguk fegyvere. Vegyék fel és aktiválják.

Letérdeltem, kivettem a fegyvert a műanyag csomagolásból. Annak ellenére, amit Ruiz mondott, az MP-35 nem látszott különösebben veszedelmesnek. Volt súlya, de nem volt ormótlan, inkább jól kiegyensúlyozott és kezelhető méretű. A tusán volt egy matrica. „FejGép AKTÍVÁCIÓ: kapcsolja be a FejGépet, és mondja neki: MP-35 aktiválása, sorozatszám ASD-324-DDD-4E3C1”

– Hé, Seggfej. MP-35 aktiválása, sorozatszám ASD-324-DDD-4E3C1.

MP-35 ASD-324-DDD-4E3C1 aktiválva Dohn Perry GYV-újonc részére, válaszolt Seggfej. Töltse be a muníciót. Egy apró ábra lebegett a látóterem sarkában, az mutatta, hogyan töltsem meg a fegyvert. Felvettem a tömböt, ami a munícióm volt... és majdnem orra estem. Rohadt nehéz volt; nem vicceltek a „nagy sűrűség”-gel. Belenyomtam a fegyverbe. Erre eltűnt az ábra, és helyette az jelent meg:

Tüzelési opciók

Megjegyzés: egy típus használata csökkenti a többi típus mennyiségét.

Messzehordó lövedék: 200

Szórólövedék: 80

Gránát: 40

Rakéta: 35

Láng: 10 perc

Mikrohullám: 10 perc

Jelenleg beállítva: Messzehordó lövedék

– Átállítás szórólövedékre – mondtam.

Szórólövedék kiválasztva, felelte Seggfej.

– Állítás rakétára.

Rakéta kiválasztva, felelte Seggfej. Válasszon célpontot. Egyszeriben a szakasz minden tagja zöld célkörvonalat kapott; amikor egyenesen ránéztem valakire, villanást láttam. Mi a fene, gondoltam, és kiválasztottam Martin rajának egyik újoncát, Toshimát.

Célpont kiválasztva, erősítette meg Seggfej. Tüzelhet, törölheti a célpontot vagy új célpontot választhat.

– Ejha. – Töröltem a célpontot, és csak bámultam az MP-35-öt. Alanre néztem, aki mellettem dajkálta a fegyverét. – Félek a fegyveremtől.

– Nekem mondod? Az előbb majdnem gránátot eresztettem beléd.

Nem tudtam érdemben reagálni erre a sokkoló vallomásra, mert a szakasz túlsó felén Ruiz hirtelen az egyik újonc képébe mászott. – Mit mondott, kopasz?!

– Mindenki elhallgatott, és odanéztünk, hogy ki vonta magára Ruiz haragját.

A Sam McCain nevű újonc volt; emlékeztem rá, hogy az egyik közös ebédnél Sarah O’Connell azt mondta róla, gyorsabban jár a szája, mint az esze. Élete nagy részében persze ügynök volt, mi más. Hiába lebegett Ruiz milliméterekre az orrától, McCain még így is behízelgően viselkedett; kissé meglepődött ugyan, de a behízelgés ösztönösen jött neki. Fingja se volt, mivel húzta fel Ruizt, de arra számított, hogy simán megússza.

– A fegyveremet csodáltam, főtörzsőrmester – mutatta fel a fegyverét McCain. – És azt mondtam Flores újoncnak, hogy szinte sajnálom a csórókat, akik ellen használjuk...

McCain magyarázata itt félbeszakadt, mert Ruiz kikapta a fegyvert a meglepett újonc kezéből, és egy fenségesen laza pördítés után a tus lapos oldalával halántékon vágta McCaint. McCain összerogyott, mint a mosott ruha; Ruiz nyugodtan kinyújtotta a lábát, és rálépett McCain torkára. Aztán megint megpördítette a fegyvert, és McCain elszörnyedve nézett a saját puskája csövébe.

– Most már nem olyan nagyképű, mi, kis szaros? Képzelje el, hogy én vagyok az ellenség. Most is szinte sajnál? Úgy lefegyvereztem, hogy levegőt venni se maradt ideje. Odakint azok a csórók sokkal gyorsabbak, mint hinné. Kikapják a máját, pirítósra kenik és megeszik, miközben maga még próbálja célba venni őket. Soha ne sajnálja azokat a csórókat. Nem szorulnak rá a maga sajnálatára. Nem felejti ezt el, kopasz?

– Nem, főtörzsőrmester! – krákogta a csizma alatt McCain. A bőgés határán volt.

– Biztos, ami biztos, véssük az eszébe – mondta Ruiz. A fegyver csövét McCain szeme közé tette, és meghúzta a ravaszt. Szárazon kattant. Az egész szakasz összerezzent; McCain bevizelt.

– Barom – fintorgott Ruiz, miután McCain lassan felfogta, hogy nem halt meg. – Nem figyelt arra, amit mondtam. Ezen a bázison az MP-35-öt csak a tulajdonosa sütheti el. Az meg maga, seggfej. – Kiegyenesedett, a fegyvert megvetően McCainnek dobta, majd a szakasz felé fordult.

– Maguk még hülyébbek, mint vártam – világosított fel bennünket Ruiz.

– Jól figyeljenek: az emberi faj egész történetében nem volt olyan hadsereg, ami a minimumnál jobban felszerelve ment volna hadba az ellenséggel. A háború drága. Pénzbe és emberéletbe kerül, amiből egyik civilizációnak sincs végtelenül sok. Szóval harc közben tartalékoljanak. Csak annyit vigyenek és használjanak el, amennyit muszáj, sosem többet.

Komoran meredt ránk. – Felfogtak ebből bármit is? Érti bárki, miről papolok? Nem azért kapták ezeket a fényes szép testeket és a fényes új fegyvereket, mert tisztességtelen előnybe akarjuk hozni magukat. Azért kapták, mert ez az abszolút minimum, hogy odakint tudjanak harcolni, ne adj isten, még életben maradni is. Nem akartuk mi ezeket a testeket maguknak adni, faszfejek. De ha nem tesszük, az emberi faj már kihalt volna.

– Most már értik? Dereng már végre, mi vár magukra? He?

Amellett, hogy friss levegőn voltunk, testmozgást végeztünk, és megtanultunk ölni az emberiségért, néha tanórákat is végig kellett ülnünk.

– A fizikai kiképzés során megtanulták legyűrni új testük iránti elvárásaikat és gátlásaikat – kezdte a bevezetést Oglethorpe hadnagy az előadóteremben, melyet a 60–63. kiképzőzászlóaljak töltöttek meg. – Most ugyanezt kell tennünk az elméjükkel. Ideje kisöpörni a mélyen beidegződött prekoncepciókat és előítéleteket, amik között olyanok is vannak, hogy talán még maguk sem tudnak róla.

Oglethorpe hadnagy megnyomott egy gombot a pódiumon, ahol állt. Mögötte két képtábla kelt életre. A nekünk bal oldalin egy lidércnyomás jelent meg: fekete, göcsörtös valami, recés homárkarmokkal, melyek obszcén módon egy olyan nyirkos testnyílásban voltak, hogy szinte éreztük a bűzt. Az alaktalan test felett három szemkocsány, antenna vagy micsoda ült. Okkersárga cucc csöpögött belőlük. H. P. Lovecraft sikoltva rohant volna világgá.

A jobb oldali képtáblán egy őzszerű teremtményt láttunk, a keze szinte emberkéz, töprengő arca békét és bölcsességet sugárzott. Ha meg nem is simogatná az ember, biztosan lehetne tanulni tőle valamit az univerzum természetéről.

Oglethorpe fogott egy pálcát, és a lidérc felé intett. – Ez a fickó a bathunga fajba tartozik. A bathungák meggyőződéses pacifisták; a kultúrájuk több százezer évre tekint vissza, és a matematikájukhoz képest a miénk csak sima szorzótábla. Az óceánokban élnek, planktonokat esznek, és több világon is lelkesen együtt élnek az emberrel. Ők a jófiúk, és ez a fickó – kopogtatta meg a képtáblát – a fajtájához képest igen jóképű.

A másik képtáblára nézett, a barátságos őzemberre. – Na most, ez a mocsok egy szalong. Hivatalosan akkor találkoztunk először a szalongokkal, amikor egy szakadárkolónia nyomára bukkantunk. Az emberek nem gyarmatosíthatnak csak úgy a tetszésük szerint, és nemsokára világos lesz, miért. Ezek a gyarmatosítók történetesen egy olyan bolygón szálltak le, amit a szalongok is kinéztek maguknak. Időközben a szalongok úgy döntöttek, az ember finom csemege, hát megtámadták a telepeseket, és emberfarmot hoztak létre. Maroknyi férfit hagytak életben, akiknek a spermáját „lefejték”. A nőket mesterségesen megtermékenyítették, aztán az újszülötteket elvették és karámban felhizlalták, akár a borjakat.

– Évek múlva találtunk rájuk. Akkor a GYV katonái földig rombolták a szalong telepet, és a parancsnokukat megsütötték. Mondanom sem kell, azóta is hadakozunk a csecsemőzabálókkal.

– Értik már, mire akarok kilyukadni? Ha nem tudják megkülönböztetni a jófiúkat a rosszfiúktól, ott maradnak. Nem támaszkodhatnak az emberi elfogultságra, amikor a hozzánk leginkább hasonló idegenek közül jó pár inkább enne emberhúsos hamburgert, mint hogy békét kössön velünk.

Egy másik alkalommal Oglethorpe megkérdezte tőlünk, mi a földi katonák egyetlen előnye a GYV katonáival szemben. – Nem a kondíció és nem a fegyver, ezekben egyértelműen előttük járunk. A Földön a katonák egyetlen előnye, hogy pontosan tudják, ki az ellenség, és bizonyos határon belül azt is, hogyan fog zajlani a csata: milyen csapatokkal, fegyvernemekkel, célokkal. Ezért aztán az egyik háborúban vagy bevetésen szerzett tapasztalat közvetlen alkalmazható máshol, még ha a háború oka vagy a csata célja teljesen különbözik is.

– A GYV-nek nincs meg ez az előnye. Vegyük például a közelmúltban lezajlott csatát az efg néppel. – Oglethorpe rákoppintott az egyik képtáblára, mire egy bálnaszerű lény jelent meg erős oldalsó csápokkal, melyek kézfélékbe ágaztak el. – Ezek az ipsék negyven méter hosszúak, és technológiájuk révén polimerizálni tudják a vizet. Hajókat veszítettünk el, amikor a víz hirtelen futóhomokká változott, és egyszerűen elnyelte őket. Hogyan tudjuk alkalmazni azt, amit az ezekkel szembeni harcban tanultunk, mondjuk, a finwékkel szemben – a másik képtáblán egy bájos hüllő jelent meg–, akik sivatagban élnek, és inkább a távolsági biológiai támadást preferálják?

– A válasz, hogy sehogy. A GYV katonái mégis egyik csatából a másikba mennek. Ez az egyik oka annak, miért olyan nagy a halálozási ráta a GYV-ben: minden csata új, minden harci helyzet, legalábbis a részt vevő katona számára, egyedi. Ha valamit kamatoztathatnak ezekből az órákból, akkor azt értsék meg: bármi fogalmuk van a háborúról, felejtsék el. Az itteni kiképzésük némileg kinyitja a szemüket arra, mi várhat majd magukra odakint, de ne feledjék, hogy gyalogság lévén sokszor maguk találkoznak elsőként új ellenséges fajokkal, amelyek módszerei és motivációi ismeretlenek, sőt gyakran megismerhetetlenek. Muszáj, hogy gyorsan kapcsoljanak, és nem szabad azt feltételezniük, hogy ami korábban bevált, most is jó lesz. Az elég gyors módja a halálnak.

Egyszer az egyik újonc megkérdezte Oglethorpe-tól, a GYV katonái miért törődjenek a gyarmatosokkal vagy gyarmatokkal. – Azt verik a fejünkbe, hogy nem is vagyunk már emberek – mondta a nő. – Ha így van, miért érezzek bármi kötődést a gyarmatosok iránt? Végül is ők csak emberek. Miért nem csinálunk GYV-katonákat az emberi fejlődés következő lépcsőjeként, és adunk magunknak egy esélyt?

– Ne higgye, hogy maga kérdezi ezt először – felelte Oglethorpe, ami általános kuncogást váltott ki. – A rövid válasz, hogy nem lehet. A GYV-katonákon végzett genetikai és mechanikus babrálás terméketlenné teszi őket. Mivel mindegyikőjük sablonjánál közös genetikai anyagot használnak, túl sok halálos latens jellemző van, hogy a termékenység messzire mehessen. És túl sok nem emberi anyag ahhoz, hogy sikeres legyen a keresztezés normális emberekkel. A GYV-katona a mérnöki lelemény csodája, de evolúciós ösvényként zsákutca. Ez is egy ok, miért ne legyenek önelégültek. Három perc alatt lefutnak egy kilométert, de nem tudnak gyereket nemzeni.

– Tágabb értelemben pedig nincs erre szükség – folytatta. – Az evolúció következő lépcsője már zajlik. A Földhöz hasonlóan a legtöbb gyarmat elszigetelt. Aki ott születik, szinte egész életére ott is marad. Az emberek alkalmazkodnak új otthonukhoz; kulturálisan ez már megkezdődött. A régebbi gyarmatok némelyike már nyelvileg és kulturálisan is eltér a földi eredetétől. Tízezer év múlva genetikai távolodás is megfigyelhető lesz. Elég idő elteltével annyi emberváltozat lesz, ahány gyarmatbolygó. A túlélés kulcsa a sokszínűség.

– Metafizikai szinten talán azért kötődjenek a gyarmatokhoz, mert bár maguk mások, méltányolniuk kéne, hogy az emberi potenciál életben marad az univerzumban. Közvetlenebbül azért, mert a gyarmatok jelentik az emberi faj jövőjét, és maguk akár mások, akár nem, még mindig sokkal közelebb vannak az emberekhez, mint bármelyik más intelligens fajhoz.

– De a legfontosabb, hogy azért törődjenek velük, mert maguk elég idősek, hogy ezt megértsék. A GYV többek között ezért soroz be öregeket katonának: nem pusztán azért, mert mind nyugdíjasok és csak visszahúzzák a gazdaságot. Hanem azért is, mert elég sokat éltek, hogy tudják: az élet többet jelent a saját életüknél. A legtöbbjüknek van családja, gyereke és unokája, érti, miért kell valamit nem csak a saját önző céljaink miatt tenni. Még ha magtik nem is lesznek gyarmatosítók, akkor is megértik, hogy az emberi gyarmatok fontosak a fajnak, érdemes értük harcolni. Nehéz ezt egy tizenkilenc éves agyába beleverni. De maguk tapasztalatból tudják. Az univerzumban pedig a tapasztalat rettenetesen fontos.

Gyakorlatoztunk. Lőttünk. Tanultunk. Megállás nélkül. Nem sokat aludtunk. A hatodik héten leváltottam Sarah O’Connellt a raja éléről. Az E raj állandóan lemaradt a csapatgyakorlatokon, a 63. szakasz több versenyt elveszített miatta. Minden alkalommal, ha más szakasz kapta a trófeát, Ruiz a fogát csikorgatta, és rajtam verte le. Sarah jól fogadta. – Sajnos nem olyan, mint óvodában gyerekeket terelgetni – ennyit mondott. Alan vette át a helyét, és gatyába rázta a rajt. A hetedik héten a 63. „kilőtte” a trófeát az 58. szájából; ironikus, de éppen Sarah bizonyult mesterlövésznek.

A nyolcadik héten leszoktam arról, hogy szóban utasítsam a FejGépet. Seggfej elég régóta tanulmányozott, felismerte az agymintáimat, és előre számított rá, mit akarok tőle. Először egy szimulált lőgyakorlaton vettem észre, amikor az MP-35 puskalőszerről rakétára váltott, becélzott és eltalált két távoli célpontot, majd épp időben váltott át lángszóróra, hogy megsüssek egy ocsmány kétméteres bogarat, ami a közeli sziklák közül ugrott elő. Amikor rájöttem, hogy ki sem mondtam a parancsokat, furcsa zsibbadás fogott el. Pár nap múlva arra lettem figyelmes, hogy már szabályosan bosszant, ha valamit kérnem kell Seggfejtől. A szokatlan gyorsan közhelyes lesz.

A kilencedik héten Alan, Martin Garabedian és én kénytelenek voltunk megfegyelmezni Martin egyik emberét, akinek fájt a foga Martin rajparancsnoki tisztségére, és nem derogált neki akár szabotálással is megszerezni. Régi életében közepesen ismert popsztár volt, megszokta, hogy módszerekben nem válogatva eléri, amit akar. Volt olyan dörzsölt, hogy néhány rajtársát is bevonja a konspirációba, de pechjére annyira már nem volt rafinált, hogy tudja, rajparancsnokként Martin hozzáfér az üzeneteihez. Martin megkeresett engem; én azt mondtam, nincs értelme beavatni Ruizt vagy bármelyik kiképzőt, mi is könnyen megoldhatjuk.

Ha bárki észre is vette, hogy a bázis egyik siklóhajója aznap éjjel rövid ideig engedély nélküli útra ment, nem szólt semmit. És arról sem szólt senki, hogy látott volna egy újoncot, akit a bokájánál fogva lógattak ki a siklóhajóból veszélyes közelségben a fák tetejéhez. Senki nem hallotta az újonc kétségbeesett üvöltözését, sem Martin kritikus és nem túl kedvező elemzését a néhai popsztár leghíresebb lemezéről. Másnap reggelinél ugyan Ruiz főtörzsőrmester megjegyezte, hogy a szél kicsípte az arcomat, amire azt feleltem, hogy az étkezés előtti fürge harminc kilométeres kocogás lehet a ludas.

A tizenegyedik héten több szakaszt ledobtak a hegyekbe a bázistól északra. A feladat pofonegyszerű volt: felkutatni és megsemmisíteni minden más szakaszt, aztán a túlélőknek visszajutni a bázisra. Mindezt négy nap alatt. Hogy a dolog még érdekesebb legyen, minden újoncra felszereltek egy készüléket, ami regisztrálta a kapott lövést; ha egy eltalálta, az újonc bénító fájdalmat érzett, majd összerogyott (és egy idő múlva elvitték a közelben figyelő kiképzők). A hatást azért ismertem bensőségesen, mert a bázison én voltam a tesztalany, amikor Ruiz demonstrálni akarta a dolgot. Hangsúlyoztam a szakaszomnak, hogy ne akarják megtudni, mit éreztem.

Abban a pillanatban megtámadtak bennünket, hogy talajt értünk. Négy emberem összerogyott, mire végre kiszúrtam a támadókat, és rájuk vezettem a szakaszt. Kettőt elkaptunk, kettő elmenekült. A következő órákban tapasztalt szórványos támadásokból leszűrtük, hogy a legtöbb szakasz három-négy tagú csoportokban vadászik.

Nekem más ötletem támadt. A FejGép lehetővé tette, hogy állandó, hangtalan összeköttetésben maradjunk egymással, függetlenül attól, hogy közel vagyunk-e egymáshoz. A többi szakasz ennek nem tulajdonított fontosságot, de ez legyen az ő bajuk. A szakaszom minden tagja védett kommunikációs vonalat létesített a többiekkel a FejGépén keresztül, aztán mindenkit egyenként kiküldtem, hogy derítsék fel a műveleti területet, és jelöljék meg a fölfedett ellenséges rajok helyzetét. Így folyamatosan bővülő térképünk lesz a terepről és az ellenség helyzetéről. Még ha egy embert le is szednek, az általa szolgáltatott információ segítségével egy másik emberünk megbosszulhatja a halálát (vagy legalább őt nem lövik le azonnal). Egy ember gyorsabban és halkabban tud mozogni, zaklathatja a többi szakaszt, és közben tud valamelyik társával összehangolva is támadni, ha olyan alkalom adódik.

Bevált. Az embereink lőttek, amikor tudtak, amikor meg nem, akkor információt küldtek, és ha lehetőségük nyílt rá, összehangoltan támadtak. A második nap egy Riley nevű újonccal leszedtünk két csoportot is, akiket annyira lefoglalt egymás kiiktatása, észre sem vették, hogy Rileyval távolból egyenként leszedjük őket. Ő kettőt, én hármat, és még három ezek szerint egymást. Édes győzelem volt. Miután végeztünk, akkor sem szóltunk semmit, csak visszaosontunk az erdőbe, és folytattuk a terep felderítését és az információ megosztását.

Végül a többi szakasznak is leesett, miben mesterkedünk, és megpróbálták ugyanazt, de addigra túl kevesen maradtak, hogy bármire jussanak a 63. szakasszal. Feltakarítottuk őket, az utolsókkal délre végeztünk, aztán kocogva elindultunk vissza a bázisra, ami olyan nyolcvan kilométerre volt. Az utolsó emberünk is beért 1800-ra. Összesen tizenkilenc embert veszítettünk, beleértve azt a négyet a legelején. De a hét szakasz több mint felét mi öltük meg, míg mi csak a létszámunk egyharmadát vesztettük el. Erre még Ruiz főtörzsőrmester sem tudott mit morogni. Amikor a bázisparancsnok átadta neki a Háborújáték trófeát, még el is mosolyodott. Elképzelni se tudom, mennyire fájhatott neki.

– A szerencsesorozatunk töretlen – jött oda hozzám a frissen felavatott Alan Rosenthal közlegény a siklók beszállóterületén. – Ugyanarra a hajóra kerültünk.

Így is volt. Egy gyors ugrás vissza a Főnixre a Francis Drake csapatszállítón, aztán eltávozás, amíg a Modesto meg nem érkezik. Akkor csatlakozunk a 233. lövészzászlóalj D század 2. szakaszához. Egy zászlóalj egy hajón, az kábé ezer katona. Az ember könnyen elveszettnek érzi magát. Örültem, hogy megint Alannel leszek.

Ránéztem, és megcsodáltam tiszta, új kék GYV-kimenőegyenruháját, nem kis részben azért, mert én is olyat viseltem. – A mindenit, Alan, jól nézel ki.

– Mindig is imádtam az egyenruhás férfiakat. És most, hogy én is az vagyok, még jobban.

– Hoppá, itt jön Ruiz főtörzsőrmester.

Ruiz kiszúrt bennünket a siklóra várók között; ahogy közeledett, letettem a zsákot, amiben benne volt a gyakorló egyenruhám meg a pár megmaradt holmim, és ropogósan tisztelegtem neki.

– Pihenj, közlegény – viszonozta a tisztelgést Ruiz. – Hová vezényelték?

– A Modestóra, főtörzsőrmester. Rosenthal közlegényt és engem is.

– Beszarok. A 233-asokhoz? Melyik századba?

– A D-be. Második szakasz.

– Kurvára gratulálok, közlegény. Arthur Keyes hadnagy szakaszában szolgálhat, már ha a szemétláda valagát le nem harapta időközben egy idegen. Ha látja, adja át neki az üdvözletemet. Még azt is hozzáteheti, hogy Antonio Ruiz főtörzsőrmester szerint maga közel sem akkora faszfej, mint a többi kopasz.

– Köszönöm, főtörzsőrmester.

– Ne szálljon a fejébe, közlegény. Attól még faszfej. Csak nem olyan nagy.

– Igen, főtörzsőrmester.

– Helyes. És most, ha megbocsátanak. Ha menni kell, hát menni kell. – Ruiz főtörzsőrmester tisztelgett. Alannel viszonoztuk. Ruiz ránk nézett, feszesen, nagyon feszesen elmosolyodott, majd elment, vissza se nézett.

– Úgy megijeszt, hogy a szar is belém fagy – jegyezte meg Alan.

– Nem tudom, én valamiért bírom.

– Persze hogy bírod. Szinte már nem is tart faszfejnek. Ez nála nagy dicséret.

– Ne hidd, hogy én nem tudom. Most már csak be kell ezt bizonyítanom.

– Menni fog. Mert azért mégiscsak faszfej vagy.

– Vigasztaló. Legalább nem vagyok egyedül.

Alan vigyorgott. A sikló ajtaja kinyílt. Fogtuk a cuccunkat és beléptünk.

KILENC

– Le tudom szedni – célzott a szikla fölött Watson. – Hadd lőjek ki egyet.

– Nem – mondta neki Viveros tizedes. – Még fenn a pajzs. Csak a lőszert pazarolná.

– Baromság. Órák óta gubbasztunk. Mi itt ücsörgünk, azok meg ott. Ha majd leeresztik a pajzsot, akkor mehetünk be oda és állhatunk neki lődözni? Ez nem a tizennegyedik század, a kurva életbe. Nem kéne előre bejelentenünk, hogy le akarjuk lőni a másikat.

Viveros bosszús képet vágott. – Nem azért fizetik, hogy gondolkodjon, Watson. Úgyhogy pofa be, és álljon készen. Úgysem tart már sokáig. Már csak egy dolog maradt a szertartásból, és kezdhetjük.

– Igen? És micsoda?

– Énekelni fognak.

Watson vigyorgott – És mit énekelnek? Musicalslágereket?

– Nem. A halálunkat éneklik meg.

Mintegy végszóra a konszu tábort fedő félgömb alakú védőpajzs alja vibrálni kezdett. Megigazítottam az irányzékot, és a több száz méterre lévő pontra fókuszáltam, ahol egyetlen konszu lépett ki; a pajzs kissé ráragadt masszív páncéljára, amíg elég messzire nem ment, akkor az elektrosztatikus szálakat visszaszippantotta a védőpajzs.

Ő volt a harmadik és egyben utolsó konszu volt, aki kilépett a pajzs alól a csata előtt. Az első tizenkét órával korábban jött ki; egy alacsony rangú senki, aki bődülésével hivatalosan jelezte a konszuk harci szándékát. A küldönc alacsony rangja azt volt hivatva jelenteni, hogy a konszuk mennyire nem vesznek minket semmibe, mert ha fontosak lennénk, magas rangú valakit küldenének. Nem sértődtünk meg; az ellenségtől függetlenül mindig alacsony rangú küldönc jött, és különben is mind tök egyformának látszottak, hacsak valaki nem különösen érzékeny a konszuferomonokra.

A második konszu jó pár órával később lépett elő, bőgött, mint egy tehéncsorda a mészárszéken, és azonnal szétrobbant, rózsaszín vér és szerv- meg páncéldarabok freccsentek a konszu védőpajzsra, majd sisteregve lecsurogtak a földre. A konszuk úgy hitték, ha egy katonát előtte rituálisan felkészítenek, a lelke bizonyos ideig kémkedhet az ellenségnél, mielőtt továbbmegy oda, ahova a konszu lelkek mennek. Vagy valami ilyesmi. Ezt a megtiszteltetést nem könnyű kiérdemelni. Remek módja gyorsan megszabadulni a legjobb harcosoktól, de mivel én az ellenség voltam, nem kerestem a módszer hátrányait.

Ez a harmadik konszu a legmagasabb kaszthoz tartozott, és a szerepe csak abból állt, hogy elmondja nekünk a halálunk okát és módját. Hiába siettettük volna a dolgot azzal, hogy a pajzsra lövünk; a konszu pajzson igen kevés dolog hagy nyomot, maximum ha beleejtik egy csillagba. A küldönc megölésével mást nem érnénk el, mint hogy az egész rituálé kezdődne elölről, még tovább halasztva a harcot és az öldöklést.

Amúgy meg a konszuk nem megbújtak a pajzs mögött. Egyszerűen csak egy rakás csata előtti szertartást kellett elvégezniük, és jobb szerették, ha közben nem zavarja őket kellemetlen lövedék, részecskesugár vagy robbanás. Ugyanis a konszuk igazság szerint mit sem imádtak jobban a harcnál. Általában kiszemeltek egy bolygót, letelepedtek, és addig cukkolták a bennszülötteket, amíg harcra nem keltek ellenük.

Itt is ez volt a helyzet. A konszukat abszolút hidegen hagyta a bolygó gyarmatosítása. Csak azért robbantottak ripityára egy emberi telepet itt, hogy tudassák a GYV-vel, hogy a közelben vannak és testmozgásra vágynak. Nem lehetett őket figyelmen kívül hagyni, mert addig öldösték a telepeseket, amíg valaki hivatalosan harcba nem bocsátkozott velük. Persze azt se lehetett tudni, mi számít nekik hivatalos kihívásnak. Addig-addig halmoztuk a csapatokat, míg egy konszu hírnök ki nem jött és be nem jelentette a csatát.

Az imponáló, áthatolhatatlan pajzstól eltekintve a konszuk haditechnikája a GYV-ével volt egy szinten. Ez korántsem olyan bátorító, mint az ember hinné, mivel a konszuk más fajokkal folytatott csatáiról szerzett információk arra utaltak, hogy a konszu fegyverzet és technológia szinte mindig az ellenfélének felelt meg. Ez is azt sugallta, hogy a konszuk ezt nem háborúnak, inkább sportnak tekintik. Mint a foci, csak a nézők helyett meggyilkolt telepesekkel.

A konszukra nem lehetett megelőző csapást mérni. Az egész bolygórendszerüket pajzs védte. A pajzshoz szükséges energia a konszu nap fehér törpe kísérőjétől származott. Teljesen körbevették valamiféle csapológépezettel, így annak minden energiája a pajzsot táplálta. Realisztikusan nézve nem érdemes baszakodni azzal, aki ilyesmire képes. A konszuknak azonban fura becsületkódexük van: ha harcban lesöprik őket egy bolygóról, többé nem jönnek vissza. Mintha a csata lenne az oltás, és mi a vírusölő.

Mindezt az információt a bevetési adatbázisból kaptuk; a parancsnokunk, Keyes hadnagy utasított, hogy kapcsolódjunk rá és olvassuk el csata előtt. Az, hogy Watson a jelek szerint ebből semmit nem tudott, arra utalt, hogy nem nézte meg a jelentést. Ez nem lepett meg különösebben, mert Watsonról az első pillanatban láttam, hogy az a fajta beképzelt, önfejű barom, aki megöleti magát és a bajtársait. A gondom az volt, hogy egy rajban voltunk.

A konszu kitárta a vágókarját – amely az evolúció folyamán úgy fejlődött, hogy elképzelhetetlen, rémisztő lényekkel bánjon el a világán –, és alatta a felismerhetőbben emberszerű mellső végtagjait az égnek emelte.

– Figyelmeztetés – tolmácsolt Viveros.

– Könnyen le tudnám szedni – acsarkodott Watson.

– Ha lelövi, én magát lövöm le – figyelmeztette Viveros.

Az ég megdörrent, mintha Isten sütötte volna el a saját karabélyát, majd olyan hang következett, mint amikor motorfűrész vágja át a bádogtetőt. A konszu énekelt. Bekapcsoltam Seggfejet, és lefordíttattam vele.

Lássátok, méltó ellenfelek,

Mi vagyunk örömteli halálotok eszköze.

A magunk módján megáldottunk benneteket

Legjobbjaink szelleme szentesítette a harcot.

Magasztalunk majd benneteket,

Es megmentett lelketeknek jutalmat éneklünk.

A sors nem úgy akarta, hogy a Fajba szülessetek

Ezért elindítunk benneteket a megváltás útján.

Legyetek bátrak és harcoljatok hevesen

Hogy újjászületve közénk tartozhassatok.

Ez az áldott csata megszenteli a földet

Így akik itt halnak és születnek meg megváltatnak.

– De rohadt hangos. – Watson bedugta egyik ujját a bal fülébe, és tekergette kicsit. Nem gondoltam, hogy bajlódott a fordítással.

– Ez nem háború vagy focimeccs, a rohadt életbe – mondtam Viverosnak.

– Ez keresztelő.

Viveros vállat vont. – A GYV nem így gondolja. Minden csatát így kezdenek. Nekik ez a himnusz. Csak egy szertartás. Figyelem, leengedik a pajzsot.

– A pajzs egész hosszában vibrált, majd eltűnt.

– Kurvára ideje volt – morgott Watson. – Már majdnem elaludtam.

– Figyeljenek ide mindketten – nézett ránk Viveros. – Maradjanak nyugodtak és összeszedettek, és maradjanak fedezékben. Jó helyen vagyunk, a hadnagy azt akarja, hogy szép sorban szedjük le ezeket a dögöket, ahogy kijönnek. Semmi felvágás, csak lőjék őket mellkason. Ott az agyuk. Ahányat leszedünk, annyival kevesebb jut a többiekre. Csak puskával, a többivel csak annyit érünk el, hogy gyorsan eláruljuk a helyzetünket. Semmi duma, mostantól csak a fejgépes kommunikáció. Értve vagyok?

– Értve – mondtam.

– Kurvára – mondta Watson.

– Pompás. – A pajzs megszűnt, és az embereket és konszukat elválasztó mezőt rakéták csíkozták meg, melyeket már órákkal ezelőtt előkészítettek és becéloztak. A robbanások apró böffentéseit azonnal emberi sikolyok és a konszuk fémes csiripelése követte. Pár pillanatig csak füst és csend volt, majd egy hosszú, reszelős kiáltással a konszuk nekirohantak az embereknek, akik pedig tartották állásaikat és igyekeztek leszedni minél több konszut, mielőtt a frontvonalak összeütköznek.

– Hajrá – mondta Viveros, azzal felemelte az MP-35-jét, megcélzott vele egy távoli konszut, és lőni kezdett. Gyorsan követtük a példáját.

Így kell felkészülni a csatára.

Először, ellenőrzöd az MP-35 gyalogsági puskát. Ez a könnyű része; az MP-35 önkarbantartó, és a muníciótömb anyagát fel tudja használni nyersanyagnak a javításokhoz. Kábé úgy lehet maximum tönkretenni egy MP-35-öt, ha egy lánctalpas alá szorul. Csak mivel valószínűleg te is a fegyver mellett lennél, nagyobb gondjaid is lennének.

Másodszor, felveszed a harci ruhát. Ez egy szabvány, önlezáró testruha, ami az arcot kivéve mindent befed. A testruhát úgy tervezték, hogy a csata idejére elfelejtsd a testedet. A nanorobotokból álló szövete átengedi a fényt fotoszintézis céljára, és szabályozza a hőmérsékletet; állhatsz sarkvidéki jégtáblán vagy a Szaharában, csak a tájat fogod másnak látni. Ha mégis megizzadnál, a testruha leszűri és eltárolja a vizet, amíg egy csajkába nem tudod önteni. A vizelettel is ezt csinálja. A székelés nem javasolt.

Ha golyót kapsz a hasadba vagy bárhová, a testruha a becsapódási pontnál megmerevedik, és az energiát elosztja a ruha egész felületén, így nem engedi át a golyót. Ez rohadt fájdalmas, de még mindig jobb, mint ha a golyó vidáman pattog a belsőségeink között. Ez sajnos csak egy pontig működik, így aztán az ellenséges tüzet továbbra is érdemes kerülni.

A ruhához tartozik az öv, amelyen van harci kés, az a sokfunkciós szerszám, ami svájci bicska akar lenni, ha felnő, továbbá egy imponáló, összecsukható sátor, kulacs, egy heti energiaostya és három zseb muníciótömböknek. Kend be az arcod nanorobotokkal teli krémmel, ami a testruhával interfészelve megosztja a környezeti információt. Kapcsold be az álcázót. Most próbáld magad megkeresni a tükörben.

Harmadszor, nyiss egy FejGép-csatornát a bajtársaidhoz, és hagyd nyitva, amíg vissza nem térsz a hajóra vagy meg nem halsz. Azt hittem, nagyon okos voltam, hogy a kiképzésen erre rájöttem, de kiderült, hogy ez az egyik legszentebb íratlan szabály a csata hevében. A FejGép-kommunikációval nincs zavaros parancs vagy félreérthető jel, és nincs beszéd, ami elárulná a helyzetedet. Ha csatában GYV-katona hangját hallod, akkor az vagy hülye, vagy sikoltozik, mert eltalálták.

A FejGép-kommunikáció egyetlen hátránya, hogy ha nem figyelsz oda, a FejGép érzelmi információt is küld. Ez zavaró lehet, ha hirtelen úgy érzed, mintha behugyoznál ijedtedben, aztán rájössz, hogy nem is te a hólyagod ürít, hanem a társadé. Ráadásul az ilyesmit a bajtársak sosem felejtik el.

Csak a rajodra csatlakozz rá – ha az egész szakaszhoz nyitva hagyod a csatornát, hirtelen hatvan ember káromkodik, harcol és haldoklik a fejedben. Nincs arra szükséged.

Végül, felejts el mindent, kövesd a parancsokat, ölj meg mindent, ami nem ember, és maradj életben. A GYV egyszerűvé teszi ezt: a katonai szolgálat első két évében mindenki lövész, akár gondnok vagy sebész, akár szenátor vagy csavargó volt korábbi életében. Ha az első két évet túléled, akkor már szakosodhatsz, állandó gyarmatos szállást kaphatsz, nem kell csatáról csatára vándorolnod, betöltheted azokat a lyukakat és mellékszerepeket, amelyek minden hadseregnél léteznek. De abban a két évben oda mész, ahová mondják, a fegyvered mögött maradsz, ölsz és nem öleted meg magad. Egyszerű, de az egyszerű még nem jelenti, hogy könnyű is.

Egy konszu harcost két lövéssel lehetett leteríteni. Ez újdonság volt, egyik jelentés sem tett említést személyes pajzsról. Pedig valamiért az első lövést kibírták; hanyatt estek, arra, amit a seggüknek vélne az ember, de pillanatokon belül újra fent voltak. Szóval két lövés: egy, hogy eldőljenek, egy, hogy lent maradjanak.

Nem könnyű kétszer egymás után eltalálni ugyanazt a mozgó célpontot, amikor több száz méterről lősz egy nyüzsgő harctéren. Miután ez leesett nekem, a Seggfejjel olyan megoldást dolgoztam ki, hogy az elsütőbillentyű egy elhúzásra két lövedéket lőtt ki: előbb egy üres hegyűt, majd egy robbanótöltetet. Ezt lövés közben programoztam be az MP-35-be; az egyik pillanatban még szabványgolyókkal lőttem, a következőben már a spéci konszugyilkossal.

Imádtam ezt a fegyvert.

Továbbítottam a tüzelési megoldást Watsonnak és Viverosnak; utóbbi pedig továbbította felfelé a parancsláncban. A csatateret egy percen belül dupla lövések hangja töltötte meg, és a konszuk tucatjával pukkantak, ahogy a robbanótöltetek belső szerveiket a páncéljuknak kenték. Mint amikor a pattogatott kukorica ropog. Viverosra néztem. Érzelemmentesen célzott és lőtt. Watson vigyorogva tüzelt, mint a kisfiú, aki plüssállatot nyert a vásári céllövöldében.

~ Ó-ó ~ küldte Viveros. ~ Kiszúrtak, hasra!

– Mi? – dugta ki a fejét Watson. Elkaptam és lerántottam, pont, ahogy a inkéták becsapódtak a fedezékül használt sziklába. Kavicsok terítettek be bennünket. Éppen felnéztem, amikor egy tekelabdányi szikladarab pörgött veszettül a koponyám felé. Gondolkodás nélkül félrecsaptam; a karomon megkeményedett a ruha, és a szikla lepattant, akár egy lusta teniszlabda. A karom sajgott; a másik életemben három új, rövid és rettenetesen torz csontnak lettem volna büszke tulajdonosa. Többet nem csinálom.

– Szent szar, ez közel volt – hüledezett Watson.

– Kuss – szóltam rá. ~ És most? ~ küldtem Viverosnak.

~ Mindjárt ~ küldte, és levette övéről a többfunkciós szerszámot. Tükröt csinált belőle, majd kikémlelt a szikla pereme fölött. ~ Hat, nem hét jön felfelé.

Hirtelen krrmp zaj reccsent a közelben. ~ Vagyis öt ~ helyesbített, és összecsukta a szerszámot. ~ Állítsátok gránátra, aztán fel, és megyünk.

Bólintottam, Watson vigyorgott, és amikor Viveros azt küldte, ~ Most ~, mindhárman gránátokat pumpáltunk át a szikla fölött. Fejenként hármat; a kilenc detonáció után kifújtam a levegőt, imát rebegtem, majd felbuktam. Láttam egy konszu maradványait, egy másikat, ami kábán mászott elfelé tőlünk, és kettőt fedezékbe futni. Viverosé volt a sebesült; Watson meg én ugyanazt lőttük ki.

– Üdv a partin, faszfejek! – hujjogta Watson, majd lelkesen felbukott a szikla mögül, és pont telibe kapta az ötödik konszu, aki megelőzte a gránátokat, és meglapult, amíg mi elintéztük a haverjait. A konszu Watson orrára irányította a fegyvere csövét, és lőtt; Watson arca előbb beomlott, aztán kidudorodott, ahogy az IntelliVér és a szövetek gejzírként kilökődtek és beterítették a konszut. Watson testruhája, melyet arra terveztek, hogy merevedjen meg a találatra, pontosan ezt is tette, amikor a golyó a koponyáján áthatolva elérte hátul a csuklyát: a golyót, az IntelliVért, valamint a koponyája, az agya és a FejGépe darabjait kilökte az egyetlen alkalmas résen.

Watsonnak ideje se volt észbe kapni. Az utolsó, ami a FejGépen keresztül tőle érkezett, olyan érzelem volt, amit talán zavart értetlenségnek lehetne nevezni, valaki enyhe meglepetésének, aki tudja, hogy olyasmit lát, amire nem számított, de még nem tudja, mi az. Aztán a kapcsolat megszakadt, mim amikor az adatkapcsolatot hirtelen elvágják.

A konszu énekelt, ahogy szétlőtte Watson arcát. Bekapcsolva hagytam a fordítót, így Watson halálát felirattal láttam, a „megváltott” szó ismétlődön újra meg újra, miközben a feje darabjai lecsorogtak a konszu páncélján. Felüvöltöttem és tüzeltem. A konszu hátralökődött, majd a teste felrobbant, ahogy egyik golyó a másik után csapódott a haslemeze alá. Kábé harminc golyót pazarolhattam rá.

– Perry – szólalt meg Viveros hangosan, hogy magamhoz térítsen. – Többen jönnek. Ideje menni. Gyerünk.

– És Watson?

– Itt hagyjuk – felelte Viveros. – Ő meghalt, maga nem, és itt különben sincs senki, aki megsirassa. Majd később visszajövünk érte. Gyerünk. Mi maradjunk életben.

Győztünk. A kétlövéses technika jelentősen megritkította a konszu hordát, mire észbe kaptak és taktikát váltottak, frontális támadás helyett távoli rakétákkal próbálkoztak. Ezt több óráig csinálták, majd végleg visszavonultak, felvonták a pajzsot, hátrahagyva egy rajt, amely rituális öngyilkosságot követett el, jelezve, hogy a konszuk beismerik a vereséget. Miután a rituális kést az agyüregükbe szúrták, nem maradt más hátra, mint összeszedni a halottainkat és sebesültjeinket.

A 2. szakasz ezen a napon elég jól megúszta: két halott Watsonnal együtt, négy sebesült, csak az egyikük súlyos. Ő egy hónapig növesztheti majd a vékonybelét; a másik három napokon belül újra bevetésre kész lesz. Mindem összevetve mehetett volna sokkal rosszabbul is. Egy páncélozott konszu légpárnás bejutott a C század 4. szakaszához, és felrobbant, tizenhat embert vitt magával, köztük a szakaszparancsnokot meg két rajparancsnokot, és megsebesítette a szakasz zömét. Ha a 4. szakasz hadnagya nem lett volna halott, gyanítottam, hogy ekkora elkúrás után azt kívánta volna.

Miután Keyes hadnagy zöld utat adott, visszamentem Watsonért. Egy csapat nyolclábú hullaevő már megtalálta; az egyiket lelőttem, a többi szétszéledt. Igencsak elbántak vele ilyen rövid idő alatt is; baljós meglepetés volt, hogy milyen könnyű lesz az ember, ha levonjuk a fejét és a testszövete nagy részét. A maradványait egy tűzoltófogással a vállamra vettem, és elindultam a pár kilométernyire létesített ideiglenes hullaházba. Csak egyszer kellett megállnom hányni.

Alan szúrt ki befelé menet. – Segítsek? – jött oda.

– Nem kell, már nem nehéz.

– Ki az? – kérdezte.

– Watson.

– Á, ő – vágott pofát. – Hát, valahol valakinek biztos hiányozni fog.

– Azért el ne bőgd magad. Neked hogy ment?

– Egész jól. Többnyire fel se néztem, néha kidugtam a fegyvert, és lőttem párat nagyjából az ellenség irányába. Talán el is találtam valamit. Nem tudom.

– Hallgattad a csata előtti haláldalt?

– Naná – felelte Alan. – Mintha két tehervonat kefélt volna. Az ilyesmit nem nagyon lehet nem meghallani.

– Nem, úgy értem, lefordíttattad? Hallottad, miről énekelnek?

– Ja. De nem hiszem, hogy áttérek az ő vallásukra, ha az szükségszerűen halált jelent.

– A GYV szerint csak rituálé. Olyan imaféle, amit mindig azért mondanak, mert ez a szokás.

– Miért, szerinted nem?

Watson felé biccentettem. – A konszu, aki megölte, azt üvöltötte, „megváltott, megváltott”, olyan hangosan, ahogy csak bírta, és szerintem akkor is azt csinálta volna, ha engem belez ki. Szerintem a GYV alábecsüli azt, ami itt folyik. Szerintem a konszuk nem azért nem jönnek vissza a csata után, mert azt hiszik, vesztettek. Szerintem a csata nekik nem győzelemről vagy vereségről szól. Az ő meggyőződésük szerint ezt a bolygót immár vérrel szentelték meg. Szerintem azt hiszik, hogy az övék.

– Akkor miért nem foglalják el?

– Talán még nincs itt az ideje – véltem. – Talán ki kell várniuk valamiféle armageddont. De a lényeg, hogy szerintem a GYV igazából nem tudja, hogy a konszuk ezt most a tulajdonuknak tekintik-e vagy sem. Szerintem nagy meglepetés várja még őket.

– Jó, elfogadom – bólintott Alan. – Minden hadsereg, amiről csak hallottam, öntelt volt. De mit lehetne tenni?

– Baszki, Alan, gőzöm sincs. Annyit tudok, hogy rég halott szeretnék lenni, amikor az a micsoda megtörténik.

– Akkor térjünk át egy másik, kevésbé nyomasztó témára – javasolta Alan. – Ügyes volt az a tüzelési megoldás. Néhányan nagyon kiakadtunk, hogy hiába lövünk és lövünk, azok egyre csak jönnek. Pár hétig tutira nem kell fizetned a piáért.

– Amúgy sem fizetünk a piáért. Ez egy fizetett pokolkörút, ha még emlékszel.

– Hát ha nem az lenne, akkor se kéne fizetned, na.

– Nem olyan nagy dolog... – kezdtem, de arra lettem figyelmes, hogy Alan elhallgatott és vigyázzba vágta magát. Felnéztem, és láttam, hogy Viveros, Keyes hadnagy és egy ismeretlen tiszt tart felém. Elhallgattam és vártam, hogy odaérjenek.

– Perry – mondta Keyes hadnagy.

– Hadnagy úr – mondtam. – Elnézést, hogy nem tisztelgek, uram. Halottat viszek a hullaházba.

– Oda valók. – Keyes a tetemre intett. – Ki az?

– Watson, uram.

– Á, ő. Nem kellett neki sok idő.

– Könnyen izgalomba jött, uram.

– Elhiszem. Na, Perry, ez Rybicki alezredes, a 233. zászlóalj parancsnoka.

– Uram. Sajnálom, hogy nem tudok tisztelegni...

– Igen, halottat visz, tudom – mondta Rybicki. – Csak gratulálni akartam a mai ötletéhez, fiam. Sok időt és életet spórolt meg. Azok a szemét konszuk folyton taktikát váltanak. A személyi pajzs új volt, rohadt nagy problémát jelentett. Felterjesztem kitüntetésre, közlegény. Mit gondol erről?

– Köszönöm, uram – feleltem de előbb-utóbb valaki úgyis rájött volna.

– Valószínű, de maga jött rá először, és ez nem mindegy.

– Igen, uram.

– Ha visszatérünk a Modestóra, remélem, egy öreg lövész meghívhatja egy italra, fiam.

– Köszönöm, uram. – Láttam, hogy az a dög Alan vigyorog a háttérben. – Jól van. Még egyszer gratulálok. – Rybicki Watsonra bökött. – És sajnálom a barátját.

– Köszönöm, uram. – Alan szalutált mindkettőnk helyett. Rybicki viszonoztla, majd elvonult. Keyes követte. Viveros hozzánk fordult.

– Min derül? – kérdezte tőlem Viveros.

– Ötven éve senki nem szólított fiamnak – válaszoltam.

Viveros elmosolyodott és Watsonra bökött. – Tudja, hová kell vinni?

– A hullaház ott van a domb mögött. Leteszem Watsont, aztán az első siklóval visszamegyek a Modestóra, ha nem gond.

– A rohadt életbe, Perry, maga a nap hőse – mondta Viveros. – Azt csinál, amit akar. – Megfordult.

– Hé, Viveros, mindig ilyen?

Visszafordult. – Micsoda ilyen mindig?

– Ez. A háború. A csata. A harc.

– Micsoda? – horkantott Viveros. – Egy frászt, Perry. A mai gyerekjáték volt. Könnyebb már nem is lehetett volna. – Azzal jót derülve elkocogott.

Így zajlott az első csatám. Így kezdődött a katonaéletem.

TÍZ

A Vén Trottyok közül Maggie ment el elsőnek.

Egy Mértékletesség nevű kolónia felső légkörében érte a halál; az elnevezés ironikus, mivel a legtöbb bányászkolóniához hasonlóan bőségesen meg volt szórva bárokkal és bordélyokkal. A Mértékletesség fémmel telt kérge meg nehezítette a kolóniának a megtelepedést, az embereknek pedig azt, hogy megtartsák – az itteni állandó GYV-létszám háromszor akkora volt, mint egy szokásos helyőrségé, és így is állandóan új embereket kértek. Maggie hajóját, a Daytont is odarendelték, amikor az ohu erők megjelentek a Mértékletesség felett, és hadseregnyi drónkatonát szórtak a bolygó felszínére.

Maggie szakaszának az lett volna a feladata, hogy visszafoglaljanak egy bauxitbányát száz kilométernyire Murphytől, Mértékletesség főkikötőjétől. A felszínt sem érték el. Lefelé menet a csapatszállítót eltalálta egy ohu rakéta. Felhasította a hajótestet, több katonát kiszippantott az űr, köztük Maggie-t. Közülük a legtöbben azonnal meghaltak a becsapódástól vagy a hajó darabjaitól.

Maggie nem. Kipottyant az űrbe Mértékletesség felett, teljesen a tudatánál volt, mivel harci testruhája automatikusan bezárta az arcát, hogy a levegő ne szökjön el a tüdejéből. Maggie azonnal üzent a rajparancsnokának és a szakaszparancsnokának. Előbbi maradványa még a leszállóhámban csapdosott. A szakaszparancsnok sem volt nagy segítség, de nem lehetett érte hibáztatni. A csapatszállító nem volt felkészítve űrmentésre, amúgy is komoly károkat szenvedett, és zárótűz alatt bicegett a legközelebbi GYV-hajó felé, hogy átrakja életben maradt utasait.

A Daytonnak is hiába üzent volna. A Dayton több ohu hajóval állt tűzharcban, nem tudott mentőegységet indítani. És semelyik másik hajó sem. Nem harci helyzetben is túl kicsi célpont volt, túl messze lent a Mértékletesség gravitációs kútjában, túl közel a Mértékletesség légköréhez. A legesleghősiesebb mentési kísérlet sem segíthetett. Éles harci helyzetben pedig gyakorlatilag már halott volt.

Így hát Maggie, akinek IntelliVére már elérte oxigénszállító képessége határát, és akinek teste biztosan üvöltött az oxigénért, fogta az MP-35-jét, megcélozta a legközelebbi ohu hajót, kiszámított egy röppályát, és egyik rakétát a másik után eresztette meg. Minden lövés ugyanolyan erejű és ellentétes irányú lökést adott Maggie-nek, s ezzel Mértékletesség sötét, éjszakai ege felé taszította. A harci adatok később azt mutatták, hogy a rakétái valóban elérték az ohu hajót, és okoztak is benne némi kárt.

Aztán Maggie megfordult, szembe a bolygóval, mely a halála lesz, és ahogy jó keleti vallások professzorhoz illik, költött egy jiseit, azaz egy halálverset haiku formában.

Ne gyászoljatok,
Hullócsillagként szállok
Az új életbe.

Elküldte ezt és élete utolsó pillanatait nekünk, majd fényesen ragyogva hunyt el és ki Mértékletesség egén.

A barátom volt. Rövid ideig a szeretőm. Halála pillanatában bátrabb volt, mint én valaha lehetek. És fogadok, hogy gyönyörű hullócsillag lett belőle.

– A Gyarmati Véderővel nem az a baj, hogy nem remek hadsereg, hanem hogy túlságosan könnyű használni.

Mondotta Thaddeus Bender, kétszer megválasztott demokrata szenátor Massachusettsből; korábban nagykövet Franciaországban, Japánban és az Egyesült Nemzeteknél; külügyminiszter az amúgy katasztrofális Crowe-kabinetben; író, előadó, és végül a D szakasz legfrissebb tagja. Mivel számunkra ezek közül a legutóbbi volt a legfontosabb, mind úgy véltük, hogy Bender szeátor nagykövet miniszter közlegény egy rakás szar.

Elképesztő, milyen gyorsan lehet friss húsból régi motorossá avanzsálni. Amikor megérkeztünk a Modestóra Alannel megkaptuk a szállásunkat, Keyes hadnagy (aki felvonta szemöldökét, amikor átadtuk Ruiz főtörzsőrmester üzenetét) nyájasan, de futólag üdvözölt, a szakasz pedig jóindulatúan semmibe vett. A rajparancsnok akkor szólt hozzánk, ha kellett, rajtársaink továbbadták azt az információt, amit muszáj volt. Amúgy ki voltunk rekesztve.

Nem volt ebben semmi személyes. A másik három új ember, Watson, Gaiman és McKean is ugyanígy jártak, és ez két dolognak volt köszönhető. Az első, hogy új emberek akkor jönnek, amikor régiek elmennek – és az „elment” itt általában a „meghalt” szinonimája. Szervezetileg a katonákat úgy lehet cserélgetni, akár a fogaskerekeket. Szakasz- és rajszinten viszont barátot, bajtársat cserélsz le, aki harcolt, győzött és meghalt. Azt gondolni, hogy akárki vagy is, pótolhatod a halott barátot vagy bajtársat, igencsak sértő azoknak, akik ismerték őt.

A második dolog persze szimplán az, hogy még nem harcoltál. És amíg nem harcoltál, addig nem tartozol közéjük. Mert nem is tartozhatsz. Nem a te hibád, és amúgy is hamarosan orvosolva lesz. De amíg nem jártál a csatatéren, csak egy fickó vagy, aki egy nálad jobb férfi vagy nő helyét foglalja el.

A konszu csata után azonnal észrevettem a változást. A nevemen szólítottak, a kantinban meghívtak asztalokhoz, invitáltak biliárdozni, bevontak beszélgetésekbe. A rajparancsnokom, Viveros elkezdte kikérni a véleményemet, mi hogy legyen, ahelyett hogy diktálta volna. Keyes hadnagy mesélt egy történetet Ruiz főtörzsőrmesterről, amiben szerepelt egy légpárnás meg egy gyarmatos lánya, és amit egyszerűen nem hittem el. Egyszóval befogadtak. Persze segített a konszuk elleni tüzelési megoldás és az azt követő kitüntetés, de Alant, Gaimant és McKeant is befogadták, pedig ők nem csináltak mást, mint harcoltak és életben maradtak. Mert ez éppen elég.

Most, három hónap után friss hús érkezett a szakaszba, olyanok helyére, akikkel összebarátkoztunk – és megértettük, mit érzett a szakasz, amikor mi jöttünk valaki helyére. Ugyanúgy reagáltunk: amíg nem harcolsz, csak a helyet foglalod. A legtöbb zöldfülűnek ez le is esett, megértette, és kibírta azt a pár napot az első bevetésig.

Bender szenátor nagykövet miniszter közlegény azonban nem kért ebből. Attól a pillanattól, hogy megérkezett, a szakasz kegyeit kereste, egyenként mindenkit meglátogatott, és megpróbált mély, személyes kapcsolatot kialakítani. Rohadt bosszantó volt. – Mintha kampányolna – panaszkodott Alan, és nem járt messze a valóságtól. Ha valaki egy életen át ezzel foglalkozik, az bizony meglátszik. Nem tudja, mikor kell abbahagyni.

Bender szenátor nagykövet miniszter közlegény ezenkívül egy életen át abba a hitbe ringatta magát, hogy az embereket szenvedélyesen érdekli a mondanivalója, ezért aztán soha nem fogta be, még akkor sem, ha láthatóan senki nem figyelt rá. Így amikor a GYV problémáiról fejtegette véleményét a kantinban, lényegében magában beszélt. Ettől függetlenül a kijelentés elég provokatív volt, hogy felpiszkálja Viverost, akivel együtt ebédeltem.

– Hogy mondta? – fakadt ki. – Megismételné a végét?

– Azt mondtam, hogy a Gyarmati Véderővel nem az a baj, hogy nem remek hadsereg, hanem hogy túlságosan könnyű használni.

– Ezt hallani akarom.

– Igazából pofonegyszerű. – Bender olyan ülő helyzetet vett fel, amit azonnal felismertem a Földön látott képeiről: kinyújtott kezét kissé behajtotta, mintha megragadná az ötletet, amit előad, hogy odanyújtsa másoknak. Most, hogy én voltam a mozdulat fogadó végén, rájöttem, milyen leereszkedő ez a gesztus. – Ahhoz kétség sem férhet, hogy a GYV nagyon is jó haderő. Csakhogy igazából nem ez a lényeg. A lényeg, hogy mit teszünk, hogy ne kelljen használnunk. Volt olyan helyzet, amikor a GYV bevetésre került, pedig diplomáciával talán jobb eredményeket érhettünk volna el?

– Maga kihagyhatta azt a beszédet, amit én hallottam – mondta neki. – Hogy ez nem tökéletes világ, és az univerzumban kemény verseny folyik az ingatlanokért.

– Á hallottam én is – legyintett Bender. – Csak nem tudom, elhiszem-e. Hány csillag van a galaxisban? Százmilliárd? A legtöbbnek van valamilyen bolygórendszere. Az ingatlanpiac lényegében kimeríthetetlen. Nem, szerintem azért használunk katonai erőt más intelligens fajokkal szemben, mert ez a legkönnyebb. Gyors, világos, és a diplomácia finomságaival szemben egyszerű. Vagy a tiéd egy földdarab, vagy nem. Ellenben a diplomácia intellektuálisan sokkal nehezebb vállalkozás.

Viveros rám nézett, majd Benderre. – Maga szerint amit mi csinálunk, az egyszerű?

– Nem, nem – mosolygott Bender, és egyik kezét békítőleg felemelte. – Azt mondtam, a diplomáciához viszonyítva. Ha adok egy fegyvert, és azt mondom, foglalja el azt a dombot az ott lakóktól, az viszonylag egyszerű helyzet. De ha azt mondom, menjen oda, és tárgyalással szerezze meg a dombot, akkor sok mindent figyelembe kell venni: mi legyen a jelenlegi lakókkal, hogyan kapnak kompenzációt, milyen jogaik maradnak a dombot illetően, és így tovább.

– Már ha a dombon lakók nem lövik le, amikor feltűnik a diplomatatáskájával a kezében – mondtam.

Bender rám mosolygott és élénken a levegőbe bökött. – Fején találta a szöget. Feltételezzük, hogy az ellenfél ugyanúgy látja a háborút, mint mi. De mi van, ha, mondom, ha a diplomácia ajtaja csak résnyire kinyílik? Nem lépne be rajta minden értelmes lény? Vegyük például a whaidokat. Velük fogunk harcolni, nem?

Velük bizony. A whaidok és az emberek már több mint egy évtizede kerülgették egymást, az Earnhardt-rendszerben harcoltak, amiben három számunkra lakható bolygó is volt. A több lakható bolygós rendszerek ritka madarak. A whaidok szívósak, de elég gyengék; a bolygóhálózatuk kicsi, és az iparuk zöme még a szülőbolygójukra korlátozódik. Mivel a whaidok nem vették a lapot és nem kerülték el az Earnhardt-rendszert, az volt a terv, hogy elugrunk a whaid rendszerbe, szétzúzzuk az űrkikötőjüket és a főbb ipari zónáikat; a terjeszkedési lehetőségeiket pár évtizeddel visszavetjük. A 233. zászlóalj többekkel együtt a fővárosban landol és darabokra szedi; civileket lehetőleg ne öljünk, de amúgy lyukasszuk ki a parlamentet és a vallásos központjaikat. Ennek nem volt ipari előnye, de azt az üzenetet közvetíti, hogy bármikor szórakozhatunk velük, ha kedvünk szottyan rá. Felrázza majd őket.

– Mi van velük? – kérdezte Viveros.

– Egy kicsit utánanéztem – mondta Bender. – Elképesztő kultúrájuk van ám. A legmagasabb művészeti forma valami közösségi kántálás, hasonló a gregorián énekhez. Egy egész város kántál. Állítólag kilométerekről hallani, és órákig tart.

– Vagyis?

– Vagyis ez olyan kultúra, amit ünnepelnünk és tanulmányoznunk kéne, nem bezárni őket a bolygójukra, csak mert az utunkban vannak. Próbáltak egyáltalán békét kötni velük? Nem láttam róla feljegyzést. Szerintem meg kéne próbálnunk. Talán mi megpróbálhatnánk.

Viveros horkantott. – A béketárgyalás kicsit túl van a hatáskörünkön, Bender.

– Amikor először voltam szenátor, egy kereskedelmi utazás keretében elmentem Észak-Írországba, ahol a végén kibékítettem a katolikusokat és a protestánsokat. Nem voltam meghatalmazva rá, és nagy vitát váltott ki az Államokban. De ha lehetőség adódik a békére, meg kell ragadni.

– Erre emlékszem – bólintottam. – Pont utána következett az utóbbi két évszázad legvéresebb összetűzés-sorozata. Nem volt túl sikeres béke.

– Az nem a tárgyalás hibája volt – felelte Bender némileg védekezőn. – Valami drogos katolikus gyerek gránátot dobott a protestánsok menetébe, és minden dugába dőlt.

– A fene vigye a hús-vér embereket, hogy a békés ideáljai útjába állnak.

– Nézzék, már mondtam, hogy a diplomácia nem könnyű. De szerintem végül többet nyernénk, ha együttműködnénk ezekkel a lényekkel, ahelyett, hogy kiirtjuk őket. Legalább nem lenne szabad kapásból elvetni ezt a lehetőséget.

– Köszönjük az előadást, Bender – mondta Viveros. – Ha átvehetem a szót, két dolgot mondanék. Az első, hogy amíg nem harcolt, az, amit tud, vagy amiről azt hiszi, hogy tudja, nekem szart se jelent. Ez nem Észak-Írország, nem Washington, még csak nem is a Föld. Amikor beállt, katonának állt, ezt tartsa észben. A második, hogy akármit is gondol, közlegény, most nem az univerzumért vagy általában az emberiségért felelős, hanem értem, a rajtársaiért, a szakaszáért és a GYV-ért. Ha parancsot kap, habozás nélkül végrehajtja. Ha túlmegy a parancs keretein, nekem felel érte. Értette?

Bender elég hűvösen méregette Viverost. – Sok gonoszságot elkövettek már a „parancsot teljesítettem” álcája alatt. Remélem, nekünk nem kell ezt a mentséget használnunk.

Viveros összehúzta a szemét. – Nekem elment étvágyam. – Felállt, magával vitte a tálcáját.

Bender a szemöldökét felvonva nézett utána. – Nem akartam megbántani – mondta nekem.

Az arcát fürkésztem. – Nem cseng ismerősen a Viveros név, Bender?

A homlokát ráncolta. – Nekem nem.

– Gondolkodjon. Olyan öt-hat évesek lehettünk.

Bender fejében felkapcsolták a villanyt. – Volt egy Viveros nevű perui elnök. Azt hiszem, megölték.

– Pedro Viverost, igen – bólintottam. – És nem csak őt: a feleségét, az öccsét, az öccse feleségét és a családjuk zömét is megölték a katonai puccs alatt. Csak Pedro legidősebb lánya élte túl. A dadája bedugta a mosodacsúszdába, amikor a katonák átkutatták az elnöki palotát a családtagok után. Amúgy a dadát előbb megerőszakolták, és csak utána vágták el a torkát.

Bender zöld arca szürke árnyalatot öltött. – Nem lehet ő az a lány.

– Pedig ő az. És tudja, amikor a csínyt leverték, és a családját meggyilkoló katonákat bíróság elé állították, azzal védekeztek, hogy csak parancsot teljesítettek. Szóval akár jól fejtette ki, amit akart, akár nem, kábé az utolsó embert leckéztette arról, milyen banális a gonoszság. Ő aztán mindent tud róla. Az mészárolta le a családját, amíg ő az alagsorban mosodai kocsiban bújt, vérezve, és próbált nem sírni.

– Istenem, sajnálom – hebegte. – Egy szót se szóltam volna, ha tudom. De nem tudtam.

– Persze hogy nem tudta, Bender. És ezt akarta megértetni magával Viveros. Idekint maga nem tudja. Nem tud szart se.

– Figyelem – emlékeztetett bennünket Viveros útban a felszín felé. – A feladat szigorúan csak törni-zúzni. A kormányzati negyed közepén érünk földet. Felrobbantunk épületeket meg ilyesmiket, de nem lövünk élő célpontra, hacsak ők nem lőnek GYV-katonára. Már tökön rúgtuk őket, most csak rájuk pisálunk. Bemegyünk, rombolunk, kijövünk. Világos?

Eddig gyerekjáték volt a dolog; a whaidokat meglepetésként érte, hogy két tucat GYV-csatahajó jelent meg hirtelen a szülőbolygójuknál. Pár nappal korábban a GYV elterelő hadműveletet indított az Earnhardt-rendszerben, hogy odacsalogassa a whaid hajókat, így a honi kikötőt szinte senki nem védte, aki meg igen, azt gyors ütemben lerobbantottuk az égről.

A rombolóink egykettőre elintézték a whaidok fő űrkikötőjét, kritikus pontokon törték szét a több kilométeres szerkezetet, így azt saját centripetális ereje szakította szét (feleslegesen ne vesztegessük a muníciót). Nem láttunk ugrószondákat, amiket az Earnhardt-rendszerben harcoló erőikhez menesztettek volna, így mire azok észbe kapnak, késő lesz. Ha ott maradnak is túlélők, hazatérve nem tudnak hol dokkolni. Mi rég eltűnünk, mire ideérnek.

Miután megszabadultunk az itteni fenyegetéstől, a GYV ráérősen célba vett ipari központokat, katonai bázisokat, finomítókat, lepárlókat, gátakat, napkollektorokat, kikötőket, űrkilövőket, nagyobb utakat és minden mást, amit a whaidoknak újjá kell építeni ahhoz, hogy a csillagközi hajózást felélesszék. Hat óra tömény, kíméletlen bombázás után a whaidokat lényegében visszabombáztuk a belső égésű motorok korába, és ott is maradnak egy ideig.

A GYV kerülte a főbb városok bombázását, mivel nem a civil lakosság mészárlása volt a cél. A hírszerzés nagy veszteségeket gyanított a gátak alatti területeken, de ezen nem lehetett segíteni. A whaidok nem tudták volna megakadályozni, hogy a GYV szétlője a nagyobb városokat, de úgy gondolkodtunk, elég bajuk lesz a betegségekkel, éhínséggel, politikai és társadalmi nyugtalansággal, ami elkerülhetetlen, amikor egy nép alól kirántják az ipari és technológiai bázist. Ezért a civil lakosság ellen menni embertelenségnek tűnt, plusz (és ez a GYV vezérkara számára ugyanilyen fontos volt) az erőforrások pazarlásának. A főváros kivételével, melyet szigorúan pszichológiai hadviselés miatt vettünk célba, szóba sem került földi támadás.

Nem mintha a whaidok a fővárosban ezt méltányolták volna. Rakéták és sugarak pattogtak le a csapatszállítónkról már a leszálláskor. Mintha jég és kemény tojás kopogott volna a sikló törzséről.

– Párosával megyünk – osztotta be a rajt Viveros. – Senki nem megy egyedül. Mindenki figyeli a térképet, nem esik csapdába. Perry, te viszed Bendert. Ha kérhetem, ne engedj neki békeszerződést aláírni. És hogy örüljetek, ti mentek elsőnek. Magaslati helyet keressetek, és intézzétek el a mesterlövészeket.

– Bender – intettem oda. – Állítsa az MP-35-jét rakétára, és kövessen. Álcát fel. Csak FejGépen kommunikálunk. – A rámpa lement, Benderrel kisprinteltünk. Közvetlen előttem olyan negyven méterre volt valami absztrakt szobor, futás közben leszedtem. Sose szerettem az absztrakt művészetet.

Egy nagy épület felé tartottam, északnyugatra a landolás helyétől; az üveg mögött a hallban több whaidot láttam hosszú tárgyakkal a mancsukban. Két rakétát küldtem arra. Szétrobbannak majd az üvegen, a whaidokat nem ölik meg, de elég ideig elvonják a figyelmüket, hogy Benderrel eltűnjünk. Üzentem Bendernek, hogy lője ki az egyik ablakot a második emeleten is; megtette, és felugrottunk. Irodafülkék közé értünk. Jé, a földönkívüliek is dolgoznak. Viszont nem láttunk élő whaidot. Talán aznap otthon maradtak. Ki hibáztathatta őket?

Benderrel találtunk egy rámpát, ami spirálban felfelé vezetett. A hallból egy whaid sem követett. Gyanítottam, hogy lefoglalja őket a többi GYV-katona, el is feledkeztek már rólunk. A rámpa a tetőnél ért véget; megállítottam Bendert, mielőtt előléptünk volna, és kikémlelve három whaid mesterlövészt láttam az épület szélén. Én leszedtem kettőt, Bender egyet.

~ És most? ~ küldte Bender.

~ Utánam! ~ küldtem vissza.

Az átlagos whaid olyan, mint egy fekete medve és egy nagy, dühös repülő mókus keresztezése; akiket mi lelőttünk, nagy, dühös repülő medve-mókusok voltak, puskával és szétlőtt tarkóval. Gyorsan a tető széléhez araszoltunk. Intettem Bendernek, hogy menjen az egyik halott orvlövészhez, én meg odamentem a másikhoz.

~ Be alá ~ küldtem.

~ Mi? ~ küldte vissza Bender.

A többi tető felé intettem. ~ Több whaid több tetőn. Álca, amíg leszedem őket.

~ Mit csináljak?

~ Figyelje a tetőfeljárót, hogy ne csinálhassák ezt velünk is.

Bender fintorogva a halott whaid alá bújt. Én a másik alá, és azonnal megbántam. Nem tudom, milyen szaga van egy élő whaidnak, de a halott whaid kibaszott büdös. Bender elhelyezkedett, és megcélozta az ajtót; üzentem Viverosnak, a FejGép révén látképet adtam, és elkezdtem abálni a többi mesterlövészt.

Hatot leszedtem négy különböző tetőn, mire kezdett nekik derengeni a helyzet. Végül aztán láttam, hogy az egyik a mi tetőnkre irányítja a fegyverét; a puskámmal kedvesen fejen csókoltam, aztán üzentem Bendernek, hogy ki a tetem alól és le a tetőről. Pár másodperccel azután csapódtak be a rakéták, hogy leértünk a tetőről.

Lefelé menet futottunk bele azokba a whaidokba, akikre felfelé számítottam. A kérdést, hogy ki lepődött meg jobban, megválaszolta, amikor Benderrel tüzet nyitottunk, és visszarohantunk egy szintet. Pár gránátot leküldtem a rámpán, hogy a whaidoknak legyen min tökölni, amíg mi futunk.

– Most mit csinálunk? – üvöltötte nekem Bender, ahogy futottunk azon az emeleten.

~ FejGép, seggfej ~ küldtem neki, és befordultam egy sarkon. ~ Elárulsz bennünket. ~ Egy üvegfalhoz mentem, és kinéztem. Legalább harminc méter magasan voltunk, ami még a mi fejlesztett testünknek is sok lett volna.

~ Jönnek ~ küldte Bender. A hátunk mögül hangokat hallottunk, vélhetően nagyon dühös waidok hangját.

~ Bújjunk el ~ üzentem. A fegyveremet a legközelebbi üvegfalra szegeztem, és lőttem. Az üveg megrepedt, de nem tört be. Megragadtam egy whaid széknek látszó micsodát, és kivágtam az ablakon. Aztán lebuktam az egyik fülkébe Bender mellé.

~ Mi a faszom ~ küldte Bender. ~ Így egyből idetalálnak.

~ Nyugi ~ küldtem. ~ Maradj lenn. Ha szólok, tüzelj. Sorozatot.

Négy whaid fordult be a sarkon, és óvatosan a széttört üvegfalhoz mentek. Hallottam, hogy gurgulázva beszélnek; bekapcsoltam a fordítót.

– ...az üvegfalon – mondta az egyik a másiknak.

– Lehetetlen. Túl magas. Meghalnának.

– Láttam őket nagyot ugrani – mondta az első. – Talán túlélnék.

– Még azok a [lefordíthatatlan] se eshetnek 130 deget [mértékegység] úgy, hogy életben maradjanak – jött oda a harmadik. – Azok a [lefordíthatatlan] evők [lefordíthatatlan] még itt vannak valahol.

– Láttátok [lefordíthatatlan – feltehetőleg személynév] a rámpán? Azok a [lefordíthatatlan] széttépték a gránátjukkal – mondta a negyedik.

– Ugyanazon a rámpán jöttünk – felelte a harmadik. – Hogyne láttuk volna. Most csendesedj le és kutassuk át ezt a részt. Ha itt vannak, bosszút veszünk a [lefordíthatatlan] és megünnepeljük. – A negyedik odaért a harmadikhoz, és kinyújtotta felé a nagy mancsát, mintha vigasztalná. Mind a négyen ott álltak a lyuk előtt a falban.

~ Most ~ küldtem Bendernek, és tüzet nyitottam. A whaidok pár pillanatig rángatóztak, mint a bábuk, majd a lövések ereje kilökte őket a lyukon. Vártunk pár másodpercet, aztán visszaosontunk a rámpához. Csak a [lefordíthatatlan – feltehetőleg személynév] maradványai voltak ott, ami még jobban bűzlött, mint a halott mesterlövészek a tetőn. Eddig az egész whaid világ igazi nazális csemege volt. Elindultunk le a másodikra, és ugyanott távoztunk, ahol bejöttünk. Elmentünk az ablakon kisegített négy whaid teteme mellett.

– Egyáltalán nem erre számítottam – bámulta meg őket Bender menet közben.

– Mire számítottál?

– Fogalmam sincs.

– Akkor honnét tudod, hogy nem erre. – Aktiváltam a FejGépet, hogy Viverosszal beszéljek. ~ Lent vagyunk ~ küldtem neki.

~ Gyertek ide ~ üzente, és küldte a koordinátákat. ~ Hozd Bendert. Ezt nem fogod elhinni. ~ És ahogy ezt küldte, a szórványos fegyverropogáson és gránátrobbanásokon keresztül is hallottam: halk, torokhangú kántálás zengett végig az egész kormányzati negyeden.

– Erről beszéltem – jelentette ki Bender szinte örömmel, ahogy az utolsó sarkon befordulva leereszkedtünk a természetes amfiteátrumba. Több száz whaid gyűlt itt össze, kántáltak, imbolyogtak, botokat lengettek. Körben több tucat GYV-katona állt. Ha tüzet nyitnak, könnyű dolguk lesz. Megint bekapcsoltam a fordítót, de nem jött semmi; vagy a kántálás nem jelentett semmit, vagy olyan dialektust használtak, amit a gyarmati nyelvészek még nem kottáztak le.

Kiszúrtam Viverost, és odamentem hozzá. – Mi ez? – üvöltöttem.

– Mondd meg te, Perry – kiáltotta vissza. – Én csak néző vagyok. – Balra mutatott, ahol Keyes hadnagy tárgyalt más tisztekkel. – Azt próbálják kitalálni, mi legyen.

– Miért nem lőtt még senki? – kérdezte Bender.

– Mert ők se lőttek ránk. A parancs szerint csak akkor lövünk civilre, ha muszáj. Ezek civileknek tűnnek. Botok vannak náluk, de nem fenyegettek velük; csak lengetik és kántálnak. Vagyis nem muszáj megölni őket. Azt hittem, örülni fog, Bender.

– Örülök is. – Bender szinte transzban mutogatott. – Nézzék, az vezeti a gyülekezetei. Ő a Feuy, a vallási vezető. Fontos ember. Talán ő írta azt, amit most kántálnak. Kap valaki fordítást?

– Nem. Olyan nyelvet használnak, amit nem értünk. Fogalmunk sincs, mit mondanak.

Bender előrelépett. – Békeima. Csak az lehet. Biztosan tudják, mit tettünk a bolygójukkal. Látják, mit csinálunk a városukkal. Akivel ilyet csinálnak, csak zokoghat, hogy vessenek neki véget.

– Jaj, magából csak dől a baromság! – csattant fel Viveros. – Kurvára fogalma sincs, mit kántálnak. Arról is énekelhetnek, hogy le fogják tépni a fejünket, és belehugyoznak a torkunkba. A bevásárlólistájukat is énekelhetik. Nem tudjuk. Maga sem tudja.

– Téved – mondta Bender. – A Földön öt évtizeden át harcoltam a békéért folyó harc frontvonalain. Tudom, mikor kész egy nép a békére. Tudom, mikor nyújtják a karjukat. – A kántáló whaidokra mutatott. – Ezek készen vannak, Viveros. Érzem. És be fogom bizonyítani. – Azzal Bender letette a fegyverét, és elindult az amfiteátrum felé.

– Az istenit, Bender! – kiabált rá Viveros. – Azonnal jöjjön vissza! Ez parancs!

– Én már nem csak „parancsot teljesítek”, tizedes! – kiáltotta vissza Bender, és futásnak eredt.

– Bassza meg! – üvöltötte Viveros, és utánaeredt. El akartam kapni, de már ott se volt.

Most már Keyes hadnagy és a többi tiszt is felnézett, és látta, hogy Bender a whaidok felé rohan, Viveros pedig üldözi. Láttam, hogy Keyes mond valamit, mire Viveros azonnal lefékezett; Keyes biztos FejGéppel küldött parancsot neki. Ha Bendernek el is küldte, az figyelmen kívül hagyta és tovább rohant a whaidok felé.

Bender végre megtorpant az amfiteátrum szélén, és némán állt. Végül a Feuy, aki a kántálást vezette, észrevette a gyülekezete szélén magányosan álldogáló embert, és abbahagyta az éneklést. A gyülekezet ajkán zavartan elhalt a dal, és kellett egy-két perc mormogás, mire ők is észrevették Bendert, és feléje fordultak.

Bender erre a pillanatra várt. Közben biztosan összeszedte, mit is akar mondani, és lefordította whaidra, mert amikor megszólalt, az ő nyelvükön beszélt, és a szakértők később azt mondták, egész jól ment neki.

– Barátaim, békére vágyó társaim – kezdte, és kissé behajlított kézzel nyúlt feléjük.

Az eseményről való felvételekből később kiderült, hogy nem kevesebb, mint negyvenezer, a whaidok által avdgurnak nevezett, apró tűszerű lövedék hatolt Bender testébe alig egy másodperc alatt azokból a botokból, amik nem is botok voltak, hanem hagyományos fegyverek, csak éppen külsőre a whaidok szent fájának ágára hasonlítottak. Bender szó szerint elolvadt, ahogy az avdgurszilánkok behatoltak a testruhájába meg a testébe, és miszlikre szabdalták. Később mindenki egyetértett, hogy az egyik legérdekesebb halál volt, amit személyesen láttunk.

Bender teste ködként szétfoszlott, a GYV-katonák pedig tüzet nyitottak. Tényleg nem volt nehéz dolguk a lövészeknek; egyetlen whaid sem jutott ki az amfiteátrumból, és nem tudtak megölni vagy akár megsebesíteni másik GYV-katonát. Egy perc sem kellett hozzá.

Viveros megvárta a tüzet szüntess parancsot, majd odament a tócsához, ami Benderből maradt, és dühödten elkezdte taposni. – Most hogy tetszik a békéd, te faszszopó? – sikoltotta, ahogy Bender cseppfolyósodon szervei fölcsapódtak a lábára.

– Bendernek igaza volt ám – szólalt meg Viveros úton vissza a Modestóra.

– Miben? – kérdeztem meglepetten.

– Hogy a GYV-t túl gyorsan és sokat használják. Hogy könnyebb harcolni, mint tárgyalni. – A whaidok bolygója felé intett, ami egyre töpörödött mögöttünk. – Nem volt muszáj ezt csinálnunk. Kiradírozni ezeket a szerencsétleneket az űrből, hogy a következő pár évtizedben éhezzenek és egymást öldössék. Ma nem civileket öltünk, mármint azokon kívül, akik Bendert megölték, de jó sokáig haldokolnak majd a betegségektől, és egymást fogják ölni, mert mást nemigen tehetnek. Ez is fajirtás. Csak nem törődünk vele, mert már nem leszünk itt, amikor történik.

– Sose értettél egyet Benderrel – emlékeztettem.

– Ez nem igaz. Azt mondtam, hogy szart se tud, és hogy nekünk tartozik felelősséggel. De azt nem mondtam, hogy téved. Hallgatnia kellett volna rám.

Ha a kibaszott parancsot követi, még élne. Nem a bakancsom talpáról kéne levakarnom.

– Ő biztos azt mondaná, hogy azért halt meg, amiben hitt.

Viveros horkantott. – Kérlek. Bender csakis Benderért halt meg. Bassza meg. Odamegy egy csomó fickóhoz, akiknek a bolygóját éppen szétbombáztuk, mintha a barátjuk lenne. Ekkora seggfejet. Ha én whaid lettem volna, én is lelövöm.

– A fene az élő emberekbe, hogy a békés ideák útjába állnak.

Viveros elmosolyodott. – Ha Bendert tényleg a béke érdekli, és nem a saját egója, azt tette volna, amit mondok, és amit neked is kell, Perry. Végrehajtani a parancsot. Életben maradni. Kibírni a lövészidőszak végéig. Utána tiszti képzésre menni, és feljebb jutni. Azok közé, akik a parancsokat kiadják, nem csak végrehajtják. Így lehet békét teremteni, már amikor lehet. Ezért tudok együtt élni azzal, hogy csak parancsot teljesítek. Mert tudom, hogy egy nap megváltoztatom azokat a parancsokat. – Hátradőlt, lehunyta a szemét, és az út többi részét végigaludta.

Luisa Viveros két hónap múlva halt meg egy Mélyvíz nevű sárgolyón. A rajunk csapdába sétált a hann’i telep alatti természetes katakombákban. Ezt a telepet kellett volna megtisztítanunk. Harc közben betereltek bennünket egy barlangba, amibe még négy alagút csatlakozott, és mindben hann’i lövészek várakoztak. Viveros visszaparancsolt bennünket az alagutunkba, ő meg ott maradt és lőni kezdett a bejáratara, ami leomlott, és elzárt bennünket a barlangtól A FejGépe adatai szerint ekkor megfordult, és elkezdte leszedni a hann’ikat, Nem sokáig. A raj maradéka felküzdötte magát a felszínre; nem volt könnyű, tekintve hogy eleve úgy tereltek be, de mégis jobb, mint csapdában meghalni. Viveros posztumusz kitüntetést kapott a bátorságáért; engem kineveztél tizedesnek, és átvettem a rajt. Viveros priccsét és szekrényét egy Whitford nevű új ember kapta, aki elég rendes fickó volt.

Az intézmény kicserélt egy fogaskereket. És nekem hiányzott.

TIZENEGY

Thomas abba halt bele, amit evett.

Olyasmit evett, aminek még neve sem volt, egy olyan új kolónián, hogy még annak se volt neve, csak száma: 622. kolónia, Nagy Medve 47. (A GYV azért használta továbbra is a földi csillagképneveket, amiért a huszonnégy órás napot és a 365 napos évet. Mert ez volt a legkönnyebb.) Standard eljárás, hogy az új gyarmatok naponta feltöltik az összes adatot egy ugrószondára, ami visszaugrik a Főnixre, ezáltal a gyarmati kormányzat szemmel tarthatja a gyarmatok ügyeit.

A 622. kolónia hat hónapja landolt, azóta folyamatosan küldte a szondákat; a megszokott viták, semmiségek és civakodások mellett, melyek minden újonnan alapított gyarmatra jellemzőek, semmi különöset nem jelentettek, csak azt, hogy valami helyi penészgomba terít be mindent, megjelenik gépeken, számítógépeken, karámokban és a szállásokon. Az anyag genetikai elemzését elküldték a Főnixre, hogy valaki kotyvasszon egy gombairtót, ami eltakarítja a penészt. Közvetlen ezután üres szondák érkeztek, a kolónia semmi információt nem töltött fel.

Thomas és Susan a Tucsonon állomásoztak, amelyet odaküldtek kivizsgálni az ügyet. A Tucson megpróbálta bolygó körüli pályáról elérni a kolóniát: hiába. A vizuális megfigyelés nem mutatott mozgást az épületek között: se emberek, se állatok, semmi. Az épületeken nem látszott semmi sérülés. Thomas szakaszát küldték felszíni felderítésre.

A kolóniát valami trutyi borította, helyenként több centiméter vastagon. Ez lehetett a penészgomba. Lógott a villanyvezetékekről, beborította a kommunikációs berendezést. Ez jó hír volt: volt rá esély, hogy a penész egyszerűen ml terhelte a berendezést. Ez a pillanatnyi optimizmus azonban lelohadt, amikor Thomas raja a karámokban az összes állatot döglötten találta, a penész szorgalmas munkájának köszönhetően erősen bomlott állapotban. Nem sokkal utána megtalálták a telepeseket is, hasonló állapotban. Szinte mind az ágyban vagy annak közelében voltak (már ami maradt belőlük); kivéve a családokat, akik gyakran a gyerekszobában vagy az odavezető folyosón voltak, és a kolónia éjszakai műszakját, akik meg a helyükön. Akármi csapott is le, éjnek évadján tette, és olyan gyorsan, hogy a telepeseknek egyszerűen nem volt idejük reagálni.

Thomas javasolta, hogy vigyék az egyik tetemet a telep orvosi szárnyába; gyorsan felboncolja, ami talán segít megállapítani, mi ölhette meg a telepeseket. A rajparancsnok beleegyezett, és Thomas meg egy társa odamentek az egyik viszonylag ép testhez. Thomas fogta meg a hóna alatt, társa a lábánál. Thomas szólt, hogy háromra emeljék meg; kettőnél tartott, amikor a penész felcsapott a testből és arcon találta. Meglepetésében eltátotta a száját, a penész, egy csápja pedig belecsusszant a szájába, le a torkán.

Thomas raja azonnal kapcsolt, és a ruhájukra arcvédőt húztak, éppen időben, mert pillanatok múlva minden résből és repedésből támadt a penész. Az egész, kolónián szinte egy időben ilyen támadások történtek. Thomas szakaszából még hatan kaptak a szájukba penészt.

Thomas próbálta kihúzni a penészcsápot a szájából, de az még lejjebb siklott a torkába, elzárta a levegő útját, behatolt a tüdejébe, és a nyelőcsövén le a gyomrába. Thomas a FejGépen keresztül üzent az társainak, hogy vigyék a rendelőbe, ott talán ki tudják szippantani a penészt annyira, hogy levegőt kapjon; az IntelliVér révén volt még tizenöt percük, mielőtt maradandó agykárosodást kap. Remek ötlet volt, talán be is vált volna, ha a penész nem kezd koncentrált emésztősavakat üríteni Thomas tüdejébe, ami belülről zabálta fel azt. Thomas tüdeje azonnal bomlani kezdett, percek alatt belehalt a sokkba és a fulladásba. Hat szakasztársa is ugyanígy járt. Általános vélemény szerint a telepesek is.

Thomas szakaszparancsnoka parancsot adott, hogy Thomast és társait hagyják ott; a szakasz visszavonult a siklóra, és visszamentek a Tucsonra. A siklót nem engedték dokkolni. A szakasz tagjait egyenként vákuumba vitték, hogy megöljék a penészt, ami esetleg beette magát a ruhájukba, aztán külső és belső fertőtlenítés következett, ami éppen olyan fájdalmas, mint amilyennek hangzik.

Ezután robotszondákat küldtek le, amelyek szerint a 622. kolónián nem maradt túlélő, a penész pedig, ami elég intelligens volt, hogy két koordinált címadást hajtson végre, szinte legyőzhetetlen hagyományos fegyverekkel. Golyók, gránátok és rakéták csak kis részét érték, a nagyobb része sértetlen maradt; a lángszórók a felső rétegét pörkölték le, alatta érintetlen maradt; a sugárfegyverek átvágtak rajta, de minimális kárt okoztak. Elkezdték a gombairtószer kikeverését, de aztán leálltak, amikor kiderült, hogy a penész szinte az egész bolygón jelen van. A döntés szerint kisebb költséget jelentett egy másik lakható bolygó keresése, mint globálisan kiirtani a penészt.

Thomas halála újra csak eszünkbe idézte, hogy nemcsak hogy nem tudjuk, mivel állunk szemben itt, néha egyszerűen el sem tudjuk képzelni. Thomas tévedése abban állt, hogy azt hitte, az ellenség hasonlít hozzánk. Tévedett. Az életével fizetett érte.

Az univerzum meghódítása lassan kimerített engem.

A csüggedés a Gindalon kezdődött, amikor lesből rátámadtunk a sziklafészkükbe visszatérő gindali katonákra, sugarakkal és rakétákkal téptük le a szárnyukat, hogy bukdácsolva és vijjogva zuhanjanak le a kétezer méteres színfalon. Aztán az Udaspri fölött még jobban elért, ahogy felvettük a tehetetlenségtompító készüléket, ami révén szikláról sziklára ugrálhattunk az Udaspri gyűrűiben, bújócskát játszva a pókszerű vindikkel, akik a gyűrű darabjait hajigálták a bolygóra, olyan pályán, hogy a törmelék közvetlen Halford emberi településre hulljon. Mire megérkeztünk Cova Bandára, már a teljes kiborulás szélén álltam.

Talán éppen a covanduk miatt, akik sok tekintetben az emberi faj szakasztott másai: kétlábúak, emlősök, elképesztően tehetséges művészek, főleg költészetben és drámában jeleskednek, gyorsan szaporodnak, és szokatlanul agresszívak, amikor az univerzumról és az ő helyükről van szó. Az emberek és a covanduk gyakran harcoltak ugyanazért a gazdátlan területért. Sőt, a Cova Banda eredetileg emberi település volt, csak aztán egy helyi vírus miatt a telepesek csúnya pluszvégtagokat és gyilkos pluszszemélyiséget növesztettek.

A vírus a covanduknak nem okozott fejfájást; simán beköltöztek. Hatvanhárom év elteltével a Gyarmati Szövetség tudósai végre kifejlesztettek egy vakcinát, és vissza akarták kapni a bolygót. Pechjükre a covanduknak (ismét csak nagyon emberi módon) nem volt ínyére az osztozkodás. Úgyhogy mentünk harcolni a covanduk ellen.

Akik közül a legmagasabb sincs három centi.

Persze a covanduk nem olyan hülyék, hogy parányi hadseregüket a náluk hatvanszor-hetvenszer nagyobb emberek ellen bevessék. Először jöttek a repülőkkel, távolsági ágyúkkal, tankokkal és minden más katonai eszközzel, ami kárt tehetett bennünk – és tett is: nem könnyű leszedni egy húsz centiméteres repülőt, ami több száz kilométeres sebességgel süvít. De mindent megtettünk, hogy ezt meg nehezítsük (a Cova Banda fővárosának parkjában szálltunk le, hogy a bennünket elvétő lövedékek a saját népüket találják el), és végül csak megszabadultunk a legtöbb bosszantó dologtól. A mieink alaposabban rombolták szét a covandu erőket, mint általában, nemcsak mert kisebbek és nehezebb eltalálni őket, hanem mert senki nem akar úgy meghalni, hogy háromcentis ellenség öli meg.

Tehát miután elintézted az összes repülőt és az összes tankot, kénytelen vagy elintézni egyesével a covandukat is. Így kell harcolni ellenük: rájuk lépsz, Csak leteszed a lábad, ránehezedsz, és kész. Közben a covandu rád lő és üvölt, ahogy a parányi tüdejétől csak telik, és talán még hallod is. De hiába. A ruhád, amit emberi léptékű, erős lövedékekre terveztek, alig veszi észre a sőréteket, amiket a covandu a lábad ujjára lő; alig hallod a roppanást. Aztán kiszúrod a következőt, és megismétled.

Órákon keresztül ezt csináltuk, átgázoltunk Cova Banda fővárosán, itt-ott megálltunk, rakétával megcéloztunk egy öt-hat méter magas felhőkarcolót, és egyetlen lövéssel ledöntöttük. Volt a szakaszunkban, aki inkább puskával lőtt be egy épületbe, hogy a lövedék, ami elég nagy, hogy levigye egy covandu fejét, ide-oda pattogjon belül. De főleg tapostunk. Godzilla, a híres japán szörny, aki már ikszedik virágkorát élte, amikor elhagytam a Földet, itt abszolút otthon érezte volna magát.

Nem emlékszem, pontosan mikor kezdtem sírva rugdosni a felhőkarcolókat, de elég sokáig és elég keményen csinálhattam, mert amikor Alant végül odahívták, hogy lehiggasszon, Seggfej tudatta velem, hogy sikerült eltörnöm három lábujjamat. Alan visszakísért a parkba, ahol leszálltunk, és leültetett. Abban a pillanatban egy covandu jött elő egy szikla mögül, és az arcomat célozta meg. Mintha apró homokszemeket fújt volna neki a szél.

– Az isten verje meg! – kaptam fel a covandut, és dühösen nekivágtam egy közeli épületnek. Lapos ívben pörgött, apró tunk hanggal csapódott neki, majd két méter magasból lepottyant a földre. Ha voltak még covanduk a közelben, lettek a gyilkossági kísérletről.

Alanhez fordultam. – Nincs rajod, akiket istápolnod kéne? – kérdeztem tőle. Megtették rajparancsnoknak, miután az elődjének az arcát letépte egy dühös gindali.

– Ezt én is kérdezhetném tőled – mondta, aztán vállat vont. – Megvannak. Megkapták a parancsot, és már nincs igazi ellenállás. Már csak tisztogatás van, azt meg Tipton is felügyelheti. Keyes küldött, hogy mossalak fel, és derítsem ti, mi a fene van veled. Szóval mi a fene van veled?

Három órán át tapostam intelligens lényeket, mintha kibaszott csótányok Ifimének, az van velem. Lábbal tapostam agyon őket. Ez – intettem körbe – kurvára röhejes, Alan. Ezek háromcentisek, baszod. Mintha Gulliver verné ki a szart a lilipufiákból.

– Nem mi választjuk a csatákat, John – mondta Alan.

Miért, te mit érzel?

– Kicsit zavar. Nem egyenlő harc, csak szétcincáljuk őket. Viszont a legnagyobb veszteség, ami érte a csapatomat, az egy beszakadt dobhártya. Ami kész csoda. Szóval egészében nincs vele bajom. És a covanduk se teljesen tehetetlenek. Az eredmény összességében véve elég szoros.

Ez meglepő módon igaz volt. A covanduknak az űrcsatában előnyükre volt a méretük; a hajóikat nehéz volt bemérni, és noha parányi csatahajóik egyenként kis kárt okoztak, halmozva rengeteget. Csak a felszíni harcban volt elsöprő fölényünk. Cova Bandát viszonylag kis flotta védte, a GYV ezért is ezt választotta.

– Én nem arról beszélek, ki tart előrébb, Alan. Arról beszélek, hogy az ellenség háromcentis. Előtte pókokkal harcoltunk. Azelőtt meg rohadt plerodaktilusokkal. Már nem érzem magam embernek, Alan.

– A szó szoros értelmében nem is vagy már ember – mutatott rá Alan. Így próbált jobb kedvre deríteni.

Nem sikerült neki. – Akkor meg azt mondom, nem érzem, hogy bármi közöm lenne ahhoz, amilyen ember előtte voltam. Az a munkánk, hogy furcsa idegen népekkel meg kultúrákkal találkozzunk, és a lehető leggyorsabban lemészároljuk a rohadékokat. Csak annyit tudunk róluk, amennyi ahhoz kell, hogy harcolhassunk velük. Számunkra csak ellenségként léteznek. Attól eltekintve, hogy elég okosak visszatámadni, akár állatokkal is harcolhatnánk.

– A legtöbbünknek pont ez könnyíti meg a dolgot – érvelt. – Ha nem azonosulsz egy pókkal, nem olyan pocsék érzés megölni, még ha nagy és okos is. Főleg ha nagy és okos.

– Talán pont ez zavar engem – mondtam. – Nincs következmény. Az előbb fogtam egy élő, gondolkodó lényt, és nekivágtam a falnak. Cseppet sem zavart És éppen ez zavar, Alan. A tetteinknek kéne, hogy legyen következménye Tudomásul kell vennünk az általunk elkövetett szörnyűségek legalább egy részét, akár okkal tesszük, akár nem. Nem szörnyülködöm azon, amit művelek És ez megijeszt. Megijeszt, hogy mit jelenthet. Úgy trappolok ebben a városban, mit egy kibaszott szörny. És kezdem azt hinni, hogy az is vagyok. Azzá lettem. Szörnyeteg vagyok. Te is szörnyeteg vagy. Mind kibaszott embertelen szörnyetegek vagyunk, és rohadtul nem látjuk, hogy ezzel bármi baj lenne.

Alan erre nem tudott mit mondani. Úgyhogy némán figyeltük a katonáinkat, akik halálra taposták a covandukat, míg végül nem maradt egyetlenegy sem.

– Szóval mi a fene ütött bele? – kérdezte Keyes hadnagy Alant rólam a csata utáni eligazítás végén.

– Úgy gondolja, hogy mind embertelen szörnyek vagyunk.

– Ja, az. – Keyes hadnagy felém fordult. – Mióta szolgál, Perry?

– Majdnem egy éve – feleltem.

Keyes hadnagy bólintott. – Akkor menetrend szerint. A legtöbb embernek egy év kell, hogy arra a következtetésre jusson, hogy lelketlen gyilkológép lett, aminek nincs lelkiismerete vagy erkölcse. Van, akinek kevesebb, van, akinek Több. Jensen – mutatott egy másik rajparancsnokra – a tizenötödik hónapban kattant be. Mesélje el neki, mit csinált, Jensen.

– Rálőttem Keyesre – mondta nekem Ron Jensen. – Merthogy ő testesítette meg a gonosz rendszert, ami gyilkológépet csinált belőlem.

– Majdnem leszedte a fejemet – tette hozzá Keyes.

– Szerencsés lövés volt.

– Ja, szerencséje, hogy elvétette. Különben én halott lennék, maga meg egy tartályban lebegne, és megőrülne a külső ingerek hiányától. Nézze, Perry – fordult hozzám Keyes–, mindenkivel megtörténik. Majd kiheveri, ha megérti, hogy igazából nem embertelen szörnyeteg, csak próbál felfogni egy teljesen elcseszett helyzetet. Hetvenöt évig olyan életet élt, amiben a legizgalmasabb esemény az volt, hogy néha lefeküdt valakivel. Aztán hirtelen egy űrpolipra lő, nehogy az ölje meg magát. Jézus Krisztus. Én azokban nem bízom, akik nem borulnak ki.

– Alan nem borult ki – mondtam. – És ő is ennyi ideje van bent.

– Igaz. Mit mond erre, Rosenthal? – kérdezte Alantől.

– Az elfojtott harag üstje fortyog bennem, uram – felelte Alan.

– Á, elfojtás – bólogatott Keyes. – Remek. De ha majd kitör magából, ne rám lőjön, ha lehet.

– Nem ígérhetek semmit, uram.

– Tudod, nekem mi segített? – szólalt meg Aimee Weber, egy másik rajparancsnok. – írtam egy listát, hogy mi hiányzik a Földről. Nyomasztó volt, ugyanakkor eszembe juttatta, hogy még nem golyóztam be teljesen. Ha még hiányoznak dolgok, akkor még ember vagyok.

– És mi hiányzott? – kérdeztem.

– Például a Shakespeare a parkban előadások. Az utolsó estén a Földön láttam a Macbethet, és csodálatos volt. Istenem, tökéletes volt. És errefelé nem nagyon van jó színház.

– Nekem a lányom csokis keksze hiányzik – mondta Jensen.

– A Modestón is van csokis keksz – mondta Keyes. – És nagyon jó.

– Nem annyira, mint a lányomé. A melasz a titka.

– Undorító. Utálom a melaszt.

– Szerencse, hogy nem tudtam, amikor magára lőttem. Nem vétettem volna el.

– Nekem az úszás hiányzik – szólalt meg Greg Ridley. – Rendszeresen úsztam a farmom melletti folyóban Tennesseeben. Többnyire rohadt hideg volt a víz, mégis jólesett.

– A hullámvasút – mondta Keyes. – Az a nagy, amelyiken úgy érzi az ember, a belei a cipőtalpán mennek ki.

– A könyvek – kontrázott Alan. – Egy jó vastag kemény fedeles könyv vasárnap délelőtt.

– Na, Perry? – nógatott Weber. – Neked mi hiányzik?

Vállat vontam. – Csak egyvalami.

– Nem lehet hülyébb, mint a hullámvasút – mondta Keyes. – Na, ki vele. Ez parancs.

– Igazán csak az hiányzik, hogy nős legyek. Hiányzik, hogy a feleségemmel üldögéljek, beszélgessünk, olvassunk vagy bármi.

Erre néma csend lett. – Ez nekem új – szólalt meg kisvártatva Ridley.

– Nekem aztán rohadtul nem hiányzik – csóválta a fejét Jensen. – A házasságom utolsó húsz évét nem rámáztatnám be.

Körülnéztem. – Senkinek nem állt be a hitvese? Senki nem tartja a kapcsolatot?

– A férjem előttem állt be – mondta Weber. – Mire elvégeztem a kiképzést, már nem élt.

– A feleségem a Boise-on állomásozik – simított végig a kobakján Keyes. – Néha küld egy üzenetet. Nem érzem, hogy annyira hiányoznék neki. Gondolom, harmincnyolc év elég volt belőlem.

– Aki ide kijön, már nem akar a régi életében lenni – vélte Jensen. – Persze hiányoznak kis dolgok. Ahogy Aimee mondja, azokkal lehet megakadályozni, hogy begolyózzunk. De mintha visszavinnének az időben azelőttre, hogy meghoztad azokat a döntéseket, amiktől olyan lett az életed, amilyen. Azt az életet már megélted. Ettől függetlenül nem bánom a döntéseimet. De nem is sietek még egyszer meghozni őket. A feleségem idekint van. De boldogan éli az új életét nélkülem. És meg kell mondanom, én se rohanok még egyszer abba a hadjáratba.

– Ez nem dob fel, emberek – jegyeztem meg.

– Mi hiányzik a házasságból? – kérdezte Alan.

– Elsősorban a feleségem – feleltem. – És a... nem is tudom, a kényelem. Az érzés, hogy ott vagyok, ahol kell, azzal, akivel kell. És ezt rohadtul nem érzem idekint. Elmegyünk oda, ahol harcolnunk kell, olyanokkal, akik másnap vagy utána már halottak. Már bocs.

– Semmi baj – legyintett Keyes.

– Itt nincs állandóság – folytattam. – Semmi nem ad biztonságérzetet. A házasságomnak is megvoltak a hullámvölgyei, mint mindenkinél, de tudtam, hogy alapjaiban stabil. Hiányzik ez a biztonság, ez a fajta kapcsolat valakivel. Részben az tesz minket emberré, amit másoknak jelentünk, és amit mások jelentenek nekünk. Hiányzik, hogy jelentsek valakinek valamit, hiányzik az emberlétnek ez a része. Ez hiányzik a házasságból.

Megint csend lett. – A fenébe, Perry – szólalt meg végül Ridley –, ha így mondod, nekem is hiányzik a házasság.

Jensen horkantott. – Nekem aztán nem. Neked csak hiányozzon a házasság, Perry. Nekem a lányom keksze hiányzik.

– Melasz – mondta Keyes. – Undorító.

– Ne kezdje, uram, mert megyek a fegyveremért.

Susan halála szinte pontosan az ellentéte volt Thomasénak. Az olajfúrók sztrájkja az Elíziumon súlyosan csökkentette a finomítandó petróleum mennyiségét. A Tucsonnak kellett vinni sztrájktörő fúrómunkásokat és megvédeni őket, amíg több lezárt fúrótornyot megnyitnak. Susan az egyik tornyon volt, a mikor a sztrájkoló olajfúrók rögtönzött tüzérségi fegyverekkel támadtak; a robbanás letaszította Susant és két katonát a toronyról a több tíz méterrel lejjebb lévő tengerbe. A két katona már nem élt, amikor a vízbe csapódott, de a súlyosan megégett Susan még igen, bár alig volt tudatánál.

A sztrájkoló munkások, akik a támadást indították, kihalászták; példát akartak statuálni vele. Az elíziumi tengerben van egy nagy dögevő, a „tátogó”, ami a hatalmas állkapcsával képes egy embert egyben lenyelni. A tátogók szeretik a tornyokat, mert az onnét tengerbe vetett szeméten élnek. A fúrók felültették Susant, addig pofozták, amíg visszanyerte eszméletét, majd sietve elhadartak egy kiáltványt, abban bízva, hogy a FejGép eljuttatja szavaikat a GYV-hez. Aztán bűnösnek nyilvánították Susant az ellenséggel való kollaborációban, halálra ítélték, és visszalökték a tengerbe, közvetlen a plató szemétcsúszdája alá.

A tátogóra nem kellett sokat várni; egy nyelés, és Susan nem volt sehol. Ekkor még életben volt, próbált kijutni a tátogó szájnyílásán. Mielőtt azonban sikerülhetett volna neki, az egyik fúrómunkás meglőtte a tátogót pontosan a hátuszonya alatt, ahol az állat agya volt. A tátogó azonnal megdöglött és elsüllyedt, magával cipelve Susant. Susan nem abba halt bele, hogy megették, nem is fulladt meg, hanem a víz nyomása ölte meg, ahogy a hallal együtt lesüllyedtek a mélybe.

A sztrájkolóknak nem jutott idejük megünnepelni ezt az elnyomókra mért a csapást. A Tucson újabb csapatai átsöpörtek a sztrájkolok táborán, összetereltek több tucat hangadót, lelőtték őket, aztán megetették a tátogókkal. Kivéve azokat, akik megölték Susant; azokat úgy etették meg a tátogókkal, hogy előtte nem lőtték le. Ezután nem sokkal véget ért a sztrájk.

Susan halála megvilágosító hatással volt rám, emlékeztetett arra, hogy az emberek éppoly embertelenek tudnak lenni, mint bármely idegen faj. Ha én lettem volna a Tucsonon, én is simán megetetem Susan egyik gyilkosával a halat, és egy cseppet se bánom. Nem tudom, hogy ettől jobb vagy rosszabb lettem annál, mint attól féltem a covandui csata közben. De többé nem aggódtam, hogy kevésbé vagyok ember, mint voltam.

TIZENKETTŐ

Akik ott voltunk a koralli csatában, mind emlékszünk, hol tartózkodtunk, amikor először hallottuk, hogy a bolygót elfoglalták. Én éppen Alant hallgattam, neki elmagyarázta, hogy az az univerzum, amit ismerni vélek, már nincs.

– Az első ugrásnál elhagytuk. Átjutottunk a szomszéd univerzumba. Ez az ugrás lényege.

Ez szép, hosszú néma csendet váltott ki belőlem és Ed McGuire-ből, akivel Alan mellett ültünk a zászlóalj „Pihenj” társalgójában. Végül Ed, aki Aimee Weber raját vette át, megszólalt: – Nem tudlak követni, Alan. Azt hittem, az ugrás csak a fénysebességnél valamivel gyorsabban visz.

– Nem – ingatta a fejét Alan. – Einsteinnek még mindig igaza van: a fénysebességnél gyorsabban nem lehet menni. Különben meg nem akarnál a fénysebesség töredékével sem röpködni az univerzumban. Ha eltalálsz csak egy kis kődarabot, miközben akár pár száz mérföld per másodperccel robogsz, szép nagy lyuk lesz a hajódon. Azzal csak gyorsan megölnéd magad.

Ed pislogott, majd végigsimított a fején. – Hű, még most sem tudlak követni.

– Jól van, nézzétek – kezdte elölről Alan. – Azt kérdeztétek, mi az ugróhajtómű lényege. És mint mondtam, pofonegyszerű: fog egy tárgyat az egyik univerzumban, mint például a Modesto, és átdobja egy másik univerzumba. A probléma az, hogy „hajtómű”-nek nevezzük. Valójában nem hajtómű, mert a gyorsulás nem játszik szerepet. Az egyetlen faktor a multiverzumban való helyzet.

– Alan, megint elszállsz – figyelmeztettem.

– Bocs. – Egy pillanatig töprengett. – Mennyire megy nektek a matek?

– Halványan dereng a szorzótábla – feleltem. Ed McGuire egyetértőn bólogatott.

– Ajaj. Jó. Akkor egyszerű szavakat használok. Kérlek, ne sértődjetek meg.

– Igyekszünk – morogta Ed.

– Oké – készült neki Alan. – Először is, az univerzum, amiben vagytok, amiben ebben a pillanatban vagyunk, csak egy a végtelen számú lehetséges univerzumok közül, melyek létezését a kvantumfizika megengedi. Példának okáért, ahányszor kiszúrunk egy elektront egy bizonyos helyzetben, az univerzumunkat funkcionálisan annak az elektronnak a helyzete határozza meg, míg az alternatív univerzumban az elektron helyzete teljesen más. Követtek?

– Én nem – mondta Ed.

– Eh, laikusok. Akkor csak higgyétek el nekem. A lényeg a többszörös univerzum. A multiverzum. Az ugróhajtómű ajtót nyit ezek közül a lehetséges univerzumok közül egy másikba.

– Hogyan? – kérdeztem rá.

– Ezt csak magas matekkal tudnám elmagyarázni – felelte Alan.

– Szóval mágia.

– A te szempontodból az. De a fizika megalapozza.

– Nem értem – fújt Ed. – Ezek szerint több univerzumban jártunk, mégis mindegyik pontosan olyan volt, mint a miénk. Minden „alternatív univerzum”, amiről tudományos-fantasztikus történetekben olvastam annak idején, gyökeresen más volt. Pont abból tudod, hogy máshol vagy.

– Erre érdekes választ tudok adni – mondta Alan. – Induljunk ki abból, hogy egy tárgyat egyik univerzumból átvinni egy másikba alapvetően valószínűtlen.

– Ezt el tudom fogadni – bólintottam.

– A fizika megengedi, hiszen a legalapvetőbb szinten ez kvantumfizikai univerzum, szinte bármi megtörténhet, még ha gyakorlatilag nem is. Az azonosság elve alapján minden univerzum azt preferálja, ha a valószínűtlen események száma minimális, főleg szubatomikus szint felett.

– Hogy tud egy univerzum „preferálni” bármit? – okvetetlenkedett Ed.

– Ezt csak magas matekkal tudnám megmagyarázni.

– Naná – forgatta a szemét Ed.

– Pedig az univerzum igenis preferál dolgokat – győzködte Alan. – Például az entrópia felé való mozgást. A fény sebességének állandóságát. Ezeket bizonyos mértékig lehet módosítani vagy zavarni, de nem kis munkával. Itt is ugyanez a helyzet. Egy tárgyat egyik univerzumból a másikba vinni olyan valószínűtlen, hogy jellemzően az az univerzum, amibe viszed a tárgyat, szinte tökéletesen megegyezik azzal, ahonnét jöttél. Mondhatjuk rá, hogy ez a valószínűtlenség megőrzésének szabálya.

– De akkor hogyan magyarázod, hogy mi egyik helyről a másikra mozgunk? – kérdeztem. – Hogyan jutunk egyik univerzum egy űrbéli pontjáról egy másik univerzum másik pontjára?

– Gondolj bele. Egy egész hajó átmozdítása egy másik univerzumba a „hihetetlenül valószínűtlen” rész. Az univerzum szempontjából a hol abban az új univerzumban egészen triviális. Ezért mondtam, hogy az ugróhajtómű félrevezető elnevezés. Igazából nem megyünk sehová. Egyszerűen megérkezünk.

– És mi történik azzal az univerzummal, amit elhagytunk? – kérdezte Ed.

– A Modesto egy másik univerzumból való verziója tölti be a helyünket a mi másik verziónkkal – válaszolta Alan. – Feltehetőleg. Van rá elenyésző esély, hogy nem ez történik, de általában igen.

– Visszajutunk valaha? – kérdeztem.

– Hová?

– Abba az univerzumba, ahonnét indultunk.

– Nem – közölte Alan. – Vagyis elméletileg lehetséges, de rendkívül valószínűtlen. A lehetőségek elágazásai folyamatosan szülik az univerzumokat, és az az univerzum, ahová jutunk, általában közvetlenül azelőtt születik, hogy odaugrunk. Sőt, ez az oka, hogy oda tudunk ugrani: az, hogy összetételében nagyon közel áll a miénkhez. Időben minél tovább el vagy választva egy univerzumtól, annál több ideje van a divergenciára, annál valószínűtlenebb, hogy visszajutsz bele. Még abba is döbbenetesen valószínűtlen visszatérni, amit egy másodperce hagytál el. Abba visszatérni pedig, amit egy éve hagytunk el, amikor a Földről a Főnixre ugrottunk, kizárt.

– Ez nyomasztó – mondta Ed. – Szerettem azt az univerzumot.

– Tudod, Ed, te nem is ugyanabból az univerzumból jöttél, mint John meg én, mivel te nem akkor csináltad meg az első ugrást, amikor mi. Sőt, akik akkor velünk együtt ugrottak, már azok sincsenek ugyanebben az univerzumban, mert más hajóra kerültek és máshová ugrottak. A régi barátaink, akikkel találkozunk, alternatív verziók lesznek. Persze ugyanúgy néznek ki és ugyanúgy cselekednek, mert egy-egy elektron helyzetétől eltekintve ugyanazok is. De a kiinduló univerzumunk abszolút más.

– Szóval a mi univerzumunkból mi ketten maradtunk – mondtam.

– Jó esély van rá, hogy az az univerzum még létezik – vigasztalt Alan –, de szinte biztosan mi ketten vagyunk onnét ebben az univerzumban.

– Nem tudom, mihez kezdjek ezzel az információval.

– Ne gyötörd magad vele – tanácsolta Alan. – Mindennapi szempontból ez a sok univerzumugrálás nem számít. Funkcionálisan minden ugyanaz, akár melyik univerzumban vagy.

– Akkor minek kellenek egyáltalán csillaghajók? – kérdezte Ed.

– Hát hogy ha már az új univerzumban vagy, eljuss oda, ahová akarsz.

– Nem, úgy értem, ha egyik univerzumból csak úgy átugrunk egy másikba, miért nem ugrunk egyből bolygóról bolygóra? Egyből a bolygó felszínére Akkor legalább az űrben nem tudnának lelőni.

– Az univerzum szereti, ha az ugrás távol történik az olyan nagy gravitációs kutakról, mint a bolygók és csillagok – magyarázta Alan. – Főleg ha másik univerzumba ugrasz. Az ugrás célhelye már lehet közel gravitációs kúthoz, ezért is lépünk az új univerzumba a célunkhoz közel, de az ugrást megkezdeni sokkal könnyebb távol, ezért is megyünk előtte mindig elég sokat. Exponenciális viszony áll fenn a kettő között, amit meg tudnék mutatni, de...

– Tudom, tudom, magas matek.

Alan valami megnyugtatót akart mondani, amikor mindnyájunk FejGépe bekapcsolt. A Modesto ekkor szerzett tudomást a koralli mészárlásról. És akár melyik univerzumban voltál, iszonyú volt.

A Korall volt az ötödik bolygó, ahol az ember letelepedett, és az első, ami vitathatatlanul alkalmasabb volt az emberi élet számára, mint akár a Föld valaha is. Geológiailag stabil volt, mérsékelt égövvel a hatalmas földtömegek szinte egészén, tele olyan növényekkel és állatokkal, melyek eléggé hasonlítottak a földiekhez ahhoz, hogy kielégítsék az emberek táplálkozási és esztétikai szükségleteit. Az elején még arról is szó volt, hogy Édennek nevezik el a kolóniát, de aztán arra jutottak, hogy ez a név karmikus balszerencsét hordoz.

Ehelyett Korallnak keresztelték el a korallszerű lények után, melyek a csodálatosan sokszínű szigetvilágot és tenger alatti zátonyokat alkották a bolygó egyenlítői zónájában. Meglepő módon az emberi terjeszkedést a minimumon tartották, akik pedig ott éltek, egyszerű, szinte iparosítás előtti életet éltek. A kevés hely egyike volt a világegyetemben, ahol az emberek alkalmazkodtak a meglévő ökoszisztémához, és nem szántották fel, hogy meghonosítsák a gabonát és a marhákat.

És bevált; a kicsi és alkalmazkodó embercsoport beilleszkedett a Korall bioszférájába, és szerényen, becsvágy nélkül éldegélt.

Ezért aztán teljesen felkészületlenül érte őket a rraey faj támadása, akiknek a katonái annyian voltak, mint ők. A Korallon és fölötte állomásozó GYV-helyőrség rövid, hősies ellenállást tanúsított, de elsöpörték őket; aztán a telepesek is megfizettették a rraeyekkel a támadás árát. Ennek ellenére a kolóniát egykettőre megsemmisítették, az életben maradt telepeseket pedig szó szerint lemészárolták, mivel a rraeyek már rég megszerették az emberhús ízét, és amikor csak tehették, élvezték is.

Az egyik elcsípett adásrészlet, amit a FejGépen keresztül kaptunk, egy főzőműsor volt, amelyben a rraeyek egyik híres szakácsa arról beszél, hogyan a legjobb feldarabolni az embert, hogy minél több ételféle kijöjjön belőle. Állítólag a nyakcsont különösen jó húslevesbe. Amellett, hogy rosszul lettünk, a videó émelyítő bizonyíték volt arra, hogy a koralli mészárlást előre megtervezték, még másodrangú rraey hírességeket is odavittek, hogy részt vehessenek a lakomán. A rraeyek láthatóan maradni szándékoztak.

Az invázió elsődleges céljával kapcsolatban nem pocsékolták az időt. Miután a telepeseket megölték, a rraeyek fúrótornyokat szállítottak a felszínre, hogy haladéktalanul megkezdjék a korallszigetek felszíni bányászatát. A rraeyek előtte megpróbáltak tárgyalni a gyarmati kormánnyal, hogy bányászhassanak a szigeteken; a rraeyek bolygójának nagy részén is voltak korallszerű zátonyok, míg az ipari szennyezés és kereskedelmi bányászás tönkre nem tette őket. A gyarmati kormány nem adott engedélyt a bányászatra, egyrészt mert a Korall telepesei szerették volna épségben megőrizni a bolygót, másrészt mert a rraeyek emberevő hajlamai közismertek voltak. Senki nem akarta, hogy a rraeyek a telepek felett repkedjenek, gyanútlan, elkódorgott emberekre vadászva.

A gyarmati kormány ott hibázott, hogy nem ismerte fel, a rraeyeknek milyen fontos a korallbányászat – a kereskedelmi mellett vallásos aspektusa is volt, amit a gyarmati diplomaták súlyosan félreértettek –, vagy hogy a rraeyek mire képesek érte. A rraeyek és a gyarmati kormány néhányszor már összeakasztotta a bajszát, a viszony sosem volt jó (mennyire jöhetsz ki valakivel, aki úgy néz rád, mint a tápláló reggeli nélkülözhetetlen részére?). Többnyire azonban ők is elvoltak a maguk dolgával, és mi is. Csakhogy most a rraeyek bolygójának koralljai a kihalás felé tendáltak, és így a Korall iránti vágyuk öv alatti ütésként ért bennünket. Megszerezték a Korallt, és nekünk még keményebben kellett lecsapnunk, hogy visszaszerezzük.

– Kurvára gyászos a helyzet, és mire odaérünk, még gyászosabb lesz – közölte Keyes hadnagy a rajparancsnokokkal.

A szakasz pihenőjében voltunk, a kávénk kihűlt, ahogy a Korall-rendszerből kapott atrocitásjelentéseket és megfigyelési információkat böngésztük. Amelyik ugrószondát nem lőtték le a rraeyek, az azt jelentette, hogy folyamatosan érkeznek a rraey hajók, hadihajók és korallszállítók egyaránt. A koralli mészárlás után alig két nappal már majdnem ezer rraey hajó nyüzsgött a bolygó körül, várva, hogy végre nekieshessenek.

– Mondom, amit tudunk – mondta Keyes, és a Korall-rendszer képe jelent meg a FejGépemen. – Becslésünk szerint a rendszerben a legaktívabb rraey hajók a kereskedelmi és ipari hajók. Az alapján, amit a hajóikról tudunk, a negyedüknek, olyan háromszáznak van katonai szintű támadó és védelmi rendszere, és ezek közül sok a csapatszállító, minimális pajzzsal és tűzerővel. De a hadihajóik nagyságban és erőben is felülmúlják a mieinket. A felszínen becslésünk szerint százezer rraey katona lehet, akik már megkezdték beásni magukat.

– Számítanak rá, hogy harcolni fogunk a Korallért, de a hírszerzésünk szerint arra számítanak, hogy négy-hat nap múlva támadunk, mert ennyi idő kell, míg a nagy hajókat ugráspontra visszük. Pontosan tudják, hogy a GYV a túlerőt szereti, ami pedig időbe telik.

– És mikor támadunk valójában? – kérdezte Alan.

– Tizenegy óra múlva – felelte Keyes. Mind fészkelődni kezdtünk.

– Hogy lehet az, uram? – kérdezte Ron Jensen. – Csak azokra a hajókra számíthatunk, amik már ugrási pozícióban vannak vagy lesznek pár órán belül.

Hány ilyen van?

– Hatvankettő a Modestóval együtt. – A FejGép elkezdte letölteni a hajók listáját. Észrevettem a Hampton Roadsot a listán; azon állomásozott Harry és Jesse. – Még hat hajó igyekszik ugráspont felé, de nem számíthatunk rá, hogy a támadás megindítására odaérnek.

– Az istenit, Keyes – morogta Ed McGuire –, akkor öt hajójuk jut egyre, a felszínen pedig kettő ember egyre, már ha egyáltalán le tudunk szállni. Én jobb szeretek túlerőben lenni.

– Mire elég csatahajónk odaér, már felkészültek a védekezésre – mondta Keyes. – Jobb, ha kisebb erőt küldünk, amíg még felkészületlenek, és most teszünk bennük annyi kárt, amennyit lehet. Négy napon belül nagyobb flotta jön: kétszáz hajó megfelelő tűzerővel. Ha jól dolgozunk, simán lesöprik a maradék rraey erőket.

Ed horkantott. – Kár, hogy azt mi nem látjuk már.

Keyes feszülten mosolygott. – Kishitű. Nézzék, emberek, tudom, hogy ez nem sétakirándulás a Holdon. De nem hülyén esünk neki. Nem kés-kés ellen megyünk. Célra tartva érkezünk. Befelé menet szétlőjük a csapatszállítókat, hogy ne tudjanak több katonát letenni a felszínre. Letesszük a katonáinkat, hogy megakasszák a bányászást, és a rraeyek nem tudnak úgy lőni, hogy ne a saját katonáikat és felszerelésüket találnák el. A kereskedelmi és ipari hajókra is lövünk, ha lesz alkalom, és elvonjuk a nagy ágyúkat a Korall pályájáról, hogy ha az erősítésünk megérkezik, előttük és mögöttük legyünk.

– Én visszatérnék a felszíni egységekre – mondta Alan. – Letesszük a csapatokat, aztán a hajóink megpróbálják elcsalogatni a rraey hajókat? Ez azt jelenti a földi egységeknek, amire gondolok?

Keyes bólintott. – Minimum három-négy napig el leszünk vágva.

– Remek – vágott pofát Jensen.

– Háború van, seggfejek – csattant fel Keyes. – Sajnálom, ha ez kényelmet len maguknak.

– Mi van, ha a terv nem válik be, és a hajóinkat lelövik? – kérdeztem.

– Hát akkor baszhatjuk, Perry. De ne ezt vegyük alapnak. Profik vagyunk, és feladatot kaptunk. Erre képeztek ki bennünket. A terv kockázatos, de a kockázat kezelhető mértékű, és ha beválik, visszaszerezzük a bolygót, komoly kárt okozva a rraeyeknek. Induljunk ki abból, hogy számít, amit csinálunk Eszement egy ötlet, de talán beválik. És ha lelkesen csinálják, még nagyobb az esély a sikerre. Rendben?

Újabb széknyikorgások. Nem voltunk meggyőzve, de nem sokat tehettünk Megyünk, akár tetszik, akár nem.

– Melyik az a hat hajó, amelyik talán odaér a bulira? – kérdezte Jensen.

Keyes utánanézett. – A Little Rock, a Mobile, a Waco, a Muncie, a Burlington és a Karvaly.

– A Karvaly? Komolyan?

– Mi van vele? – kérdeztem. Szokatlan név volt; a hajókat általában közepes méretű városokról nevezték el.

– A Szellemhadtest, Perry – magyarázta Jensen. – A GYV különleges erői. Azok aztán hatékony szemétládák.

– Még sose hallottam róluk. – Valójában valamikor hallottam, de hogy mi kor és hol, az nem jutott eszembe.

– A GYV különleges alkalmakra tartogatja őket. Nem jönnek ki a többiek kel. De jó lenne őket ott tudni. Talán nem kéne meghalnunk.

– Jó lenne, de valószínűleg nem érnek oda – mondta Keyes. – Ez a mi bulink, fiúk-lányok. Akár tetszik, akár nem.

A Modesto tíz órával később ugrott pályára a Korall körül, és pár másodpert múlva hat rakéta találta el, amit egy közeli rraey csatahajó lőtt ki. A Modesto jobb hátsó hajtóműrészlege ripityára ment, a hajó vadul pörögni kezdett. Az én rajom és Alané a siklóban kuporgott, amikor a rakéták becsapódtak; a robbanás hirtelen tehetetlenségi ereje több katonánkat a sikló oldalának nyomott. A raktérben le nem rögzített felszerelések repkedtek, eltaláltak egy másik siklót. Az elektromágneses karmantyú szerencsére tartotta a siklókat.

Aktiváltam Seggfejet, hogy ellenőrizzem a hajó állapotát. A Modesto súlyos károkat szenvedett, és a rraey hajó aktív pásztázása azt sugallta, újabb rakéták várhatók.

– Ideje menni! – kiabáltam Fiona Eatonnak, a pilótánknak.

– Nem kaptam engedélyt az irányítástól.

– Tíz másodperc, és újabb sorozatot kapunk. Ez a kibaszott engedélyed.

Fiona morgott.

Alan, aki szintén rácsatlakozott a Modesto rendszerére, hátulról odakiáltott:

– A rakéták már jönnek. Huszonhat másodperc becsapódásig.

– Kijutunk azalatt? – kérdeztem Fionát.

– Meglátjuk. – Kapcsolatba lépett a többi siklóval. – Fiona Eaton, a Halas Transzport pilótája. Három másodperc múlva vészkioldást hajtok végre a hangár zsilipajtaján. Sok szerencsét. – Felém fordult. – Kösd be magad – és rátenyerelt a vörös gombra.

A hangár zsilipajtaját éles fény rajzolta körül; a lerobbanó ajtók reccsenését elnyomta a kiszökő levegő harsogása. Minden kirepült, ami nem volt rögzítve; a törmeléken túl a csillagmező émelyítőn billegett, ahogy a Modesto tehetetlenül pörgött. Fiona fokozta a tolóerőt, és kicsit várt, amíg a törmelék eltűnt a nyílásból, utána kioldotta az elektromágneses karmantyúkat, és megcélozta a kijáratot. Beleszámította a Modesto forgását, de nem eléggé, mert kifelé menet a tetőt azért végigkapartuk.

Rácsatlakoztam a hangár kamerájára. A siklók kettesével-hármasával süvítettek ki. Öt kijutott, mikor a második rakétasorozat becsapódott a hajóba: hirtelen megváltoztatta a Modesto pörgésének pályáját, és több már lebegő siklót a hangár padlójához csapott. Minimum egy felrobbant, de aztán törmelék vágódott a kamerához, és széttörte.

– Vágd el a FejGép kapcsolatát a Modestóval, mert azzal megtalálhatnak bennünket – mondta Fiona. – Mondd meg a rajodnak szóban.

Alan jött előre. – Hátul van pár apróbb sérülés, de semmi komoly. Mi a terv?

Megcéloztam a Korallt, és kikapcsoltam a hajtóműveket – mondta Fiona. – Biztos hajtóművet és FejGép-adást keresnek, amit megcélozhatnak, úgyhogy ha halottnak tettetjük magunkat, talán lejutunk a légkörbe.

– Talán? – vonta fel szemöldökét Alan.

– Ha van jobb terved, csupa fül vagyok.

– Gőzöm sincs, mi történik, úgyhogy boldogan elfogadom a tervedet.

– Mi a fene volt ez az egész? – háborgott Fiona. – Eltaláltak, amint ideértünk. Nem tudhatták, hol leszünk.

– Talán rossz helyen voltunk rossz időben – vélte Alan.

– Nem hinném – mutattam ki az ablakon. – Nézzétek.

Egy rraey csatahajóra mutattam, ami szikrázott, ahogy rakéták indultak el róla. A jobb szélen egy GYV-cirkáló bukkant fel. Pár pillanat múlva a rakéták belecsapódtak az oldalába.

– A kurva életbe! – nyögött fel Fiona.

– Pontosan tudták, hol jönnek ki a hajóink – értette meg Alan. – Csapdát állítottak.

– Hogy a faszba lehet ez? Mi a fasz ez?

– Alan, te vagy a fizikus – mondtam. – Szerinted?

Alan a sérült GYV-cirkálót bámulta, amely megdőlt, és máris kapott még egy rakétasorozatot. – Fogalmam sincs, John. Ez nekem új.

– Ezt a szívást – sziszegett Fiona.

– Nyugalom – szóltam rá. – Bajban vagyunk. Ha elveszítjük a fejünket, az nem segít.

– Ha van jobb terved, csupa fül vagyok – ismételte Fiona.

– Ha nem a Modestót próbálom elérni, használhatom a FejGépet? – kérdeztem tőle.

– Persze. Amíg az adás nem hagyja el a siklót.

Aktiváltam Seggfejet, és előhívtam a Korall térképét. – Azt hiszem, kijelenthetjük, hogy a korallbányász-telep elleni támadás ma elmarad. Nem jutottunk ki annyian a Modestóról, hogy rendes támadást kezdjünk, és nem hiszem, hogy mind lejutunk egy darabban a felszínre. Nem minden pilóta esze vág olyan gyorsan, mint a tiéd, Fiona.

Fiona bólintott, és láttam, hogy kicsit megnyugszik. A dicséret mindig hasznos, főleg kritikus pillanatban.

– Oké, itt az új terv – küldtem át a térképet Fionának és Alannek. – A rraey erők a korallszigeteknél és a gyarmati városoknál csoportosulnak, itt, ezen a parton. Úgyhogy mi ide megyünk – mutattam a Korall legnagyobb kontinensének kellős közepére elrejtőzünk ebben a hegységben, és várjuk a második hullámot.

– Már ha lesz második hullám – mondta Alan. – Egy ugrószonda biztos visszajut a Főnixre. Tudni fogják, hogy a rraeyek vártak bennünket. Ha ezt megtudják, talán nem is jönnek.

– De jönnek. Csak nem biztos, hogy akkor, amikor mi szeretnénk. A jó hír, hogy a Korall barátságos. Megélünk azon, amit ott találunk, ameddig csak kell.

– Nem vagyok gyarmatosító hangulatban – morgott Alan.

– Nem örökre. És még mindig jobb, mint a másik lehetőség.

– Jogos.

Fionához fordultam. – Mi kell hozzá, hogy egy darabban le tudj vinni minket?

– Csoda – felelte. – Most jók vagyunk, mert törmeléknek látszunk, de követni fognak minden emberi testnél nagyobb tárgyat, ami behatol a légkörbe. Amint manőverezni kezdünk, kiszúrnak.

– Meddig tudunk itt fent maradni?

– Nem sokáig. Nincs étel, víz, és a fejlett testünk ellenére jó páran hamar kifogynak a levegőből.

– A légkörbe érés után mennyivel kell elkezdened manőverezni?

– Nem sokkal utána. Ha egyszer pörögni kezdünk, nem fogom tudni egyenesbe hozni. Lezuhanunk.

– Csináld, amit kell – mondtam. Bólintott. – Jól van, Alan, ideje szólni a srácoknak, hogy változott a terv.

– Kezdjük. – Fiona fújt egyet, és beindította a füvókákat. A gyorsulás a másodpilóta üléséhez szögezett. Most már nem zuhantunk a Korall felszíne felé.

– Zötyögés jön – figyelmeztetett Fiona, ahogy beértünk a légkörbe. A sikló rázkódott, mint egy csörgődob.

A műszerfalon valami pityegett. – Aktív sugár – mondtam. – Nyomon követnek.

– Jó. Pár pillanat múlva felhők jönnek. Talán megzavarják őket.

– Általában meg?

– Nem – mondta, de azért belerepült.

Pár kilométerre keletre értünk ki, és azonnal visszatért a pityegés. – Még mindig követnek. Hajó háromszázötven kilométerre. Közeledik.

– Közel megyek a talajhoz, mielőtt ránk mászhatna – mondta Fiona. – Nem tudom lehagyni vagy lelőni. Abban reménykedhetünk, hogy a talaj közelében a fákat találják el, nem minket.

– Ez nem túl biztató.

– Ma nem a biztatás a dolgom. Kapaszkodj. – Émelyítően lebuktunk.

A rraey hajó már ott is volt. – Rakéták – mondtam. Fiona balra rántotta a gépet, aztán a felszín felé. Az egyik rakéta fölöttünk húzott el, a másik belecsapódott egy dombba, ami felett átsuhantunk.

– Szép – dicsértem, aztán majdnem leharaptam a nyelvem, ahogy egy harmadik rakéta közvetlen mögöttünk robbant fel, meglökve a siklót. Egy negyedik rakéta is felrobbant, és srapnelzivatar tépett a siklóba; a süvöltő levegőben is hallottam, hogy valaki felsikolt hátul.

– Leteszem – mondta Fiona, és próbálta egyenesbe hozni a siklót. Egy kis tavat célzott meg hihetetlen sebességgel. – Belecsapódunk a vízbe. Bocs.

– Jól csináltad – mondtam, aztán a sikló orra belecsapódott a vízbe.

A sikló orra fülsüketítő reccsenéssel levált a törzsről. Egy futó pillanatra láttam, ahogy a rajom és Alan raja elszáll: szájuk tátva, a sikolyokat elfojtja a többi zaj, ahogy eldübörögnek a sikló orra felett, ami már esik szét a vízen. A feszes, képtelen pörgés, ahogy az orr fémet és felszerelést szór szét. Az éles fájdalom, ahogy valami eltalál és elviszi az államat. Gurgulázva próbálok sikoltani, a centrifugális erő hatására szürke IntelliVér fröccsen szét. Tekintetem Fionára téved, akinek fejét és karját valahol elhagytuk.

Az ülésem fémes pattanással leszakad a fülkéről, a hátamon kacsázok egy sziklakiszögellés felé, az ülés lustán forog az óramutatóval ellentétes irányba, a háta pat-pat-pattog a szikla felé. Gyors és szédítő irányváltozás, amikor a jobb

Az ülésem eltalálja a sziklát, majd sárga-fehér fájdalomvillám, ahogy a combcsontom elpattan, mint egy pálcika. A lábam fellendül oda, ahol az állam szokott lenni, én vagyok az első ember, aki szó szerint szájba rúgja magát. Szárazföldre repülök, ott érek le, ahol még zuhognak az ágak, mert a sikló hátsó része az Imént tört itt át. Az egyik ág a mellkasomra zuhan, eltöri minimum három bordámat. Miután szájon rúgtam magam, ez már nem igazi csúcspont.

Felnézek (nincs választásom), Alan lóg fölöttem fejjel lefelé, egy faág csonkja tartja, ott állt bele, ahol a májának kellene lennie. IntelliVér csöpög a homlokáról a nyakamba. Látom, hogy a szeme megrándul, észrevesz. Aztán üzenetet küld a FejGépen.

~ Rettenetes látvány vagy ~ küldi.

Nem tudok reagálni. Csak bámulom.

~ Remélem, látom a csillagképeket ott, ahová megyek ~ küldi. Aztán még egyszer. Aztán még egyszer. Aztán nem küld már semmit.

Csipogás. Kemény párnák a karomon. Seggfej felismeri a csipogást, és lefordítja.

Ez még él.

Hagyd. Nemsokára meghal. És a zöldeket nem lehet megenni. Még nem érettek.

Horkantás, amit Seggfej úgy fordít [nevetés].

– Szent szar, ezt nézd meg – mondja valaki. – Ez a rohadék még él.

Másik hang. Ismerős. – Hadd lássam.

Csend. Az ismerős hang megint: – Szedjétek le róla az ágat. Visszavisszük.

– Jézus, főnök, nézz rá. Inkább röpíts egy golyót a fejébe. Az lenne a könyörületes megoldás.

– Azt mondták, vigyük be a túlélőket – mondta az ismerős hang. – Es ő túlélte. Egyedül ő élte túl.

– Már ha ez élet.

– Végeztél?

– Igen, asszonyom.

– Helyes. Szedjétek le azt a rohadt ágat. A rraeyek mindjárt a seggünkben lesznek.

Olyan kinyitni a szememet, mint felemelni egy fémajtót. Segít a fájdalom, ahogy az ágat leveszik rólam. A szemem felpattant, és megpróbálok áll nélkül sikoltani.

– Jézusom! – mondja az első hang. Egy férfi, szőke, eldobja a nagy ágat. Magánál van!

Meleg kéz az arcom megmaradt oldalán. – Hé – mondja az ismerős hang.

– Hé, minden rendben. Biztonságban vagy. Visszaviszünk. Minden rendben Már minden rendben.

Az arca a látóterembe kerül. Ismerem ezt az arcot. A feleségem volt.

Kathy eljött értem.

Sírok. Tudom, hogy meghaltam. De nem bánom.

Kezdek távolodni.

– Láttad már ezt a fickót? – hallom a szőke kérdését.

– Ne légy hülye – mondja Kathy. – Hogy láttam volna?

Átlépek.

Egy másik univerzumba.

III. RÉSZ

TIZENHÁROM

– Á, felébredt – mondta valaki, amint kinyitottam a szemem. – Ne próbáljon beszélni. Gyógyoldatban van. Légzőcső van a nyakában. És nincs állkapcsa.

Körülnéztem. Sűrű, meleg, áttetsző folyadékban lebegtem; a kádon túl tárgyakat véltem látni, de nem tudtam kivenni őket. A kád mellett egy panelból légzőcső kígyózott a nyakam felé; próbáltam követni a testemig, de a látóteremet eltakarta egy készülék, ami a fejem alsó részét övezte. Meg akartam érinteni, de nem tudtam megmozdítani a karomat. Ez aggasztott.

– Ne aggódjon miatta – nyugtatott a hang. – A mozgásképességét mi állítottuk le. Ha kivesszük a kádból, majd visszakapcsoljuk. Még pár nap. Amúgy a FejGépéhez hozzáfér. Ha kommunikálni akar, azt használja. Mi is úgy beszélünk magához.

~ Hol a faszban vagyok? ~ küldtem. ~ És mi történt velem?

– A Brenneman Orvosi Központban van, a Főnix fölött – tájékoztatott a hang. – A legjobb kezekben. Az intenzív osztályon. Fiorina doktor vagyok, én viselem gondját, amióta idekerült. Hogy mi történt magával? Lássuk. Először is, most már jó állapotban van. Szóval ne aggódjon. Csak hogy tudja: elvesztette az állkapcsát, a nyelvét, majdnem az egész jobb arcát és a fülét. A jobb lába a comb felénél leszakadt; a bal több helyen eltört, a bal lábáról hiányzott három ujja és a sarka. Úgy véljük, azt valami lerágta. A jó hír, hogy a gerince eltört közvetlen a bordák alatt, vagyis valószínűleg semmit nem érzett ebből. Apropó, bordák: hat eltörött, az egyik átszúrta az epehólyagját, és belső vérzése volt. Nem is szólva a mérgezésről és más általános és egyedi fertőzésről, amit a nyílt sebek okoztak.

~ Azt hittem, meghaltam ~ küldtem. ~ Haldokoltam.

– Mivel már nincs halálos veszélyben, azt hiszem, jogosan mondhatom, hogy halottnak is kéne lennie – közölte Fiorina doktor. – Ha módosítatlan ember lenne, halott lenne. Az IntelliVérnek köszönheti, hogy életben maradt; megalvadt, mielőtt maga elvérzett volna, és kordában tartotta a fertőzéseket. Azért így is hajszál híja volt. Ha nem találják meg akkor, nem sokkal utána meghal.

Amikor visszavitték a Karvalyra, sztáziscsőbe tették és idehozták. A hajón nem sokat tudtak tenni magáért. Speciális ellátásra szorult.

~ Láttam a feleségemet ~ küldtem. ~ Ő mentett meg.

– A felesége katona?

~ Évek óta halott.

– Ó – mondta Fiorina doktor. – Nos, szörnyű állapotban volt. Ilyenkor a hallucináció nem ritka. A fényes alagút, a rokonok meg minden. Nézze, tizedes, a testén még sokat kell dolgoznunk, és könnyebb nekünk, ha alszik közben. Amúgy se tud mit csinálni, csak lebegni. Egy időre ismét alvó módba teszem. Mire legközelebb felébred, már nem lesz a kádban, és eléggé visszanő az álla, hogy rendesen beszélhessen. Rendben?

~ Mi történt a rajommal? ~ küldtem. ~ Lezuhantunk.

– Most aludjon – mondta Fiorina doktor. – Majd beszélünk, ha kikerült a kádból.

Bosszúsan reagálni akartam, de ólmos fáradtság zuhant rám. Mire megértettem, hogy el fogok ájulni, már el is ájultam.

– Nahát, ki jött vissza – mondta egy új hang. – Az ember, aki túl hülye meghalni.

Ezúttal nem egy kád trutyiban lebegtem. Arra néztem, ahonnét a hang jött.

– Harry – üdvözöltem, már amennyire mozdulatlan állal tudtam.

– Személyesen – hajolt meg kissé.

– Bocs, ha nem állok fel – motyogtam –, kicsit rozoga vagyok.

– ”Kicsit rozoga vagyok”, azt mondja – forgatta a szemét Harry. – Magasságos ég. Nagyobb részed hiányzott, mint amennyi visszajött, John! Láttam, amikor a tetemedet felhozták a Korallról. Amikor mondták, hogy élsz, leesett az állam.

– Haha.

– Bocs. Nem viccnek szántam. De kábé felismerhetetlen voltál, John. Totál roncs. Ne vedd rossz néven, de azért imádkoztam, hogy meghalj. El se tudtam képzelni, hogy összeraknak.

– Örülök, hogy csalódást okoztam – mondtam.

– Örülök, hogy csalódtam...

Akkor valaki belépett a szobába.

– Jesse – ismertem fel.

Jesse odajött és megpuszilt. – Isten hozott újra az élők földjén, John. – Hátralépett. – Tessék, megint együtt vagyunk. A három testőr.

– Két és fél testőr – pontosítottam.

– Ne légy hülye. Fiorina doki azt mondja, fel fogsz épülni. Holnapra teljesen visszanő az állad, aztán még kell pár nap a lábadnak. Semmi perc alatt kint leszel innét.

Megtapogattam a jobb lábamat. Ott volt, legalábbis úgy éreztem. Félrehajlottam a takarót, hogy megnézzem. Ott volt. Nagyjából. A térd alatt zöld hegesztés csíkja húzódott. Felette lábnak látszott, alatta inkább protézisnek.

Tudtam, mi ez. A rajomban az egyik nőnek csatában ellőtték a lábát, és ugyanígy növesztették vissza. Tápanyagban gazdag művégtagot illesztenek az amputált csonkhoz, aztán nanorobotokat fecskendeznek be, hogy összeolvasszák a kettőt. Az ember saját DNS-e működik vezérlőként, és a nanorobotok a műláb tápanyagát és nyersanyagait hússá és csonttá változtatják, hozzákapcsolva a már létező izmokhoz, idegekhez, véredényekhez és a többi. A nanorobotok lassan haladnak lefelé a művégtagon, amíg az egészet át nem alakítják; amikor ez megvan, a vér a belekbe szállítja a nanorobotokat, és az ember egyszerűen csak kiszarja őket.

Nem túl finom megoldás, de hatékony: nincs műtét, nem kell klónozott testrészekre várni, nincsen otromba művégtag. És az amputáció mértékétől függően csak pár hét az egész. Így kaptam vissza az államat, és feltehetően a hal lábamon a sarkamat meg az ujjakat, mert azok is megvoltak.

– Mióta vagyok itt? – kérdeztem.

– Úgy egy napja – felelte Jesse. – Előtte egy hétig voltál a kádban.

– Négy nap alatt értünk ide a Koralltól, te közben sztázisban voltál, tudtad?

– kérdezte Harry. Bólintottam. – És még előtte pár nap, amíg megtaláltak a Korallon. Szóval összvissz olyan két hétig voltál kiütve.

Rájuk néztem. – Örülök, hogy látlak benneteket, ne értsetek félre, de miért itt vagytok? Miért nem a Hampton Roadson?

A Hampton Roads megsemmisült, John – közölte Jesse. – Eltaláltak bennünket, amint megjelentünk. A mi siklónk éppen kijutott, de megsérült a hajtóműve. Csak mi jutottunk ki. Majdnem másfél napig sodródtunk, mire a Karvaly megtalált. Alig maradt már levegőnk.

Eszembe jutott, hogy láttam, amikor egy rraey hajó eltalált egy éppen megjelenő cirkálót; talán az lehetett a Hampton Roads. – Mi lett a Modestóval: Tudjátok?

Jesse és Harry összenéztek – A Modesto is odalett. John, az összes hajó odalett. Szabályos mészárlás volt.

– Az nem lehet, hogy mind odalett. Most mondtad, hogy a Karvaly szedett fel. És értem is eljöttek.

– A Karvaly később jött, az első hullám után – magyarázta Harry. – A bolygótól messze jött ki az ugrásból. Akármit használtak a rraeyek a hajók észlelésére, a Karvalyt nem látta. Bár aztán észrevették, amikor megállt ott, ahol ti lezuhantatok. Nem sokon múlt.

– Hány túlélő van? – kérdeztem.

– A Modestóról csak te.

– De hát más siklók is kijutottak.

– Kilőtték őket. A rraeyek lelőttek mindent, ami egy kenyérdoboznál nagyobb volt. Mi is csak azért úsztuk meg, mert a hajtóművünk már nem működött. Talán nem akartak több rakétát pazarolni.

– Összesen hány túlélő maradt? – firtattam. – Az nem lehet, hogy csak a ti siklótok meg én.

Jesse és Harry hallgattak.

– A kurva életbe, ne már – nyögtem.

– Csapda volt, John – mondta Harry. – Minden érkező hajót eltaláltak, abban a pillanatban, hogy beért a Korall terébe. Nem tudjuk, hogy csinálták, de megcsinálták. Aztán meg leszedtek minden siklót, amit találtak. A Karvaly ezért kockáztatott, hogy megmentsen téged: mert rajtunk kívül te vagy az egyetlen túlélő. Csak a te siklód jutott le a felszínre. A sikló adóját követve találtak meg téged. A pilótád bekapcsolta a becsapódás előtt.

Eszembe jutott Fiona. És Alan. – Hány embert vesztettünk?

– Hatvankét zászlóaljszintű cirkálót teljes legénységgel. Kilencvenötezer ember. Nagyjából.

– Rosszul vagyok.

– Ezt nevezik oltári elbaszásnak. Ez kétségtelen. Ezért is vagyunk még itt. Nincs hová mennünk.

– Ezért, és mert azóta egyfolytában faggattak bennünket – tette hozzá Jesse.

Mintha bármit is tudnánk. Pedig már a siklóban voltunk, amikor eltaláltak.

– Alig várták, hogy rendbe gyere és beszélhessenek veled – mondta Harry. – Ha jól sejtem, hamarosan számíthatsz a GYV vizsgálótisztjeinek a látogatására.

– És milyenek? – kérdeztem.

– Fapofák.

Talán elnézi nekünk, ha nincs kedvünk a viccekhez, Perry tizedes – mondta Newman alezredes. – Amikor az ember elveszít hatvan hajót és százezer embert, az elég komolyan érinti.

Pedig én csak annyit mondtam, amikor Newman megkérdezte, hogy vagyok, hogy „összetörve”. Úgy gondoltam, az állapotom némileg szarkasztikus jellemzése elég helyénvaló. Ezek szerint tévedtem.

– Sajnálom – mondtam. – De nem vicceltem. Mint tudják, a testem jelentős részét a Korallon hagytam.

– Hogyan került egyáltalán a Korallra? – kérdezte Javna őrnagy, a másik vallatom.

– Azt hiszem, siklóval, bár az út utolsó részét gatyaféken tettem meg. Javna fáradtan Newmanre nézett, hogy: Még egy vicc. – Tizedes, a jelentésében azt írta, engedélyt adott a pilótájának, hogy kirobbantsa a Modesto hangárjának zsilipajtaját.

– Így van. – Előző éjjel adtam le a jelentést, nem sokkal Harry és Jesse látogatása után.

– Kinek a felhatalmazásával adta ezt a parancsot?

– Senkiével. A Modestót rakéták találták el. Úgy gondoltam, egy kis önálló kezdeményezés nem ronthat a dolgon.

– Van tudomása róla, hány sikló szállt fel az egész flottából?

– Nincs. De elég kevés lehetett.

– Száz sem, beleértve azt a hetet a Modestóról – adta meg a választ Newman.

– És tudja, hány jutott le a Korall felszínére? – kérdezte Javna.

– Úgy tudom, csak az enyém.

– Így van.

– És? – kérdeztem.

– És elég nagy szerencsének tűnik, hogy időben adta ki a parancsot a zsilipajtó kirobbantására ahhoz, hogy élve lejussanak a felszínre – jegyezte meg Newman.

Üres tekintettel néztem rá. – Gyanúsítanak valamivel, uram?

– El kell ismernie, hogy ezek a véletlen egybeesések elég érdekesek mondta Javna.

– A fenét azok – csattantam fel. – Azután adtam ki a parancsot, hogy a Modestót eltalálták. A pilótám volt olyan ügyes és volt annyi lélekjelenléte, hogy eljuttasson minket a Korallra, elég közel a felszínhez, hogy én életben maradjak. És mint emlékeznek, ez is hajszál híja volt: a testem nagy része odakenődött egy akkora sziklára, mint Rhode Island. Az egyetlen szerencse az volt, hogy megtaláltak, mielőtt kimúltam volna. Minden más ügyességen vagy okosságon múlt, az enyémén vagy a pilótámén. Bocsánat, ha jó kiképzési kaptunk, uram.

Javna és Newman összenéztek. – Mi csak minden lehetőséget megvizsgálunk – mondta Newman nyájasan.

– Jézusom, gondoljanak bele – háborogtam. – Ha el akartam volna árulni a GYV-t és életben maradni, hát tutira úgy csinálom, hogy a kibaszott állam azért megmaradjon. – Úgy véltem, az én állapotomban megúszom, ha morgok kicsit a feljebbvalóimmal.

Igazam volt. – Lépjünk tovább – javasolta Newman.

– Lépjünk.

– Említette, hogy látta, amint egy rraey csatahajó rálő egy GYV-cirkálóra, ami éppen kibukkant.

– Úgy van.

– Érdekes, hogy ezt volt ideje megfigyelni – jegyezte meg Javna. Sóhajtottam. – Egész végig ezt csinálják majd? Gyorsabban haladnánk, ha nem próbálnák állandóan kiszedni belőlem, hogy kém vagyok.

– A rakétatámadás, tizedes – noszogatott Newman. – Emlékszik, hogy a rakéták az előtt vagy az után indultak, hogy a GYV-hajó megjelent?

– Úgy tippelem, hogy éppen előtte – feleltem. – Nekem úgy tűnt. Tudták, hogy a hajó hol és mikor bukkan elő.

– Maga szerint ez hogyan lehetséges? – kérdezte Javna.

– Fogalmam sincs. A támadás előttig gőzöm se volt róla, hogy az ugróhajtómű hogyan működik. A mostani tudásommal azt mondom, elvileg nem lehet megjósolni a hajók érkezését.

– Hogy érti, hogy a mostani tudásával? – kérdezte Newman.

– Alan, egy rajparancsnoktársam – nem akartam „barát”-ot mondani, mert sejtettem, hogy az rögtön gyanús lenne – azt mondta, az ugróhajtómű átteszi a hajót az egyik univerzumból a másikba, és hogy az indulás és érkezés is hihetetlenül valószínűtlen esemény. Ha ez így van, akkor nem értem, hogyan lehetne tudni, hogy mikor és hol bukkan fel a hajó. Csak felbukkan, és kész.

– Maga szerint akkor mi történt? – kérdezte Javna.

– Hogy érti?

– Mint mondja, elvileg nem lehetne megjósolni az ugrást. Ez esetben viszont csak az magyarázhatja ezt a csapdát, ha valaki figyelmeztette a rraeyeket.

– Megint ide lyukadtunk ki – nyögtem. – Nézzék, még ha feltételezzük is, hogy létezik egy áruló, hogy csinálhatta? Mert még ha valahogy értesítette is volna a rraey flottát, hogy jövünk, akkor sem tudhatta az összes hajóról, hogy hol bukkan ki a térben. Ne felejtsék el, hogy a rraeyek vártak ránk. Abban a pillanatban eltaláltak, ahogy megérkeztünk.

– Tehát maga szerint mi történt?

Vállat vontam. – Talán az ugrás mégsem olyan valószínűtlen esemény, mint hittük.

– Ne szívd mellre a kihallgatást – adott oda Harry egy pohár gyümölcslevet, amit az orvosi központ kantinjából szerzett. – Nekünk is ezzel a „gyanús, hogy maga túlélte” szöveggel jöttek.

– Ti hogyan reagáltatok? – kérdeztem.

– Én egyetértettem velük, a rohadt életbe. Kurvára gyanús. Az a vicces, hogy szerintem ez a reakció sem tetszett nekik jobban. De tulajdonképpen nem hibáztatom őket. A rraeyek kábé kirántották alólunk a szőnyeget. Ha nem jövünk rá, mi történt a Korallnál, baszott nagy bajban vagyunk.

– És itt van a bibi. Szerinted mi történt?

– Sejtelmem sincs. Talán az ugrás mégsem olyan valószínűtlen, mint hittük

– Harry belekortyolt az ő gyümölcslevébe.

– Fura, én is ugyanezt mondtam nekik.

– Ja, de komolyan is gondolom. Nincs meg az az elméleti fizikai hátterem, mint Alannek, isten nyugosztalja, de lehetséges, hogy az egész elméleti modellünk az ugrásról valamiképp hibádzik. A rraeyek a jelek szerint nagy pontossággal meg tudják jósolni, hová ugranak a hajóink. Hogyan csinálják?

– Úgy tudom, elméletileg ez lehetetlen – vetettem ellen.

– Pontosan. Mégis meg tudják csinálni. Tehát valahogy a mi modellünk sántít. Ha a megfigyelés nem igazolja az elméletet, akkor azt az elméletet ki kell vágni az ablakon. A kérdés most az, mi a büdös fene van igazából.

– Van tipped?

– Ez nem az én asztalom, de azért van pár. Csak nincs meg hozzá a matektudásom.

Felnevettem. – Tudod, nem is olyan régen Alan szinte pont ugyanezt mondta nekem.

Harry elmosolyodott, és felemelte a poharát. – Alanre.

– Alanre. És az összes távol lévő barátra.

– Ámen. – Ittunk.

– Harry – vágtam bele –, azt mondtad, ott voltál, amikor felhoztak a Karvalyra.

– Ott. Roncs voltál. Már bocs.

– Semmi gáz. Emlékszel valamire a mentőosztagról, amelyik felhozott?

– Nem sokra. Az út java részén elzártak bennünket a többiektől. A gyengélkedőben láttalak, amikor behoztak, mert éppen minket is vizsgáltak.

– Volt nő a mentőrajban? – kérdeztem rá.

– Volt. Magas. Barna hajú. Kábé ennyire emlékszem. Őszintén szólva inkább veled voltam elfoglalva. Téged ismertelek, őket nem. Miért?

– Harry, az egyik, aki megmentett, a feleségem volt. Esküszöm.

– Azt hittem, a feleséged meghalt.

– Meg is halt. De ez is ő volt. Nem az a Kathy, aki a feleségem volt. Ez GYV-katona volt, zöld bőrű meg minden.

Láttam Harryn, hogy kételkedik. – Biztos csak hallucináltál, John.

– Ja, de ha hallucinálok, miért katonának hallucinálom? Miért nem olyannak, amilyen volt?

– Nem tudom. A hallucináció nem valóság. Nincs rá szabály. Nincs oka, miért ne hallucinálhattad volna azt, hogy a feleséged most katona.

– Tudom, hogy eszelősen hangzik, Harry, de láttam a feleségemet. A testem össze volt aprítva, de az agyammal nem volt semmi baj. Tudom, mit láttam.

Harry egy pillanatig csak ült. – Tudod – szólalt meg aztán –, a rajom pár napig a Karvalyon rágta a kefét. Egy szobában voltunk, nem volt mit csinálni, nem volt hová menni, még a hajó szórakoztató-rendszerére se kapcsolódhattunk rá. A klotyóra is csak kísérettel mehettünk. Magunk közt beszélgettünk a hajó legénységéről, a Különleges Erőkről. És egy érdekes dolog derült ki: egyikünk se ismert senkit, aki belépett volna hozzájuk. Ez önmagában persze még nem jelent semmit. A legtöbben még az első két évben vagyunk. De akkor is érdekes.

– Talán csak hosszú szolgálati idő után lehet átjelentkezni.

– Talán. Vagy talán valami másról van szó. Végül is „Szellemhadtest”-nek nevezik őket. – Kortyolt a gyümölcsléből, majd letette az ágy melletti asztalra. – Azt hiszem, megyek és kutakodok kicsit. Ha nem jönnék vissza, bosszuld meg a halálomat.

– Mindent megteszek, amit az adott körülmények között tehetek.

– Helyes – vigyorgott Harry. – És próbálj meg te is megtudni valamit. Még jó pár kérdezz-felelek vár rád azokkal a pókerarcokkal. Próbálj meg te is kérdezni tőlük.

– Miért érdekli a Karvaly? – kérdezte Javna őrnagy a következő kihallgatáson

– Csak szeretnék üzenni nekik – mondtam. – Megköszönni, hogy megmentették az életemet.

– Nem szükséges – közölte Newman alezredes.

– Tudom, de így illik. Amikor valaki megment attól, hogy erdei állatok tápláléka legyek, az a minimum, hogy küldök neki egy köszönőlevelet. Azoknak szeretnék üzenni, akik megtaláltak. Hogy tehetném meg?

– Sehogy – felelte Javna tömören.

– Miért nem? – kérdeztem ártatlanul.

– A Karvaly a Különleges Erők hajója – magyarázta Newman. – Nem reklámozzák magukat. A Különleges Erők hajói és a flotta között korlátozott a kommunikáció.

– De ez nem fair – méltatlankodtam. – Több mint egy éve szolgálok, és mindig gond nélkül tudtam postát küldeni a barátaimnak más hajókra. A Kü lönleges Erők katonái nem akarnak hallani a barátaik felől?

Newman ésJavna összenéztek. – Eltértünk a tárgytól.

– Csak egy üzenetet szeretnék küldeni.

– Majd utánanézünk – mondta Javna olyan hangon, ami azt jelentette: Egy frászt.

Sóhajtottam, aztán kábé huszadszor is elmagyaráztam, miért engedélyeztem a hangár zsilipajtajának kirobbantását.

– Hogy van az álla? – érdeklődött Fiorina doktor.

– Abszolút működőképes, kész megrágni bármit – feleltem. – Nem mintha nem szeretnék levest szürcsölni szívószálon át, de egy idő után kicsit egy hangú.

– Egyetértek. Na, nézzük azt a lábat. – Félrehúztam a takarót, hogy Fiorina doktor megnézhesse: a gyűrű már a vádlim felénél járt. – Remek. Kezdjen el járni rajta. A még nyers rész tartja a súlyát, és ráfér egy kis mozgás. A következő néhány napra kap botot. Láttam, hogy pár barátja bejár látogatni. Menjen el velük ebédelni vagy ilyesmi.

– Nem kell kétszer mondania – feszítettem meg kicsit az új lábamat. – Olyan, mint új korában.

– Annál is jobb. Néhány dolgot fejlesztettünk a GYV-testszerkezeten, amióta a maga bevonult. A lábba már beletettük, de azért a teste többi része is érezni fogja.

– Nem is értem, a GYV miért nem csinálja végig a dolgot. Cseréljék ki az egész testet olyasmivel, amit abszolút háborúra terveztek.

Fiorina doktor felnézett a PDA-járól. – Zöld bőre van, macskaszeme és számítógép a koponyájában. Ennél is kevésbé akar ember lenni?

– Mond valamit.

– Úgy ám. Behozatom a botját. – A PDA-jára koppintva elküldte a parancsot.

– Hé, doki, kezelt mást is, aki a Karvalyról jött?

– Nem. Maga éppen elég nagy kihívás volt, tizedes.

– Szóval a Karvaly legénységéből senkit?

Fiorina doktor somolygott. – Nem, nem, azok a Különlegesek.

– És?

– Maradjunk annyiban, hogy különleges igényeik vannak. – Aztán egy beteghordó behozta a botomat.

Tudod, mit lehet megtudni a Szellemhadtestről? – kérdezte Harry. – Mármint hivatalosan?

– Gondolom, nem sokat.

– Ez is egy megfogalmazás. Az égvilágon semmit.

Harry, Jesse és én a Főnix állomás egyik kantinjában ebédeltünk. Azt javasoltam, első kirándulásomon menjünk olyan messze a Brennemantól, amennyire csak lehet. Ez az étkező az állomás túloldalán helyezkedett el. A kilátás nem volt különleges – egy kis hajójavító műhelyre nézett de az egész állomáson ismerték a hamburgeréről, és a hírnév nem volt alaptalan; a szakács a régi életében egy hamburger-étteremlánc alapítója volt. A hely szó szerint egy lyuk volt, és állandóan tele. Azonban a hamburgerünk lassan kihűlt, ahogy a Szellemhadtestről beszéltünk.

– Kértem Javnától és Newmantől, hadd küldjék üzenetet a Karvalyra, de lepattintottak – meséltem.

– Nem lep meg – mondta Harry. – Hivatalosan annyit lehet tudni, hogy a Karvaly létezik, és kész. Semmit a legénységéről, a méretéről, a fegyverzetéről vagy a helyzetéről. Egyszerűen nincs információ. Ha az adatbázisban csak úgy rákeresel a Különleges Erőkre vagy a „Szellemhadtest”-re, akkor se kapsz semmit.

– Szóval semmit nem találtatok – foglalta össze Jesse.

– Azt azért nem mondanám – somolygott Harry. – Hivatalosan nem mondanak semmit, de nem hivatalosan sok mindent össze lehet szedni.

– És hogyan lehet nem hivatalosan információt összeszedni?

– Hát, érted, sziporkázó személyiségem csodákra képes.

– Kérlek, én éppen eszem. Amit rólatok nem lehet elmondani.

– Szóval mit tudtál meg? – haraptam a hamburgerembe. Mesés volt.

– Ez mind csak pletyka és célozgatás – kezdte Harry.

– Vagyis pontosabb, mint amit hivatalosan kapnánk.

– Valószínűleg. A nagy hír, hogy nem véletlen nevezik őket Szellemhad testnek. Persze ez nem hivatalos elnevezés, hanem becenév. A pletyka szerint, amit több helyről is hallottam, a Különlegesek tagjai halottak.

– Tessék? – kérdeztem. Jesse felnézett a hamburgeréről.

– Nem úgy halottak – mondta Harry. – Nem zombik vagy ilyesmi. De sokan aláírják a szándéknyilatkozatot a GYV-nek, akik aztán még a hetvenötödik születésnapjuk előtt meghalnak. Ha minden igaz, ilyenkor az történik, hogy a GYV nem dobja ki a DNS-mintájukat, hanem azokból csinálják a Különlegeseket.

Valami eszembe jutott. – Jesse, emlékszel, amikor Leon Deak meghalt? Emlékszel, mit mondott a mentős? „Utolsó pillanatban igazolt át a Szellemhadtestbe”. Akkor azt hittem, csak valami beteg vicc.

– Hogy csinálhatnak ilyesmit? – háborgott Jesse. – Cseppet sem etikus.

– Nem? – vonta fel a szemöldökét Harry. – Amikor aláírod a szándéknyilatkozatot, feljogosítod a GYV-t, hogy elvégezzen minden szükséges eljárási a harckészséged elérésére, márpedig nem vagy harckész, ha meghaltál. Bennt van a szerződésben. Ha nem is kifejezetten etikus, törvényesnek mindenképp törvényes.

– Ja, de van különbség aközött, hogy a DNS-ből nekem csinálnak új testet, vagy nélkülem használják azt az új testet.

– Részletkérdés – legyintett Harry.

– Nem tetszik nekem a gondolat, hogy a testem nélkülem rohangál – ingatta a fejét Jesse. – Nem hiszem, hogy a GYV-nek joga van ehhez.

– Ez még nem minden – emelte fel az ujját Harry. – Tudjuk, hogy ezek az új testek genetikailag erősen módosítottak. A jelek szerint a Különlegesek teste még a miénknél is jobban. A Különlegesek a kísérleti nyulak, rajtuk próbálják ki az új fejlesztéseket és képességeket, mielőtt azokat rendszeresítenék. És azt beszélik, hogy vannak egészen radikális változások, addig módosítják a testet, hogy az már nem is emberi.

– Az orvosom is mondott olyasmit, hogy a Különlegesek katonáinak különleges szükségleteik vannak – szóltam közbe. – De még ha beleszámítom a hallucinációt, akkor is, akik engem megmentettek, eléggé embernek tűntek.

– És a Karvalyon se láttunk mutánsokat vagy torzszülötteket – érvelt Jesse.

– De nem is járhattunk szabadon a hajón – emlékeztette Harry. – Egy részen kellett maradnunk, minden mástól elvágva. A gyengélkedőt láttuk, meg a társalgót. És kész.

– A Különlegeseket lehet látni csatákban meg máshol is.

– Persze. De ez nem jelenti, hogy mindet látjuk.

– A paranoiádat kezeltetni kell, édesem – mondta Jesse, és egy sült krumplit dugott Harry szájába.

– Köszönöm, drágám. De még ha a módosított Különlegesekről szóló pletykát el is vetjük, akkor is elég marad, hogy megmagyarázza, John miért látta a feleségét. Csakhogy az nem Kathy. Valaki használja a testét.

– Kicsoda? – kérdeztem.

– Hát ez a nagy kérdés. A feleséged meghalt, vagyis az ő személyiségét nem lehették bele. Vagy valami előre kialakított személyiséget tesznek beléjük...

– .. .vagy valaki a régi testéből egy újba került – fejeztem be.

Jesse összerázkódott. – Sajnálom, John, de ez hátborzongató.

– John? Jól vagy? – kérdezte Harry.

– Hm? – néztem fel. –Ja, jól. Csak sok ez egyszerre. Hogy a feleségem életben lehet, és mégsem egészen, és hogy valaki jár a bőrében, aki nem ő. Talán jobb lett volna, ha mégis hallucinálok.

Rájuk néztem. Mindketten dermedten bámultak.

– Hé.

– Kellett a falra festeni – mondta Harry.

– Mi van?

– John – mondta Jesse –, ott van, sorban áll hamburgerért.

Olyan hirtelen pördültem meg, a könyökömmel fellöktem a tányéromat Aztán úgy éreztem, hogy jéggel teli kádba pottyantam.

– Szent szar.

Kathy volt az. Kétség sem férhetett hozzá.

TIZENNÉGY

Felemelkedtem. Harry elkapta a karomat.

– Mit csinálsz?

– Beszélek vele – feleltem.

– Biztos, hogy ezt akarod?

– Hogy érted? Persze hogy biztos.

– Úgy értem, hogy talán előbb Jesse-nek vagy nekem kéne beszélnünk vele. Hogy akar-e egyáltalán találkozni veled.

– Jézusom, Harry, ez nem a kibaszott dedó. A feleségemről van szó.

– Nem, John, nem róla – mondta Harry. – Valaki másról. Nem tudhatod, hogy egyáltalán akar-e veled beszélni.

– És még ha beszél is veled, John, vadidegenek vagytok – győzködött Jesse is. – Akármit is vársz ettől, nem fogod megkapni.

– Nem várok semmit – feleltem.

– Csak nem akarjuk, hogy bajod essék.

– Nem lesz bajom. – Rájuk néztem. – Kérlek, engedj el, Harry. Nem lesz semmi bajom.

Összenéztek. Harry elengedte a karom.

– Köszönöm.

– Mit fogsz mondani neki? – kérdezte Harry.

– Megköszönöm, hogy megmentette az életemet – feleltem, és felálltam. Közben a nő és két társa megkapták, amit rendeltek, és letelepedtek egy kis asztalhoz hátul. Elindultam feléjük. Közeledtemre abbahagyták a beszélgetést. Ő háttal ült, és megfordult, ahogy a társai felnéztek rám. Megálltam, és alaposan megvizsgáltam az arcát.

Persze más volt. A nyilvánvaló különbségeken – bőrszín és macskaszem kívül sokkal fiatalabb volt, mint Kathy, majdnem ötven évvel fiatalabb. I s ezenkívül is más volt; soványabb, mint Kathy valaha, ami a GYV ama hajlamát példázta, hogy a fittséget genetikailag szabályozza. Kathy haja mindig zabolátlan sörény volt, még idősebb korában is, amikor a legtöbb nő az asszonyos frizurát preferálta; ennek a nőnek haja rövid volt, a gallérjáig sem ért.

A haj zavart a leginkább. Régóta már csak zöld bőrű embereket láttam, úgyhogy azt már észre sem vettem. De a haj egyáltalán nem passzolt az emlékeimhez.

– Nem illik bámulni – jegyezte meg a nő Kathy hangján. – És mielőtt kérdezné, nem az esetem.

Dehogynem, mondta az agyam egy része.

– Sajnálom, nem akartam zavarni – mondtam. – Csak kíváncsi voltam, meg ismer-e.

Szeme gyorsan végigsiklott rajtam. – Nem én. Nem együtt voltunk alapkiképzésen, higgye el.

– Megmentett. A Korallon.

Erre kicsit felélénkült. – Szent szar. Nem csoda, hogy nem ismertem meg. Amikor utoljára láttam, hiányzott a fél feje. Már ne vegye zokon. És azt se, hogy csodálom, hogy még él. Nem fogadtam volna rá.

– Volt miért életben maradnom.

– Nagyon úgy fest.

– John Perry vagyok – nyújtottam kezet. – Sajnos, nem tudom a nevét.

– Jane Sagan – rázott velem kezet. Kicsit tovább tartottam a kezét, mini kellett volna, és amikor végül elengedtem, enyhén hökkent képet vágott.

– Perry tizedes – szólalt meg az egyik társa; a szóváltás közben a FejGéppel belenézett az aktámba –, igencsak sietünk, fél órán belül vissza kell érnünk a hajóra, úgyhogy ha nem bánja...

– Máshonnét nem vagyok ismerős? – kérdeztem Jane-től.

– Nem – felelte, most már kissé fagyosan. – Kösz, hogy idejött, de most már kajálnom kell.

– Hadd küldjek valamit – mondtam. – Egy képet. A FejGépére.

– Nem szükséges.

– Csak egy képet. Aztán megyek. Kérem.

– Jó, de siessen.

Amikor elhagytam a Földet, a kevés holmim között volt egy digitális fotóalbum családról, barátokról és kedvenc helyekről. Amint a FejGépem először aktiválódott, feltöltöttem a memóriájába a képeket, ami visszatekintve okos lépés volt, mivel a fotóalbum és minden más földi tulajdonom ott veszett a Modestón. Megkerestem azt a bizonyos képet, és átküldtem neki. Figyeltem, hogy betölti. Aztán rám nézett.

 – Most már felismer? – kérdeztem.

Gyors volt, gyorsabb, mint egy átlagos GYV-katona; elkapott és nekilökött a falnak. Esküszöm, hallottam, hogy az egyik új bordám megreccsen. Láttam, hogy Harry és Jesse felugranak. Jane társai elállták az útjukat. Próbáltam lélegzethez jutni.

– Ki a fasz maga, és mit akar tőlem? – sziszegte Jane.

– John Perry vagyok – lihegtem. – És nem akarok semmit.

– Francokat nem. Honnét szedte azt a képet? – kérdezte közelről, halkan.

Ki csinálta magának?

– Senki nem „csinálta” nekem – feleltem ugyanolyan halkan. – Az esküvőmön készült... Esküvői fotó. – Majdnem azt mondtam, a „mi esküvői fotónk”, de még időben észbe kaptam. – Az a nő a képen a feleségem, Kathy. Meghalt, mielőtt bevonulhatott volna. Az ő DNS-éből csinálták magát. Egy része magában van. A maga egy része a képen van. A maga egy része adta nekem ezt.

– Felemeltem a bal kezem, és megmutattam a gyűrűt, egyetlen megmaradt földi tulajdonomat.

Jane felhördült, felkapott, és áthajított a helyiségen. Kacsáztam pár asztalon, fellöktem tányérokat, fűszereket és szalvétatartókat, majd a földre estem. Útközben bevertem a fejem egy fémsarokba; a halántékom pár pillanatig vérzett. Harry és Jesse végre kibontakoztak a Jane társaival való óvatos táncból, és odasiettek. Jane is felém indult, de a társai félúton megállították.

– Idehallgasson, Perry – szólt oda. – Mostantól a közelembe ne merjen jönni. Ha legközelebb meglátom, azt kívánja, bárcsak otthagytam volna meghalni.

Elment. Egyik társa követte; a másik, aki már beszélt hozzám, odajött. Harry és Jesse felegyenesedtek, hogy megállítsák, de békéltetőén felemelte a kezét.

– Mi a fene volt ez, Perry? – kérdezte. – Mit küldött neki?

– Kérdezze meg tőle maga, haver – mondtam.

– Magának „Tagore hadnagy”, tizedes. – Harryre és Jesse-re nézett. – Maguk a Hampton Roadson voltak.

– Igen, uram – felelte Harry.

– Idehallgassanak mind – mondta Tagore. – Nem tudom, mi a fene volt ez az egész, de egyvalami legyen világos. Akármi volt, mi nem vagyunk része. Meséljenek csak, amit akarnak, de ha a „Különleges Erők” szavak szerepelnek benne, személyesen gondoskodom róla, hogy a katonai karrierjük rövid és fájdalmas véget érjen. Nem viccelek. Szétbaszom a fejüket. Értve vagyok,

– Igen, uram – felelte Jesse. Harry bólintott. Én lihegtem.

– Gondoskodjanak a barátjukról – tanácsolta Tagore Jesse-nek. – Úgy néz ki, mintha a szart is kitaposták volna belőle. – Azzal kiment.

– Jézusom, John, mit műveltél? – Jesse fogott egy szalvétát, és megtisztította a fejsebemet.

– Küldtem neki egy esküvői fényképet.

– Tapintatos – nézett körül Harry. – Hol a botod?

– Talán a falnál, aminek nekivágott.

Harry elment érte.

–Jól vagy? – kérdezte Jesse.

– Azt hiszem, megrepedt egy bordám – mondtam.

– Nem így értem.

– Tudom, hogy érted. Azt hiszem, másvalamim is megrepedt.

Jesse két kezébe fogta az arcom. Harry odahozta a botomat. Visszabicegtünk a kórházba. Dr. Fiorina nem ugrott ki a bőréből örömében.

Valaki addig böködött, amíg fel nem ébredtem. Amikor megláttam, ki az, mondani akartam valamit. Befogta a számat.

– Csend – mondta Jane. – Nem lenne szabad itt lennem.

Bólintottam.

Elvette a kezét. – Halkan – figyelmeztetett.

– Használhatjuk a FejGépet – javasoltam.

– Nem. Hallani akarom a hangodat. Csak halkan.

– Oké.

– Sajnálom a mai dolgot – mondta Jane. – Nagyon váratlanul ért. Fogalmam sincs, hogyan kell reagálni az ilyesmire.

– Nem gond. Nekem se így kellett volna elmondanom.

– Megsérültél? – kérdezte.

– Megrepedt egy bordám.

– Sajnálom.

– Már begyógyult.

Az arcomat fürkészte, tekintete ide-oda rebbent. – Nézd, én nem vagyok a feleséged – kezdte hirtelen. – Nem tudom, kinek vagy minek hiszel, de sosem voltam a feleséged. Nem is tudtam róla, amíg meg nem mutattad a képet.

– Meg kellett tudnod, honnét jöttél.

– Miért? – kérdezte hevesen. – Tudjuk, hogy valakinek a génjeiből vagyunk, de azt nem mondják meg, kiéből. Mi értelme is lenne? Az az ember nem mi vagyunk. Még csak nem is klónok vagyunk. Olyan dolgok vannak a DNS-emben, amik nem is a Földről valók. A GYV kísérleti nyulai vagyunk, nem tudtad?

– Hallottam.

– Szóval nem vagyok a feleséged – ismételte meg. – Ezt akartam csak elmondani. Sajnálom, de nem vagyok.

– Jól van – bólintottam.

– Oké. Helyes. Akkor megyek. Sajnálom, hogy áthajítottalak a helyiségen.

– Hány éves vagy? – kérdeztem.

– Mi? – hökkent meg. – Miért?

– Csak kíváncsi vagyok. És nem akarom, hogy máris elmenj.

– Nem értem, mi köze a kornak bármihez.

– Kathy kilenc éve halott – mondtam. – Tudni akarom, meddig vártak, amíg a génjeiből téged megcsináltak.

– Hatéves vagyok – felelte.

– Remélem, nem baj, ha azt mondom, nem hasonlítasz a legtöbb hatévesre.

– Fejlett vagyok a koromhoz képest – mondta, majd hozzátette: – Vicc volt.

– Tudom.

– Az emberek nem mindig veszik. Mert a legtöbben ugyanilyen korúak ott.

– Milyen érzés? – kérdeztem. – Hogy hatéves vagy. Hogy nincs múltad.

Jane vállat vont. – Egy nap felébredtem, fogalmam se volt, hol vagyok, mi történik. De már ebben a testben voltam, tudtam ezt-azt. Beszélni. Mozogni, Gondolkodni és harcolni. Azt mondták, a Különleges Erőknél vagyok, ideje elkezdeni a kiképzést, és a nevem Jane Sagan.

– Szép név – jegyeztem meg.

– Találomra választották – legyintett. – A keresztnevünk gyakori, a családnevünket meg főleg tudósokról és filozófusokról kapjuk. Van a rajomban Ted Einstein és Julie Pasteur. Eleinte persze ezt nem tudod a nevekről. Később egy-két dolgot megtudsz magadról, miután kitapasztalod a személyiségedet. Senkinek nincs sok emléke. Csak akkor jössz rá, hogy más vagy, amikor valószülöttekkel találkozol. És nem nagyon találkozunk velük. Nemigen engednek bennünket össze.

– Valószülöttek? – vontam fel a szemöldököm.

– Így nevezünk titeket – magyarázta.

– Ha nem engednek össze bennünket, mit kerestél az étkezdében?

– Megkívántam a hamburgert. Nem mintha mi nem ehetnénk ilyet, de többnyire nem eszünk.

– Gondolkodtál már rajta, kiből lettél? – kérdeztem.

– Néha – felelte Jane. – De nem tudhatjuk. Nem beszélnek az elődeinkről. Tudod, van, aki több emberből van. De mind halottak. Különben nem használnák őket. Nem ismerünk olyat, aki ismerte őket, és még ha bevonulnak is ilyenek, minket nem találnak meg. És ti valószülöttek elég gyorsan meghaltok itt kint. Senkiről nem tudok, aki találkozott volna egy ősrokonnal. Vagy férjjel.

– Megmutattad a hadnagyodnak a képet?

– Nem. Kérdezte, mi az. Azt mondtam, magadról küldtél képet, és töröltem. És töröltem is, hogy lássa a rendszernaplóban. Nem beszéltem senkinek arról, amiről beszéltünk. Megkaphatom még egyszer a képet?

– Persze. Van több is, ha kell. Ha többet akarsz tudni Kathyről, beszélhetek is róla.

Jane rám meredt a félhomályban; most még jobban hasonlított Kathyre. Fájt ránézni is. – Nem tudom – mondta végül. – Nem tudom, mit akarok tudni. Hadd gondolkodjam rajta. Most elég az az egy kép. Fia megkaphatom,

– Már küldöm is.

– Mennem kell. Figyelj, nem jártam itt. És ha máshol meglátsz, ne áruld el, hogy ismersz.

– Miért? – kérdeztem.

– Fontos, hidd el.

– Jó.

– Hadd lássam a gyűrűt – kérte Jane.

– Persze. – Lehúztam és odaadtam. Óvatosan fogta, megnézte a belsejét.

– Van rajta valami.

– ”Örök szerelemmel, Kathy.” Belegravíroztatta, mielőtt nekem adta.

– Meddig voltatok házasok?

– Negyvenkét évig.

– Mennyire szeretted? Amikor az emberek sokáig házasok, sokszor megszokásból maradnak együtt.

– Néha igen. De én nagyon szerettem. Egész végig. Most is.

Jane felállt, rám nézett, visszaadta a gyűrűt, majd búcsú nélkül távozott.

– A tachyonok – mondta Harry, ahogy odajött az asztalhoz, ahol Jesse-vel reggeliztünk.

– Egészségedre – mondta neki Jesse.

– Nagyon vicces – ült le. – A tachyonok miatt tudhatták a rraeyek, hogy jövünk.

– Remek – feleltem. – Na most, ha Jesse-vel tudnánk, mik azok a tachyonok, bizonyára sokkal izgatottabbak lennénk.

– A tachyonok egzotikus szubatomikus részecskék – magyarázta Harry.

– A fénynél gyorsabban haladnak, ráadásul visszafelé az időben. Eddig csak elmélet volt, mivel elég nehéz követni azt, ami gyorsabb a fénynél, ráadásul visszafelé halad az időben. De az ugróhajtómű elvének fizikája megengedi a tachyonok jelenlétét az ugrásnál: ahogy az anyag és energia átvált egy másik univerzumba, a tachyonok a céluniverzumból visszamennek az elhagyón univerzumba. Az ugróhajtómű specifikus tachyonmintázatot hoz létre az átváltáskor. Ha ki tudod szúrni ezt a mintázatot, tudod, hogy egy hajó érkezik És hogy mikor.

– Ezt hol hallottad? – kérdeztem.

– Veletek ellentétben én nem csak lazsálok. Barátokat szereztem érdekes helyeken.

– Ha tudtunk ezekről a tachyonmintákról, vagy mi az ördög, akkor mi ért nem csináltunk valamit? – kérdezte Jesse. – Azt mondod, hogy eddig is sebezhetők voltunk, csak mázlink volt?

– Azzal kezdtem, hogy a tachyonok eddig elméleti szinten léteztek – emlékeztette Harry. – Nos, ez eufemizmus. Nem valóságosak, maximum matematikai absztrakciók. Nincs közük a valós univerzumhoz, amiben létezünk és mozgunk. Egyetlen általunk ismert intelligens faj sem használta őket semmire Nincs gyakorlati alkalmazásuk.

– Vagyis ezt hittük – mondtam.

Harry bólintott. – Ha ez a tippünk igaz, azt jelenti, a rraeyek olyan technológiával rendelkeznek, ami jóval meghaladja azt, amire mi vagyunk képesek Lemaradtunk mögöttük a technológiai versenyben.

– És hogyan zárkózunk fel? – kérdezte Jesse.

Harry mosolygott. – Ki mondta, hogy fel kell zárkóznunk? Emlékezzetek, amikor találkoztunk a paszulyjáraton, a gyarmatok fejlettebb technológiájáról beszéltünk. Emlékeztek, mit mondtam, hogyan szerezték?

– Idegen fajoktól.

– Igen. Vagy elcserélték, vagy csatában megszerezték. Na most, ha tényleg lehet a tachyonok mozgását követni egyik univerzumból a másikba, mi magunk is ki tudnánk fejleszteni a technológiát. Ez azonban időbe és pénzbe kerül, ami nincs. Sokkal gyakorlatiasabb egyszerűen elvenni a rraeyektől.

– Azt akarod mondani, hogy a GYV visszamegy a Korallra? – hitetlenkedtem

– Naná – bólogatott Harry. – De most nem csak a bolygó visszaszerzése a cél. Még csak nem is az elsődleges cél. Az elsődleges cél most az, hogy megkaparintsuk a tachyon-észlelő technológiát, és azzal legyőzzük őket, de legalábbis ellenük használjuk.

– Amikor legutóbb a Korallra mentünk, jól elraktak bennünket – ingatta a fejét Jesse.

– Nincs választásunk, Jesse – mondta szelíden Harry. – Muszáj megszereznünk ezt a technológiát. Ha elterjed, minden faj képes lesz követni a gyarmati erők mozgását. Még azelőtt tudni fogják, hogy jövünk, hogy egyáltalán odaérnénk.

– Megint mészárlás lesz.

– Gyanítom, hogy most a Különleges Erők több egységét bevetik.

– Apropó – mondtam, és beszámoltam Harrynek is a találkozásomról Jane-nel, amit Jesse-nek már elmeséltem.

– Ezek szerint mégsem fog megölni – summázta Harry, miután befejeztem.

– Fura lehetett beszélni vele – mondta Jesse. – Még ha tudod is, hogy igaziból nem a feleséged.

– Nem is szólva arról, hogy csak hatéves – hüledezett Harry. – Na az tényleg fura.

– Látszik is rajta – mondtam. – Mármint a hat év. Érzelmileg éretlen. Nem tudja, mit kezdjen az érzelmekkel. Azért hajított el, mert nem tudta feldolgozni, amit érzett.

– Csak a harcot és a gyilkolást ismeri. Nekünk egy életnyi emlékünk és tapasztalatunk van. A hagyományos hadseregekben még a fiatal katonáknak is van olyan húsz év tapasztalatuk. A Különleges Erők katonái viszont szó szerint gyerekkatonák. Ez etikailag kényes terület.

– Nem szeretnék régi sebeket felnyitni – mondta Jesse –, de látsz benne bármit Kathyből?

Egy pillanatig gondolkodtam. – Kinézetre egyértelműen. És van benne egy kicsi Kathy humorából meg a temperamentumából. Kathy nagyon impulzív tudott lenni.

– Volt, hogy felkapott és eldobott? – mosolygott Harry.

Viszonoztam a vigyort. – Volt pár olyan alkalom, hogy ha képes lett volna rá, megteszi.

– Egy null a genetikának.

Seggfej hirtelen életre kelt. Perry tizedes, olvastam az üzenetet. Jelenjen meg eligazításra Keegan tábornoknál 1000 órakor a Hadműveleti Központban az Eisenhower-modulban a Főnix állomáson. Pontos legyen. Visszaigazoltam, majd elújságoltam Harrynek és Jesse-nek.

– Én meg még azt hittem, nekem vannak fontos barátaim – csóválta a fejét Harry. – Titkolóztál előttünk, John.

– Fogalmam sincs, mi ez – mentegetőztem. – Sose találkoztam még Keegannel.

– Á, csak a GYV második hadseregének a parancsnoka. Biztos nem fontos.

– Nagyon vicces.

– 0915 van, John – mondta Jesse. – Jobb, ha indulsz. Elkísérjünk?

– Ne, reggelizzetek csak. Rám fér a séta. Az Eisenhower-modul csak pár kilométer. Odaérek. – Felálltam, elvettem egy fánkot az útra, megpusziltam Jesse-t, aztán elindultam.

Az Eisenhower-modul jó pár kilométerre volt, de végre visszanőtt a lábam, kellett egy kis testmozgás. Dr. Fiorinának igaza volt: az új lábat használni jobb érzés volt, mint a régit, és úgy éreztem, egészében több energiám is van. Persze amilyen komoly sérülésből épültem fel, csoda, hogy egyáltalán éltem. Bárki úgy érezné, hogy több az energiája.

– Ne fordulj meg – mondta Jane a fülembe közvetlen mögöttem.

Majdnem félrenyeltem a fánkot. –Jobb szeretném, ha nem lepnél meg hátulról – nyögtem ki végre, de nem fordultam meg.

– Bocs. Nem bosszantani próbállak. De nem lenne szabad beszélnem veled. Az eligazításról van szó.

– Honnét tudsz róla?

– Nem érdekes. Az számít, hogy egyezz bele mindenbe, amit kérnek tőled. Tedd meg. Így leszel biztonságban azalatt, ami jön. Már amennyire biztonságban lehetsz.

– Mi jön?

– Hamarosan megtudod.

– És a barátaim? Harry és Jesse? Ők bajban vannak.

– Mind bajban vagyunk. Értük nem tehetek semmit. Ez sem volt gyerekjáték. Tedd meg. Fontos. – Sebtében megérintette a karomat, és éreztem, hogy eltűnik mögülem.

– Perry tizedes – viszonozta a tisztelgést Keegan tábornok. – Pihenj.

Olyan tárgyalóba vezettek, amiben több fejes volt, mint egy foci-összefoglalóban. Én voltam a legalacsonyabb rangú, utánam, amennyire meg tudtam állapítani, egyből Newman alezredes következett, nagybecsű kérdezőm. Kissé émelyegtem.

– El van anyátlanodva, fiam – mondta nekem Keegan tábornok. Nem nézett ki harmincnak, ahogy senki más sem a teremben vagy akár a GYV-ben.

– Kissé elveszettnek érzem magam, uram.

– Nos, érthető. Üljön csak le. – Egy üres szék felé intett az asztalnál; leültem.

– Sokat hallottam magáról, Perry.

– Igen, uram. – Igyekeztem nem nézni Newman felé.

– Ne legyen ennyire lelkes, tizedes.

– Próbálok nem kilógni, uram. Csak végzem a dolgom.

– Mindenesetre észrevették – mondta Keegan. – A Korall fölött száz siklónak sikerült elindulni, de csak a magáé jutott le a felszínre, nagy részben azért, mert maga parancsot adott a hangár zsilipajtajának kirobbantására. – Hüvelykujjával Newman felé bökött. – Newman mesélt róla. Úgy gondolja, kitüntetés járna érte.

Akkor se lepődtem volna meg jobban, ha azt mondja, Newman szerint magának kéne táncolni a főszerepet a Hattyúk tavában. Keegan látta, milyen képet vágok, és elvigyorodott. – Igen, tudom, mire gondol. Newmannek pókerarca van, ezért csinálja azt, amit csinál. Maga mit gondol, tizedes? Megérdemli a kitüntetést?

– Tisztelettel, nem, uram – feleltem. – Lezuhantunk, és rajtam kívül nem élte túl senki. Aligha nagy érdem. Ráadásul az, hogy leértünk a felszínre, a pilótám, Fiona Eaton érdeme.

– Eaton pilóta már megkapta a posztumusz kitüntetést, tizedes. Nem nagy vigasz neki, mivel meghalt, de a GYV-nek fontos, hogy ilyen tetteket észrevegyünk. És a szerénysége ellenére maga is kitüntetést kap, tizedes. Mások is túl élték a koralli ütközetet, de puszta szerencsével. Maga kezdeményezőkészségei és vezetői képességet tanúsított veszélyhelyzetben. És megmutatta, hogy gyorsan vág az esze. Ott volt az a tüzelési megoldás a konszuk ellen. Ahogy a kiképzőszakaszát vezette. Ruiz főtörzsőrmester külön megemlítette, hogyan használta a FejGépet a kiképzés végén a zárógyakorlaton. Én szolgáltam azzal a disznóval, tizedes. Ruiz a saját anyját nem dicsérné meg, amiért megszülte, ha érti, mire gondolok.

– Azt hiszem, értem, uram.

– Gondoltam. Szóval bronzcsillagot kap, fiam. Gratulálok.

– Igen, uram. Köszönöm, uram.

– De nem ezért kérettem ide. – Keegan tábornok az asztal túlsó vége felé intett. – Azt hiszem, nem ismeri Szilárd tábornokot, aki a Különleges Erőket vezeti. Nem kell tisztelegni.

– Uram. – Legalább bólintottam felé.

– Tizedes – üdvözölt Szilárd. – Mondja, mit hallott a koralli helyzetről?

– Nem sokat, uram. Csak amit a barátaim meséltek.

– Igen? – mondta Szilárd tábornok gúnyosan. – Azt hittem, a barátja, Wilson közlegény alaposan eligazította.

Kezdtem rájönni, hogy a sosem jó pókerarcom most még kevésbé működik

– Természetesen tudunk Wilson közlegényről – folytatta Szilárd. – Megmondhatja neki, hogy a szimatolgatása korántsem olyan észrevétlen, mint azt hiszi.

– Meg fog lepődni.

– Gondolom. Azt is gondolom, hogy azért valamennyire tájékoztatta magát a Különleges Erők katonáinak természetéről. Egyébként nem államtitok, csak éppen nem tesszük be az infót az általános adatbázisba. Időnk zömét olyan küldetésekkel töltjük, amik szigorú titoktartást követelnek. Nagyon kevés alkalmunk van rá, hogy magukkal keveredjünk. És kedvünk se több.

– Szilárd tábornok és a Különlegesek vezetik a rraeyek elleni támadást – közölte Keegan tábornok. – Vissza akarjuk szerezni a bolygót, de elsődleges feladatunk a tachyonészlelő készülékük izolálása és megbénítása anélkül, hogy tönkretennénk. De ha nincs választásunk, megsemmisítjük. Golden ezredes – bökött egy komoly férfi felé Newman mellett – úgy véli, tudja, hol van. Ezredes?

– Röviden, tizedes – kezdte Golden. – Az első támadás előtti felderítések azt mutatták, hogy a rraeyek egy sor kisebb műholdat bocsátottak pályára a Korall körül. Először azt hittük, kémholdak, amelyek segítenek bemérni a telepesek és a katonák mozgását a bolygón, de most már úgy véljük, a tachyonminták kiszúrására tervezték őket. Úgy véljük, hogy a nyomkövető állomás, ami a műholdak adatait gyűjti össze, a felszínen lehet, a támadás első hullámában telepíthették le.

– Azért gondoljuk, hogy a bolygón van, mert szerintünk az lehet a legbiztonságosabb – tette hozzá Szilárd tábornok. – Ha egy hajón volna, egy támadó GYV-hajó esetleg eltalálhatná, akár puszta véletlenségből is. És mint tudja, csak a maga siklója jutott a Korall felszínének közelébe. Jó esély van rá, hogy ott van.

Keeganre néztem. – Kérdezhetek, uram?

– Rajta.

– Miért mondják el nekem mindezt? Tizedes vagyok, nincs rajom, szakaszom vagy zászlóaljam. Nem értem, miért kell ezt tudnom.

– Azért – válaszolta Keegan –, mert a koralli csata maroknyi túlélője közé tartozik, és az egyetlen, aki a szerencsénél többnek köszönheti az életben maradását. Szilárd tábornok az embereivel úgy véli, és én egyetértek, hogy az ellentámadásnak több esélye van, ha az első ütközetből valaki jelen van tanácsadóként és megfigyelőként. Azaz maga.

– Tisztelettel, uram, a részvételem az elsőben minimális és katasztrofális volt – mondtam.

– De kevésbé katasztrofális, mint mindenki másé. Tizedes, nem fogok hazudni: szívesebben látnék mást ebben a szerepben. A dolgok állása szerint azonban nincs más. Még ha minimális tanáccsal tud szolgálni, a semminél az is jobb. Amellett már megmutatta, hogy harci helyzetben tud rögtönözni és gyorsan cselekedni. Hasznunkra lesz.

– Mit fogok csinálni? – kérdeztem.

Keegan Szilárdra nézett.

– Átvezényeljük a Karvalyra – közölte Szilárd. – A Különlegesek közül nekik van a legtöbb tapasztalatuk ilyen szituációkkal. A Karvaly vezetésének ad tanácsot a Korallon szerzett tapasztalatai alapján, megfigyel, és szükség esetén összekötő lesz a GYV reguláris erői és a Különlegesek között.

– Harcolni is fogok?

– Maga létszámfölötti. Valószínűleg nem kell harcba bocsátkoznia.

–Jó, ha tudja, hogy ez a feladat igen szokatlan – mondta Keegan. – Gyakorlati szinten, a feladatok és a személyzet különbségeiből adódóan, a regulárisok és a Különlegesek szinte sosem keverednek. Még ha egy csatában harcolnak is közös ellenség ellen, más-más, kölcsönösen kizáró szerepet töltenek be.

– Megértettem. – Jobban értettem, mint gondolták. Jane a Karvalyon volt.

Mintha olvasna a gondolataimban, Szilárd azt mondta: – Úgy tudom, volt némi nézeteltérése az egyik emberemmel, tizedes. Aki szintén a Karvalyon állomásozik. Tudnom kell, számíthatok-e még hasonló incidensekre.

– Nem, uram. Félreértés volt. Nem fog megismétlődni.

Szilárd bólintott Keegannek. – Rendben – mondta Keegan. – Az új szerepét tekintve a rendfokozata nem elegendő a feladathoz, tizedes. Ezért azonnali hatállyal előléptetem hadnagynak. 1500-kor jelentkezik Crick őrnagynál, a Karvaly parancsnokánál. Ez elég idő, hogy összepakoljon és elbúcsúzzon. Kérdés?

– Nincs, uram. Viszont lenne egy kérésem.

– Elég szokatlan – jegyezte meg, miután elmondtam. – És más körülmények között mindkét esetben nemet mondanék.

– Értem, uram.

– De most az egyszer meglesz. Talán még valami jó is kisül belőle. Rendben, hadnagy, leléphet.

Harry és Jesse megkerestek, amint tudtak, miután üzentem nekik. Elmeséltem a feladatot és a kinevezést.

– Szerinted Jane rendezte el? – kérdezte Harry.

– Tudom, hogy ő – feleltem. – Elmondta. Lehetséges, hogy tényleg veszik valami hasznomat. De biztos, hogy ő ültette el a bogarat valaki fülébe. Pár óra, és indulok.

– Megint elszakadunk egymástól – sóhajtott Jesse. – És a mi maradék szakaszunk is feloszlik. A társainkat más hajókra vezénylik. Mi még nem kaptuk meg a menetparancsot.

– Ki tudja, John – mondta Harry –, talán veled megyünk a Korallra.

– Nem jöttök – közöltem. – Megkértem Keegan tábornokot, hogy mindkettőtök lövészidőszakát zárja le. A szolgálatotok első része véget ért. Mindketten más feladatot kaptok.

– Miről beszélsz? – rökönyödött meg Harry.

– A GYV katonai kutatórészlegéhez kerülsz. Harry, tudták, hogy szimatoltál. Meggyőztem őket, hogy így kevésbé ártasz magadnak és nekik. Azon fogsz dolgozni, amit majd visszahozunk a Korallról.

– Kizárt. Nincs meg hozzá a matektudásom.

– Szerintem ez nem fog visszatartani. Jesse, te is a kutatókhoz mész, a kiszolgálóegységbe. Ennyi idő alatt csak ezt tudtam elintézni. Nem lesz valami izgalmas, de közben kitanulhatsz valamit. És nem lesztek a tűzvonalban.

– Ez nem helyes, John – mondta Jesse. – Nem szolgáltuk le az időnket. A szakasztársaink visszamennek harcolni, mi meg ülünk a seggünkön, és meg se érdemeljük. Te is visszamész. Én ezt nem akarom. Le kell szolgálnom az időmet.

– Harry is bólogatott.

– Kérlek, gyerekek – győzködtem őket. – Nézzétek, Alan meghalt. Susan és Thomas is. Maggie is. A rajom és a szakaszom odavan. Mindenki, akit szerettem, kettőtöket kivéve. Lehetőségem nyílt életben tartani titeket, hát megragadtam. Senki másért nem tehettem semmit. Értetek most tehetek. Nem halhattok meg. Csak ti vagytok nekem.

– Ott van Jane – mondta Jesse.

– Még nem tudom, Jane micsodám nekem. De tudom, hogy ti mik vagytok. A családom. Ti vagytok a családom. Ne haragudjatok rám, amiért biztonságban akarlak tudni benneteket. Legyetek biztonságban. A kedvemért. Kérlek.

TIZENÖT

A Karvaly csendes hajó volt. Egy átlagos csapatszállító csupa lárma, az emberek beszélgetnek, nevetnek, kiabálnak, az élet verbális gesztusaival élnek. A Különleges Erők katonái hanyagolják mindezt.

Ezt el is magyarázta nekem a Karvaly parancsnoka, amikor a fedélzetre léptem. – Ne várja, hogy szóba álljanak magával – mondta Crick őrnagy, amikor lejelentkeztem nála.

– Uram?

– Mármint a Különleges Erők katonái – magyarázta. – Ez nem a maga személyének szól, csak mi nem vagyunk szószátyár népek. Magunk között csak a FejGépen kommunikálunk. Gyorsabb, és amúgy sem vonzódunk a beszédhez, mint maguk. Mi a FejGéppel születünk. Az elejétől így beszélnek velünk. Szóval legtöbbször mi így kommunikálunk. Ne vegye sértésnek. Mindegy, parancsba adtam a katonáknak, hogy szóban beszéljenek magával, ha valamit tudatni akarnak.

– Nem szükséges, uram – feleltem. – Én is használhatom a FejGépet.

– Nem tudná tartani a tempót – közölte Crick őrnagy. – Az agya egy bizonyos sebességre van beállva, a miénk egy másikra. A valószülöttekkel beszélni nekünk olyan, mint lassított felvételt nézni. Ha sokat beszél majd valamelyikünkkel, azt látja, hogy kurtán és udvariatlanul beszél magához. Ez azért van, mert úgy érezzük, egy lassú felfogású gyerekkel beszélünk. Ne vegye a szívére.

– Nem fogom, uram – feleltem. – Maga jól kommunikál.

– Parancsnokként sok időt töltök a Különleges Erőktől távol. És idősebb vagyok, mint a többiek. Valamennyire megismertem a társasági etikettet.

– Hány éves, uram? – kérdeztem.

– Jövő héten leszek tizennégy. Holnap 0600-kor eligazítás. Addig rendezkedjen be, egyen valamit, pihenjen. Reggel beszélünk. – Tisztelgett. Leléphettem.

A fülkémben Jane várt.

– Megint te – mosolyogtam.

– Megint én – mondta. – Kíváncsi voltam, hogy boldogulsz.

– Jól. Ahhoz képest, hogy tizenöt perce vagyok a hajón.

– Mindenki rólad beszél.

– Igen, hallom, hogy be sem áll a szátok. – Jane mondani akart valamit, de leintettem. – Vicceltem. Crick őrnagy beszélt a FejGépről.

– Ezért beszélek veled így. A többiekkel úgysem szoktunk.

– Úgy rémlik, amikor megmentettél, beszéltetek.

– Akkor féltünk, hogy lehallgatnak – magyarázta. – A beszéd biztonságosabb volt. Akkor is beszélünk, amikor másokkal vagyunk. Nem szívesen hívjuk fel magunkra a figyelmet, ha nem muszáj.

– Miért intézted el, hogy idekerüljek a Karvalyra? – kérdeztem tőle.

– Hasznos vagy nekünk. A tapasztalatod jól jöhet a Korallon és a felkészülés során is.

– Ez meg mit jelent?

– Crick őrnagy majd elmondja az eligazításon. Én is ott leszek. Van egy szakaszom, hírszerzők vagyunk.

– Csak ez az oka? – feszegettem. – Hogy hasznos vagyok?

– Nem, de ezzel tudtalak felhozni a hajóra. Nézd, nem sok időt fogok veled tölteni. A bevetés előkészületei túlságosan lefoglalnak. De meg akarom ismerni Kathyt. Hogy ki volt. Hogy milyen volt. El kell mesélned.

– Mesélek róla, de csak egy feltétellel.

– Mi lenne az?

– Te meg mesélj magadról.

– Miért?

– Mert kilenc éve azzal a tudattal élek, hogy a feleségem meghalt, erre te most itt vagy, és teljesen összezavarodtam. Minél jobban megismerlek, annál jobban hozzászokom, hogy te nem ő vagy.

– Nem is vagyok olyan érdekes. Csak hatéves vagyok. Ennyi idő alatt nem sok mindent lehet csinálni.

– Én több mindent csináltam csak tavaly, mint előtte összesen. Hidd el. Hat év nagyon sok mindenre elég.

– Csatlakozhatunk, uram? – kérdezte a fiatal (talán négyéves) különleges katona, és négy társával vigyázzállásban tartották tálcáikat.

– Az asztal üres – feleltem.

– Van, aki szeret egyedül enni.

– Én nem. Nyugodtan üljenek csak le.

– Köszönjük, uram – tette le a tálcáját a katona. – Sam Mendel tizedes vagyok. Ők George Linnaeus, Will Hegel, Jim Bohr és Jan Fermi közlegények.

– John Perry hadnagy – mutatkoztam be.

– Mi a véleménye a Karvalyról, uram? – kérdezte Mendel.

– Szép csendes.

– Az bizony, uram – értett egyet. – Épp azt mondtam Linnaeusnak, hogy havonta tíz szót, ha szólok.

– Akkor most rekordot dönt – jegyeztem meg.

– Eldöntene nekünk egy fogadást, uram?

– Csak ha nem kell hozzá megerőltetnem magam.

– Dehogyis, uram. Csak arra vagyunk kíváncsiak, mennyi idős. Hegel szerint idősebb, mint az egész raj kétszer.

– Maguk mennyi idősek? – kérdeztem vissza.

– A rajban velem együtt tízen vagyunk – válaszolta Mendel –, és én vagyok a legidősebb. Öt és fél éves. A többiek kettő és öt között vannak. Az összéletkor harminchét év és két hónap.

– Hetvenhat vagyok – árultam el. – Szóval Hegelnek igaza volt. De bármelyik GYV-újonccal nyerhetett volna. Eleve hetvenöt évesen vonulhatunk be. És hadd mondjam meg, mélységesen zavaró, hogy kétszer annyi idős vagyok, mint az egész rajuk.

– Értem, uram. Viszont mi kétszer annyi ideje vagyunk ebben az életben. Úgyhogy kvittek vagyunk.

– Mondhatjuk – hagytam rá.

– Érdekes lehet, hogy egy egész életet élt előtte, uram – szólalt meg Bohr.

– Milyen volt?

– Micsoda? Az én életem, vagy az, hogy volt előtte életem?

– Bármelyik.

Most vettem észre, hogy egyikük se vette fel a villáját, hogy egyen. Maga a kantin is, ami addig zsongott az evőeszközök morzéjától, teljesen elcsendesedett. Eszembe jutott, amit Jane mondott arról, hogy mindenki kíváncsi rám. Ezek szerint igaza volt.

– Én szerettem az életemet – meséltem. – Nem tudom, hogy izgalmas vagy akár érdekes lenne-e másnak, de nekem jó élet volt. Ami meg azt illeti, hogy ez előtt volt már egy másik, nos, akkor bele se gondoltam. Nem nagyon töprengtem rajta, hogy ez milyen lesz, csak amikor már elkezdődött.

– Akkor miért választotta? – kérdezte Bohr. – Csak volt valami elképzelése róla?

– Nem volt – vallottam be. – Szerintem egyikünknek sem volt. A legtöbben sosem voltunk háborúban vagy hadseregben. Egyikünk sem sejtette, hogy áttesznek bennünket egy olyan új testbe, ami csak részben az, ami előtte voltunk.

– Ez elég nagy hülyeségnek tűnik, uram – mondta ki kerek perec Bohr. Emlékeztettem magam, hogy kétévesen, vagy mennyi idős, nem ismeri a tapintatot. – Miért jelentkezik valaki olyasmire, amiről fogalma sincs?

– Maga nem volt öreg. Egy módosítatlan hetvenöt éves ember sokkal könnyebben belevág, mint hinné.

– Mennyire lehet más?

– Kérdezi a kétéves, aki sosem fog megöregedni.

– Három vagyok – mondta védekezőn.

Békítőleg felemeltem a kezem. – Nézzék, fordítsuk ezt meg. Hetvenhat éves vagyok, és tényleg vakon vágtam bele ebbe a dologba. Viszont az én döntésem volt. Nem volt muszáj. Ha nem tudják elképzelni magukat a helyemben, nézzék az én szemszögemből – mutattam Mendelre. – Amikor ötéves voltam, a cipőmet is alig tudtam bekötni. Ha nem tudják elképzelni, milyen ennyi idősen beállni a hadseregbe, gondoljanak bele, nekem milyen nehéz elképzelni, hogy valaki ötéves, és csak a háborút ismeri. Nekem legalább van elképzelésem arról, milyen az élet a GYV-n kívül. Maguknak van?

Mendel a társaira nézett, akik visszanéztek rá. – Ezen általában nem gondolkodunk, uram. Nem tudjuk, hogy szokatlan-e vagy sem. Akiket mi ismerünk, mind így születtek. Nekünk maguk a szokatlanok. Gyerekkor és egy egész élet ez előtt. Olyan pazarlásnak tűnik.

– Sose gondolnak rá, milyen lehet a Különleges Erőkön kívül? – kérdeztem.

– El sem tudom képzelni – mondta Bohr, a többiek bólogatva helyeseltek.

– Mind katonák vagyunk. Ezt csináljuk. Ezek vagyunk.

– Ezért olyan érdekes maga – tette hozzá Mendel. – Hogy ezt az életet valaki úgy választja. Hogy lehet másképp is élni. Olyan idegen gondolat.

– Mi volt a foglalkozása, uram? – kérdezte Borh. – A másik életében?

– Író voltam. – Összenéztek. – Mi van?

– Furcsa – csóválta a fejét Mendel. – Abból élni, hogy szavakat fűz össze.

– Volt rosszabb állás is.

– Nem akartuk megbántani, uram – mondta Bohr.

– Nem bántottak meg. Másképp nézik a dolgokat. De én meg azon csodálkozom, maguk miért csinálják.

– Micsodát?

– Miért harcolnak? Tudják, a GYV-ben a legtöbben olyanok, mint én. És a legtöbb telepes még nálam is jobban különbözik maguktól. Miért harcolnak értük? És velünk?

– Mi is emberek vagyunk, uram – felelte Mendel. – Legalább annyira, mint maga.

– A jelenlegi DNS-összetételemet nézve ezzel nem mond sokat.

– Maga is tudja, hogy ember, uram. Ahogy mi is. Közelebb vagyunk egymáshoz, mint hinné. Tudjuk, a GYV hogyan választja az önkénteseket. A telepesekért harcolnak, akikkel nem is találkoztak. Akik valaha az országuk ellenségei voltak. Maga miért harcol értük?

– Mert emberek, és mert felesküdtem – válaszoltam. – Legalábbis az elején ezért. Most már nem a telepesekért harcolok. Vagyis igen, de tulajdonképpen a szakaszomért és a rajomért. Értük harcoltam, és ők értem. Azért harcoltam, mert különben cserbenhagyom őket.

Mendel bólintott. – Mi is ezért harcolunk, uram. Ez tesz emberré mindnyájunkat. És ezt jó tudni.

– Igaz – értettem egyet. Mendel vigyorogva fogta a villáját, és az egész terem újra megtelt az evőeszközök csörgésével. A zajra felnéztem, és láttam, hogy az egyik túlsó sarokból Jane bámul rám.

Crick őrnagy a reggeli eligazításon azonnal előjött a farbával. – A GYV hírszerzése szerint a rraeyek csalnak. A küldetésünk első része, hogy erről meggyőződjünk. Ezért elruccanunk a konszukhoz.

Erre egyből felébredtem. A jelek szerint nem csak én. – Mi a fene köze van ehhez a konszuknak? – kérdezte Tagore hadnagy, aki a balomon ült.

Crick biccentett Jane-nek, aki a közelében ült. – Crick őrnagy és mások kérésére – mondta Jane – utánanéztem a GYV többi összecsapásának a rraeyekkel, hogy volt-e jele technológiai fejlődésnek. Az utóbbi száz évben tizenkét jelentős katonai konfliktusunk volt a rraeyekkel, és még több tucat kisebb, beleértve egy nagyobb és hat kisebb összetűzést az utóbbi öt évben. A rraey technológia egész idő alatt jelentősen a miénk mögött járt. Ez több tényezőnek köszönhető, például a saját kulturális ellenállásuknak minden technológiai fejlődéssel szemben, és annak, hogy nem volt pozitív találkozásuk más technológiailag fejlett fajjal.

– Azaz elmaradottak és bigottak – összegezte Crick őrnagy.

– Az ugróhajtómű-technológia esetében különösen. A koralli csatáig a rraey technológia messze a miénk mögött járt. Sőt az ugróhajtómű fizikájáról való tudásuk azon alapul, amit a GYV adott nekik száz éve egy félresikerült csere során.

– Miért sikerült félre? – kérdezte Jung kapitány az asztal túlsó felén.

– A rraeyek megették a küldöttség harmadát.

– Aú.

– A lényeg – vette át a szót Crick őrnagy –, hogy az alapján, milyenek a rraeyek, és hogy milyen a technológiai szintjük, lehetetlen, hogy egy ugrással ennyire megelőzhettek bennünket. Arra tudunk csak tippelni, hogy nem így volt, hogy egy másik kultúrától szerezték meg. Mindenkit ismerünk, akit ők, és becslésünk szerint egyetlen kultúrának lehet meg a technológiai fejlettsége ehhez.

– A konszuknak – mondta ki Tagore.

– Nekik. Azok a mocskok direktben csapolnak meg egy fehér törpét. Nem hülyeség feltételezni, hogy az ugrást is meg tudják jósolni.

– De miért közösködnének a rraeyekkel? – kérdezte Dalton hadnagy, aki az asztal vége felé ült. – Velünk is csak akkor van dolguk, ha testmozgást akarnak, és mi technológiailag fejlettebbek vagyunk a rraeyeknél.

– Szerintünk a konszukat nem a technológia motiválja, mint minket mondta Jane. – A mi technikánk ugyanúgy értéktelen nekik, mint nekünk lenne egy gőzmozdony. Szerintünk más vezérli őket.

– A vallás – szaladt ki a számon. Minden szem felém fordult, és úgy éreztem magam, mint a kóristafiú, aki elfingja magát a templomban. – Úgy értem, amikor a szakaszom a konszukkal harcolt, előtte imával megszentelték a csatát. Akkor azt mondtam egy barátomnak, szerintem a konszuk úgy gondolják, hogy a harccal keresztelik meg a bolygót. – Egyre csak bámultak. – Persze lehet, hogy tévedtem.

– Nem tévedett – mondta Crick. – A GYV-n belül is vita van arról, hogy a konszuk egyáltalán miért harcolnak, hiszen világos, hogy az ő technikájukkal simán kiradírozhatnának minden más űrjáró kultúrát a régióban. A legtöbben úgy gondolják, szórakozásból űzik, ahogy mi a focit vagy a kosárlabdát.

– Mi sose focizunk vagy kosarazunk – jegyezte meg Tagore.

– Más emberek igen, barom – vigyorgott Crick, majd újra elkomolyodott.

– Viszont a GYV hírszerzőinek egy kisszámú, de megbízható része úgy hiszi, a harcnak számukra rituális jelentősége van, ahogy Perry hadnagy mondta. A rraeyek talán nem tudnak egyenlő félként technológiát cserélni, de lehet, hogy a konszuk mást akarnak. Talán a lelküket.

– De a rraeyek is hitetlenek – mondta Dalton. – Eleve ezért támadták meg a Korallt.

– Van több gyarmatuk, jobbak és rosszabbak egyaránt – mondta Jane. – Fanatikusok vagy sem, talán megéri nekik az egyik gyengébb kolóniát elcserélni a Korallra.

– Az elcserélt kolónián lévő rraeyek nemigen érthetnek ezzel egyet – vélte Dalton.

– Maga szerint engem mennyire érdekelnek? – mondta Crick.

– A konszuk olyan technológiát adtak a rraeyeknek, ami révén jóval leköröznek mindenkit errefelé. Az erőegyensúly felborítása a vallás kedvéért még a hatalmas konszuknak is visszafelé sülhet el – vélte Jung.

– Hacsak át nem ejtették a rraeyeket – morfondíroztam hangosan.

– Hogy érti? – nézett rám Jung.

– Feltételezzük, hogy a konszuk technológiai szakértelmet adtak a rraeyeknek, hogy azok megépíthessék az ugróhajtómű-észlelő rendszert. De lehetséges, hogy csak egy gépet adtak nekik, mondjuk, egy kézikönyvvel, ami alapján működtethetik. Így a rraeyek megkapják, amit akarnak, azaz megvédhetik tőlünk a Korallt, miközben a konszuk nem borítják fel alapvetően a térség erőegyensúlyát.

– Amíg a rraeyek ki nem ókumlálják, hogyan működik az az istennyila.

– Az ő technológiai fejlettségükkel az évekbe telhet. Elég időnk van, hogy szétrúgjuk a seggüket, és elvegyük tőlük a technológiát. Ha a konszuk valóban adtak nekik. Ha csak egyetlen gépet adtak nekik. Ha a konszukat egyáltalán fikarcnyit is érdekli az erőegyensúly. Sok itt a „ha”.

– Éppen azért ugrunk be a Konszura, hogy ezekre a kérdésekre választ kapjunk – mondta Crick. – Egy ugrószondát már küldtünk, hogy tudják, jövünk. Meglátjuk, mit tudunk kiszedni belőlük.

– Mi melyik gyarmatot ajánljuk fel nekik? – kérdezte Dalton. Nehéz volt megmondani, viccel-e.

– Egyiket se – válaszolta Crick. – De talán van valamink, ami miatt audienciát adnak nekünk.

– Mink van? – kérdezte Dalton.

– Ő – mutatott rám Crick.

– Ő? – nézett nagyot Dalton.

– Én? – hökkentem meg.

– Maga – mondta Jane.

– Most hirtelen összezavarodtam és megijedtem – mondtam.

– A maga tűzvezetési megoldásával a GYV több ezer konszut ölt meg –  mondta Jane. – A múltban a konszuk szívesebben fogadtak olyan követségeket a gyarmatosoktól, amikben volt olyan GYV-katona, aki sok konszut ölt meg csatában. Mivel a maga ötlete tette lehetővé a konszu harcosok halálát, azok a maga trófeájának számítanak.

– Nyolcezer-négyszázharminchárom konszu vére szárad a kezén – tájékoztatott Crick.

– Remek – mondtam.

– Az is. Maga miatt nyitják ki nekünk az ajtót.

– És mi lesz utána, ha beléptünk? – kérdeztem. – Képzelje el, mi mit tennénk egy konszuval, aki közülünk megölt nyolcezret.

– Ők nem így gondolkodnak – jelentette ki Jane. – Elvileg biztonságban lesz.

– Elvileg.

– Vagy azonnal szétlőnek bennünket, amint megérkezünk a bolygójukhoz – tárta szét a kezét Crick.

– Értem – mondtam. – Bárcsak kicsit több időm lett volna hozzászokni a gondolathoz.

– Gyorsan alakult a helyzet – vont vállat Jane közömbösen. És hirtelen FejGép üzenetet kaptam. ~ Bízz bennem. ~ Ránéztem Jane-re, aki higgadtan viszonozta a pillantást. Bólintottam az egyik üzenetre, miközben a másikat igazoltam vissza.

– És mit csinálunk, miután megcsodálták Perry hadnagyot? – tette fel a kérdést Tagore.

– Ha minden úgy zajlik, ahogy a múltban, lehetőségünk lesz öt kérdést feltenni nekik – válaszolta Jane. – A kérdések számát egy párviadal dönti el, amiben öt konszu küzd meg öt emberrel. Sorban. A konszuk fegyvertelenül harcolnak, de a mieinknél lehet kés a vágókarjuk ellensúlyozására. Azzal kell tisztában lenni, hogy amikor eddig volt ilyen szertartás, azok a konszuk, akik kel harcoltunk, leszerepelt katonák vagy bűnözők voltak, akik így nyerhették vissza a becsületüket. Mondanom se kell, hogy roppant elszántak voltak. Annyi kérdést tehetünk fel, ahányan győznek közülünk.

– Mi jelenti a győzelmet?

– Megöljük a konszut, vagy az minket.

– Lenyűgöző.

– Még valami – mondta Jane. – A konszuk azok közül választják ki az ellenfeleket, akik a küldöttséget alkotják, így a protokoll a választható harcosok számának legalább háromszorosát kívánja. Az egyetlen kivétel a küldöttség vezetője, akit udvariasságból felette állónak tekintenek annak, hogy konszu bűnözőkkel harcoljon.

– Perry, maga lesz a küldöttség vezetője – közölte Crick. – Maga ölt meg nyolcezer szarházit, az ő szemükben született vezető. Plusz maga nem Különleges, nincs meg az a gyorsasága és ereje, ami nekünk. Ha magát választanák, még meghalna.

– Meghat az aggodalma – mondtam.

– Nem erről van szó. Ha a sztárunkat megölné egy bűnöző, az veszélyeztetné azt, hogy a konszuk együttműködjenek.

– Aha. Egy pillanatig azt hittem, ellágyult.

– Azt már nem. Tehát – nézett végig az asztalon Crick. – Negyvenhárom óránk van, amíg elérjük az ugráspontot. A küldöttségben negyvenen leszünk, köztük minden szakasz- és rajparancsnok. A többieket én választom ki. Tehát addig mindenki gyakoroltatja a katonáival a közelharcot. Perry, letöltöttem magának a protokollt, tanulmányozza, el ne csessze nekem. Az ugrás után mi ketten összeülünk, és én odaadom a kérdéseket sorba rendezve. Ha jók vagyunk, öt kérdésünk lesz, de fel kell készülnünk arra is, hogy kevesebb. Munkára, emberek. Lelépni.

Abban a negyvenhárom órában Jane Kathyvel ismerkedett. Megjelent, ahol éppen voltam, kérdezett, meghallgatott és eltűnt, intézte a feladatait. Furcsa volt így elmesélni egy életet.

– Mesélj róla – kérte, ahogy az egyik pihenőben a protokollt tanulmányoztam.

– Első osztályban találkoztam vele – kezdtem, aztán meg kellett magyaráznom, mi az az első osztály. Elmeséltem az első emlékemet róla, amikor festéken osztoztunk egy feladathoz, ami közös volt a két osztálynak. Hogy rajtakapott, amint megkóstoltam a festéket, és azt mondta, hogy fuj. Hogy én erre megütöttem, ő meg engem szemen vágott. Őt hazaküldték. Utána középiskoláig nem beszéltünk.

– Hány éves vagy elsőben? – kérdezte.

– Hat. Mint te most.

– Mesélj róla – kérte megint pár órával később máshol.

– Egyszer majdnem elvált tőlem. Tíz éve voltunk házasok, és megcsaltam. Megtudta, és tombolt.

– Miért zavarta, hogy mással szeretkeztél?

– Nem is annyira a szex. Hanem hogy hazudtam neki. Mással lefeküdni nála hormonális gyengeségnek számított. A hazugság viszont tiszteletlenségnek, és nem akart olyasvalaki felesége lenni, aki nem tiszteli.

– Miért nem váltatok el?

– Mert az ügy dacára szerettem, és ő is engem. Dűlőre jutottunk, mert együtt akartunk maradni. Különben is pár év múlva neki volt viszonya, szóval mondhatjuk, hogy egyenlített. Utána tulajdonképpen jobban megvoltunk

– Mesélj róla – kérte később.

– Kathy olyan pitét tudott sütni, hogy el se hinnéd. Volt egy receptje: epres rebarbarás pite, amitől seggre ültél. Egyik évben benevezett egy vásári sütőversenybe, és az ohiói kormányzó volt a bíró. Az első díj egy új Sears-tűzhely volt.

– Nyert?

– Nem, második lett, százdolláros ajándékutalványt kapott egy háztartási boltba. De egy héttel később felhívták a kormányzói irodából. A fickó elmagyarázta Kathynek, hogy politikai okból egy fontos támogató legjobb barátja feleségének kellett adniuk az első díjat, de amióta a kormányzó evett a pitéjéből, egyfolytában arról áradozik, hogy milyen mennyei volt, hát nem sütne neki egyet, hogy végre befogja?

– Mesélj róla – kérte Jane.

– A gimnáziumban jöttem rá, hogy szerelmes vagyok bele. Az iskola színjátszó köre előadta a Rómeó és Júliát, és őt választották ki Júliának. Én voltam a segédrendező, ami főleg azt jelentette, hogy díszletet csináltam vagy kávét vittem Mrs. Amosnak, a tanárnak, aki rendezte a darabot. De amikor Kathynek gondja volt a szöveggel, Mrs. Amos engem állított mellé, hogy segítsek neki. Két héten keresztül a próbák után mindig elmentünk Kathyékhez, és elvileg a szövegen dolgoztunk volna, de többnyire csak beszélgettünk, ahogy a tinédzserek szoktak. Akkor nagyon ártatlan dolognak indult. Aztán elkezdődtek a ruhapróbák, és hallottam, hogy Kathy azokat a sorokat mondja Jeff Greene-nek, aki Rómeót játszotta. És féltékeny lettem. Nekem kellett volna azokat a dolgokat mondania.

– És mit csináltál?

– Az egész előadás-sorozat alatt, ami négy előadást jelentett péntek este és vasárnap délután között, szóval végig csak durcáskodtam és kerültem Kathyt. Aztán a zárópartin vasárnap este Judy Jones, aki Júlia dadáját játszotta, odajött hozzám azzal, hogy Kathy a kávézó mögötti rakodóplatón ül és kisírja a szemét. Azt hitte, utálom, ezért kerülöm négy napja, és nem értette, hogy miért. Judy még azt is mondta, ha nem megyek oda és mondom neki, hogy szeretem, fog egy lapátot és agyonver.

– Ő honnét tudta, hogy szerelmes vagy?

– Amikor tinédzser vagy és szerelmes, azt mindenki tudja, csak te nem, és az, akibe szerelmes vagy. Ne kérdezd, hogy miért. Egyszerűen így van. Kimentem a rakodóhoz, és Kathy ott ült, egyedül, a lábát lógázta. Telihold volt, fényben fürdött az arca, és olyan gyönyörűnek láttam, hogy csak na. A szívem majd’ szétrobbant, mert tudtam, egyszerűen tudtam, hogy szerelmes vagyok belé, és sose mondhatom el neki, mennyire kívánom.

– Mit csináltál? – kérdezte Jane.

– Csaltam. Mert történetesen én is bevágtam a Rómeó és Júlia nagy részét. Ahogy elindultam felé, elkezdtem a második felvonás második jelenetét. „De csitt, mi fény nyilall az ablakon? Ez itt Kelet és Júlia a Napja! – Kelj, szép Nap...” és így tovább. A szöveget tudtam eddig is, de most komolyan is gondoltam. Aztán odamentem és megcsókoltam. Ő tizenöt volt, én tizenhat, és tudtam, hogy feleségül veszem és vele élem le az életemet.

– Meséld el, hogyan halt meg – kérte Jane, közvetlen az ugrás előtt.

– Gofrit csinált vasárnap reggel, és szélütést kapott, miközben a vaníliát kereste. A nappaliban voltam. Emlékszem, azt kérdezte magától, hová is tette a vaníliát, a következő pillanatban egy csattanást hallottam, majd egy nagyobb puffanást. Kirohantam a konyhába, ott feküdt a padlón, az egész teste rángott, a feje vérzett, mert beütötte a pult sarkába. Átöleltem és hívtam a mentőket. Próbáltam elállítani a vérzést, mondogattam, neki, hogy szeretem, addig mondogattam, amíg a mentősök megjöttek és elhúzták tőlem, de úton a kórházba még foghattam a kezét. Akkor is a kezét fogtam, amikor meghalt a mentőben. Láttam, hogy a fény kialszik a szemében, de addig mondogattam neki, hogy szeretem, amíg a kórházban el nem vitték.

– Miért? – kérdezte Jane.

– Biztos akartam lenni benne, hogy az utolsó, amit hall, az az, hogy mennyire szeretem.

– Milyen elveszíteni valakit, akit szeretsz?

– Olyankor te is meghalsz belül, és tulajdonképpen csak azt várod, hogy erre a tested is rájöjjön.

– Ezt csinálod most is? Várod, hogy a tested rájöjjön?

– Nem, már nem – mondtam. – Előbb-utóbb újra élsz. Csak már más életet.

– Szóval most a harmadik életednél tartasz.

– Mondhatjuk így is.

– És hogy tetszik ez az élet?

– Tetszik. Szeretem benne az embereket.

Odakint a csillagok hirtelen átrendeződtek. A konszuk bolygójánál voltunk. Csendben ültünk, hallgatásunk beleolvadt a hajó csendjébe.

TIZENHAT

– Szólíthatsz Nagykövetnek, noha méltatlan vagyok a címre – mondta a konszu. – Bűnöző vagyok, elvesztettem a becsületem a Pahnshun, ezért a te nyelveden beszélek veled. Ezért a szégyenért vágyom a halált és az igazságos büntetést az újjászületés előtt. Remélem, hogy ennek a folyamatnak eredményeképp kevésbé találnak méltatlannak, és megengedik a halált. Ezért mocskolom be magam azzal, hogy beszélek veled.

– Én is örülök, hogy találkoztunk – feleltem.

Egy focipálya nagyságú kupola közepén álltunk, amit a konszuk alig egy órával azelőtt hoztak létre. Természetesen mi, emberek nem érinthettük a konszu földet, a közelébe se mehettünk olyan helynek, ahol valaha konszuk még járhatnak; érkezésünkkor automata gépek csinálták meg ezt a kupolát a konszu űr olyan részében, amit rég elkerítettek a magunkfajta nem szívesen látott vendégeknek. A tárgyalások végeztével a kupolát összezsugorítják, és a legközelebbi fekete lyuk felé lökik, hogy egyetlen atomja se fertőzze ezt a bizonyos univerzumot. Az utolsó részét túlzásnak tartottam.

– Úgy tudjuk, kérdéseket szeretnétek feltenni a rraeyekkel kapcsolatban – mondta a követ –, és a szertartásaink szerint szeretnétek kiérdemelni a kérdezés jogát.

– Így van. – Tizenöt méterre mögöttem harminckilenc harci öltözetű Különleges állt vigyázzban. Az információk alapján tudtuk, hogy a konszuk nem tekintik ezt egyenlő felek találkozásának, ezért nem volt szükség olyan diplomáciai finomságokra, mint a hivatalos öltözék; ráadásul akárkit választanak közülünk, annak harcra késznek kell lennie. Én kicsit kiöltöztem, de magamtól; ha ennek a kis küldöttségnek az úgymond vezetője vagyok, akkor isten az atyám, legalább nézzek is ki úgy.

A konszu mögött ugyanilyen messze öt másik konszu állt, mindegyik két hosszú, ijesztő késsel. Nem kellett megkérdeznem, mit keresnek itt.

– Nagyszerű népem tudomásul veszi, hogy megfelelően kértétek a szertartást, és a kívánalmainknak megfelelően jelentetek meg – közölte a kövei

– Mégis elutasítottuk volna méltatlan kéréseteket, ha nem hozzátok el azt, aki olyan tiszteletre méltóan elküldte harcosainkat az újjászületés ciklusába. Te vagy az?

– Én vagyok – feleltem.

A konszu hallgatott egy sort, végigmért. – Furcsa, hogy egy nagy harcos így nézzen ki.

– Ebben egyetértünk. – Információink szerint, ha a konszuk elfogadják a kérést, mindenképpen betartják, függetlenül attól, hogyan szerepelünk a tárgyaláson, csak az elfogadott módon kell harcolnunk. Úgyhogy belefért egy kis fricska. Sőt úgy véltük, a konszuk ezt szeretik; megerősíti a felsőbbrendűségüket Hát, ha ez kell?!

– Öt bűnözőt választottunk, hogy a katonáitokkal harcoljanak – mondta a nagykövet. – Mivel az embereknek nincsenek meg a konszuk testi adottságai, hoztunk késeket a katonáitoknak, ha óhajtják. A kiválasztottjainknál vannak, akik annak adják át, akivel harcolni akarnak.

– Értem – feleltem.

– Ha a katonátok túléli, a kést megtarthatja a győzelem jeleként.

– Kösz.

– Nem kérjük őket vissza. Tisztátalanok lesznek.

– Vettem.

– A párviadalok után válaszolunk a kérdéseitekre. Most kiválasztjuk az ellenfeleket. – A nagykövet olyat sikoltott, hogy az aszfalt lehámlott volna az útról, már ha történetesen lett volna ott aszfaltozott út, mire az öt konszu előlépett, elment mellettem, kivont késekkel a katonáink felé tartott. Egyikük se rezzent meg. Ez aztán a fegyelem.

A konszuk nem vacakoltak a kiválasztással. Egyenesen odamentek, és annak adták a kést, aki éppen velük szemben volt. A szemükben egyformák voltunk. Kést kapott Mendel tizedes, akivel együtt ebédeltem, Joe Goodall és Jennifer Aquinas közlegények, Fred Hawking őrmester és Jane Sagan hadnagy. Mindnyájan szó nélkül vették át a késeket. A konszuk visszavonultak a nagykövetük mögé, a mi katonáink pedig jó pár métert hátraléptek a kiválasztottaktól.

– Most megkezdődnek a viadalok – mondta a nagykövet, és visszalépett a harcosai mögé. Csak én maradtam, és a két harcoló csoport, akik türelmesen várták, hogy megölhessék egymást. Továbbra is a két sor között maradva oldalt léptem, és a hozzám legközelebbi katonára és konszura mutattam.

– Kezdődjék – mondtam.

A konszu széttárta vágókarját, megmutatva a módosult páncél pengeéles részét, és kiszabadítva alatta lévő kisebb, szinte emberi karjait. Visítása belehasított a kupola csendjébe, és előrelépett. Mendel tizedes az egyik kést ledobta, a másikat a bal kezébe fogta, és nekirontott a konszunak. Olyan három méterre lehettek egymástól, amikor minden elmosódott. Tíz másodperc alatt Mendel tizedesnek vágás volt a mellkasán, ami csontig hatolt, a konszunak pedig kés állt ki a puha részéből, ahol a feje a páncéljához csatlakozott. Mendel akkor kapta a sebet, amikor a konszu ölelésébe fúrta magát, és a sebért cserébe hozzáfért a konszu nyilvánvalóan leggyengébb pontjához. A konszu rángott, Mendel könyörtelenül mozgatta a pengét, elmetszette a torban lévő elsődleges ideg és a fejben található másodlagos ideg kapcsolatát, és emellett több fontos artériát. A lény összerogyott. Mendel kihúzta a kést, visszament a többiekhez, jobb kezével fogva be vérző oldalát.

Intettem Goodallnak és az ő ellenfelének. Goodall vigyorogva táncolt előre, mindkét kést leeresztve fogta, a pengék hátrafelé mutattak. A konszu elbődült és rohamra indult, leszegett fejjel, széttárt vágókarral. Goodall is rohamozott, aztán az utolsó pillanatban úgy csúszott be, akár a befutó baseball-játékos. A konszu lecsapott, ahogy Goodall elsiklott alatta, lenyeste Goodall arcának bal felén a bőrt és a fülét. Goodall egy gyors felfelé csapással levágta a konszu egyik kitinlábát; ropogott, akár a homár, és Goodall mozgására merőlegesen vált le. A konszu imbolygott, aztán eldőlt.

Goodall seggen csúszva megpördült, feldobta a két kést, csinált egy hátraszaltót, és talpra ugorva éppen elkapta a késeket. Feje bal fele nagy szürke vércsomó volt, de mosolygott, ahogy nekirontott a konszunak, aki kétségbeesetten próbált felállni. Túl lassan csapott Goodall felé, aki piruettezett, és előbb az egyik kést döfte bele a hátpáncéljába hátrafelé, aztán a másikat a konszu mellpáncéljába. Goodall megpördült 180 fokban, szembe a konszuval, megmarkolta mindkét kést, és hirtelen megpörgette őket. A konszu rángott, ahogy teste tartalma elöl-hátul kiömlött, majd végleg összeroskadt. Goodall vigyorogva ment vissza a helyére, még egy kis táncot is lejtett. Láthatóan élvezte a dolgot.

Aquinas közlegény nem táncolt, és nem látszott, hogy élvezné. A konszuval jó húsz másodpercig köröztek egymás körül, amikor a konszu meglódult, felkapta vágókarját, mintha át akarná fűzni Aquinas gyomrán. Aquinas hátratántorodott, elvesztette az egyensúlyát. A konszu ráugrott, Aquinas bal karját a földhöz szegezte bal vágókarjával, amit az orsócsont és a singcsont közé döfött, a másik vágókarját pedig a nő nyakához tette. A konszu odébb vitte a hátsó lábait, hogy stabilabban álljon a lefejezéskor, majd a jobb kart kissé balra vitte, hogy lendületet adjon neki.

Ahogy a konszu le akarta vágni a fejét, Aquinas hangosan hörgött, és a vágás irányába dobta a testét; bal karja és keze szétszakadt, ahogy a szövetek és inak engedtek nyomása erejének, majd a konszu eldőlt, amint Aquinas lendületét az övéhez adta. Aquinas a konszu ölelésében megfordult, és átdöfte a konszu páncélját a jobb karjával és a pengével. A konszu megpróbálta ellökni; Aquinas lábát a lény dereka táján átkulcsolva kitartott. A konszu párszor még feléje bökött, mielőtt kiszenvedett, de vágókarja ilyen testközelben nem volt hatékony. Aquinas levonszolta magát a konszu testéről, és félútig jutott a mieink felé, akkor összeesett. Odaszaladtak érte.

Most már értettem, hogy engem miért nem engedtek harcolni. Nem csak gyorsaság és erő kérdése volt, noha a kommandósok egyértelműen túltettek rajtam mindkettőben. Olyan stratégiát alkalmaztak, amiben az elfogadható veszteséget teljesen másképp értelmezték. Egy átlagos katona nem áldozta volna fel a végtagját, mint Aquinas; hét évtizednyi beidegződés dolgozott ellene, miszerint a végtag pótolhatatlan, és elvesztése majdnem biztos halál. Ez nem okozott gondot a Különlegeseknek, akiknek nem volt olyan végtagjuk, ami nem nőhetett vissza, és tudták, hogy testük sokkal több sérülést kibír, mint egy átlagos katonáé. Nem arról volt szó, hogy ők nem ismertek félelmet. Csak náluk sokkal később kapcsolt be.

Intettem Hawking őrmesternek és az ő konszujának, hogy kezdjék. Ez a konszu nem tárta szét vágókarjait, csak előrement a kupola közepére, és várta ellenfelét. Hawking görnyedve ment előre, óvatosan lépkedett, mérlegelte a megfelelő pillanatot: előre, megáll, oldalt, megáll, előre, megáll, megint előre. Az egyik ilyen óvatos, megfontolt, apró előrelépésnél csapott ki a konszu, mint egy felrobbanó bogár, és mindkét vágókarjára felszúrta Hawkingot, majd felemelte és elhajította. A konszu ádázul lesújtott a zuhanó testre, lemetszette róla a fejet, és középen kettévágta. Hawking törzse és a lába szétvált, a feje közvetlen a konszu elé pottyant. Az nézte-nézte, majd felszúrta a vágókarja hegyére, és az emberek felé repítette. Nedvesen pattant a fölre, aztán átrepült a fejük felett, agyvelőt és IntelliVért spriccelve.

A négy párbaj alatt Jane türelmetlenül állt, idegesen dobálgatva a késeket. Most előrelépett, hogy kezdje. Az utolsó konszu is kilépett. Intettem, hogy kezdhetik. A konszu agresszíven előrelépett, szélesre tárta vágókarjait, csatakiáltást hallatott, ami olyan hangos volt, hogy azt hittem, megreped a kupola, és közben szélesre tárta csőrkáváját. Harminc méterre tőle Jane pislogott egyet, majd az egyik kést belerepítette a tátott szájba, olyan erővel, hogy a penge kijött a konszu koponyájának hátulján, csak a markolat akadt el belül. A kupolaszaggató csatakiáltást hirtelen felváltotta a hörgés, ahogy egy dagadt bogár fuldokol a vértől és a fémtől. Az izé nyúlt, hogy kihúzza a kést, de meghalt, mielőtt befejezhette volna a mozdulatot, előrebukott, és egy utolsó nyeldekléssel kimúlt.

Odamentem Jane-hez. – Nem hiszem, hogy erre adták a kést.

Vállat vont, a másik kést feldobta és elkapta. – Senki nem mondta, hogy tilos.

A konszu nagykövet siklott felém, kikerülve a halott konszut. – Elnyertétek a jogot négy kérdésre. Tegyétek fel őket.

Nem számítottunk négy kérdésre. Háromban reménykedtünk, és kettővel terveztünk; arra számítottunk, hogy a konszuk nagyobb kihívást jelentenek.

Nem mintha egy halott katona és több levágott testrész olyan nagy győzelem lett volna. De el kell fogadni, amit adnak. Négy kérdés, remek.

– A konszuk adták a rraeyeknek a technológiát, hogy észlelhessék az ugróhajtóművet? – kérdeztem.

– Igen – felelte a nagykövet. Nem fejtette ki. Rendben, nem is vártuk, hogy többet eláruljanak, mint amennyit muszáj. A nagykövet válasza azonban más kérdésekre is rávilágított. Mivel a rraeyek tőlük kapták a technológiát, igen valószínűtlen volt, hogy alapvetően értik a működését; nem kellett attól tartanunk, hogy másra is használják, vagy elcserélik más fajokkal.

– Hány ugróhajtómű-észlelője van a rraeyeknek? – Először azt akartuk kérdezni, hányat adtak ők, de aztán abban maradtunk, hogy jobb lesz általánosságban kérdezni.

– Egy – felelte a nagykövet.

– Hány olyan faj tudja még észlelni az ugróhajtóművet, akit az ember is ismer? – A harmadik nagy kérdés. Feltételeztük, hogy a konszuk nálunk több fajt ismernek, így az a kérdés, hogy hány fajnak van ilyen technológiája, rajtunk nem segítene. Ahogy az a kérdés sem, még kinek adták át a technológiát, mivel más fajok is kifejleszthették maguktól. Nem minden technika származik másodkézből. Van, akik maguk is kitalálják.

– Egy sem – felelte a nagykövet. Mázli. Legalább időt nyertünk, hogy kitaláljunk valami megoldást ellene.

– Még van egy kérdésünk – emlékeztetett Jane, és a nagykövet felé mutatott, aki ott állt, és várta az utolsó kérdést. Miért is ne?, gondoltam.

– A konszuk megsemmisíthetnék a legtöbb fajt a térségben. Miért nem teszitek?

– Mert szeretünk benneteket – felelte a nagykövet.

– Tessék? – A szó szoros értelmében ez már az ötödik kérdésnek számított, amire a konszu nem volt köteles válaszolni. Mégis megtette.

– Minden életet becsben tartunk, amiben megvan a potenciál az Unkgat iránt – a szó úgy hangzott, mint amikor lökhárító kaparja a falat ami az újjászületés nagy körforgásában való részvétel. Gondoskodunk rólatok és minden kisebb fajról, megszenteljük a bolygótokat, hogy akik ott élnek, mind a körforgásba szülessenek újjá. Kötelességünknek érezzük, hogy a növekedésetekben szerepünk legyen. A rraeyek azt hiszik, azért kapták meg tőlünk azt a technológiát, amiről ti kérdeztek, mert felajánlották nekünk az egyik bolygójukat, de nem. Esélyt láttunk rá, hogy mindkettőtök faját közelebb vigyük a tökéletességhez, és örömmel megtettük.

A nagykövet széttárta vágókarjait, és megláttuk a másodlagos karjait, melyeket szinte könyörgőn nyitott szét. – így az az idő, amikor méltók lesztek csatlakozni hozzánk, még közelebb van. Ma tisztátalanok vagytok, a szeretetünk ellenére gyaláznunk kell benneteket. De elégedjetek meg a tudattal, hogy egy nap elérkezik a megváltás. Én most a halálba megyek, tisztátalanul, mert a ti nyelveteken beszéltem, de újra helyet kapok a körforgásban, mert a népeteket a titeket megillető hely felé segítettem a nagykeréken. Megvetlek és szeretlek, egyszerre vagytok a kárhozatom és a megváltásom. Most menjetek, hogy elpusztíthassuk ezt a helyet, és megünnepeljük haladásotokat. Menjetek.

– Nem tetszik ez nekem – csóválta fejét Tagore hadnagy a következő eligazításon, miután a többiekkel együtt beszámoltunk a történtekről. – Cseppet sem tetszik. A konszuk direkt azért adták a rraeyeknek a technológiát, hogy azok kicseszhessenek velünk. Az a rohadt bogár maga mondta. Zsinóron rángatnak bennünket. Lehet, hogy éppen most árulják el a rraeyeknek, hogy megyünk.

– Felesleges lenne – vélte Jung kapitány –, hiszen ott van nekik az ugróhajtómű-észlelő.

– Tudja, hogy értem – vitázott Tagore. – A konszuk nem tesznek nekünk szívességet, azt akarják, hogy harcoljunk a rraeyekkel, hogy „továbbhaladjunk” valami kozmikus szintre, bármit is jelent ez.

– A konszuk amúgy sem tennének nekünk szívességet, szóval elég ebből – szólt közbe Crick őrnagy. – Lehet, hogy az ő terveik szerint haladunk, de ne feledjék, hogy a terveik egy pontig egybeesnek a mieinkkel. És nem hiszem, hogy a konszukat különösebben érdekelné, ki kerekedik felül. Szóval koncentráljunk arra, amit mi csinálunk, ne arra, amit a konszuk.

A FejGép bekapcsolt; Crick küldött egy ábrát a Korallról és egy másik bolygóról, a rraeyek otthonáról. – Az a tény, hogy a rraeyek kölcsöntechnológiát használnak, azt jelenti, hogy van esélyünk cselekedni, gyorsan és keményen lecsapni mind a Korallon, mind a saját bolygójukon. Amíg mi a konszukkal trécseltünk, a GYV ugrópozícióba vitte a hajókat. Hatszáz hajónk áll ugrásul készen, ami az erőink harmada. Amint szólunk, a GYV elindítja az egyidejű támadásokat a Korall és a rraeyek anyabolygója ellen. Visszafoglaljuk a Korallt, és megakadályozzuk a potenciális erősítés küldését. Mozgásképtelenné tesszük az otthoni hajóikat, és kényszerítjük a többi hajót az űrben, hogy válasszanak a Korall és az anyabolygó között.

– Mindkét támadás egyetlen dolog sikerén múlik: kiütni azt a képességüket, hogy tudjanak az érkezésünkről. Vagyis ki kell iktatni a nyomkövető állomást, de nem megsemmisíteni. Annak a technológiának a GYV nagy hasznát veheti. Talán a rraeyek nem tudják megfejteni, de mi messze előrébb tartunk. Csak akkor robbantjuk fel az állomást, ha abszolút nincs más lehetőség Elfoglaljuk és tartjuk az állomást, amíg az erősítés meg nem érkezik a felszínre.

– Az mennyi idő? – kérdezte Jung.

– Az egyidejű támadások négy órával azután kezdődnek, hogy megérkezünk a Korallhoz – felelte Crick. – A hajó hajó elleni csaták intenzitásától függően az első pár óra után számíthatunk erősítésre.

– Négy órával azután, hogy megérkeztünk Korallhoz? – vonta fel a szemöldökét Jung. – Nem miután elfoglaltuk az állomást?

– Nem. Úgyhogy rohadtul muszáj lesz elfoglalnunk, emberek.

– Elnézést – szóltam közbe –, engem zavar egy apró részlet.

– Igen, Perry hadnagy? – nézett rám Crick.

– Az offenzíva sikere azon múlik, hogy elfoglaljuk azt az állomást, ami észleli az érkező hajóinkat.

– Úgy van.

– Ugyanazt az állomást, ami minket is észlel majd, amint odaérünk.

– Úgy van.

– Ha emlékszik, én voltam olyan hajón, amit észleltek, amint megérkezett. A hajót szétlőtték, és rajtam kívül mindenki meghalt. Nem aggódik, hogy hasonló történik ezzel a hajóval?

– Egyszer már odaosontunk észrevétlenül a Karvalyon – mutatott rá Tagore. – Tisztában vagyok vele, mivel a Karvaly mentett meg – feleltem. – És higgye el, hálás vagyok. De nekem ez olyan trükknek tűnik, ami kétszer nem jön be. Ha meg a bolygótól elég messze érkezünk, hogy ne vegyenek észre egyből, akkor órákba telik elérni a Korallt. Ezt nem számolták bele. Ahhoz, hogy ez így menjen, a Karvalynak nagyon közel kell ugrani a Korallhoz. Azt szeretném tudni, hogyan csináljuk ezt úgy, hogy a hajó egy darabban maradjon.

– A válasz pedig pofonegyszerű – mondta Crick őrnagy. – Nem várjuk, hogy a hajó egy darabban marad. Azt várjuk, hogy lelövik. Sőt, számítunk rá.

– Tessék? – Körbenéztem, hasonlóan hökkent képekre számítva, mint az enyém. Ehelyett mindenki elgondolkodó képet vágott. Ez aztán még inkább megzavart.

– Szóval behatolás magaspályáról? – kérdezte Dalton.

– Az – mondta Crick őrnagy. – Persze a helyzethez igazítva.

Csak tátogni tudtam. – Már csinálták ezt?

– Nem pontosan így, Perry hadnagy – vonta magára a figyelmem Jane. – De néha előfordult, hogy a Különlegeseket közvetlen az űrhajóból vetettük be. Általában amikor a sikló nem jöhet szóba, mint itt. Különleges ugróruhánk van, ami megvéd a légkörbe lépéskor keletkező hőtől; utána pedig már csak egy sima ugrás.

– Kivéve, hogy most a hajót kilövik maguk alól – mutattam rá.

– Ez igaz – ismerte el Jane.

– Maguknak elment az eszük.

– Remek taktika – érvelt Crick őrnagy. – Ha a hajót szétlövik, tetemekre számítanak a törmelék között. A GYV most küldött ugrószondát friss információval az állomás helyéről, vagyis jó helyre tudunk ugrani a bolygó fölé, hogy ledobjuk az embereket. A rraeyek azt hiszik majd, hogy megsemmisítették a hajót még támadás előtt. Csak akkor vesznek észre bennünket, ha már a képükbe mászunk. És akkor már késő lesz.

– Már ha életben marad bárki is.

Crick Jane-re nézett és bólintott. – A GYV adott nekünk egy kis mozgásteret – mondta Jane a csoportnak. – Összekapcsolt rakétaütegekre pajzsot és ugróhajtóművet szereltek, és elkezdték ezeket a Korallhoz küldeni. Amikor a pajzsot találat éri, a rakéták elindulnak, amiket a rraeyeknek nagyon nehéz lesz eltalálni. Az elmúlt két napban több hajót elintéztünk így. Most már várnak pár másodpercet, mielőtt lőnek, hogy pontosan tudjanak követni mindent, amii odadobunk. Lesz olyan tíz-harminc másodpercünk, mire a Karvalyt eltalálják Ez nem elég egy olyan hajónak, ami nem vár találatot, de nekünk elég arra, hogy kijuttassuk az embereket. Talán még arra is elég, hogy a hídról elterelő támadást indítsanak.

– A hídon ott marad a személyzet? – kérdeztem.

– Mi is felöltözünk, mint a többiek, és FejGépen keresztül irányítjuk a hajót – magyarázta Crick őrnagy. – De a hajón maradunk minimum addig, amíg az első rakétákat kilőjük. A FejGépet nem használjuk, miután elhagytuk a hajót, csak ha már mélyen bent vagyunk a Korall légkörében, különben elárulná, hogy élünk. Van benne kockázat, de mindenki számára van, aki a hajón van És ezzel el is érkeztünk magához, Perry.

– Hozzám? – néztem nagyot.

– Nyilván nem akar a hajón lenni, amikor eltalálják. Viszont nem kapott kiképzést ilyen bevetésre, és meg is ígértük, hogy csak tanácsadóként lesz jelen. Tiszta lelkiismerettel nem kérhetjük rá, hogy vegyen részt ebben. Az eligazítás után kap egy siklót, majd küldünk egy ugrószondát a sikló koordinátáival a Főnixre, hogy szedjék fel magát. A Főnix állandóan tart mentőhajót ugráspozícióban, egy nap alatt felveszik. Biztos, ami biztos, hagyunk magánál egyhavi ellátmányt. A siklóban van ugrószonda, ha netán arra kerülne a sor.

– Szóval ejtenek.

– Ne vegye magára – békített Crick. – Keegan tábornok beszámolót kér a helyzetről és a konszukkal folytatott tárgyalásról, és mint összekötőnk a GYV-vel, erre maga a legalkalmasabb.

– Uram, szeretnék maradni – mondtam.

– Nincs helyünk magának, hadnagy. Jobb szolgálatot tesz a Főnixen.

– Uram, tisztelettel, minimum egy hely van. Hawking őrmester a konszukkal való tárgyalás során meghalt; Aquinas közlegénynek hiányzik a fél karja. A küldetés előtt nem tudja már betölteni a helyüket. Nem vagyok Különleges, de veterán katona igen. A semminél csak többet érek.

– Úgy emlékszem, azt mondta ránk, hogy elment az eszünk – jegyezte meg Jung.

– Ezt tartom is – válaszoltam. – De ha ezt véghez akarják vinni, minden segítségre szükségük lesz. És uram – fordultam Crick felé –, ne felejtse el, hogy az embereimet a Korallon vesztettem el. Nem szívesen hagynám ki ezt a harcot.

Crick Daltonra nézett. – Mi van Aquinasszal?

Dalton vállat vont. – Gyorsított gyógyító programon van. Piszok fájdalmas ilyen gyorsan visszanöveszteni egy kart, de az ugrás idejére harcra kész lesz. Nekem nem kell ember.

Crick Jane-re nézett, aki engem bámult. – Magán múlik, Sagan – mondta neki Crick. – Hawking a maga embere volt. Ha kell magának Perry, megkaphatja.

– Kelleni nem kell – válaszolta Jane egyenesen rám nézve. – De igaza van, hiányzik egy emberem.

– Jó. Akkor szedje ráncba. – Crick rám nézett. – Ha Sagan hadnagy úgy látja, nem elég jó, bedugjuk a siklóba. Értve?

– Értve, őrnagy úr – feleltem, farkasszemet nézve Jane-nel.

– Helyes. Isten hozta a Különlegeseknél, Perry. Ha jól tudom, maga az első valószülött, aki valaha nálunk szolgált. Ne bassza el, mert ha megteszi, ígérem, a rraeyek lesz a legkisebb gondja.

Jane engedély nélkül lépett be a fülkémbe; megtehette, immár ő volt a felettesem.

– Te meg mi a szart művelsz? – förmedt rám.

– Hiányzik egy embered. Én ember vagyok. Egyszerű.

– Éppen azért hoztalak a hajóra, mert tudtam, hogy feltesznek a siklóra. Ha visszakerültél volna a lövészekhez, most a támadó hajók valamelyikén lennél. Ha nem foglaljuk el az állomást, te is tudod, mi történik azokkal a hajókkal és mindenkivel rajtuk. Ez volt az egyetlen módja, hogy biztonságban tudjalak, és te csak úgy eldobtad.

– Mondhattad volna Cricknek, hogy nincs szükséged rám – vágtam vissza.

– Hallottad, megkérdezett. Boldogan berugdalna a siklóba, és hagyna lebegni az űrben, amíg valaki fel nem szed. Azért nem mondtad, mert pontosan tudod, hogy milyen kibaszott őrültség ez a terv. Tudod, hogy minden segítségre szükséged lesz. Nem tudtam, hogy alád osztanak be, Jane. Ha Aquinas nem lett volna kész, kerülhettem volna Daltonhoz is. Nem is tudtam, hogy Hawking a te embered volt, amíg Crick nem mondta. Csak azt tudtam, hogy ha ezt sikerre akarjátok vinni, mindenkire szükség van.

– Mit érdekel téged? – kérdezte. – Ez nem a te küldetésed. Nem közülünk való vagy.

– Most itt vagyok, nem? A hajón. Itt vagyok, hála neked. És nincs hová mennem. Az egész századom felrobbant, a legtöbb barátom meghalt. És ahogy egyikőtök mondta, mind emberek vagyunk. Bassza meg, engem is laborban csináltak, mint titeket. Legalábbis ezt a testet. Közétek is tartozhatnék. Hát most már közétek tartozom.

– Fogalmad sincs, milyen nekünk – füstölgött Jane. – Azt mondtad, meg akarsz ismerni. Mit szeretnél tudni? Hogy milyen felébredni egy nap úgy, hogy a fejed tele van információval, akár egy könyvtár, minden, de minden attól kezdve, hogyan kell leölni egy disznót, addig, hogyan kell vezetni egy csillaghajót, miközben a saját nevedet nem tudod? Sőt nincs is neved? Tudod, milyen érzés, hogy sosem volt gyereked, sőt nem is láttál egyet se, amíg le nem szállsz egy kiégett kolóniára, és ott nem hever egy előtted holtan? Talán azt szeretnéd tudni, hogy amikor először beszélünk valószülöttel, a legszívesebben felképelnénk, mert olyan lassan beszéltek, lassan mozogtok, lassan gondolkodtok, hogy nem is értjük, miért vesződnek vele, hogy besorozzanak benneteket?

– Vagy talán tudni szeretnéd, hogy minden egyes Különleges múltat álmodik magának? Tudjuk, hogy Frankenstein szörnyei vagyunk. Halottakból raktak össze bennünket. A tükörbe nézünk, és tudjuk, hogy más embert látunk, és csak azért létezünk, mert azok az emberek már nem, és hogy örökre elvesztek a számunkra. Mind elképzeljük, kik lehettek. Elképzeljük az életüket, a gyerekeiket, a férjüket és a feleségüket, és tudjuk, hogy ebből soha semmi nem lehet a miénk.

Jane odalépett közvetlen elém. – Tudod, milyen annak a nőnek a férjével találkozni, aki voltál? Látni a férfi arcán a felismerést, de nem érezni azt, amit ő érez, akármennyire akarod is? Tudni, hogy ő kétségbeesetten szeretne azon a néven nevezni, ami nem a tiéd? Hogy amikor rád néz, évtizedeket lát, amikről neked sejtelmed sincs. Hogy veled volt, benned volt, a kezedet fogta, amikor meghaltál, és azt mondogatta, hogy szeret. Tudni, hogy nem tehet téged valószülötté, de adhat neked folytonosságot, történelmet, segíthet megérteni, hogy ki voltál, ahhoz, hogy megértsd, ki is vagy most. El tudod képzelni, milyen lehet ezt akarni? Bármi áron biztonságban tartani?

Még közelebb jött. Az ajka milliméterekre volt az enyémtől, de egymillió fényévnyire egy csóktól.– Tízszer többet éltél velem, mint én magammal. Te őrzöl engem. El se tudod képzelni, milyen lehet ez nekem. Mert nem közülünk való vagy. – Hátralépett.

Rámeredtem. – Nem ő vagy. Te magad mondtad.

– Jézusom, hazudtam. Ő vagyok, és te is tudod. Ha életben marad, belép a GYV-be, és ugyanabból a rohadt DNS-ből csináltak volna neki új testet, amiből engem. Nekem felspécizett idegen szar van a génjeimben, de te se vagy teljesen ember, és ő se lenne. Az emberi részem ugyanaz, mint az övé lenne. Csak az emlékei hiányoznak. Csak az egész másik életem hiányzik.

Jane újra odalépett, arcomat a két kezébe vette. – Jane Sagan vagyok, ennyit tudok. Az utolsó hat év az enyém, és valóságos. Ez az én életem. De Katherine Perry is vagyok. Vissza akarom kapni azt az életet is. Ami csak rajtad keresztül lehetséges. Életben kell maradnod, John. Nélküled megint elveszítem magam.

Megfogtam a kezét. – Segíts életben maradni. Mondj el mindent, amit tudnom kell ahhoz, hogy jól menjen ez a bevetés. Mutass meg mindent, hogy segíthessek a szakaszodnak. Segíts, hogy segíthessek, Jane. Igazad van, nem tudom, milyen a helyedben, közöttetek. De azt tudom, hogy nem akarok ott lebegni egy rohadt siklóban, miközben lőnek rád. Neked is életben kell maradnod. Rendben?

– Rendben – felelte. Megfogtam és megcsókoltam a kezét.

TIZENHÉT

~ Ez a könnyű része ~ üzente Jane. – Dőlj bele.

A hangár zsilipajtaja kirobbant, és a dekompresszió kísértetiesen emlékeztetett legutóbbi érkezésemre a Korallhoz. Egyszer talán majd úgy is eljövök ide, hogy nem repítenek ki az űrbe. Most azonban a hangárban nem voltak veszélyes lerögzítetten tárgyak; a Karvaly gyomrában csak a legénység és a katonák voltak légmentes, dundi ugróruhában. A talpunkat elektromágnesek szögezték a padlóhoz, de amint a zsilipajtó kirepül olyan messzire, hogy ne üssön bennünket agyon, a mágnes elenged, és mi kirepülünk, kiránt a szökő levegő. Ugyanis a hangárban szándékosan túlnyomást hoztak létre, hogy legyen elég szívóerő.

Hát volt is. A talpmágnes elengedett, és mintha egy óriás rántott volna ki egy nagy egérlyukon. Ahogy Jane javasolta, beledőltem, és a következő pillanatban már az űrben bukfenceztem. Ez rendben is volt, mivel pontosan azt a látszatot akartuk kelteni az esetleg figyelő rraeyek előtt, hogy váratlanul repültünk ki az űr ürességébe. A Különlegesekkel együtt kibuktam az ajtón, egy pillanatig émelyegtem és szédültem, ahogy a kintből lent lett, és odalent kétszáz kilométerre volt a Korall sötét tömege, a lenyugvó nap keleten sistergett, amerre igyekeztünk.

Ahogy forogtam, épp láttam a Karvalyt berobbanni négy helyen; a tűzgömbök a hajó túloldalán keletkeztek, és lángsziluettbe vonták a hajót. A vákuum miatt nem volt hang és hőség, de az obszcén narancs és sárga lánggömbök vizuálisan pótolták a többi érzéket. Csodával határos módon forgás közben láttam, hogy a Karvaly rakétákat lő ki egy olyan ellenség felé, akinek a pozícióját nem is észleltem. Valaki még a hajón volt, amikor eltalálták. Megint pördültem egyet, aztán láttam, hogy a Karvaly egy újabb rakétasorozattól kettétörik. Aki a hajón maradt, meg fog halni. Reméltem, hogy a kilőtt rakéták legalább célba értek.

Magamban zuhantam a Korall felé. Lehettek még körülöttem katonák, de képtelenség volt megállapítani; a ruhánk fényelnyelő volt, és FejGép-csend parancsot kaptunk, amíg át nem érünk a Korall légkörének felső részén. Maximum akkor tudom, hogy valaki van ott, ha eltakar egy csillagot. Kifizetődik a láthatatlanság, amikor egy bolygó ellen támad az ember, főleg ha valaki odafent esetleg figyel. Zuhantam és zuhantam, a terebélyesedő Korall egyre csak falta fel a csillagokat.

A FejGép pityegett; nanopajzsot fel. Engedélyeztem, és egy rekeszből a hátamon nanorobotok áramlottak ki. Elektromágneses hálót vontak körém, matt fekete gömbbe burkoltak, kizárva a fényt. Így aztán már tényleg nem láttam a világon semmit. Hálát adtam istennek, hogy nem vagyok klausztrofóbiás; most rohadt szarul jönne.

A magaspályás behatolás kulcsa a nanopajzs. Kétféleképp is megvédi a katonát a légkörbe lépéskor keletkező hőtől, ami elégetné. A pajzs akkor jön létre, amikor a katona vákuumban zuhan, ami csökkenti a hőátadást, hacsak a katona valahogy meg nem érinti a pajzsot, ami kapcsolatban van a légkörrel. Ennek elkerülésére pedig ugyanaz az elektromágneses állványzat, amin a robotok létrehozzák a pajzsot, a katonát a gömb közepén tartja, megakadályozva a mozgását. Nem túl kényelmes, de az sem kényelmes, ha elégsz a levegőmolekuláktól, amik nagy sebességgel a húsodba marnak.

A robotok felfogják a hőt, az energia egy részéből megerősítik a katonát izoláló elektromágneses hálót, a többi hőt pedig leadják. Végül egyesével elégnek, akkor pedig új robotok jönnek, és elfoglalják a régiek helyét. Ideális esetben hamarabb szűnik meg a pajzs szükségessége, mint fogy el maga a pajzs. A robotjaink számát a Korall légkörére kalibrálták, némi ráhagyással. De azért az ember sose nyugodt.

Vibrálást éreztem, ahogy a pajzsom átvágott a Korall felső légkörén; Seggfej teljesen feleslegesen közölte, hogy turbulencia várható. Zötyögtem a kis gömbben; az izolálómező kitartott, de több imbolygást engedett meg, mint amennyit szerettem volna. Amikor a gömb külső része több ezer fokot tud a húsodba küldeni, betojsz minden feléje irányuló mozgástól, akármilyen kicsi.

Ha valaki a Korall felszínén felnézett az égre, több száz meteor csíkját látta az éjszakában; ha a rraeyek gyanakodnának is ezekre a meteorokra, azt hinnék, hogy az emberi űrhajó darabjai, amit lelőttek. Több százezer láb magasan egy zuhanó katona és egy zuhanó törmelékdarab ugyanúgy fest.

A sűrűsödő légkör ellenállása megtette a magáét, lelassította a gömbömet; először a hő izzása múlt el, aztán a pajzs összeomlott, és úgy robbantam át rajta, mint a tojásból katapulttal kilőtt csirke. Most már nem robotok üres falát láttam, hanem egy sötétbe borult világot, amit itt-ott lumineszcens algák világítottak meg, melyek a korallzátonyokat rajzolták körbe, aztán megpillantottam a rraey táborok és a korábbi emberi települések nyersebb fényeit. Utóbbiak felé tartunk majd.

~ FejGép bekapcs ~ küldte Crick őrnagy. Meglepődtem, azt hittem, odaveszett a Karvalyon. ~ Szakaszparancsnokok azonosítsák magukat, katonák alakzatba felfejlődni a szakaszparancsnokoknál.

Tőlem egy kilométerre nyugatra és pár száz méterrel feljebb Jane hirtelen kivilágosodott. Valójában nem festette magát neonszínre, hiszen azzal tökéletes célpontot szolgáltatott volna a földi egységeknek, csak a FejGép mutatta meg, hol van. Körülöttem közel és távol katonák izzottak fel: az új szakaszom tagjai mutatták meg magukat nekem és egymásnak. Irányt váltottunk, egymás felé sodródtunk. Közben a Korall felszínére topológiai háló rajzolódott, amin több pont izzott szorosan egy kupacban: a nyomkövető állomás és közvetlen környezete.

Jane információval árasztotta el a katonáit. Miután csatlakoztam Jane szakaszához, a Különlegesek hanyagolták a beszédet velem is, és visszatértek a megszokott fejgépes kommunikációhoz. Ha velük akarok harcolni, az ő módszereik szerint kell tennem. Az utóbbi három nap kommunikációs káosz volt; amikor Jane azt mondta, a valószülöttek lassabban kommunikálnak, hát nem mondott semmit. A Különlegesek úgy váltottak üzenetet, hogy pislogni se tudtam. A beszélgetések és viták gyorsabban véget értek, mint felfogtam és megértettem volna az első mondatot. A legzavaróbb az volt, hogy nem csak szöveges vagy hangüzeneteket váltottak. A FejGépet kihasználva érzelmi információkat is küldtek, impulzusokban, és ezeket úgy alkalmazták, mint az író a központozást. Valaki viccet mondott, mindenki nevetett, nekem meg olyan érzés volt, mint sőrétekkel szórnák meg a koponyám belsejét. Mocskosul megfájdult tőle a fejem.

De valóban sokkal hatásosabb módja volt a „beszédnek”. Jane tizedannyi idő alatt felvázolta a szakasz feladatát, célját és stratégiáját, mint amennyi a GYV egy hagyományos parancsnokának kellett volna. Ez kapóra jön, ha akkor történik az eligazítás, amikor a többiekkel együtt szabadesésben zuhansz egy bolygó felszíne felé. Elképesztő, de majdnem tudtam követni Jane eligazítását. Az volt a titka, hogy ne harcoljak az információ ellen, ne próbáljam rendezni verbális tömbökké, ahogy megszoktam. Csak fogadjam el, hogy tűzoltófecskendőt nyomtak a torkomba, és nyeljek. Az is segített, hogy nem nagyon feleseltem.

Az állomás egy magasabb részen állt egy kisebb emberi település közelében, amit a rraeyek elfoglaltak; az egész egy kis völgy volt, aminek az állomás felőli végét lezárták. Korábban a település parancsnoki központja állt itt; a rraeyek felhasználták az áramvezetékeket, és kibelezték a központ számítógépes, átviteltechnikai és más rendszereit. Védműveket hoztak létre a központ körül, de a helyről készített valós kép (Crick csapatának egy tagja készítette, aki lényegében egy kémműholdat szíjazott a mellkasára) azt mutatta, hogy az állásokban nincs sok fegyver és katona. A rraeyek biztosak voltak benne, hogy a technológiájuk és az űrhajóik semlegesítenek minden fenyegetést.

A többi szakasz elfoglalja a központot, megkeresi és biztosítja azt a gépet, ami összeveti a műholdak észleléseit, és előkészíti feltöltésre a rraey hajók számára. A mi szakaszunk feladata az adótorony elfoglalása, amiről a hajóknak sugároztak. Ha az adótoronyban a felszerelés fejlett konszu készülék, akkor elfoglaljuk a tornyot, és megvédjük a rraey ellentámadáskor; ha meg mezei rraey technológia, egyszerűen felrobbantjuk.

A nyomkövető állomás mindenképp működésképtelen lesz, és rraey hajók vakon repülnek majd, nem tudják, mikor és hol jelennek meg a mieink. A torony távolabb állt a központtól, és viszonylag erősen védték, de még azelőtt meg akartuk ritkítani őket, hogy talajt érünk.

~ Célpontválasztás ~ küldte Jane, és a FejGép megjelentette a célterületet. A rraey katonák és a gépeik infravörösen izzottak; mivel nem észleltek fenyegetést, nem vigyáztak a hőkibocsátásra. A szakaszok, rajok, és végül a katonák kiválasztották a célpontokat, és felkészültek. Ahol csak lehetett, a rraeyeket céloztuk, és nem a gépeket, amiket utána talán mi is használhatunk még. Nem a fegyverek ölnek embereket, hanem a ravaszt meghúzó idegenek. A célpontok kiválasztása után kissé távolabb sodródtunk egymástól, és már csak várnunk kellett egy kilométeres magasságig.

~ Egy kilométer ~ ezer méter magasan a megmaradt nanorobotjaink kormányozható ejtőernyőt alkottak, és gyomorforgató rántással lassítottak le bennünket, de tudtunk úgy csalinkázni, hogy azért ne ütközzünk egymásnak. A ruhához hasonlóan a vitorla is álcázott volt a fény és a hő ellen. Aki nem tudta, mit keres, nem láthatta.

~ Célpontokat leküzdeni ~ küldte Crick őrnagy, és a néma ereszkedést fémet záporozó MP-35-ök pattogása váltotta fel. A felszínen rraey katonák feje és végtagja robbant le hirtelen; a mellettük állók épp hogy megértették, mi történt, amikor velük is megismétlődött ez. Én három rraeyt céloztam meg az adótorony közelében; az első kettő simán ment; a harmadik a sötétség felé pördült tüzelésre készen. Úgy vélte, előtte vagyok, nem pedig fent. Kiiktattam, mielőtt átgondolhatta volna. Minden rraeyt, aki látható helyen volt, öt másodperc alatt elintéztünk. Még mindig jó pár száz méter magasan jártunk.

Reflektorok gyulladtak fel és lettek azonnal kilőve. Rakétákat küldtünk futóárkokba és lövészgödrökbe, szétkenve az ott lapulókat. Rraey katonák özönlöttek ki a központból és a táborból, követték a rakéták nyomát és lőttek, ám a katonáink rég elmanővereztek onnan, és most leszedték a szabadban tüzelőket.

Kinéztem magamnak egy leszállóhelyet a torony közelében, és utasítottam Seggfejt, hogy kitérő manőverrel vigyen le oda. Ahogy közeledtem, két rraey tört ki egy melléképület ajtaján a torony mellett, és arra lőttek, amerre engem sejtettek, miközben a parancsnoki központ felé rohantak. Az egyiket lábon lőttem, sikoltva összeesett. A másik abbahagyta a tüzelést, és elrohant, izmos, madárszerű lábán próbált menekülni. Jeleztem Seggfejnek, hogy oldja ki az ejtőernyőt; az szertefoszlott, ahogy az elektrosztatikus szálak elengedtek, és a nanorobotok porrá váltak. Jó pár métert zuhantam, földet értem, bukfenceztem egyet, majd felpattanva megcéloztam a sebesen távolodó rraeyt. Egyenes vonalban futott, nem cikcakkban, amivel nehezebb célpontot jelentett volna.

Egyetlen lövés a teste közepébe, és annyi. Mögöttem a másik még sikoltozott, aztán a sikoly hirtelen bugyogásba fulladt. Megfordultam. Jane állt ott, a fegyvere még a rraey felé mutatott.

~ Velem jössz ~ küldte és a melléképület felé intett. Alig indultunk el, két rraey rontott ki onnét, egy harmadik pedig bentről fedezte őket. Jane a földre hasalva viszonozta a tüzet, én meg a menekülők után vetettem magam. Ezek már szlalomoztak, az egyiket lelőttem, de a másik egérutat nyert, menet közben seggen csúszott le egy töltésen. Közben Jane megunta a meddő tűzharcot, és gránátot lőtt a melléképületbe; előbb tompa nyikkanás, aztán hangos durranás, majd jókora rraeydarabok fröccsentek ki az ajtón.

Előrenyomultunk, be a melléképületbe. Az elektronikus készülékeket beterítették a rraey maradványai. A FejGép megerősítette, hogy rraey kommunikációs eszköz; ez volt a torony irányítóterme. Jane-nel kihátráltunk, aztán rakétákat és gránátokat pumpáltunk bele. Annak rendje és módja szerint felrobbant; a tornyot ezzel működésképtelenné tettük, bár az adóeszköz még mindig ott volt a tetején.

Jane helyzetjelentést kért a rajparancsnokoktól; a tornyot és a környező térséget elfoglaltuk. A rraeyek nem tudtak ellenállást kifejteni. A szakasz nem vesztett embert, csak könnyebb sérüléseket szereztünk. A támadás többi része is jól ment, a legintenzívebb harcot a központból jelentették, ahol az embereink helyiségről helyiségre takarították ki a rraeyeket. Jane két rajt odaküldött erősítésnek, egy harmadikkal a tetemeket és a felszerelést ellenőriztette, két rajt pedig kivezényelt a terület biztosítására.

~ Te meg mássz fel, és mondd el, mi az ott fent ~ mutatott rám, aztán a toronyra.

Felnéztem a toronyra. Tipikus rádiótorony volt, olyan százötven méter magas, a tetején fémállvány. Eddig ez volt a rraeyek legimponálóbb teljesítménye. Nem volt itt, amikor megérkeztek, biztos azonnal felhúzták. Csak egy rádiótorony, de próbálj meg egy nap alatt felépíteni egyet. A tornyon fémtüskék alkottak létrát; és mivel a rraeyek fiziológiája és magassága eléggé passzolt az emberéhez, tudtam használni. Elindultam felfelé.

A tetején rohadtul fújt a szél. Egy rakás antennát és műszert láttam. Seggfejjel megnézettem, aki összehasonlította a vizuális képet a rraey technológia könyvtárával. Színtiszta rraey munka. Akármilyen infót kapnak a műholdakról, ezek szerint azt a központban dolgozzák fel. Remélhetőleg a mieink nem robbantják fel véletlenül.

Közöltem ezt Jane-nel. Ő meg közölte velem, hogyha minél gyorsabban lejövök, annál kevésbé fog eltalálni valami égből hulló törmelék. Több se kellett. Amint leértem, rakéták csapódtak be a torony tetejébe. A robbanás erejétől a tornyot tartó kábelek fémes hanggal elpattantak, olyan erővel, hogy lefejezés fenyegette azt, aki az útjukba kerül. Az egész torony imbolygott. Jane a torony alapjára összpontosította a tüzet. A torony megtekeredett, és hatalmas nyögéssel eldőlt.

A központból elhalt a harci zaj, és elszórt ujjongás hallatszott; a rraeyeket kitakarították. Megnéztem Seggfej óráját. Még kilencven perc se telt el azóta, hogy kirepültünk a Karvalyból.

– Fogalmuk se volt, hogy jövünk – mondtam Jane-nek, és hirtelen meglepett a saját hangom.

Jane rám nézett, bólintott, majd a toronyra nézett. – Nem. Ez a jó hír. A rossz hír, hogy most már tudják, hogy itt vagyunk. Ez volt a könnyebb része. A nehezebb most jön.

Megfordult és parancsokkal sorozta meg a szakaszát. Ellentámadásra számítottunk. Jó nagyra.

– Akarsz megint ember lenni? – kérdezte tőlem Jane. A bevetés előtti este volt. A kantinban turkáltuk az ételt.

– „Megint?” – mosolyodtam el.

– Tudod, hogy értem. Igazi emberi testben. Semmi mesterséges kiegészítő.

– Persze. Csak olyan nyolc évem maradt a szolgálatból. Ha életben maradok, nyugdíjba megyek és letelepedek.

– Akkor megint öreg és lassú leszel – mondta a Különlegesekre jellemző tapintattal.

– Nem olyan rémes ám. Van, ami kárpótol érte. Például a gyerekek. Vagy hogy találkozhatsz másokkal, és utána nem kell megölnöd őket, mert a gyarmatok idegen ellenségei.

– Megint megöregszel és meghalsz.

– Gondolom. Ez az ember sorsa. Ez – emeltem fel a zöld karomat – nem általános ám. Ami meg a halált illeti, sokkal valószínűbb, hogy szolgálat közben halok meg, mint telepesként. Biztosításstatisztikai szempontból a nem módosított emberi telepes a legjobb döntés.

– Még nem haltál meg – emlékeztetett Jane.

– Vigyáznak rám. És te? – kérdeztem vissza. – Te tervezed, hogy visszavonulsz és telepes leszel?

– A Különlegesek nem mennek nyugdíjba.

– Úgy érted, hogy nem engedik?

– De, engedik. A mi szolgálati időnk is tíz év, mint a tiétek, csak nekünk mindenképp le kell szolgálni a tíz évet. Egyszerűen nem megyünk nyugdíjba.

– Miért nem? – firtattam.

– Nem ismerünk mást, mint amit csinálunk. Megszületünk, harcolunk. Ebben vagyunk jók.

– Sosem akarod abbahagyni a harcot?

– Miért hagynám?

– Hát, egyrészt mert drámaian csökkentené annak az esélyét, hogy erőszakos halált halj. Másrészt megélhetnéd azokat az életeket, amikről álmodoztok. A múltat, amit kitaláltok magatoknak. Nekünk, átlagos GYV-katonáknak van egy egész életünk a katonaság előtt. Nektek meg lehetne utána.

– Nem tudnék mihez kezdeni magammal – mondta Jane.

– Isten hozott az emberek között. Azt mondod, hogy egyetlen Különleges sem hagyta még el a sereget? Soha?

– Egy-kettőről tudok – ismerte el. – De tényleg csak néhányról.

– Mi történt velük? Hová mentek?

– Nem tudom. – Kis hallgatás után kibökte: – Holnap maradj mellettem.

– Jó.

– Még mindig túl lassú vagy. Nem akarom, hogy akadályozd a többieket.

– Kösz.

– Sajnálom. Tudom, hogy ez nem tapintatos. De te is vezettél katonákat. Tudod, miért aggódom. Én hajlandó vagyok vállalni a kockázatot. Mások talán nem.

– Tudom, nem sértődtem meg – feleltem. – És ne aggódj. Tudok vigyázni magamra. Tudod, én számítok a nyugdíjra. És ahhoz még életben kell maradnom.

– Jó, hogy valami motivál.

– Bizony. Te is gondolkodhatnál a nyugdíjon. Jó motiváció.

– Nem akarok meghalni – válaszolt Jane. – Az is elég motiváció.

– Ha valaha meggondolod magad, majd küldök képeslapot onnét, ahová letelepedek. Csatlakozhatsz hozzám. Élhetnénk egy farmon. Ültethetnénk csirkéket. Nevelhetnénk kukoricát.

Jane horkantott. – Nem mondod komolyan.

– De igen – mondtam, és ráébredtem, hogy valóban így van.

Jane hallgatott egy pillanatig. – Nem szeretem a gazdálkodást.

– Honnét tudod? Sose csináltad.

– Kathy szerette?

– Utálta. Még a kiskerthez is alig volt türelme.

– Na tessék. A precedens ellenem szól.

– Azért gondolkodj rajta.

– Talán.

~ Hová a fenébe tettem a tárat ~ küldte Jane, és aztán becsapódtak a rakéták. A földre vetettem magam, ahogy kőzápor terített be Jane állása felől a sziklapárkányon. Felnéztem, és Jane kezét láttam; rángott. Feléje indultam, de visszazavart egy újabb sorozat. Megpördültem és visszabújtam a szikla mögé.

Lenéztem a rraeyekre, akik jól átvertek bennünket, és oldalról közeledtek; ketten kapaszkodtak felfelé a dombon, a harmadik meg segített egy társának újabb rakétát betölteni. Nem volt kétségem afelől, mire céloznak majd vele. Gránátot dobtam a kettő felé, és hallottam, hogy fedezékbe futnak. Amikor felrobbant, a rakétásra lőttem. Puffanva eldőlt, és utolsó rángással még kilőtte a rakétát; a lövés leégette társa képét, aki felsikoltott, és a szemét markolászva támolygott. Fejbe lőttem. A rakéta messze tőlem ívelt. Nem is érdekelt, hová megy.

A két rraey újra megindult felém; arra dobtam még egy gránátot, hogy lefoglalja őket, aztán Jane felé indultam. A gránát pont az egyik rraey előtt ért földet, és letépte a lábait; a másik gyorsan a földre hasalt. Oda is dobtam egyet. Ezt már nem kerülte ki.

Jane fölé térdeltem, aki még mindig rángatózott. Láttam, hogy egy kőszilánk állt a fejébe. Az IntelliVér gyorsan alvadt, de a seb szélén még ki-kispriccelt. Beszéltem Jane-hez, de nem reagált. Rákapcsolódtam a FejGépére, és érzelmi villanásokat láttam, sokkot és fájdalmat. A szeme vakon nézett. Haldoklott. Megragadtam a kezét, és igyekeztem elfojtani magamban a szédülés és a déjà vu émelyítő rohamát.

Az ellentámadás pirkadatkor kezdődött, nem sokkal azután, hogy elfoglaltuk az állomást, és nem erős volt, hanem eszeveszett. Mivel ráébredtek, hogy a védelmükön áthatoltunk, a rraeyek keményen csaptak le, hogy visszaszerezzék az állomást. Hevenyészett támadás volt, idő és tervezés hiányáról árulkodott, de ennek ellenére kíméletlen. Egyik hajó a másik után jelent meg a horizonton, egyre csak hozva a katonákat.

A Különlegesek a taktika és az őrület speciális keverékével fogadták az első hajókat: csapatostul rohantak a leszállóhelyre, rakétákat és gránátokat lőttek be a kinyíló ajtókon. A rraeyek végül fokozták a nyomást, és a hajók már nem robbantak fel a földet éréskor. Csapataink zöme a központot és a benne rejlő konszu technológiát védte, a mi szakaszunk oldalról támadta a rraeyeket, nehezítette az előrenyomulásukat. Jane-nel ezért voltunk a kőpárkányon, több száz méterre a központtól.

Közvetlen alattunk egy másik csoport rraey közeledett. Ideje volt odébbállni. Két rakétát lőttem feléjük, hogy feltartóztassam őket, aztán lehajoltam, és felvettem Jane-t tűzoltófogással a vállamra. Felnyögött, de most nem aggódhattam miatta. Kiszúrtam egy sziklát, amit idefelé jövet fedezéknek használtunk, és arra lódultam. Mögöttem a rraeyek célba vettek. Lövések süvítettek el mellettem, egy lepattant szikladarab vágta meg az arcom. Elértem a sziklát, letettem Jane-t, és egy gránátot lőttem a rraeyek irányába. Ahogy felrobbant, kirohantam a szikla mögül, és az állásuk felé rohantam, két nagy ugrással megtettem a távolság zömét. A rraeyek csak károgtak, fingjuk se volt, mit csináljanak, ha egy ember egyenesen nekik rohan. Az MP-35-öt automatára állítottam, és közelről leszedtem őket, mielőtt rendeződhettek volna. Aztán visszasiettem Jane-hez, és rákapcsolódtam a FejGépére. Még megvolt. Még élt.

Az út következő szakasza nehéznek ígérkezett; száz méter nyílt terep választott el attól, ahol lenni akartam: egy kis karbantartó műhelytől. A mezőt rraey gyalogság vette körbe; ráadásul egy hajójuk tartott arrafelé, embereket keresett. Seggfejtől megtudtam Jane embereinek helyzetét. Hárman voltak a közelben: ketten a mezőnek ezen az oldalán, harminc méterre, és egy a túloldalán. Parancsot adtam nekik, hogy fedezzenek, megint felkaptam Jane-t, és a pajta felé sprinteltem.

A levegő megtelt fegyvertűzzel. Fű és törmelék terített be, ahogy lövések találták el a földet, ahol a lábam előtte volt vagy ahová éppen lépett volna. Bal csípőmet súrolta egy lövedék; az alsó felem görcsbe rándult, fájdalom lobbant az oldalamba. Ennek nyoma marad. Sikerült nem elesnem, rohantam tovább. Hallottam, hogy mögöttem rakéták csapódnak a rraeyek közé. A felmentő sereg megérkezett.

A rraey hajó fordult, hogy rám lőjön, aztán kikerült egy rakétát, amit az egyik katonánk lőtt rá. Ez még sikerült, de a másik kettőt, amit ellenkező irányból kapott, már nem kerülte el. Az első a hajtóművét találta el; a második a szélvédőt. A hajó lebukott és megdőlt, de még elég ideig fennmaradt, hogy bekapjon egy harmadik rakétát, ami a széttört szélvédőn át a pilótafülkében robbant. A hajó hatalmas robajjal földre zuhant, épp, ahogy elértem a pajtát. Mögöttem az eddig engem célzó rraeyek most Jane katonáira figyeltek, akik sokkal több kárt okoztak, mint én. Feltéptem az ajtót, és becsusszantam a műhelybe.

A viszonylagos nyugalomban felmértem Jane állapotát. A fejsebén teljesen megalvadt az IntelliVér, nem lehetett látni, mekkora a kár, milyen mélyre ment a fejébe az a szilánk. A pulzusa erős volt, de a légzése szaggatott és gyenge. Az IntelliVér extra oxigénje most kapóra jön. Már nem voltam benne biztos, hogy meghal, de nem tudtam, egymagam hogyan tudnám életben tartani.

Megkérdeztem Seggfejt a lehetőségekről, és egyet tudott javasolni: a központban lévő kis orvosi szobát. A felszereltsége szerény, de volt benne egy hordozható sztáziscső. Az stabil állapotban tarthatja Jane-t, amíg feljut az egyik hajóra és vissza a Főnixre, ahol rendes ellátásban részesülhet. Eszembe jutott, hogy Jane-ék is sztáziscsőbe tettek engem az első koralli utamon. Most viszonozhatom a szívességet.

Fölöttem az ablakon golyók süvítettek be; valakinek eszébe jutottam. Ideje továbbállni. Megterveztem a következő sprintet: egy rraey lövészárokba ötven méterre, amit most a Különlegesek tartottak. Jeleztem nekik, hogy jövünk, ők pedig fedeztek, ahogy szlalomozva feléjük rohantam. Újra a Különlegesek peremvonala mögé kerültem. Az út fennmaradó része a központba minimális drámát jelentett.

Éppen akkor érkeztem meg, amikor a rraeyek nehéztüzérséggel vették tűz alá a központot. Már nem törődtek az állomás visszahódításával, most már csak el akarták pusztítani. Felnéztem az égre. A fényes reggeli kék égen is láttam a villanásokat. A GYV csapásmérő flotta megérkezett.

A rraeyeknek nem sok kellett, hogy lerombolják a központot, a konszu technológiával együtt. Nem volt sok időm. Berohantam az épületbe, a gyengélkedő felé, miközben mindenki kifelé tódult.

A központ betegszobájában egy nagy, bonyolult valami állt a falnál. A konszu nyomkövető. A jó ég tudja, a rraeyek miért éppen ide tették. De ide tették, így aztán az egész központban a gyengélkedő volt az egyetlen, amit nem lőttek szét; a Különlegesek szigorú parancsot kaptak rá, hogy a gép egy darabban kell. A mieink villanógránátokkal és késekkel támadtak az itt megbújt rraeyekre. A rraeyek még itt voltak, szúrt és vágott sebekkel hevertek szanaszét.

A lapos, jellegtelen nyomkövető szinte elégedetten zümmögött a fal mellett. Az egyetlen kimenet/bement egy kis monitor volt, és aljzat egy rraey memóriamodulnak, ami egy kisasztalon feküdt a nyomkövető mellett. A nyomkövetőnek sejtelme sem volt, hogy perceken belül egy rakás füstölgő vezetékként végzi, hála egy közeledő tüzérségi gránátnak. Minden munkánk, hogy biztosítsuk ezt a szart, pocsékba megy.

A központ megremegett. Nem gondoltam többet a nyomkövetőre, letettem Jane-t az egyik ágyra, aztán körülnéztem, hol lehet a sztáziscső. Az egyik innen nyíló raktárban találtam meg; olyan volt, mint egy műanyag félhengerbe burkolt tolószék. Mellette a polcon találtam két hordozható energiaforrást; az egyiket csatlakoztattam a csőhöz, és megnéztem a diagnosztikai panelt. Két óráig jó. Eltettem a másikat is. Biztos, ami biztos.

Áttoltam a sztáziscsövet Jane-hez, amikor újabb gránát robbant, megrázta az egész központot. Elment az áram. A detonáció fellökött, megcsúsztam az egyik rraey testén, és zuhanás közben bevertem a fejem a falba. A szemem mögött fény villant, és erős fájdalom nyilallt belém. Káromkodva felegyenesedtem, a homlokomon IntelliVér csörgött.

Pár pillanatig hunyorogtak a fények, és közben Jane olyan erős érzelmi információt küldött, hogy meg kellett támaszkodnom a falban. Jane felébredt, a tudatánál volt, és abban a pár pillanatban azt láttam, amit ő hitt, hogy lát. Valaki volt vele a szobában, aki úgy nézett ki, mint ő, megérintette Jane arcát, rámosolygott. Kathy szakasztott úgy nézett ki, mint amikor utoljára láttam. Aztán a fény megint hunyorgott, ezúttal égve maradt, és a hallucináció elmúlt.

Jane megrándult. Odamentem hozzá; a szeme nyitva volt, egyenesen rám nézett. Rákapcsolódtam a FejGépére; alig volt a tudatánál.

– Hé – fogtam meg a kezét. – Eltaláltak, Jane. Most már jól vagy, de be kell hogy tegyelek a sztáziscsőbe, amíg nem kapunk segítséget. Te is megmentettél egyszer. Úgyhogy most kvittek leszünk. Csak tarts ki, oké?

Jane megragadta a kezem, gyengén, mintha azt akarná, figyeljek rá. – Láttam őt – rebegte. – Láttam Kathyt. Beszélt hozzám.

– Mit mondott?

– Azt mondta... – kicsit elsodródott, majd összeszedte magát. – Azt mondta, menjek veled a farmra.

– Te mit mondtál rá?

– Oké.

– Oké?

– Oké. – Megint elalélt. A FejGépe szeszélyes agytevékenységet mutatott. Felemeltem, amilyen gyengéden csak tudtam, és beletettem a sztáziscsőbe.

Megcsókoltam, aztán bekapcsoltam a gépet. A cső lezáródott és zümmögni kezdett; Jane idegi és fiziológiai jelei lelassultak. Gurulhatunk. A kereket nézve kerültem meg a halott rraey testét, akire az előbb ráléptem, és észrevettem a hasi zsebéből kikandikáló memóriamodult.

A központot újabb találat rázta meg. Noha a józan eszem mást súgott, lehajoltam, kikaptam a memóriamodult, odamentem a nyomkövető aljzatához, és belenyomtam. A monitor életre kelt, fájlokat láttam rraey írással. Egyet kinyitottam: egy tervrajz. Bezártam, kinyitottam egy másikat. Ez is tervrajz. Visszamentem a listára, és a grafikus interfészt néztem, van-e felsőbb kategóriaelérés. Volt; beléptem, és Seggfejjel lefordíttattam, mit látok.

A konszu nyomkövető kézikönyvét láttam. Rajzok, kezelési utasítás, technikai leírás, hibakezelési eljárások. Minden ott volt. A készülék híján a legtöbb, amiben reménykedhettünk.

A következő bomba telibe találta a központot, engem ledöntött a lábamról, srapnel repült keresztül a betegszobán. Egy fémszilánk lyukat ütött a monitorba, amit néztem; egy másik magába a nyomkövetőbe. A gép zümmögése abbamaradt, hörgő hangokat adott; kirántottam a memóriát az aljzatból, megragadtam a sztáziscső fogantyúját, és rohantam. Épp kiértünk az épület közeléből, amikor egy közvetlen találat végképp összedöntötte.

Előttünk a rraeyek visszavonultak; most már kisebb gondjuk is nagyobb volt az állomásnál. Az égen ereszkedő fekete pöttyök leszálló siklókról árulkodtak, tele GYV-katonákkal, akik alig várták, hogy visszafoglalják a bolygót. Boldogan hagytam rájuk. A lehető leggyorsabban el akartam húzni erről a szikláról.

Nem messze Crick őrnagy tanácskozott néhány emberével, meglátott, és engem is odaintett. Odagurítottam hozzá Jane-t. Ránézett, majd rám.

– Azt mondják, majdnem egy kilométert futott Sagannal a hátán – mondta –, aztán bement a központba, amikor a rraeyek tűz alá vették. Nekem úgy rémlik, bennünket nevezett őrültnek.

– Nem vagyok őrült, uram – feleltem. – Csak finoman kalibrált az elfogadható kockázat érzékem.

– Hogy van? – biccen tett Jane felé.

– Stabil az állapota, de súlyos fejsebet kapott. A lehető leggyorsabban az orvosi hajóra kell vinni.

Crick az egyik leszálló siklóra bólintott. – Az első transzport. Mindketten mennek.

– Köszönöm, uram.

– Mi köszönjük, Perry. Sagan az egyik legjobb tisztem. Hálás vagyok, hogy megmentette. Ha a nyomkövetőt is meg tudta volna menteni, tényleg jó napot szerzett volna. Hiába védtük ezt a rohadt állomást.

– Jó, hogy mondja, uram – húztam elő a memóriamodult. – Azt hiszem, ezt érdekesnek fogja találni.

Crick rámeredt, majd összeráncolt homlokkal nézett rám. – Senki nem szereti a buzgómócsingokat, százados.

– Gondolom, hogy nem, uram. De hadnagy vagyok.

– Majd meglátjuk.

Jane az első siklóval ment. Engem feltartottak.

TIZENNYOLC

Előléptettek századosnak. Jane-t sosem láttam többé.

Ezek közül az első volt a drámaibb. Az, hogy Jane-t a hátamon vittem biztonságos helyre több száz méteren át a harcmezőn, majd sztáziscsőbe tettem, miközben lőttek ránk, magában elég lett volna. Az, hogy még a konszu nyomkövetőrendszer technikai leírását is elhoztam, csak hab volt a tortán. De mit lehet tenni? Kaptam pár kitüntetést a második koralli csatáért, és ráadásnak egy előléptetést. Ha bárkinek feltűnt, hogy egy hónap alatt lettem tizedesből százados, nem tette szóvá. Én sem. Mindenesetre utána jó pár hónapig nem kellett fizetnem az italért. Persze a GYV-ben senki nem fizet. De a gondolat számít.

A konszu kézikönyvet egyenesen a katonai kutatóközpontba küldték. Harry később azt mesélte, olyan volt átlapozni, mint beleolvasni Isten jegyzeteibe. A rraeyek tudták használni a nyomkövetőt, de fogalmuk se volt a működéséről, és még a tervrajz alapján sem valószínű, hogy képesek lettek volna másikat építeni. Nem volt meg hozzá a gyártástechnológiájuk. Ezt onnét tudtuk, hogy nekünk sem volt meg. A gép mögötti elmélet a fizika új ágát hívta életre, és a gyarmatoknak át kellett értékelni az ugróhajtóművet.

Harry olyan csoportba került, amelynek feladata a technológia gyakorlati alkalmazása volt. Imádta a dolgot; Jesse panaszkodott, hogy most már végleg kibírhatatlan fráter lett. Harry régi ellenvetése, hogy nincs meg hozzá a matematikai tudása, nem számított, hiszen senki másnak sem volt meg. Kétségtelenül erősítette azt a véleményt, hogy a konszu olyan faj, akikkel nem jó szórakozni.

Pár hónappal a második koralli csata után azt pletykálták, a rraeyek visszamentek a konszukhoz egy újabb gépért. A konszuk válaszul berobbantották a hajót, és belelökték a legközelebbi fekete lyukba. Szerintem túlreagálták. De persze ez csak pletyka.

Korall után a GYV sorban adta nekem a kényelmesebbnél kényelmesebb feladatokat, kezdve azzal, hogy a gyarmatokon turnéztam mint a GYV legfrissebb hőse, demonstráltam a telepeseknek, hogy a Gyarmati Véderő ÖNÖKÉRT harcol. Végigültem sok parádét, bíró voltam sok főzőversenyen. Pár hónap után aztán tűkön ültem, hogy mást csinálhassak, noha kétségtelenül jó volt úgy meglátogatni egy-két bolygót, hogy nem kellett megölnöm mindenkit, aki ott volt.

Ezután újoncokat szállító hajón kellett főnökösködnöm. Én voltam az, aki az új testbe került öregek elé odaálltam, és elmondtam nekik, hogy érezzék jól magukat, aztán egy hét múlva közöltem velük, hogy tíz éven belül a háromnegyedük meghal. Ezt szinte elviselhetetlenül keserédesnek találtam. Bementem a kantinba, és láttam, hogy úgy barátkoznak, mint annak idején mi. Harry, Jesse, Alan, Maggie, Tom és Susan. Eltöprengtem, hányan ússzák meg. Reméltem, hogy mind. Tudtam, hogy a legtöbben nem. Pár hónapig csináltam, aztán új feladatot kértem. Senki nem tett megjegyzéseket. Ez nem olyan feladat, amit bárki sokáig csinálna.

Végül visszakértem magam a frontra. Nem mintha szeretnék harcolni, annak ellenére, hogy jó vagyok benne, de ebben az életben katona vagyok. Erre jelentkeztem. Egy nap majd feladom, de addig is elöl akartam lenni. Kaptam egy századot, és a Taosra vezényeltek. Most is ott vagyok. Jó hajó. Jó katonáim vannak. Ebben az életben ennél többre nemigen vágyhat az ember.

Jane-t nem látni kevésbé drámai. Végül is valakit nem látni nem nagy dolog. Az első sikló felvitte az Amarillóra; ott a hajóorvos meglátta, hogy Különleges, és az orvosi szárny sarkába tolta, hogy sztázisban maradjon, amíg visszatérnek a Főnixre, ahol a Különleges Erők orvosai vehetik kezelésbe. Én a Bakersfielden jutottam vissza a Főnixre. Addigra Jane a Különlegesek orvosi szárnyának mélyén volt, a magamfajta halandók számára elérhetetlenül, hiába voltam friss hős.

Nem sokkal ezután kitüntettek, előléptettek, és megkezdtem a PR-körutat. Végül Crick őrnagy megüzente, hogy Jane felépült, és a Karvaly megmaradt legénységével a Papírsárkány nevű új hajóra került. Nem tudtam üzenni neki. A Különlegesek azok Különlegesek. Ők a Szellemhadtest. Nem szabad tudni, hogy hová mennek, hogy hol vannak, még ha éppen az orrod előtt vannak is.

De tudom, hogy ott vannak valahol. Amikor csak a Különleges Erők katonái meglátnak, megcsipogtatják a FejGépemet; érzelmi információ, a tisztelet jele. Én vagyok az egyetlen valószülött, aki szolgált a Különlegeseknél, még ha rövid ideig is; megmentettem az egyiküket, és megmentettem a küldetést a részleges sikertelenségtől. Ilyenkor visszacsipogok, de nem szólok semmit, amivel elárulnám őket. A Különlegesek ezt szeretik. Jane-t nem láttam se a Főnixen, se máshol.

De hallottam felőle. Alighogy átvezényeltek a Taosra, Seggfej szólt, hogy üzenet vár ismeretlen feladótól. Ez új volt; még sosem kaptam anonim levelet a FejGépre. Kinyitottam. Egy kép volt: búzafarm, a távolban ház, napkelte. Lehetett volna napnyugta is, de én nem így éreztem. Utána jöttem rá, hogy ez képeslap akar lenni. Aztán hallottam a hangját, amit egész életemben ismertem, két nő szájából is.

~ Egyszer megkérdezted, a Különlegesek hová mennek nyugdíjba, és azt mondtam, nem tudom ~ küldte. ~ De már tudom. Van egy hely, ahová elmehetünk, ha akarunk, és megtanulhatunk embernek lenni. Azt hiszem, ha eljön az ideje, elmegyek. Azt hiszem, szeretném, ha csatlakoznál hozzám. Nem muszáj. De ha akarsz, jöhetsz. Közénk való vagy.

Egy pillanatra megállítottam az üzenetet, majd amikor összeszedtem magam, továbbengedtem.

~ Egy részem valaha olyasvalaki volt, akit szerettél. Azt hiszem, az a részem szeretné, ha újra szeretnéd, és azt akarja, hogy én is szeresselek. Én nem lehetek ő. Csakis én. De azt hiszem, tudnál szeretni, ha akarnád. Én akarom. Keress majd meg. Itt leszek.

Ennyi volt.

Visszagondolok arra a napra, amikor először álltam a feleségem sírjánál, és sajnálkozás nélkül fordultam el, mert tudtam, hogy az, ami ő volt, az nincs abban a gödörben. Új életet kezdtem, és megint megtaláltam őt egy olyan nőben, aki teljesen önmaga. Amikor ezzel az élettel végzek, sajnálkozás nélkül fordulok majd el, mert tudom, hogy ő vár egy másik, különböző életben. Đ

Nem láttam többet, de tudom, hogy fogom. Hamarosan. Nemsokára.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A regény megjelenéséhez vezető utat izgalmak és meglepetések szegélyezték, és útközben olyan sokan segítettek és/vagy bátorítottak, hogy azt sem tudom, hol kezdjem.

Kezdjük azokkal, akik segítettek összeállítani azt a könyvet, amit maguk most a kezükben tartanak. Elsősorban köszönöm Patrick Nielsen Haydennek, hogy megvette, majd szorgalmasan szerkesztette a kéziratot. Köszönöm Teresa Nielsen Haydennek felbecsülhetetlen munkáját, okosságait, tanácsait és a beszélgetéseket. Donato Giancola készítette a kemény fedeles kiadás borítóját, ami sokkal menőbb, mint reméltem. Irene Gallo is csúcs, remélem, hogy mostanra Beach Boys-rajongó lett. Köszönöm John Harrisnek a papírfedeles kiadások borítóját. Mindenki másnak a Tor Kiadónál: Köszönöm, és ígérem, hogy a legközelebbi könyvemig megtanulom mindenki nevét.

Már a legelején sokan felajánlották szolgálataikat mint „bétatesztelők”, és cserébe én helyet ajánlottam nekik a köszönetek között. A hülye fejemmel elvesztettem a teljes listát (eltelt pár év), de biztosan köztük volt Erin Rourke, Mary Anne Glazar, Christopher McCullough, Steve Adams, Alison Becker, Lynette Miilett,James Knocz, Tiffany Cáron ésjeffrey Brown. Legalább még egyszer ennyi embert kifelejtettem, és az e-mailek között sem találom a nevüket. A bocsánatukért esedezem, köszönöm a munkájukat, és ígérem, hogy legközelebb gondosabb leszek. Esküszöm.

Adósa vagyok a következő tudományos-fantasztikus/fantasy íróknak és szerkesztőknek segítségükért és/vagy barátságukért, és remélem, hogy valamikor majd viszonozhatom: Cory Doctorow, Robert Charles Wilson, Ken MacLeod, Justine Larbalestier, Scott Westerfeld, Charlie Stross, Naomi Kritzer, Mary Anne Mohanraj, Susan Marie Groppi és különösen Nick Sagan, akinek családnevét eltulajdonítottam a regényhez (édesapja emléke előtti tisztelegésként), és aki jó barátom lett és nagybecsű tagja a Nick és John Kölcsönösen Ütő-verő Társaságnak. A siker nagyban köszönhető ügynökömnek, Ethan Ellenbergnek, aki előtt most az a feladat áll, hogy minél több nyelven eladja a regényt.

Köszönöm barátoknak és családtagoknak, hogy segítettek megőrizni az elmém épségét. Minden rangsor nélkül: Deven Desai, Kevin Stampfl, Dániel Mainz, Shara Zoli, Natasha Kordus, Stephanie Lynn, Karen Meisner, Stephen Bennett, Cian Chang, Christy Gaitten, John Anderson, Rick McGinnis, Joe Rybicki, Karen és Bob Basye, Ted Rail, Shelley Skinner, Eric Zorn, Pamela Ribon (most te jössz!), Mykal Burns, Bill Dickson és Regan Avery. Kalapot emelek a Whatever és a By The Way olvasói előtt, akik végigszenvedték, hogy a kiadás viszontagságairól blogolok. Szeretettel csókolom Kristine és Athena Scalzit, akik az egészet végigélték. Anya, Heather, Bob, Gale, Karen, Dora, Mike, Brenda, Richard, az összes unokatesó, rokon, nagynéni és -bácsi (van bőven). Nyilván sokakat kifelejtek, de nem akarok visszaélni a kiadó türelmével.

Végezetül: Köszönöm, Robert A. Heinlein, azt, ami így a könyv végigolvasása után nyilvánvaló.

John Scalzi

2004 júniusa

John Scalzi az ezredforduló után feltűnt sci-fi írók nemzedékének termékeny és invenciózus tagja. Több stílusban és médiában kipróbálta magát: ír filmrecenziókat, ismeretterjesztő könyveket és esszéket. Dolgozott kreatív tanácsadóként a Csillagkapu Univerzum tévésorozatban; népszerű blogja, a Whatever pedig az egyik legrégibb a maga nemében. A Vének háborúja az első műve, mára kultkönyvvé vált, és további három része jelent még meg. Scalzi szakmai elismerését jelzi, hogy 2010-ben megválasztották az Amerikai Science-Fiction és Fantasy írószövetség elnökévé.

Jelenleg az ohiói Bradfordban él feleségével és lányával.