Table of Contents

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

TARTALOM

ELŐSZÓ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

UTÓSZÓ

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Douglas – Mark Olshaker: Mindhunter: Inside the FBI’s Serial Crime Unit

Scribner, a Division of Simon and Schuster, Inc.,

New York, 1995.

Fordította: Komáromy Rudolf

Az utószót fordította: Miks-Rédai Viktória

Szerkesztette: Simonits Mária

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kühne Andrea

Második kiadás

Copyright © 1995 by Mindhunters, Inc.

Afterword copyright © 2017 by Mindhunters, Inc.

Hungarian translation © Komáromy Rudolf, 1998

Afterword Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 1998, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-599-9

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Én megtalálom a rejtett valót,

Habár a föld központja rejtené.

William Shakespeare: Hamlet

(Arany János fordítása)

Küzdőtársaimnak,

az FBI Viselkedéstudományi

és Nyomozástámogató Részlege

egykori és mai kollektívájának

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv jelentős mértékben csoportmunka eredménye, amely nem jöhetett volna létre a csoport valamennyi tagjának kiemelkedő tehetsége és odaadó erőfeszítései nélkül. Mindenekelőtt megemlítendő szerkesztőnk, Lisa Drew és vállalkozásunk koordinátora, „gyártásvezetője” – egyben Mark felesége –, Carolyn Olshaker. Ők ketten kezdettől fogva osztották elképzeléseinket, és biztatással, szeretettel, jó tanácsokkal segítettek bennünket a megvalósítás egész folyamata során. Hozzájuk hasonlóan mélységes hála és csodálat illeti rátermett adatgyűjtőnket, Ann Hennigant; Lisa hozzáértő, fáradhatatlan és örökké derűs asszisztensét, Marysue Ruccit; valamint kiadói ügynökünket, Jay Actont, aki elsőként ismerte fel az elgondolásainkban rejlő lehetőségeket, és segített valóra váltani őket.

Külön köszönettel tartozunk John édesapjának, Jack Douglasnek visszaemlékezéseiért és fia pályájának dokumentálásáért, amellyel megkönnyítette munkánkat; továbbá Mark édesapjának, dr. Bennett Olshakernek, igazságügyi orvos szakértői, pszichiátriai és jogi tanácsaiért, útmutatásaiért. Mindkettőnk számára különös szerencse, hogy ilyen szeretetteljes és mindenkor nagylelkűen támogató családi hátteret tudhatunk a magunkénak.

Végezetül szeretnénk kifejezni nagyrabecsülésünket, csodálatunkat és szívből jövő köszönetünket John valamennyi kollégájának a quanticói FBI-akadémián. Az ő egyéniségük és támogatásuk tette lehetővé az itt következő kötetben megörökített pályafutást, ezért is ajánlottuk nekik munkánkat.

1995. július

John Douglas és Mark Olshaker

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Ez már a pokol

1. fejezet

Bepillantás egy gyilkos elméjébe

2. fejezet

Anyja neve: Holmes

3. fejezet

Fogadás esőcseppekre

4. fejezet

Két világ között

5. fejezet

Viselkedéstudomány vagy süket duma?

6. fejezet

Kezdődik a játék

7. fejezet

A sötétség legmélyén

8. fejezet

A gyilkos alighanem beszédhibás

9. fejezet

Más bőrében

10. fejezet

Achilles-sarkak

11. fejezet

Atlanta

12. fejezet

Lövés az ügynök férjre

13. fejezet

A legveszélyesebb játék

14. fejezet

Ki ölte meg Amerika szépét?

15. fejezet

Családi ügyek

16. fejezet

Shari Faye búcsúja

17. fejezet

Bárki lehet áldozat

18. fejezet

Agyzsibbasztók csatározása

19. fejezet

Néha a sárkány győz

Utószó

Húsz évvel később

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

EZ MÁR A POKOL

Ez már biztosan a pokol.

Más logikus magyarázat nem kínálkozott. Meztelenül, lekötözve feküdtem, elviselhetetlen kínok között. Végtagjaimat valamiféle pengével metélték, összes testnyílásomat eltömték. Fuldokoltam a torkomba gyömöszölt rongyoktól, a péniszembe és a végbelembe hegyes tárgyakat dugtak, úgy éreztem, széjjelszaggatják. Verejtékben fürödtem. Azután ráeszméltem, mi történik: agyonkínoznak a gyilkosok, erőszaktevők és gyermekrablók, akiket pályám során bíróság elé juttattam. Most magam lettem védtelen áldozat.

Tudtam, hogyan dolgoznak ezek a fickók; hiszen nemegyszer láttam már. Belső kényszer hajtotta őket, hogy kényük-kedvük szerint bánjanak prédájukkal, eldönthessék, megkíméljék-e az életét, és ha nem, miként haljon meg. Mindaddig életben fognak tartani, amíg a testem bírja, magamhoz térítenek, ha elájulok, vagy kezd elhagyni az erőm, mindig éppen annyi fájdalmat és szenvedést mérnek rám, amennyit még el bírok viselni. Némelyikük napokig képes ezt elnyújtani.

Meg akarják mutatni nekem, hogy élet-halál urai, hogy tökéletesen ki vagyok szolgáltatva nekik. Minél többet üvöltök, minél inkább rimánkodom kegyelemért,csak újabb tápot adok mocskos fantáziájuknak. Akkor indulnak be igazán, ha az életemért, egy kis szünetért könyörgök, vagy anyámat, apámat hívom.

Ez a fizetség azért, hogy hat éven át üldöztem a földkerekség legelvetemültebb gonosztevőit.

A szívem vadul kalapált, lángok perzseltek. Borzalmas lökést éreztem, ahogy még mélyebbre döfték a nyársat a péniszembe. Egész testem görcsökben vonaglott.

Istenem, ha még élek, add, hogy gyorsan haljak meg!Ha pedig már meghaltam, szabadíts meg minél előbb a poklok kínjaitól!

Azután éles, vakítóan fehér fényt láttam, épp olyat, amilyet állítólag a halál pillanatában tapasztal az ember. Arra számítottam, hogy Krisztus, az angyalok vagy az ördögök jelennek meg előttem, hiszen ilyesmiről is olvastam. De nem volt más, csak a vakító fehérség.

Ám egyszer csak megszólalt egy biztató, vigasztaló hang, a legmegnyugtatóbb, amelyet valaha hallottam.

– Ne aggódj, John! Megpróbálunk segíteni.

Ez az utolsó dolog, amire emlékszem.

– John, hall engem? Ne aggódjék, nyugodjon meg! Kórházban van. Nagyon beteg, de megpróbálunk segíteni.

Valójában ezt mondta az ápolónő. Fogalma sem volt, hallom-e őt vagy sem, mégis egyre ezt ismételgette.

Kómában feküdtem a seattle-i Svéd Kórház intenzív osztályán. Kezemet-lábamat leszíjazták. Testemből katéter, különféle csövek és tűk lógtak ki. Nem számítottak rá, hogy megmaradok. Harmincnyolc éves voltam ekkor, azaz 1983. december elején.

A történet három héttel korábban, az Egyesült Államok másik felén kezdődött. Épp New Yorkban jártam, a bűnügyi személyiségrajzról adtam elő a New York városi, valamint a Nassau és Suffolk megyei rendőrség mintegy háromszázötven munkatársának. Már több százszor beszéltem erről a témáról, úgyhogy szinte gépiesen daráltam a mondókámat.

Gondolataim egyszerre elkalandoztak. Tudtam, hogy beszélek, de elöntött a hideg verejték, miközben felvetődött bennem a kérdés: Hogyan fogok megbirkózni ezzel a rengeteg esettel? Épp akkor végeztem az atlantai Wayne Williams-féle gyermekgyilkosságokkal és a buffalói „0,22-es kaliberű” emberölésekkel. Már hívtak a San Franciscó-i „ösvény menti” ügyhöz. Angliában a Scotland Yarddal konzultáltam a „yorkshire-i hasfelmetsző” nyomozásánál. Folyton Alaszkába röpködtem a Robert Hansen-esethez, amelyben egy anchorage-i pék prostituáltakat szedett fel, kivitte őket a vadonba, és levadászta a szerencsétleneket. Foglalkoztam egy gyújtogatóval, aki zsinagógákat pécézett ki magának a connecticuti Hartfordban. A rá következő héten pedig Seattle-be kellett repülnöm, hogy tanácsot adjak a Green River-i munkacsoportnak abban az ügyben, amely az amerikai történelem legnagyobb sorozatgyilkosságává kezdte kinőni magát. Egy gyilkos főként prostituáltak és átutazók közül szedte áldozatait a seattle–tacomai térségben.

Az elmúlt hat évben a bűnügyi elemzés újszerű közelítésmódját alakítottam ki, s a Viselkedéstudományi Részlegben egyedül én foglalkoztam főmunkaidőben esetek vizsgálatával. A részleg többi munkatársa alapvetően oktató volt. Egy időben mintegy százötven eseten dolgoztam bármiféle támogatás nélkül, és egy évben vagy százhuszonöt napot a quanticói FBI-akadémiától távol töltöttem. Rettenetes nyomás nehezedett rám a helyi zsaruk részéről, akiket nem kevésbé szorongatott a lakosság, az áldozatok családja, amely iránt mindig hallatlan együttérzéssel viseltettem. Állandóan iparkodtam a fontossági sorrendet betartani, de a terhelés nőttön-nőtt, naponta kerestek meg újabb és újabb ügyekkel. Quanticói kollégáim azzal csúfoltak, hogy olyan vagyok, mint egy szajha: nem tudok nemet mondani az ügyfeleimnek.

Miközben a New York-i előadáson a kriminológiai személyiségtípusokról beszéltem, gondolataim egyre Seattle-ben jártak. Tudtam, hogy a munkacsoport nem minden tagja örül a közreműködésemnek, ezt természetesnek is tartottam. Valahány komolyabb esetben részvételre kértek fel, a legtöbb zsaru és sok FBI-tisztviselő még mindig alig tett különbséget módszereim és a sarlatánság között. Meg kellett győznöm a kétkedőket, ámde óvakodnom kellett minden hetykeségtől, elbizakodottságtól. Éreztetnem kellett velük, hogy alapos, szakszerű munkát végeztek, mindazonáltal higgyék el, az FBI talán mégis segíthet. Ráadásul a szövetségi nyomozóktól megszokott „Szorítkozzunk a tényekre, néni!” helyett feladatköröm arra sarkallt, hogy – ó, borzalom! – véleményekkel foglalkozzam. Soha nem szabadulhattam a tudattól, hogy amennyiben tévedek, teljesen rossz irányba téríthetem a nyomozást, ez pedig újabb személyek életébe kerülhet. Ráadásul épp arra készültem, hogy hamarosan megindítom az új bűnügyi személyiségelemzési oktatást.

Mindehhez jött maga az utazás. Már többször megjártam Alaszkát, amikor is négy időzónát szeltem át, görcsösen kapaszkodva ültem a szinte vizet súroló gépen, amely sötétben ért földet, hogy gyakorlatilag azonnal a helyi rendőrkapitányságra siessek, majd ismét repülőre szálljak, és visszatérjek Seattle-be.

A szabadesésszerű szorongásroham talán egy percig tartott. Hé, Douglas, szedd össze magad! – hajtogattam magamban, és sikerült. Nem hiszem, hogy bárki a teremben észrevett volna rajtam valamit. De nem tudtam elhessegetni az érzést, hogy valami szörnyűség fog történni velem.

Egyre ez a balsejtelem gyötört, s miután visszatértem Quanticóba, felkerestem a személyzeti osztályt, és kiegészítő életbiztosítást, valamint rokkantsági jövedelempótló biztosítást kötöttem. Nem tudnám megmondani, miért tettem, hacsak erre a ködös, de annál makacsabb szorongásra nem hivatkozom. Fizikailag kimerítettem magamat; túl sokat lótottam-futottam, és alighanem többet ittam a kelleténél, hogy megbirkózzam az idegfeszültséggel. Nehezen aludtam el, azután gyakran a telefon riasztott, hogy valahol azonnal a segítségemet kérik. Amikor újra ágyba kerültem, abban a reményben igyekeztem álomba ringatni magamat, hogy az segít jobban átlátnom a kérdéses esetet. Utólag nem nehéz rájönni, mi felé közeledtem, de akkor úgy látszott, nincs mit tennem.

Mielőtt a repülőtérre indultam, valami arra késztetett, hogy nézzek be abba az általános iskolába, amelyben feleségem, Pam fogyatékos gyermekeket tanított olvasni, és beszámoljak neki a kiegészítő biztosításról.

– Miért mondod el ezt? – kérdezte aggódó arccal. Komisz jobb oldali fejfájás gyötört, az asszony szerint riasztóan véreres volt a szemem.

– Csak azt akartam, hogy lehetőleg mindenről tudj, mielőtt elmegyek – feleltem. Akkoriban Erika lányunk nyolcéves volt, Lauren pedig három.

A seattle-i útra két új különleges ügynököt, Blaine McIlwaint és Ron Walkert vittem magammal, hogy beavassam őket az esetbe. Este érkeztünk meg Seattle-be, és a belvárosi Hiltonban szálltunk meg. Kicsomagolás közbenészrevettem, hogy csak fél pár fekete cipőt hoztam. A másikfelét vagy otthon felejtettem, vagy útközben elhagytam valahogy. Mivel másnap délelőtt a King megyei rendőr-főkapitányságon szándékoztam előadást tartani, úgy döntöttem, nem nélkülözhetem a fekete cipőt. Mindig kínosan ügyeltem a választékos öltözködésre, ezért most minden fáradtságom és idegfeszültségem ellenére a rögeszmémmé vált, hogy az öltönyömhöz illő lábbelit kell kerítenem. Nyakamba vettem a belvárost, és addig kóvályogtam, míg találtam egy még nyitva tartó üzletet, majd a megfelelő fekete cipő birtokában még kimerültebben tértem vissza a szállodába.

Másnap, szerdán délelőtt megtartottam az előadást a munkacsoportnak, amelyben rendőrökön és a kikötői felügyelet képviselőin kívül két helybeli pszichológus is részt vett, akiket a nyomozás elősegítése végett vontak be az ügybe. Mindenki érdeklődve figyelte a gyilkosról készített személyiségrajzomat, azt, hogy lehet-e egynél több elkövető, és miféle egyén, illetve egyének jöhetnek szóba. Próbáltam rávilágítani, hogy az effajta eseteknél a személyiségrajz nem annyira fontos. Eléggé bizonyosra vettem, milyen fickó lesz a tettes, de éppígy azt is, hogy igen sok személyre könnyen ráillik a jellemzés.

Mint mondottam, az ilyen vég nélküli gyilkosságsorozat esetén fontosabb a kezdeményezés, vagyis az, hogy a rendőrségi eszközök és a média felhasználásával megpróbáljuk lépre csalni a fickót. Javasoltam például, hogy a rendőrség szervezzen lakossági fórumokat a bűnügyek „megvitatására”. Eléggé bizonyosnak tetszett, hogy a gyilkos egy vagy több ilyen rendezvényen felbukkan majd. Úgy gondoltam továbbá, ezáltal könnyebben választ kaphatunk arra a kérdésre, hogy egy vagy több elkövetővel van-e dolgunk. Azt a cselt is tanácsosnak láttam kipróbálni, hogy a sajtóban közzétesszük, miszerint az egyik sértett elrablásának szemtanúi akadtak. Úgy véltem, ez arra csábíthatja a tettest, hogy maga is kezdeményezzen, színre lépjen, és megmagyarázza, miért láthatták ártatlansága dacára a környéken. A legbiztosabb azonban az volt, hogy akárki követte el a gyilkosságokat, egyelőre nem hagyja abba.

Ezután tanácsokat adtam a munkacsoport tagjainak, miképpen hallgassák ki a gyanúsítottakat – mind az általuk előállítottakat, mind pedig azokat a szerencsétlen őrülteket, akik az ilyen nagy port felvert esetekben óhatatlanul előkerülnek. A nap hátralévő részét McIlwain és Walker társaságában a holttestek lelőhelyeinek megtekintésével töltöttük, s mire este visszakeveredtünk a szállodába, már majdnem kinyúltam.

Amikor a bárban egy pohár ital mellett próbáltuk kiszellőztetni a fejünket, szóltam kísérőimnek, hogy nem vagyok jól. A fejfájásom nem akart elmúlni, attól tartottam, influenza bujkál bennem, ezért megkértem két munkatársamat, hogy másnap tartsák a frontot a rendőrségen. Úgy gondoltam, ha egy napig ágyban maradok, jobban leszek. Amikor elköszöntünk egymástól, kitettem a kilincsre a „Ne zavarj!” táblát, s azzal búcsúztam kollégáimtól, hogy péntek reggel csatlakozom hozzájuk.

Csak arra emlékszem, hogy borzalmasan éreztemmagamat, az ágy szélén ülve kezdtem levetkőzni. Két nyomozótársam csütörtökön visszament a King megyei rendőr-főkapitányságra, hogy tovább taglalja az előzőleg általam felvázolt stratégiákat. Kérésemnek megfelelően egész nap nem háborgattak, hogy megpróbáljam kialudni az influenzámat.

Mivel azonban pénteken nem jelentem meg a reggelinél, aggódni kezdtek. Felhívták a szobámat – hiába. Odamentek, bekopogtak. Semmi.

Riadtan siettek a portára, és a szobafőnöktől kulcsot kértek. Visszamentek az emeletre, kinyitották az ajtót, de a biztonsági láncot beakasztva találták. Ugyanakkor halk nyöszörgést hallottak odabentről.

Berúgták az ajtót, és berontottak. A földön feküdtem – mint később mesélték, „békapozícióban” –, félig levetkőzve, szemlátomást mintha a telefont igyekeztem volna elérni. A bal oldalam rángatózott, Blaine szavaival élve „ki voltam bukva”.

A szálloda értesítette a Svéd Kórházat, ahonnét azonnal mentőt küldtek. Közben Blaine és Ron telefonon tájékoztatták az ambulanciát az állapotomról: a lázam 41,6 °C, a pulzusom 220. A bal testfelem megbénult, rohamaim a mentőautóban is folytatódtak. Az orvosi leírásban a „babaszemű” kifejezés szerepel, ami nyitott, merevena semmibe bámuló szemet jelent.

Mihelyt a kórházba értünk, jegeltek, és intravénásan nagy adag fenobarbitalt kaptam a rohamok féken tartására. Az orvos közölte Blaine-ékkel, hogy gyakorlatilag egész Seattle-t elaltathatta volna azzal a mennyiséggel, amit belém nyomtak.

Azt is a tudomásukra hozta, hogy bár mindent elkövetnek értem, valószínűleg meg fogok halni. A komputertomográf kimutatta, hogy a magas láz következtében a jobb agyfélben vérömleny keletkezett.

– Köznyelven úgy is mondhatnám – magyarázta a doktor –, hogy az agya töpörtyűvé sült.

Ekkor 1983. december másodikát írtak. Új biztosításom az előző napon lépett hatályba.

Főnököm, Roger Depue bement a feleségem iskolájába, hogy személyesen vigye meg neki a hírt. Pam és az apám, Jack Seattle-be repültek, hogy velem lehessenek, a lányokat anyámra, Doloresre hagyták. Az FBI seattle-i területi irodájának két nyomozója, Rick Mathers és John Biner fogadta őket a reptéren, hogy egyenesen a kórházba robogjanak velük. Ekkor értették meg, mennyire súlyos a helyzet. Az orvosok megpróbálták felkészíteni Pamet az elvesztésemre, figyelmeztették, hogy még ha túlélem is ezt, valószínűleg vak és magatehetetlen maradok. Katolikus lévén, papot hívott, hogy adja fel nekem az utolsó kenetet, ám az megtagadta a kérést, amikor kiderült, hogy presbiteriánus vagyok. Erre Blaine és Ron leléptették, aztán kerestek egy kevésbé akadékoskodó lelkészt.

Egész héten élet és halál között lebegtem. Az intenzív osztály rendtartása csak családtagok látogatását engedte meg, így quanticói kollégáim és Rick Mathers meg a többiek egyszeriben közeli hozzátartozóimmá váltak.

– Elég népes családjuk lehet – jegyezte meg az egyik ápolónő szárazon Pamnek.

A „nagy család” megfogalmazás bizonyos értelemben nem járt messze az igazságtól. Odahaza Quanticóban számos kollégám – élükön Bill Hagmaierrel a Viselkedéstudományi Részlegből és Tom Columbell-lel a Nemzeti Akadémiától – gyűjtést rendezett, hogy Pam meg az édesapám mellettem maradhasson Seattle-ben. Rövidesen az egész ország rendőrkapitányságaiból érkeztek hozzájárulások. Ugyanakkor előkészületeket tettek, hogy a holttestemet hazaszállítsák Virginiába, és a quanticói temetőben katonai pompával örök nyugalomra helyezzék.

Az első hét vége felé Pam, az apám, nyomozótársaim és a lelkész az ágyam köré gyűltek, összefogódzkodtak, megfogták az én kezemet is, és imádkoztak fölöttem. Aznap éjjel magamhoz tértem a kómából.

Emlékszem, mennyire meglepett, hogy Pamet és apámat látom, azt sem tudtam, hol vagyok. Először nem tudtam beszélni; a bal arcom ernyedten lógott, bal testfelem még nagyrészt bénult volt. Ahogy beszédképességemvisszatért, kezdetben még motyogtam. Egy idő múlva észrevettem, hogy mozgatni tudom a lábamat, majd fokról fokra javult a mozgáskészségem. A torkomat fájdalmasan kidörzsölte a lélegeztetéshez belenyomott cső. A fenobarbitalról áttértek Dilantinra, hogy az izomrángást mérsékeljék. A sok laborvizsgálat, CT és lumbálás után végre előálltak a diagnózissal is: a fokozott idegterhelés, általános legyengültség, betegségekre való megnövekedett fogékonyság által kiváltott vagy súlyosbított, vírusos agyvelőgyulladás. Nagy szerencse, hogy élve megúsztam.

Azután azonban csüggesztően hosszú lábadozás következett. Újra meg kellett tanulnom járni. Az emlékezetem bizonytalanul működött. Hogy könnyebben megjegyezzem főorvosom, Siegal doktor nevét, Pam behozott egy parafa talapzaton ülő, kagylókból készült sirályfigurát, mivel e madár angol nevét – seagull – ugyanúgy ejtik. Amikor a következő alkalommal a főorvos elmekórtani státusfelvételre jött hozzám, és megkérdezte, tudom-e, hogy hívják, ezt motyogtam:

– Hogyne, dr. Seagullnak.

Bármilyen csodálatos támogatásban részesültem is, rettentően levert az elhúzódó felépülés. Sohasem tűrtem a lassúságot vagy a tétlen üldögélést. William Webster, az FBI igazgatója felhívott, hogy bátorítson. Azt mondtam neki, nem hiszem, hogy valaha is újra tudok lőni.

– Emiatt ne aggódjék, John – hangzott a válasz. – Nekünk az agya kell.

Inkább elhallgattam előle, hogy szerintem abból se sok maradt.

Karácsony előtt két nappal végre elhagytam a Svéd Kórházat, hogy hazatérjek. Távozásom előtt emlékplaketteket adtam át az ambulancia és az intenzív osztály dolgozóinak, amelyekben kifejeztem mély hálámat mindazért, amit életem megmentéséért tettek.

Roger Depue várt minket a Dulles repülőtéren, és vitt haza Fredericksburgbe, ahol amerikai zászló és „Isten hozott itthon, John!” felirat üdvözölt. A gyerekeket annyira felkavarta megváltozott külsőm – kilencvenről hetvenöt kilóra fogytam – és az a tény, hogy tolókocsiban ülök, hogy még hosszú ideig félve búcsúztak tőlem, valahányszor elutaztam.

A karácsony meglehetősen búskomoran telt. Nem sok barát látogatott meg, csupán Ron Walker, Blaine McIlwain, Bill Hagmaier és még egy quanticói FBI-ügynök, Jim Horn. Felkeltem a kerekesszékből, de nehezen mozogtam, üggyel-bajjal társalogtam, könnyen elsírtam magam, és nem számíthattam a memóriámra. Amikor Pam vagy az apám Fredericksburgben kocsikázott velem, észrevettem egy-egy épületet, és nem tudtam, új-e vagy sem. Úgy éreztem magam, mint egy szélütéses, és azon tűnődtem, vajon visszanyerem-e valaha a munkaképességemet.

Dühös voltam a Hivatalra is azért, amibe belehajszolt. Előző februárban beszéltem Jim McKenzie-vel, az egyik igazgatóhelyettessel. Panaszkodtam, hogy nem bírom az iramot, nem kaphatnék-e valakit, akivel megoszthatnám a feladataimat.

McKenzie együtt érzett velem, de reálisan gondolkozott.

– Ismeri ezt a céget – felelte. – Az ember összeeshet, mire méltányolják, mennyit dolgozik.

Nemcsak a segítőtársakat hiányoltam, hanem az is bántott, hogy nem kapok elismerést. Sőt. Az előző évben, miután agyonhajtottam magam az atlantai gyermekgyilkosságokkal, hivatalosan megróttak egy cikk miatt, amely közvetlenül Wayne Williams letartóztatása után jelent meg a virginiai Newport News-i helyi lapban. Az újságíró megkérdezte, mi a véleményem Williamsről mint gyanúsítottról, mire azt feleltem, „nem rossz”, és ha bejön a dolog, valószínűleg elvisz legalábbis néhány esetet.

Noha épp az FBI kért fel arra, hogy nyilatkozatot adjak, azt mondták, nem helyénvaló hangnemben szóltam egy folyamatban lévő ügyről. Azt állították, egyszer már figyelmeztettek, amikor néhány hónappal korábban interjút adtam aPeoplemagazinnak. Az állami bürokrácia jellegzetes példája. Berángattak a washingtoni központba, etikai bizottság elé állítottak, és hat hónapi aktatologatás után írásbeli megrovásban részesültem. Később írásbeli dicséretet kaptam az ügyért, de akkor csupán ennyi „elismerés” jutott a magas Hivataltól, amiért segítettem kibogozni azt, amit a sajtó az évszázad bűnügyeként emlegetett.

A bűnüldöző még a házastársának is igen nehezen beszél a munkájáról. Ha az ember naphosszat megcsonkított hullákat nézeget – kivált ha azok gyermekek –, nem szívesen „viszi haza” magával a dolgot. Nem kezdheti el a vacsoraasztalnál, hogy: „Képzeljétek, milyen izgalmas kéjgyilkosságunk volt ma!” Ezért vonzódnak oly gyakran a zsaruk az ápolónőkhöz, és viszont – hiszen képesek valamiképp fölfogni egymás munkáját.

Amikor azonban a saját kislányaimmal, mondjuk, a parkban vagy az erdőben sétáltam, sokszor előfordult, hogy láttam valamit, és azt gondoltam:Ez szakasztott olyan, mint ez meg ez a tetthely, ahol azt a nyolcévest megtaláltuk. Bármennyire aggódtam is gyermekeim testi épségéért, annyi borzalmas élmény után nehezen tudtam érzelmileg azonosulni az ő kis életükben oly súlyosnak tetsző, apró sérülésekkel. Ha például hazaérve Pam azzal fogadott, hogy az egyik lány leesett a bicikliről, és össze kellett ölteni a térdét, felvillant előttem egy hasonló korú gyerek a boncasztalon, és arra gondoltam, hány öltéssel kellett a boncmesternek összevarrnia a sebeit, hogy el lehessen temetni a kicsit.

Pamnek megvolt a saját baráti köre, amelyben a helyi közügyekkel foglalkoztak, ami engem hidegen hagyott. Állandó utazgatásom miatt végül őrá hárult a gyermeknevelés oroszlánrésze, a számlák fizetése, a háztartásvezetés. Mindez sokakéhoz hasonlóan a mi házasságunkat is megterhelte, és tudom, hogy legalábbis nagyobbik lányunk, Erika érzékelte az ebből fakadó feszültséget.

Nem tudtam nem neheztelni a Hivatalra azért, hogy ez történhetett velem. Körülbelül egy hónappal hazatérésem után a hátsó kertben égettem az avart. Hirtelen támadt ötlettel bementem a házba, összeszedtem minden személyiségrajzot, amit csak találtam, a cikkeket, amelyeket írtam, kihordtam és tűzre hánytam az egészet. Szinte katarzist éltem át, amiért megszabadultam ettől a papírtömegtől.

Néhány héttel később, amikor ismét vezethettem, elhajtottam a quanticói Nemzeti temetőbe, ahol engem is elföldeltek volna. A sírhelyeket a halálozás dátuma szerint osztották el, és ha december elsején vagy másodikán halok meg, elég vacak helyet kaptam volna. Észrevettem, hogy történetesen a közelben nyugszik egy fiatal lány, akit a lakásunktól nem messze, a kocsibehajtóján agyonszúrtak. Dolgoztam az ügyön, amely még akkor is megoldatlan volt. Ahogy ott tűnődtem, eszembe jutott, hányszor tanácsoltam a rendőröknek, hogy tartsák megfigyelés alatt az áldozatok sírját, hátha a gyilkos meglátogatja. A sors fintora lett volna, ha meglátnak, és elkapnak mint gyanúsítottat.

Négy hónappal seattle-i összeesésemet követően még mindig betegszabadságon voltam. A lábamban és a tüdőmben a betegség meg a rengeteg fekvés szövődményeként vérrögök képződtek, és továbbra is úgy éreztem, minden nap csak újabb vergődés. Nem tudtam, valaha is felerősödöm-e annyira, hogy munkába állhassak, és ha igen, vajon honnan merítek kellő önbizalmat. Mindeközben Roy Hazelwood, a Viselkedéstudományi Részleg oktatója kettő helyett húzta az igát, átvette az én folyamatban lévő ügyeimet is.

Először 1984 áprilisában látogattam el az akadémiára, hogy az FBI területi irodáinak mintegy ötven személyiségelemző szakemberéhez intézzek beszédet. Amikor becsoszogtam a tanterembe – a trombózistól dagadt lábam miatt papucsot kellett viselnem –, az ország minden részéről összesereglett nyomozók állva ünnepeltek. Spontán és őszinte megnyilvánulás volt ez olyanok részéről, akik mindenki másnál jobban tudták, mit tettem, mit próbáltam meghonosítani a Hivatalnál. Sok hónap után először éreztem, hogy szeretnek és méltányolnak. Olyan érzés volt ez, mintha végre hazaértem volna.

Egy hónappal később újra teljes munkaidőben dolgoztam.

1. FEJEZET

BEPILLANTÁS EGY GYILKOS ELMÉJÉBE

Képzeljük magunkat a vadász szerepébe!

Nekem ez a foglalkozásom. Gondoljunk csak egy természetfilmre, amelyben az oroszlán a Serengeti-fennsíkon hatalmas antilopcsordát les egy ivóhelyen. A ragadozó szeme – látszik rajta – egyetlenegyre tapad a több ezer állat közül. Hozzáedződött, hogy érzékelje a gyengeséget, sebezhetőséget, azt, amiben a kérdéses egyed elüt a tömegtől, s ami valószínű áldozattá teszi.

Ugyanez a helyzet bizonyos emberekkel. Ha közéjük tartozom, akkor naponta vadászatra indulok, prédát keresek magamnak. Mondjuk, egy bevásárlóközpontban járok, ahol egyszerre ezrek tartózkodnak. Akkor bemegyek a játékterembe, s ahogy az ott játszadozó ötven-egynéhány gyereket figyelem, személyiségrajzot kell készítenem, fel kell térképeznem a potenciális zsákmány személyiségét. Ki kell találnom, melyik a legtámadhatóbb az ötvenből, melyik a legalkalmasabb áldozat. Meg kell néznem, hogy van felöltözve. Ki kell fejlesztenem magamban a képességet, hogy felismerjem azokat a nem verbális jeleket, amelyek a gyermeken észrevehetők. A másodperc törtrésze áll rendelkezésemre, tehát hihetetlenül jól kell csinálnom. Mihelyt választottam, mihelyt cselekvésre szánom el magamat, tudnom kell, hogyan csaljam ki a gyereket csöndben, bármiféle felhajtás vagy gyanús viselkedés nélkül a bevásárlóközpontból, miközben a szülei talán két szinttel lejjebb tartózkodnak. Nem hibázhatok.

A vadászatnak ez az izgalma hajtja az efféle fickókat. Ha leolvashatnánk a bőr feszültségváltozását, amikor egy ilyen a kiszemelt áldozatra összpontosít, azt hiszem, ugyanazt a reakciót észlelhetnénk, mint a szavannán cserkésző oroszlánnál. Ebből a szempontból mindegy, hogy az illető gyermekekre, fiatal nőkre, idősekre, prostituáltakra vagy más, jól körülírható csoportra vadászik – vagy szemlátomást nincs különösebben előnyben részesített áldozata. Bizonyos szempontból az összes elkövető egyforma.

Amiben azonban különböznek egymástól, valamint az egyedi személyiségükről árulkodó támpontok, mindezek új fegyvert adtak a nyomozók kezébe az erőszakos bűncselekmények egyes típusainak meghatározásához, az elkövetők felkutatásához, letartóztatásához és vád alá helyezéséhez. Az FBI különleges ügynökeként pályám legnagyobb részét arra fordítottam, hogy kifejlesszem ezt a fegyvert, erről szól ez a könyv is. A civilizáció kezdeteitől fogva minden egyes borzalmas bűnügynél ugyanaz az égető, alapvető kérdés merül fel: miféle ember képes ilyesmit elkövetni? E kérdésre kísérel meg választ adni az a személyiség- és tetthelyelemzés, amelyet az FBI Nyomozástámogató Részlege végez.

A viselkedés a személyiséget tükrözi.

Nem mindig könnyű és sohasem kellemes ezeknek a gazembereknek a bőrébe – vagy az elméjébe – képzelnünk magunkat, de nekem és kollégáimnak ez a dolgunk. Meg kell próbálnunk ugyanazt érezni, amit ők.

Mindaz, amit a bűncselekmény helyszínén látunk, elárul valamit az elkövetőről, az ismeretlen tettesről. Miután számos bűnözőt tanulmányoztunk, és beszéltünk a szakemberekkel – magukkal az elkövetőkkel –, megtanultuk értelmezni ezeket a jeleket, egészen úgy, mint az orvos, aki különféle tüneteket értékel, hogy felállítsa egy bizonyos megbetegedés vagy egészségügyi rendellenesség kórisméjét. És amiként a doktor is azután kezd hozzá a diagnózis felállításához,hogy a betegség korábban már látott jeleit fölismerte, miakkor vonhatunk le különféle következtetéseket, ha kirajzolódik előttünk a bűncselekmény elkövetésének módszere.

Egyszer, az 1980-as évek elején, amikor átfogó vizsgálatunk keretében bebörtönzött gyilkosokkal foglalkoztam, a Marylandi Állami Fegyintézet baltimore-i ódon, neogótikus kőépületében ültem erőszakos bűncselekmények elkövetőinek egy csoportjával. Mindegyikük maga is érdekes eset volt – egy rendőrgyilkos, egy gyermekgyilkos, gorillák és kábítószer-kereskedők –, én azonban leginkább egy kéjgyilkossal szerettem volna beszélgetnimodus operandijáról, bűnelkövetési módjáról, ezért megkérdeztem az elítélteket, ismernek-e a fegyházban ilyen személyt.

– Ja, ott a Charlie Davis – mondja egyikük, de a többiek egyhangúlag úgy vélik, az illető nem áll szóba FBI-os hekussal. Valaki azért elmegy megkeresni a börtönudvaron. Mindannyiuk meglepetésére Davis odajön, és közénk telepszik, valószínűleg inkább kíváncsiságból vagy unalomból, mint bármely más okból. A vizsgálat során kétségkívül a kezünkre játszott, hogy az elítélteknek rengeteg az idejük, és nemigen tudnak mit kezdeni vele.

Általában, amikor börtöninterjúkat készítünk – és ez kezdettől így volt –, előzetesen igyekszünk minél alaposabban tájékozódni az alanyról. Átnézzük a rendőrségi nyilvántartást, a tetthelyen készített fényképeket, boncolási és tárgyalási jegyzőkönyveket, mindazt, ami fényt deríthet az indítékokra vagy az elkövető személyiségére. Ez egyúttal a legbiztosabb módja annak is, hogy megállapítsuk, a kérdezett személy nem játszik-e velünk szórakozásból vagy valamiféle számításból, illetve őszintén viselkedik-e. Az említett esetben azonban nyilvánvalóan nem készültem fel, ezért úgy döntöttem, bevallom ezt, és megpróbálom a javamra fordítani.

Davis tagbaszakadt, 190-195 cm magas, igazi hústorony volt, simára borotvált, jól ápolt.

– Az az igazság, Charlie, hogy nem tudom, miért van bent – kezdem.

– Megöltem öt nőt – feleli.

Megkérem, írja le a bűncselekmények helyszíneit és azt, amit az áldozatokkal csinált. Mint kiderül, részmunkaidős mentősofőrként dolgozott. A következőt művelte: megfojtotta az áldozatát, egy országút mellett hagyta a körzetében, névtelen telefonbejelentést tett, majd a hívásra válaszul felszedte a hullát. Amikor az áldozatot a tepsibe fektette, senki sem tudta, hogy ő maga a gyilkos. Az izgatta igazán, az szerezte neki a legnagyobb élvezetet, hogy ily módon kézben tartja a szálakat, irányíthatja az eseményeket. A módszerekkel kapcsolatos efféle értesülések mindig rendkívül hasznosnak bizonyultak számomra.

A fojtogató elmondta, hogy a pillanat bűvöletében gyilkolt, eredendően a nemi erőszak járt az eszében.

– Maga igazi rendőrbuzi. Szívesen lett volna maga is rendőr, hogy hatalmat gyakorolhasson, nem pedig olyan alantas munkát, amelynél sokkal többre képes.

Erre nevetve elárulja, hogy az apja rendőrtiszt volt, hadnagy.

Kérésemre leírja a módszerét. Egy csinos, fiatal nő nyomába szegődött, kifigyelte, amint beáll, mondjuk, egy étterem parkolójába. Az apja rendőrségi kapcsolatai révén utánanézetett a kocsi rendszámának. Miután így megtudta a tulajdonos nevét, felhívta az éttermet, a telefonhoz hívatta, és közölte vele, hogy égve felejtette a fényszórót. Amikor a nő kiment, elrabolta – belökte valamelyikük autójába, megbilincselte, majd elhajtott.

Sorra felidézi mind az öt gyilkosságot, szinte mintha nosztalgiázna. Amikor az utolsóhoz ér, megemlíti, hogy ezt a nőt a kocsi első ülésén letakarta. Először hangzik el efféle részlet.

Ezen a ponton továbblendítem a beszélgetést:

– Hadd mondjak valamit magáról, Charlie. Magának kapcsolatteremtési nehézségei voltak a nőkkel. Anyagi gondokkal küzdött, amikor az első gyilkosságot elkövette. A harminchoz közeledett, tudta, hogy sokkal többre képes, mint a pillanatnyi munkája, egyszóval az egész élete egy csődtömeg volt, minden kicsúszott a kezéből.

Némán bólogat. Eddig jó. Még nem mondtam semmi olyat, amit nehéz lett volna kitalálni.

– Egyre többet ivott – folytattam. – Eladósodott. Veszekedett az élettársával. (Nem mondta ugyan, hogy együtt élt valakivel, de esküdni mertem volna rá.) Esténként, amikor minden összejött, elindult vadászni. A saját nőjét nem oszthatta ki, hát valaki mást keresett.

Látom, hogy Davis testbeszéde lassanként megváltozik, nyílttá válik. Az eddigi gyér információkra alapozva beszélek tovább.

– De ezzel az utolsóval sokkal gyengédebben végzett. Ő más volt, mint a többiek. Miután megerőszakolta, hagyta felöltözni. Betakarta a fejét. Nem bánt vele úgy, mint az előző néggyel. Amazoktól eltérően most zavarta ez a dolog.

Amikor a másik fél figyelni kezd, az ember tudja, hogy rátalált valamire. A börtöninterjúk tanítottak meg erre, és kihallgatási helyzetekben újra meg újra fel is használtam. Ezúttal láttam, hogy a gyilkos osztatlan figyelmét élvezem.

– A nő mondott magának valamit, amitől nehezére esett megölnie, mégis megtette.

Hirtelen elvörösödik, mint a cékla. Mintha révületbe esett volna, látszik rajta, hogy gondolatban ismét a tetthelyen jár. Tétován elmeséli, hogy a nő azt mondta, a férje súlyos beteg, aggasztó az állapota, talán meg is hal. Lehet, hogy a nő csak kitalálta a dolgot, így akarta kicselezni – számomra ez most kideríthetetlen. A lényeg az, hogy Davisre hatott.

– Nem álcáztam magamat. Tudta, ki vagyok, ezért kellett megölnöm.

– Ugye, elvett tőle valamit? – kérdezem néhány másodpercnyi hallgatás után.

Megint bólintott, azután bevallja, hogy megnézte a lány tárcáját. Kivette belőle a férjével és gyerekével együtt karácsonykor készült képet, és megtartotta.

Még sohasem találkoztam a fickóval, de kezd határozott képem kialakulni róla.

– Elment az asszony sírjához, igaz, Charlie?

Megint elpirul, ami megerősíti, hogy figyelemmel kísérte az eset sajtóját, így megtudta, hol temették el az áldozatot.

– Azért ment el, mert rosszul érezte magát az utolsó gyilkosság miatt. Magával vitt valamit a temetőbe, és letette a sírra.

A többi elítélt néma csöndben, feszült figyelemmel hallgatja beszélgetésünket. Még sohasem látták ilyennek Davist.

– Valamit kivitt a sírhoz – ismétlem. – Mit vitt oda, Charlie? Azt a fényképet, igaz?

Újra bólint, és lehorgasztja a fejét.

A jelenlévők szemében talán boszorkányságnak, bűvészmutatványnak tűnt fel mindez, holott lényegében véve csak találgattam. Ám ez a találgatás széles körű kutatási eredményekre és tapasztalatokra alapult, amelyeket kollégáimmal gyűjtöttünk (és azóta is gyűjtünk). Megtudtuk például, hogy sok esetben igaz a közhely, miszerint a gyilkosok felkeresik áldozataik sírját, de nem feltétlenül olyan okokból, mint eredetileg hittük.

A viselkedés a személyiséget tükrözi.

Munkánkat többek közt az erőszakos bűnözés jellegének változása is szükségessé teszi. Mindannyian tudunk a nagyvárosi élet rákfenéjéről, a kábítószerrel összefüggő gyilkosságokról, valamint a lőfegyveres bűncselekményekről, amelyek szégyenletes módon mindennapossá váltak. Korábban azonban az esetek túlnyomó része, különösen a legerőszakosabbja ismerősök körében zajlott le.

Ez ma már kevésbé jellemző. Az emberölések felderítési aránya az Egyesült Államokban még az 1960-as években is jóval kilencven százalék fölött mozgott. Többé ezt sem tapasztalhatjuk. Bármilyen lenyűgöző műszaki-tudományos előrehaladás történt is, hiába köszöntött be a számítógép korszaka, hiába dolgozik sokkal több rendőr a korábbitmessze felülmúló képzettséggel és erőforrásokra támaszkodva, a gyilkosságok száma emelkedik, a felderítettség pedig romlik. Egyre több bűncselekményt követnek el „idegenek”sérelmére, és sok esetben nincs indíték, legalábbis nyilvánvaló vagy „észszerű” indíték.

A hagyományos gyilkosságok és erőszakcselekmények zöme viszonylag könnyen érthető volt a bűnüldözők számára. Olyan érzések túlzott megnyilvánulásából fakadtak, amelyeket mindannyian átélünk: harag, szerelemféltés, hatalom- vagy nyereségvágy, bosszú. Ha ezek az érzelmi problémák megoldódnának, egyszeriben megszűnne a bűnözés, vagy legalább nem tobzódna tovább. Azután is meghalnának emberek, de semmi több, és a rendőrség általában tudná, kit, illetve mit keres.

Az utóbbi évek bűnözői között azonban új típus került felszínre – a sorozatos elkövető, aki gyakran mindaddig nem hagy fel tevékenységével, míg el nem fogják vagy meg nem ölik, aki tapasztalatokat szerez, s rendszerint esetről esetre hatékonyabban dolgozik, egyre tökéletesíti módszereit. Azért használtam a „került felszínre” kifejezést, mert bizonyos mértékig mindig is köztünk járt, már az 1880-as évek londoni Hasfelmetsző Jackje óta, akit általában az első újkori sorozatgyilkosnak tartanak. Gyakorlatilag az összes igazi sorozatgyilkos férfi. Hogy miért, arra kicsit később térünk ki.

A sorozatgyilkosság persze sokkal régebbi jelenség lehet, mint amilyennek érzékeljük. A boszorkányokról, vérfarkasokról és vámpírokról terjengő mesék és legendák valamiféleképp olyan förtelmes gaztettekre kíséreltek meg magyarázatot adni, amelyeket Európa vagy az első amerikai telepesek kicsiny és viszonylag zárt közösségeiben senki sem tudott felfogni, míg ma már magától értetődőnek vesszük az efféle elvetemültséget. A szörnyetegeket természetfölötti lényeknek tekintették, hiszen nem lehettek olyanok, mint mi.

A sorozatgyilkosok és nemi erőszaktevők jellemzően a leginkább zavarkeltők, legrémítőbbek és legnehezebben elfoghatók az erőszakos bűnözők közül. Ennek részben az az oka, hogy általában jóval összetettebb tényezők motiválják őket, mint az imént felsorolt alapvető indítékok.Ez azután tovább bonyolítja elkövetési módszereiket, és eltávolítja őket az olyan normális érzelmektől, mint a részvét, bűntudat vagy lelkifurdalás.

Néha csak úgy lehet elfogni őket, ha megtanuljuk követni a gondolkodásmódjukat.

Mielőtt bárki azt hinné, arra készülök, hogy hétpecsétesnyomozati titkokat fecsegjek ki, amelyek útmutatással szolgálnának leendő elkövetőknek, hadd tisztázzam máris a dolgot.Arról kívánok szólni, miként alakítottunk ki viselkedéstudományi megközelítést a bűnügyi személyiségrajzban, a bűncselekmények elemzésében és a vádemelési stratégiában,de ebből akkor sem tudnék módszertani kalauzt fabrikálni,ha akarnék. Egyrészt az előválogatás után részlegünkhözkerülő, eleve tapasztalt és rendkívül rátermett nyomozókkiképzése is két esztendőbe telik, másrészt bármilyen okosnak hiszi is magát a bűnöző, minél inkább megpróbál árnyékban maradni vagy bennünket félrevezetni, annál több viselkedésbeni fogódzót ad további munkánkhoz.

Ahogy Sir Arthur Conan Doyle mondatta jó néhány évtizeddel ezelőtt Sherlock Holmesszal: „Az egyediség szinte mindig támpont. Minél szürkébb és közönségesebb egy bűncselekmény, annál nehezebb felderíteni.” Más szóval, minél többet látunk a viselkedésből, annál teljesebb személyiségrajzzal és elemzéssel tudunk szolgálni a helyi rendőrségnek. Márpedig minél jobb személyiségrajz áll a nyomozó hatóságok rendelkezésére, annál inkább szűkíthetik a lehetséges gyanúsítottak körét, annál inkább az igazi keresett személy megtalálására összpontosíthatnak.

Ezzel el is jutottunk egy másik tévhithez. A Nyomozástámogató Részleg, amely Quanticóban az FBI Erőszakcselekményeket Elemző Országos Központjának kebelén belül működik, nem fog el bűnözőket. Hadd ismételjem meg: mi nem fogunk el bűnözőket. Azzal a helyi rendőri szervek foglalkoznak, és ha figyelembe vesszük, milyen hihetetlen nyomás nehezedik rájuk, el kell ismernünk, hogy a legtöbbjük nagyon jól dolgozik. Mi segédkezni igyekszünk a munkájukban azzal, hogy célirányosabbá tesszük a nyomozást, majd olyan kezdeményező technikákat javasolunk, amelyek hozzájárulhatnak a bűnöző előcsalogatásához. Mihelyt elkapták – újra hangsúlyozom, hogy nem mi,hanem ők –, megpróbálunk olyan stratégiát kialakítani, amely segítséget nyújt a vádhatóságnak, hogy a tárgyalás során felszínre hozza a vádlott igazi személyiségét.

Kutatásaink és speciális tapasztalataink alapján tehetjük mindezt. Míg egy adott rendőrkapitányság valahol a prérin esetleg először szembesül egy sorozatgyilkos utáni nyomozással és az azzal járó borzalmakkal, mi már valószínűleg hasonló ügyek százaival, ha nem ezreivel találkoztunk. Azt szoktam mondani az embereimnek: „Aki megakarja érteni a festőt, annak meg kell néznie a képet.” Az évek során sok-sok „festmény” került elénk, és mélyrehatóan elbeszélgettünk a „legavatottabb mesterekkel”.

Az 1970-es évek végén, a 80-as évek elején kezdtünk hozzá az FBI Viselkedéstudományi Részlege és a későbbi Nyomozástámogató Részleg munkájának módszertani fejlesztéséhez. És bár a legtöbb könyv, például Tom Harris emlékezetes krimije, A bárányok hallgatnak, túldramatizálja, feltupírozza és dicsfénybe vonja azt, amit teszünk, tényleges előfutáraink inkább a bűnügyi irodalom, mintsem a bűnüldözés területén lelhetők fel. Edgar Allan Poe 1841-ben megjelent, klasszikus alkotásának, A Morgue utcai kettős gyilkosságnak hőse, a műkedvelő detektív, C. Auguste Dupin talán a történelem első viselkedéstani személyiségrajzát készítette el. Az említett elbeszélésben ugyancsak először jelenik meg a nyomozó által alkalmazott kezdeményező technika, amelynek célja az ismeretlen tettes előcsalogatása és a gyilkosság miatt letartóztatott másik személy ártatlanságának igazolása.

Miként százötven évvel később részlegem dolgozói, Poe is megértette, milyen fontossággal bír a személyiségrajz olyankor, ha a tárgyi bizonyítékok nem elégségesek egy különlegesen brutális és látszólag indíték nélküli bűnügy megoldásához. Mint szóban forgó művében írta: „A rendes és megszokott lépéseket megkerülve, az analitikus elme behatol ellenfelének gondolatvilágába, azonosítja magát vele – és megtörténik az a gyakori eset, hogy felvillanásszerűen megtalálja az egyetlen lehetőséget, amellyel ellenfelét megtéveszti, vagy téves lépésre szorítja.” (Edgar Allan Poe: Rejtelmes történetek. Pásztor Árpád fordítása. Európa, 1967.)

Említést érdemel még egy apró hasonlóság. Monsieur Dupin jobban szeretett egymagában, szobája zárt ablakai és behúzott függönyei mögött dolgozni, gondosan kirekesztve a napfényt és a zavaró külvilágot. Kollégáimnak és nekem nem is volt e tekintetben választási lehetőségünk. A quanticói FBI-akadémián kijelölt irodáink ablaktalan helyiségek több emelet mélységben, ahol eredetileg országos vészhelyzet esetén is biztonságos főhadiszállást terveztek berendezni a szövetségi bűnüldöző szervek számára. Olykor Erőszakcselekményeket Elemző Országos Kriptának szoktuk becézni magunkat, hiszen tizenöt méterrel a föld alatt tízszer mélyebben vagyunk, mint a halottak.

Wilkie Collins angol regényíró olyan úttörő munkákban vitte tovább a személyiségrajzot, mint A fehér ruhás nő és a Holdkő – mindkettő megtörtént eseten alapul –, ám Sir Arthur Conan Doyle halhatatlan teremtménye, Sherlock Holmes tette a bűnügyi elemzés e formáját az egész világ számára láthatóvá a viktoriánus London gázlámpáinak pislákoló fényében. A magunkfajta számára nincs hízelgőbb, mint ha e kitalált mesterdetektívhez hasonlítják. Magam is igazi megtiszteltetésnek vettem, amikor néhány évvel ezelőtt Missouri államban dolgoztam egy gyilkossági ügyön, és a St. Louis Globe-Democrat főcíme „az FBI modern Sherlock Holmesa” gyanánt említett.

Érdekes megjegyezni, hogy miközben Holmes a maga szövevényes és zavarba ejtő esetein ügyködött, a hús-vér Hasfelmetsző Jack sorra mészárolta a prostituáltakat London hírhedt keleti felében, a Whitechapel negyedben. E két, a köztudatba egyaránt bevésődött alak – az egyik képzelt, a másik valóságos – olyannyira a törvény két ellentétes oldalán foglalt helyet, hogy a Conan Doyle-utánzók által írott Sherlock Holmes-históriákban a mesterdetektív időnként a megoldatlan East End-i gyilkosságokkal foglalkozik.

1988-ban egy országos sugárzású televízióműsor felkért, hogy elemezzem a Hasfelmetsző gyilkosságait. A történelemleghíresebb ismeretlen tettesét illető következtetéseimre e könyv lapjain még visszatérek.

Több mint egy évszázaddal Poe „Morgue utcá”-ja és félszáz évvel Sherlock Holmes után a viselkedéstudományi személyiségrajz végre a könyvek lapjairól a valóság talajára lépett. Az 1950-es évek közepére egész New Yorkot megrázták az „őrült robbantó” merényletei, akinek a számlájára tizenöt esztendő alatt harmincnál is több bombát írtak. A robbantó olyan nevezetes középületeket választott célpontul, mint a Központi és a Pennsylvania pályaudvar vagy a Radio City Music Hall. Az idő tájt brooklyni gyerkőc lévén, magam is jól emlékszem az esetre.

Az őrület tetőfokán, 1957-ben a rendőrség bevont egy Greenwich Village-i pszichiátert, dr. James A. Brusselt, aki tanulmányozta a robbantások helyszínén készült fényképfelvételeket, és elemezte a robbantó gúnyos leveleit, amelyeket az újságoknak írt. A pszichiáter az általa felismert viselkedésmintából aprólékos következtetéseket vont le, egyebek között azt a tényt, hogy az elkövető paranoiás, gyűlöli az apját, megszállottan imádja az anyját, és egy connecticuti városban él. Az írásos személyiségrajz végén Brussel az alábbi útmutatást adta a rendőrségnek:

A keresett személy testes férfi. Középkorú, külföldi születésű, római katolikus. Nőtlen, a testvérével él. A megtalálásakor valószínűleg kétsoros, végig begombolt öltönyt visel.

Némelyik levél utalásaiból elképzelhetőnek látszott, hogy a robbantó a New York-i áramszolgáltató, a Consolidated Edison jelenlegi vagy volt alkalmazottja, aki elégedetlen az elektromos művekkel. A rendőrség ehhez a célcsoporthoz párosította a személyiségrajzot, így került a látóterébe George Metesky, aki a robbantások kezdete előtt, az 1940-es években dolgozott a vállalatnál. Amikor a nyomozók egy este kiszálltak a connecticuti Waterburybe, hogy letartóztassák a testes, nőtlen, középkorú, külföldi születésű, római katolikus férfit, mindössze annyi eltérést találtak a leíráshoz képest, hogy a gyanúsított nem egy testvérével, hanem két hajadon nővérével élt. Miután az egyik rendőr felszólította, hogy öltözzék fel, mert bekísérik a kapitányságra, néhány perc múlva végig begombolt, kétsoros öltönyben lépett ki a hálószobából.

Brussel doktor azzal magyarázta hátborzongatóan találó következtetéseit, hogy a pszichiáter rendes körülmények között megvizsgál egy személyt, majd megkísérel logikus feltételezéseket tenni arra nézve, miként viselkedne az illető bizonyos konkrét helyzetekben. A személyiségrajz elkészítésekor, mutatott rá Brussel, megfordította az eljárást, az egyént próbálta felvázolni a tetteiből leszűrhető bizonyítékok alapján.

Majd negyven év távlatából szemlélve az őrült robbantó esete egészen egyszerűnek tűnik. Akkoriban mégis mérföldekkel lendítette előre azt, amit később bűnügyi viselkedéstudománynak neveztek, és Brussel doktor, aki azután a bostoni fojtogató ügyében a bostoni rendőr-főkapitánysággal is együttműködött, e terület igazi úttörőjévé vált.

Bár gyakran egyszerű levezetésként, dedukcióként emlegetik azt, amit Dupin vagy Holmes, a valóságban pedig Brussel és követői műveltek, voltaképpen inkábbindukcióról van szó – azaz a bűncselekmény egyes alkotóelemeinek megfigyelése után általános következtetéseket vonunk le belőlük. Amikor 1977-ben Quanticóba jöttem, a Viselkedéstudományi Részleg oktatói – elsőként Howard Teten – már alkalmazni kezdték dr. Brussel elgondolásait azoknál az eseteknél, amelyek az FBI-akadémia oktatási anyagába bekerültek. Abban az időben azonban mindez még a feltevések szintjén mozgott, nem támasztották alá rendszerezett kutatási adatok. Így állt a helyzet, amikor bekerültem a képbe.

Már beszéltem arról, mennyire fontos, hogy képesek legyünk beleélni magunkat az ismeretlen gyilkos helyzetébe és gondolkodásába. Kutatásaink és tapasztalataink alapján ugyanilyen fontosnak találtuk azt – bármilyen szívszaggatóan fájdalmas is –, hogy az áldozat helyébe képzeljük magunkat. Csak akkor érthetjük meg igazán az elkövető viselkedését és reakcióit, ha határozott képet alkotunk arról, hogyan válaszolhatott az áldozat a vele történő borzalmakra.

Ahhoz, hogy megismerjük a tettest, meg kell vizsgálnunk a bűntettet.

Az 1980-as évek elején felkavaró eset érkezett hozzám Georgiából, egy kis vidéki rendőrkapitányságról. Egy csinos, tizennégy éves diáklányt, a helyi alsó középiskola majorette-jét elrabolták a lakásuktól körülbelül százméternyire lévő buszmegállóból. Félig lemeztelenített holttestét néhány nappal később találták meg mintegy tizenöt kilométerrel odébb, egy szerelmespárok által kedvelt, erdős területen. Megerőszakolták, a halálát egy tompa tárggyal a fejére mért ütés okozta. A közelében egy jókora, vérrel borított kő feküdt.

Mielőtt elvégezhettem volna az elemzést, minél többetmeg kellett tudnom a lányról. Kiderült, hogy bár kifejezetten helyes és csinos volt, pontosan annyinak látszott, amennyi idős volt, nem húszévesnek, mint némelyik kamasz lány. Valamennyi ismerőse biztosított, hogy nem váltogatta a partnereit, nem is járt fiúkkal, egyáltalán nem fogyasztott se alkoholt, se kábítószert, szívélyesen és barátságosan bánt mindenkivel, aki közeledett hozzá. A boncolási jegyzőkönyv szerint szűz volt, amikor megerőszakolták.

Mindez létfontosságú információ volt a számomra, mert elvezetett annak megértéséhez, milyen magatartást tanúsíthatott a lány az elrablása alatt és után, illetve hogyan reagálhatott erre az elkövető abban a helyzetben, amelyben találták magukat. Ebből levontam a következtetést, miszerint a gyilkosság nem előre kitervelt volt, hanem a tettes pánikszerű válasza arra a meglepetésre, hogy – saját, végletesen elfogult és hamis képzelgéseivel szemben – a lány nem fogadta őt tárt karokkal. Ezáltal közelebb jutottam a gyilkos személyiségéhez, a személyiségrajz nyomán pedig a rendőrség figyelme egy közeli nagyobb városban az előző évben történt erőszakos nemi közösülés gyanúsítottjára terelődött. Az áldozat megértése is segített, mégpedig abban, hogy kihallgatási stratégiát dolgozzak ki a kérdéses gyanúsítotthoz, aki – amint azt helytállóan feltételeztem – már sikeresen átment a gépi hazugságvizsgálaton. Később részletesen foglalkozom ezzel az izgalmas és szívet tépő esettel, egyelőre elég annyi, hogy a férfi végül bevallotta mind a gyilkosságot, mind az egy évvel korábbi nemi erőszakot. Bíróság elé állították, elítélték, és e könyv írásakor már a georgiai siralomházban tartózkodott.

Amikor a bűnügyi személyiségrajz és tetthelyelemzés összetevőit oktatjuk az FBI-akadémián tanuló nyomozóknak és más bűnüldözési szakembereknek, megpróbáljuk átláttatni velük a bűncselekmény egészét. Roy Hazelwood kollégám, aki 1993-as nyugalomba vonulásáig éveken át vezette a személyiségelemzési alaptanfolyamot, három, jól elhatárolt kérdésre és szakaszra bontotta fel az elemzést:

Mi történt? Idetartozik mindaz, ami viselkedéstani szempontból számottevő lehet a bűncselekményben.

Miért került rá sor épp az adott módon? Például miért csonkították meg a holttestet? Miért nem tulajdonították el az értéktárgyakat? Miért nem volt erőszakos behatolás? Mi az oka az egyes, viselkedési szempontból fontos mozzanatoknak?

Végül eljutunk a harmadik kérdéshez:

Kikövethette el a bűncselekményt a mondott okokból?

Íme, a feladat, amelyet magunk elé tűzünk!

2. FEJEZET

ANYJA NEVE: HOLMES

Édesanyám leánykori neve Holmes, és a szüleim majdnem ezt választották második keresztnevemül a hétköznapibb Edward helyett.

Ahogy visszagondolok, első éveimben más nemigen jelezte, hogy egyszer majd gyilkos elmékre vadászó bűnügyi személyiségelemző válik belőlem.

New Yorkban, azon belül Brooklynban, Queenshez közel születtem. Édesapám, Jack aBrooklyn Eaglenyomdászaként kereste a kenyerét. Amikor nyolcéves lettem, a terjedő bűnözés miatti aggodalmában Long Islandre,Hempsteadbe költöztetett bennünket, ahol a Long Island-inyomdászszakszervezet elnökévé választották. Egyetlen nővérem, Arlene négy évvel idősebb nálam, és kezdettől fogva ő volt a család büszkesége, mind tanulmányi, mind sporteredményeit tekintve.

A Ludlum Általános Iskolában nem jeleskedtem – általában jó erős közepesre álltam –, de udvarias és alkalmazkodó természetem miatt ennek ellenére is kedveltek a tanárok. Leginkább az állatok érdekeltek, tartottam kutyát, macskát, nyulat, aranyhörcsögöt és kígyókat is, amit anyám azért tűrt el, mert azt mondtam, állatorvosnak készülök. Mivel eza foglalatosság tisztes életpályát ígért, a mama is bátorított.

Az iskolában egyedül a fogalmazás iránt árultam el érzéket, s ez talán valamiképp hozzájárult ahhoz, hogy bűnügyi nyomozóvá lettem. A detektíveknek és tetthelyelemzőknek egy halom egymástól elütő, látszólag összeegyeztethetetlen nyomot kell egybehangzó elbeszéléssé ötvözniük, amihez fontos a mesemondó tehetség, kivált emberölési ügyeknél, ahol az áldozat nem tudja előadni a saját történetét.

Mi tagadás, gyakran arra használtam ezt az adottságomat, hogy kibújjak az igazi munkavégzés alól. Túl lusta voltam ahhoz, hogy a szóbeli élménybeszámolóhoz elolvassak egy regényt. Így aztán, amikor rám került a sor – ma sem értem, hogy volt hozzá merszem –, kitaláltam egy könyvcímet, kreáltam hozzá szerzőt, és belefogtam a mesébe a tábortűz körül üldögélő kirándulókról.

Menet közben találtam ki a cselekményt, és egyre az járt a fejemben, vajon meddig nyújthatom. A medve nesztelenül becserkészi a tűz mellett melegedőket, már épp lecsapni készül, és akkor elveszítem a fonalat. Dadogni kezdek, és nem marad más választásom, mint bevallani a tanárnak, hogy az ujjamból szoptam az egész történetet. Nyilván a rossz lelkiismeret munkált bennem, bizonyítván, hogy nem vagyok teljesen bűnöző személyiség. Szóval ott állok, várom, hogy lerántsák rólam a leplet, mert úgyis le fogok bukni, megszégyenülök az osztálytársaim előtt, már hallani is véltem, mit mond majd anyám, amikor megtudja.

A tanár meg a srácok azonban, legnagyobb meglepetésemre és elképedésemre, beveszik a mesémet! Sőt, amikor elmondom nekik, hogy mindez csak koholmány, kórusban kérnek: „Fejezd be! Mondd el, mi történt azután!” Úgy is tettem, és jelest kaptam. Sokáig a saját gyerekeimnek is hallgattam erről, mert nem akartam, hogy azt higgyék, a bűnözés kifizetődő dolog, de azt megtanultam, hogy ha el tudom fogadtatni másokkal az ötleteimet, és lekötöm az érdeklődésüket, akkor sok esetben tovább is hajlandók követni. Ez aztán megszámlálhatatlan alkalommal a segítségemre volt, amikor köztisztviselőként saját fölötteseimet vagy a helyi rendőrséget kellett meggyőznöm szolgálataim hasznosságáról. Be kell ismernem azonban, hogy bizonyos mértékig ugyanezt a képességet használják fel a szélhámosok és a gyilkos gonosztevők is.

Ami a kitalált táborozókat illeti, végül mindannyian megmenekültek, ami korántsem volt kezdettől nyilvánvaló, minthogy az állatokat imádtam igazán. Az állatorvosi pályára készülve, a Cornell Egyetem állatorvosi intézete által finanszírozott mezőgazdasági gyakornok program keretében három nyarat töltöttem New York állambeli tejgazdaságokban. Ez a program nagyszerű lehetőséget kínált a nagyvárosi srácoknak, hogy természetközelbe kerüljenek, s ezért a kiváltságért cserébe heti tizenöt dollárért hetven-nyolcvan órát dolgoztam, miközben az iskolatársaim odahaza a hasukat süttették a Jones Beach fövenyén. Ha hátralévő életemben soha többé egyetlen tehenet sem fejek meg, nem fog hiányérzet gyötörni.

A sok fizikai munka viszont jó formában tartott a sporthoz, ami másik szenvedélyemmé vált. A hempsteadi középiskolában a baseballcsapat adogatójaként, a futballcsapatban pedig védőjátékosként tevékenykedtem. Ahogy most visszagondolok, valószínűleg ekkor mutatkozott meg először igazán a személyiségrajz iránti érdeklődésem.

A dobókörben állva elég hamar felderengett az agyamban, hogy az erős és pontos dobás még csak fél győzelem. Elég kemény egyeneseket és egész jó csavart labdákat dobtam, de ilyen vagy ezzel egyenértékű teljesítményt jó néhány középiskolás adogató produkált. A siker titka az ütőjátékos kicselezése volt, és felismertem, hogy ebben nagy szerepet játszik a magabiztos fellépés, illetve az ütőmezőn várakozó ellenfél minél tökéletesebb elbizonytalanítása. Évekkel később feltűnően hasonló helyzetbe kerültem, amikor hozzáláttam kihallgatási módszereim kialakításához.

A középiskolában már száznyolcvanöt centisre nőttem, amit ki is használtam. Tehetségünket tekintve átlagos csapat voltunk az elég jó mezőnyben, és láttam, hogy a dobón áll, sikerül-e az élre törnünk. Középiskolás létemre eléggé tudtam fegyelmezni magamat, de nem akartam, hogy az ellenfél is észrevegye ezt. Forrófejűnek, kiszámíthatatlannak akartam mutatkozni, hogy az ütők ne sokáig bírják velem szemben. Hadd higgyék, hogy ha kitartanak, ez a tőlük húszméternyire acsarkodó vadember még képes nekik rontani.

A hempsteadi futballcsapatban a magam nyolcvanöt kilójával hátvédkedtem. Itt is felismertem, hogy a lélektani hadviselés révén előnyhöz juthatunk. A nálamnál termetesebb fickókon is kifoghatok, ha morgok, fújtatok, általában véve úgy viselkedem, mint egy eszelős. Hamar elértem,hogy a többi hátvédünk is utánozza a magatartásomat. Később, amikor rendszeresen részt vettem gyilkossági ügyek tárgyalásán, ahol a védelem a beszámíthatatlanságra alapozott, már saját tapasztalatból tudtam: pusztán azért, mert valaki úgy viselkedik, mint egy mániákus, még nem kizárt, hogy nincs tisztában azzal, mit csinál.

1962-ben a legjobb Long Island-i középiskolai futballcsapatnak járó trófeáért, a Thorpe-díjért játszottunk a Wantaghi Középiskola ellen. A wantaghiak fejenként tizenöt kilóval nyomtak többet, és minden esélyünk megvolt rá, hogy telt ház előtt lemossanak bennünket a pályáról. Ezért a mérkőzés előtt bemelegítő gyakorlatot mutattunk be – azzal a kizárólagos céllal, hogy megingassuk, elbátortalanítsuk ellenfeleinket. Kétsoros vonalba rendeződtünk, ki-ki birokra kelt a párjával, és kíméletlenül letiporta. A küzdelmet megfelelő nyögések, morgások és fájdalmas üvöltések kísérték. A wantaghiak arcán láttuk, hogy elértük a kívánt hatást. Minden bizonnyal azt gondolták, ha ezek a krapekok ezt művelik egymással, ki tudja, mit csinálnak majd velük.

Valójában az egész műsort gondos koreográfia alapján adtuk elő. Birkózódobásokat gyakoroltunk be, hogy nagyot nyekkenve, de sérülés nélkül érjünk földet. Amikor aztán a tényleges játékra került sor, megőriztük az őrültség látszatát, hogy úgy hasson, mintha aznap délután szabadultunk volna a tébolydából, és a meccs végeztével újra oda vonulnánk be. A küzdelem végig szoros volt, de mire lefújták a második félidőt, 14:13-ra nyertünk, és megkaparintottuk az 1962-es Thorpe-díjat.

Tizennyolc éves koromban töltöttem be először „jogalkalmazói” funkciót, és tulajdonképpen ekkor szereztem első „igazi” tapasztalatomat a személyiségelemzésben, amikor a Gaslight East nevezetű hempsteadi bár kidobóembereként helyezkedtem el. Annyira eredményesen működtem, hogy később ugyanezzel a munkával bíztak meg a Long Beach-i szörfklubban. Mindkét helyen alapvetően két feladatot kellett ellátnom. Kint kellett tartanom mindazokat, akik törvény szerint nem fogyaszthattak szeszes italt – vagyis a nálam fiatalabbakat –, továbbá véget kellett vetnem azoknak a bunyóknak, amelyek elkerülhetetlenül kitörnek olyan helyeken, ahol alkoholt mérnek.

Az ajtóban álltam, elkértem a személyi igazolványt mindazoktól, akiknek a nagykorúsága kétséges volt, majd megkérdeztem az illetőktől a születési idejüket, hogy egyeztessem az igazolványban feltüntetett adattal. Ez meglehetősen szokványos eljárás, ennélfogva mindenki erre számít, és felkészül rá. Vajmi ritkán fordul elő, hogy egy srác, aki nem restell hamis igazolvánnyal próbálkozni, elővigyázatlanul még az ott olvasható születési dátumot sem jegyzi meg. Ha kérdezés közben egyenesen az illető szemébe néztem, az jól bevált egyeseknél, különösen a lányoknál, akik ebben az életkorban fejlettebb társadalmi tudattal rendelkeznek. De aki nagyon be akar jutni, az a legtöbb faggatást átvészeli, ha a pár pillanatig tartó szerepjátszásra koncentrál.

Én viszont a következő módszert alkalmaztam: mialatt feltettem a kérdést, diszkréten a három-négy sorral hátrébb várakozókat mustrálgattam – figyeltem, ahogy felkészülnek a kérdezősködésre, kilestem testbeszédüket, észrevettem, hogy idegesek vagy bizonytalanok-e.

A verekedések elfojtása komolyabb kihívást jelentett, és itt visszanyúltam sporttapasztalataimhoz. Aki ránézésre nem látszik túl kiszámíthatónak, és egy kicsit is lökötten viselkedik, azzal néha még a nagyfiúk is óvakodnak összeakaszkodni. Ha azt gondolják, eléggé meg van húzatva ahhoz, hogy ne törődjön a saját testi épségével, mindjárt sokkal veszedelmesebb ellenfélnek tartják. Csaknem húsz évvel később például, amikor átfogó sorozatgyilkos-vizsgálatunkhoz börtöninterjúkat készítettünk, megtudtuk, hogy a tipikus merénylő személyiség bizonyos meghatározó szempontból sokkal veszélyesebb, mint a tipikus sorozatgyilkos. Az utóbbival ellentétben ugyanis, aki csak olyan áldozatot választ, akivel várhatóan el tud bánni, majd hosszasan ügyeskedik, nehogy elfogják, a merénylő megszállottan csak a „küldetésével” foglalkozik, és általában meghalni is kész érte.

Ha egy bizonyos véleményt akarunk kialakíttatnimagunkról – azt, hogy irracionálisan gondolkodunk, őrültségünkben könnyen valami kiszámíthatatlan dologra ragadtatjuk magunkat –, akkor még egy szempontra ügyelnünk kell. Egész idő alatt meg kell őriznünk felvett személyiségünket, nem pedig csak akkor, amikor úgy érezzük, hogy figyelnek. Amikor Illinois államban, a marioni szövetségi börtönben Gary Trapnell-lel beszélgettem, ez a visszaeső fegyveres rabló és repülőgép-eltérítő azt állította, bármely börtönpszichiáterrel játszva elhiteti, hogy az általam tetszés szerint kiválasztott elmebetegségben szenved. Mint mondta, az a dolog nyitja, hogy állandóan aszerint kell viselkednie, még egyedül, a zárkában is. Így amikor megvizsgálják, nem kell a fejét törnie, ami kész lebukás lenne. Úgy látszik, jóval azelőtt, hogy e „szakértő” tanácsokat hasznosíthattam volna, ösztönszerűen megpróbáltam bűnöző módra gondolkozni.

Amikor puszta fellépésemmel nem sikerült elriasztanom a bár vendégeit a verekedéstől, megpróbáltam műkedvelő személyiségelemzési módszereimhez folyamodva leállítani a dolgot, mielőtt elfajulna. Azt tapasztaltam, hogy némi gyakorlattal, a viselkedés és testbeszéd megfigyelése révén felismerhetem a kapcsolatot ezek, valamint a verekedés kitöréséhez vezető megnyilatkozások között, így megelőzhetem a bajt, ha valamelyik egyén készülődik valamire. Ilyenkor – vagy akár kétes esetekben is – mindig én ütöttem elsőnek, kihasználtam a meglepetés erejét, és igyekeztem kitenni a lehetséges bajkeverő szűrét, mielőtt rájött volna, mi is történik vele. Váltig állítom, hogy a legtöbb kéjgyilkos és sorozatos nemi erőszaktevő csak idővel jön bele mások irányításába, korlátozásába, kényszerítésébe – tehát ugyanazokat a készségeket szerzi meg, amelyeket én más összefüggésben igyekeztem kifejleszteni. De legalább tanultam.

Érettségi után még mindig az állatorvosi pálya vonzott, de az osztályzataim alapján nem gondolhattam a Cornellre. Jobb híján be kellett érnem a Montanai Állami Egyetem hasonló szakával. Így hát 1963-ban a brooklyni és Long Island-i srác nekivágott a messzi vadnyugatnak.

Két világ ütközött össze, amikor betoppantam Bozemanbe, ebbe az álmos kisvárosba.

„Üdv Montanából – írtam haza egyik első levelemben –, ahol a férfiak férfiasak, a birkák pedig idegesek.” Ahogy Montana számomra megtestesíteni látszott a westernek és a pionírélet minden közhelyét és sztereotípiáját, én magam az odavalósiak szemében a keleti partiak jellegzetes képviselőjeként tűntem fel. Csatlakoztam a Szigma Phi Epszilon diákszövetség ottani tagozatához, amely szinte kizárólag helybeli fiúkat tömörített, úgyhogy rettentően kiríttam. Rákaptam a fekete kalapra, fekete öltözékre, fekete bokacsizmára és pakombartra, egészen úgy festettem, mint aWest Side Storyszereplői, vagyis nagyjából úgy, ahogy akkoriban a magamfajta New York-iakat elképzelték.

Hát én alaposan rá is játszottam. A társasági összejöveteleken a helybeliek westernszerelésben ropták a countryzenére, én viszont a megelőző esztendőkben vallásos tisztelettel bámultam Chubby Checkert a tévében, és a twist minden létező változatát ismertem. Mivel a nővérem, Arlene négy évvel idősebb volt nálam, már rég befogott gyakorló táncpartnernek, így rövidesen az egész diákközösség tánctanárává nőttem ki magamat. Úgy éreztem magam, mint egy hittérítő, aki valami távoli tájra vetődött, ahol addig nem is láttak fehér embert.

Sohasem villogtam tanulmányi előmenetelemmel, de most az osztályzataim mélyrepülésbe kezdtek, mivel mindenre koncentráltam, csak a tanulásra nem. New Yorkban már kidobóemberként is dolgoztam, Montanában azonban alkoholfogyasztás szempontjából huszonegy év volt a nagykorúság határa, ami hideg zuhanyként ért. Sajnos úgy döntöttem, nem zavartatom magam.

Első összeütközésemre a törvénnyel akkor került sor, amikor egy diákszövetségbeli társammal felszedtünk két klassz csajt a leányanyaotthonból. Elég érettek voltak a korukhoz képest. Megálltunk egy bárnál, és bementem hat doboz sörért.

– Mutasd a személyidet! – mondja a csapos. Erre megmutatom neki a hadkiegészítő parancsnokság gondosan elkészített hamis igazolványát. Kidobóemberi munkám során megismertem a hamis személyazonosság buktatóit, úgyhogy vigyázok.

A fickó szemügyre veszi az igazolványt.

– Brooklyn, mi? Ti, keleti parti srácok, nagy francok vagytok, ugyi?

Igyekszem magabiztosan heherészni, de mostanra mindenki odafordult, úgyhogy tudom, tanúk is vannak. Visszaballagok a parkolóba, elhajtunk, isszuk a sört, és az egyik lány tudtomon kívül kibiggyeszti az üres dobozokat a csomagtartóra.

Egyszer csak rendőrszirénát hallok. Egy zsaru megállít bennünket.

– Szálljanak ki!

Engedelmeskedünk. Megmotoz bennünket, és bár már tudom, hogy ehhez nincs joga, inkább nem szájaskodom. Ahogy lehajol, kivillan a szolgálati fegyvere meg a suhija, egy őrült pillanatra átvillan az agyamon, hogyelkapom a botját, fejbe kólintom, elmarom a pisztolyt, és elhúzunk. A jövőm szempontjából szerencse, hogy nem teszem. Tudván azonban, hogy mindjárt én következem, kiemelem a tárcámból a hamis igazolványt, és az alsónadrágomba dugom.

A járőr mind a négyünket bevisz az őrsre, elválaszt egymástól, én meg kegyetlenül izzadok, mert tudom, mit szoktak csinálni, és attól félek, a másik srác rám veri a balhét.

– Na, fiacskám – kezdi az egyik rendőr –, mesélj szépen! Ha a csapos nem kérte a személyidet, amikor eladta neked a sört, visszamegyünk. Már korábban is volt vele bajunk.

– Ahonnét én jövök – felelem –, ott nem szokás beköpni másokat. Ez nálunk nem divat.

Adom a bankot, de közben arra gondolok, hogy természetesen kérték a személyimet, és én hamis igazolványt mutattam fel! A papír közben szépen csúszik lefelé az alsómban, már a férfiasságomat böködi. Nem tudom, nem fognak-e levetkőztetni vagy mi, elvégre ez itt a világ vége, és a jó ég tudja, mit művelnek az emberrel. Gyorsan felmérem a helyzetet, és rosszullétet tettetek. Azt mondom, felfordult a gyomrom, és ki kell mennem.

Kísérő nélkül kiengednek, de túl sok filmet láttam, úgyhogy amikor a mosdóban a tükörbe nézek, attól félek, a túloldalról figyelnek. A helyiség oldalfalához húzódom, benyúlok a nadrágomba, kihúzom az igazolványt, aztán a mosdóhoz lépek, úgy teszek, mintha okádnék, hátha tényleg figyelnek. Aztán bemegyek az egyik fülkébe, és lehúzom a hamis okmányt a klotyón, majd jóval magabiztosabban visszasétálok. Megúsztam negyven dollár pénzbüntetéssel és próbaidővel.

Második találkozásom a bozemani rendőrséggel másodéven következett be, és súlyosabban végződött.

Rodeóra indultunk két másik keleti parti sráccal meg egy montanaival. Nyomjuk a gázt egy 62-es Studebakerben, ott a sör a kocsiban, szóval már megint a múltkori. Szakad a hó cefetül. Egy bostoni hapsi vezet, én az anyósülésen, a helybeli fiú kettőnk között. Elég az hozzá, hogy a bostoni nem áll meg egy stoptáblánál, mire – na, mi történik? – nyomban ott terem egy zsaru. Úgy látszik, ez fémjelzi montanai életemet. És még azt mondják, sosincsenek ott a zsaruk, amikor kellene – hát ez Bozemanben 1965-ben biztosan nem érvényes.

Erre ez a diákszövetségi idióta nem áll meg! Ilyen nincs! Üldözteti magát a rendőrjárőrrel.

Valahányszor befordulunk, és egy másodpercre kikerülünk a zsaru látóteréből, sörösdobozokat hajigálok ki a kocsiból. Robogunk tovább, egy lakónegyedhez érünk, áthuppanunk a fekvőrendőrökön: bumm, bumm, bumm. Útelzárás; a zsaru rádión előreszólt. Megkerüljük a korlátot, átgázolunk egy előkert gyepén. Közben egyfolytában üvöltök:

– Állítsd meg ezt az istenverte kocsit! Kiszállok!

De az idiótája csak megy tovább. A kocsi ki-kifarol a síkos úton, még mindig havazik, mint a rosseb, aztán közvetlenül a hátunk mögött felvijjognak a szirénák.

Kereszteződéshez érünk. A bostoni felrántja a kéziféket, az autó megpördül, az ajtók kivágódnak, kirepülök a kocsiból. Az ajtóba kapaszkodom, nadrágféken csúszom a havon, egyszerre ordítást hallok:

– Futás!

Úgyhogy szétszaladunk a négy égtáj felé. Én egy fasorban kötök ki, ahol meglátok egy üres furgont, amelyikben elbújok. Futás közben leléptettem a fekete kalapomat, és fekete-arany fregolidzsekit viselek, úgyhogy az aranyszínű oldalával kifelé fordítom, hogy valamelyest álcázzam magam. Viszont izzadok, és bepárásítottam az ablakokat. A francba, ki fognak szúrni! Attól is félek, hogy a kocsi tulajdonosa bármelyik percben visszajöhet, és errefelé biztos stukkerral járnak. Egy kis darabon letörlöm az üveget, hogy kilássak, és elég nagy mozgást látok az otthagyott kocsi körül: rendőrautók, nyomozókutyák meg minden. Már jönnek is a fasor felé, az elemlámpáik a furgon oldalát pásztázzák, mindjárt telecsinálom a gatyámat! De nem. Ez nem igaz! Simán továbbhajtanak, és otthagynak engem!

Visszalopózom az iskolába, ahol már mindenki hallott a dologról, megtudom, hogy a két másik keleti parti srác ugyanúgy meglógott, mint én, de a montanait elcsípték, és mindenkit beköpött. Összeszednek bennünket. Amikor begyűjtenek, rögtön vállalom a kisebbik turpisságot, de arra hivatkozom, hogy nem én vezettem, halálra rémültem, és próbáltam megállítani a sofőrt. A bostoni srác közben egy börtöncellában kuksol, fapriccs, kenyér és víz meg a szokásos, az én piszok szerencsém meg továbbra is tart, megúszom próbaidővel és újabb negyven dollár pénzbüntetéssel alkoholbirtoklásért.

Viszont értesítik az iskolát meg a szüleinket, mindenki oltárira bepöccen, és a tanulás se megy valami jól. Tiszta elégséges az átlagom, beszédtanból megvágtak, mert egész félévben hiányoztam – ez már az abszolút mélypont, hiszen mindig a beszédkészség volt a legerősebb ütőkártyám –, és gőzöm sincs, hogy húzhatnám ki magam a slamasztikából. Világossá vált, hogy a másodévvel együtt vadnyugati kalandom is befejeződött.

Ha úgy látszik, hogy az ebből az időből származóemlékeim bővelkednek balsikerekben és baklövésekben, hát magam is ilyennek láttam a dolgokat akkoriban. Hazatértem a főiskoláról csalódott szüleimhez. Különösen anyámat dúlta fel a tudat, hogy most már végképp nem leszek állatorvos. A sporthoz fordultam, mint mindig, amikor nem tudtam mit kezdeni magammal, és 1965 nyarára úszómesteri állást vállaltam. Amikor a vakáció véget ért, és nem mentem vissza a suliba, a patchogue-i Holiday Inn Szálló egészségklubjának vezetőjeként helyezkedtem el.

Nem sokkal ezután ismerkedtem meg Sandyvel, aki bárpincérként dolgozott a hotelban. Gyönyörű fiatalasszony volt, egy kisfiú anyukája, és egy csapásra belehabarodtam. Szédületesen festett a kurta formaruhában. Még mindig remek formában voltam a sok edzéstől, és szemlátomást én is tetszettem neki. A szüleimnél laktam, folyton hívogatott. Apám meg mindig azt kérdezte:

– Ki a nyavalya telefonálgat neked éjjel-nappal? Az a kölyök mindig bőg a háttérben.

Ilyen felállás mellett nem sokat tehettem, de Sandytől megtudtam, hogy a szálloda dolgozói egészen olcsón kivehetik az üresen maradt szobákat. Egyik nap felesben ki is vettünk egyet.

Másnap reggel csöng a telefon. Sandy fölveszi, és hallom, hogy kiabál:

– Ne! Ne! Nem akarok beszélni vele!

Kinyitom a szememet.

– Ki az?

– A porta. Azt mondják, itt a férjem, és már fölfelé tart.

Erre tüstént fölébredek.

– A férjed? Mi az, hogy a férjed? Egy szóval sem mondtad, hogy még mindig férjnél vagy!

Igaz, hogy az ellenkezőjét sem mondta, aztán elmagyarázta, hogy külön élnek.

Kösz szépen, gondolom, ahogy hallom, hogy az a dühöngő őrült már a folyosón trappol.

Bedörömböl az ajtón.

– Sandy! Tudom, hogy itt vagy! Sandy!

A szoba ablaka a folyosóra nyílik, a férfi próbálja kirángatni a keretből, tördeli az üveglapokat. Közben nézem, hol ugorhatnék ki – csak az első emeleten vagyunk –, de nincs ablak, amelyen át elmenekülhetnék.

– Ez a pasi hord magával pisztolyt vagy valamit? – kérdezem.

– Néha kést.

– A rohadt életbe! Ez pompás! El kell tűnnöm innen. Nyisd ki az ajtót!

Ökölvívóállásba helyezkedem. Az asszony kinyitja az ajtót. A férje berohan, egyenesen felém. Aztán meglátja a körvonalaimat a félhomályban, és elég drabálisnak vélhet, mert meggondolja magát, és lefékez.

De azért tovább ordít:

– Te szemét strici! Hordd el magad!

Úgy érzem, ma már eleget játszottam a machót, pedig még meglehetősen korán van, úgyhogy egészen udvariasan válaszolok.

– Máris, uram. Épp arra készültem.

Fortuna ismét megsegített, újabb kutyaszorítóból kerültem ki ép bőrrel, de szembe kellett néznem az igazsággal, hogy az egész életem egy kalap szamócát sem ér. Mit tesz isten, épp ekkor törtem el apám Saabjának első tengelyét, amikor Bill Turner barátom MGA-jével versenyeztem.

Egyik szombat reggel anyám a hadkiegészítő parancsnokság levelével jött be a szobámba. Látni kívántak. Háromszázadmagammal megjelentem az orvosi vizsgálaton Manhattanben, a Whitehall téren. Amikor térdhajlítást végeztettek velem, csak úgy ropogott az ízületem, mert a futball miatt porcleválásom volt, mint Joe Namathnek, de neki jobb ügyvédje lehetett. Egy darabig várakoztattak a döntéssel, de végül tájékoztattak, hogy Sam bátyónak szüksége van rám. Nem próbáltam szerencsét a seregnél, inkább gyorsan jelentkeztem a légierőhöz – noha alá kellett írnom négy évet –, abból a megfontolásból, hogy ott jobbak a továbbtanulási lehetőségek. Talán épp ez hiányzott, mert az holtbiztos, hogy a New York-i meg a montanai továbbtanulási lehetőségekkel nem sokra mentem.

Még egy okom volt, hogy a légierőt válasszam. 1966-otírtunk, és a vietnami háború kezdett kiteljesedni. Nem nagyon izgatott a politika, Kennedy és a Demokrata Párt hívének is csupán apám miatt tekintettem magamat, aki a Long Island-i nyomdászszakszervezetet vezette. De az egyáltalán nem vonzott, hogy olyan ügyért lövessem szét a seggemet, amelyet elég homályosan értek. Emlékeztem, hogy egy repülőgép-szerelő egyszer azt mondta, a légierő az egyetlen fegyveres testület, amelynél a tisztek – a pilóták – mennek harcolni, a sorállományúak meg hátramaradnak, hogy ellássák őket. Mivel nem szándékoztam felcsapni pilótának, ez az elrendezés okénak látszott.

Alapkiképzésre a texasi Amarillóba vezényeltek. Az ötvenfős repülőraj (a légierőnél a kiképzési egységet is így nevezik) fele-fele arányban magamfajta New York-iakból és lousianai déliekből tevődött össze. A kiképző őrmesterünk folyton az északiakat macerálta, és legtöbbször úgy éreztem, joggal. A magam részéről inkább a déliekhez húztam, akiket sokkal rendesebbeknek, nem olyan utálatosaknak találtam, mint a saját földijeimet.

Az alapkiképzés sok fiatalember számára megerőltető élmény. Miután az edzőim eleget fegyelmeztek, az utóbbi években pedig eléggé elkanászodtam, leginkább tréfára vettem az őrmester dumáját. Átláttam a fontoskodásán, hamar kiismertem a dilijeit, fizikailag meg eleve jó kondícióban voltam, úgyhogy az alapkiképzés meg sem kottyant nekem. Hamar kitüntettem magam, mint kiváló M16-os lövész, ami valószínűleg a középiskolás adogatóként kifejlesztett célzókészségem oldalhajtása volt, mert egyébként addig csak annyira kerültem kapcsolatba a lövészettel, hogy kiskamaszkoromban légpuskával lődöztem az utcai lámpákra.

Az alapkiképzés során tovább öregbítettem nehézfiú-híremet. Súlyemeléstől felpumpált izomzatommal és tarra borotvált koponyámmal mint „az orosz medve” váltam ismertté. Egy fickó egy másik rajban hasonló hírnévnekörvendett, s valakinek az a ragyogó ötlete támadt, hogy jót tenne a bázis hangulatának, ha megvívnánk egymással.

A mérkőzés eseményszámba ment a támaszponton. Az erőviszonyok kiegyenlítettek voltak, s egyikünk sem akart meghátrálni. A végén laposra vertük egymást, nekem harmadszor is betört az orrom (miután a középiskolás focimeccseken már kétszer beverték).

Mindenesetre az ötvenfős rajból a harmadik legjobb eredménnyel végeztem. Az alapkiképzés után különféle vizsgákat kellett letennem, és közölték velem, hogy megfeleltem a rádiólehallgató iskola követelményeinek. Csakhogy ott már betelt a létszám, és nem óhajtottam kivárni a következő tanfolyamot, ezért irodistát csináltak belőlem – jóllehet gépelni sem tudtam. Épp megüresedett egy hely a Cannon légi támaszpont személyzeti osztályán, körülbelül százötven kilométerre az új-mexikói Clovistól.

Így hát egy irodában kötöttem ki, naphosszatDD214-eseket – azaz leszerelőleveleket – pötyögtem két ujjal, viaskodtam az idióta őrmesteremmel, és egyre arra gondoltam, hogy el kell pályáznom onnét.

Ekkor mosolygott rám ismét a szerencse. A személyzeti melletti ajtón a „Szakszolgálat” felirat díszelgett. Erről a kifejezésről sokaknak a különleges alakulatok jutnak az eszébe, példának okáért a zöldsapkások. De nem, kérem, ez itt a sportra vonatkozott. Az én hátteremmel úgy tetszett, ez a legalkalmasabb módja annak, hogy a szükség óráján hazámat szolgáljam.

Azonnal szaglászni kezdtem, füleltem az ajtónál, és hallom ám, hogy az egyik fickó azt mondja odabent:

– Ennek az egész programnak lőttek. Hiába, nincs megfelelő pasink.

Na, gondoltam, ez az! Fogtam magam, és bekopogtattam.

– Jó napot, John Douglas vagyok, szeretnék bemutatkozni.

Miközben magyaráztam az előéletemet, figyeltem, mit szólnak, és próbáltam kitalálni, miféle tagra kíváncsiak. (Azaz személyiségrajzot készítettem!) Tudtam, hogy bejön az ötlet, mert úgy nézegettek egymásra, mintha azt mondanák: „Ez csoda! Pont ilyet kerestünk!” Nyomban el is vezényeltek a személyzetiről, attól a naptól fogva egyáltalán nem kellett egyenruhát viselnem, fölemelték az illetményemet, mivel sorkatona létemre az egész sportprogramot irányítottam. Beneveztek a felnőttoktatásba is, 75%-ig államköltségen járhattam esti iskolára – amit ki is használtam, mégpedig a negyven kilométernyire található Portalesben, a Kelet-új-mexikói Egyetemen. A főiskolai elégséges átlagommal szemben itt színjelest kellett nyújtanom, hogy meg ne vonják a támogatást. De most először úgy éreztem, érdekel valami.

Annyira sikeresen képviseltem a légierőt olyan, arrafelé hagyományosan kőkemény sportokban, mint a tenisz, tollaslabda és európai futball, hogy végül kineveztek a támaszpont golfpályájának és -szertárának élére, noha életemben nem volt ütő a kezemben. De tény, hogy márkás golfpulóveremben remekül mutattam a háziversenyek szervezőjeként.

Egyik nap a légibázis parancsnoka érdeklődött, milyen sajtolású labdát használjon egy bizonyos versenyre. Fogalmam sem volt, miről beszél, és akárcsak majd tíz évvel korábban, a kilencedik osztályos olvasmányélmény-beszámolónál, rögtönöztem.

– Hogy a nyavalyába került maga ide? – tudakolta a parancsnok. Azonnal átirányítottak a golfpályáról a női szaniterhez. Ez izgalmasan hangzott, míg ki nem derült, hogy a csempés helyiségek és a tiszti klub uszodájának felügyeletéről van szó. Eltűnődtem azon, hogy ezek a tisztek Vietnam fölött röpködnek, szétlövetik az agyukat, én meg napozószéket és törülközőt hozok a kacér kedvű feleségüknek, úszni tanítom a kölykeiket, cserébe több zsoldot kapok, és még a továbbtanulásomat is fizetik.

Feladatköröm másik része mintha visszaidézte volna kidobóemberi múltamat. A medence tőszomszédságában működött a tiszti ivó, amely gyakran tömve volt a harcászati légiparancsnokságnál kiképzésen részt vevő fiatal pilótákkal. Nemegyszer kellett az italtól bezsongott pilótákat leszednem egymásról vagy saját magamról.

Körülbelül két évvel azután, hogy berukkoltam a légierőhöz, épp államvizsgára készültem, amikor tudomást szereztem egy fogyatékos gyermekeket támogató helybeli egyesületről, amely munkatársat keresett szabadidős programjaihoz. Jelentkeztem. Hetente egyszer civilek társaságában tíz-tizenöt gyereket tanítgattam görkorcsolyázni, minigolfozni, tekézni vagy más olyan sporttevékenységre, amely megfelelt egyéni adottságaiknak és képességeiknek.

A srácok legtöbbje súlyosan fogyatékos volt: világtalan, Down-kóros vagy súlyos mozgáskorlátozott. Megerőltető munka volt például kétfelől egy-egy kicsit átkarolva körbe-körbekorcsolyázni a pályán, de én nagyon szerettem csinálni. Az igazat megvallva, kevés dolgot élveztem ennyire életemben.

Amikor hetente egyszer az iskola elé kanyarodtam, a srácok mind a kocsihoz sereglettek, és ahogy kiszálltam, sorra megöleltek. A foglalkozások végén mindig szomorúan búcsúztunk egymástól. Úgy éreztem, annyit nyerek ebből a kapcsolatból, annyi szeretettel és ragaszkodással vesznek körül egy olyan időszakban, amikor máshonnét nemigen kaphattam ilyesmit, hogy elkezdtem esténként is eljárni hozzájuk. Mesét olvastam nekik.

Ezek a gyerekek egészen elütöttek azoktól az úgynevezett normálisaktól, akikkel a támaszponton találkoztam, és akik hozzászoktak, hogy körülöttük forog a világ, mert a szüleiktől mindent megkapnak, amit csak akarnak. Az én „abnormális” gyerekeim végtelenül hálásan fogadtak minden törődést, és fogyatékosságuk ellenére mindig barátságosan viselkedtek, szomjaztak a kalandra.

Nem sejtettem, hogy miközben velük foglalkozom, mindvégig ellenőrzés alatt állok. Talán nem vet jó fényt a megfigyelőképességemre, hogy egyszer sem vettem észre! Mindenesetre a Kelet-új-mexikói Egyetem pszichológusai kiértékelték „teljesítményemet”, és négyéves ösztöndíjat ajánlottak fel gyógypedagógiai szakképzésre.

Bár addig a munkahelyi pszichológiához vonzódtam, tetszett a lehetőség, hiszen imádtam a gyerekeket. Tulajdonképpen ezzel a képzettséggel tisztként a légierőnél maradhattam volna. Benyújtottam az egyetem ajánlatát a támaszpont civilek vezette személyzeti bizottságához, amely némi megfontolás után úgy határozott, a légierőnek nincs szüksége gyógypedagógus szakemberre. Ezt elég furcsának találtam, tekintettel a támaszponton élő rengeteg hozzátartozóra, de bele kellett nyugodnom a döntésbe. Így hát feladtam gyógypedagógusi elképzeléseimet, tovább folytattam azonban a társadalmi munkát, amelyet annyira szerettem.

1969 karácsonyán hazalátogattam. Százötven kilométert kellett vezetnem Amarillóig, hogy ott felszálljak a New York-i gépre, de az én Volkswagen bogaram nem volt elég jó műszaki állapotban ilyen hosszú úthoz. Robert LaFond – kenyeres pajtásom a légibázison – kölcsönadta az ő Karmann Ghiáját. Nem szívesen hagytam ki a szakszolgálat karácsonyi buliját, de másképp nem értem volna idejében Amarillóba.

Amikor leszálltam a La Guardia repülőtéren, a szüleim borús arccal vártak, kész idegroncsnak látszottak. El sem tudtam képzelni, miért, hiszen rendbe tettem az életemet, végre nem okoztam csalódást nekik.

Az történt ugyanis, hogy értesítést kaptak, miszerint ismeretlen személy életét vesztette a támaszpont közelében, egy olyan Volkswagenben, amelyiknek a leírása ráillett az enyémre. Amíg meg nem érkeztem, nem tudták, élek-e egyáltalán.

Kiderült, hogy Robert LaFond sok más sráchoz hasonlóan leitta magát a karácsonyi bulin, és teljesen kikészült. Később hallottam, hogy néhány tiszt meg tiszthelyettes a kocsimhoz kísérte, beültették, és amikor magához tért, megpróbált elhajtani a bázisról. A hóesésben, a jeges úton frontálisan egy kombinak ütközött, amelyben egy tisztfeleség ült a gyerekeivel. Az utóbbiak közül hál’ istennek senki sem sérült meg, de Robert a kis bogárhátúban nekivágódott a kormánynak, belefejelt a szélvédőbe, és meghalt.

Megrázott a dolog. Közeli jó barátok voltunk, nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy talán nem járt volna szerencsétlenül, ha nem adja kölcsön nekem a jobb autót. Miután visszatértem a támaszpontra, rám várt a feladat,hogy bedobozoljam a személyes holmiját, és elküldjem a családjának. Folyton visszajártam, hogy megnézzem a roncsot, egyre Roberttel és a balesettel álmodtam. Eszembe jutott, hogy elkísértem, amikor karácsonyi ajándékot vett a floridai Pensacolában élő szüleinek, amelyet ugyanaznap kézbesített nekik a postás, amikor a légierő tisztjei felkeresték őket, és személyesen közölték velük, hogy a fiuk meghalt.

De nemcsak gyász, hanem pokoli düh is munkált bennem. Kibújt belőlem a későbbi nyomozó, addig kérdezősködtem, míg le nem szűkítettem a kört arra a két emberre, akit felelősnek éreztem. Berontottam az irodájukba, elkaptam és a falhoz kentem őket, aztán ütlegelni kezdtem egyiket a másik után. Alig tudtak lerángatni róluk. Annyira begerjedtem, hogy az sem érdekelt, ha hadbíróság elé állítanak. Elvégre úgy láttam, a legjobb barátomat ölték meg.

A katonai törvényszék elég rázós lett volna, mivel akkor foglalkozni kellett volna a váddal is, amelyet a két fickó ellen nyíltan megfogalmaztam. Ráadásul a vietnami amerikai részvétel akkoriban kezdett lecsengeni, ezért idő előtt elengedték azokat a sorállományúakat, akiknek már csak néhány hónapjuk volt hátra. Így hát azzal igyekeztek elsimítani az ügyet, hogy engem is korábban leszereltek.

Még szolgálati időm alatt letettem a főiskolai szintű államvizsgát, és megkezdtem munkahelyi pszichológusi tanulmányaimat. Megtakarított zsoldomból heti hét dollárért egy ablaktalan szuterént béreltem Clovisban, ahol ujjnyi csótányok légiói futottak szanaszét, valahányszor beléptem, és meggyújtottam a villanyt. Mivel a bázis sportlétesítményeit már nem használhattam, egy olcsó, lerobbant edzőterembe jártam, amely légkörében és berendezésében a lakásommal vetekedett.

1970 őszén ott ismerkedtem meg egy Frank Haines nevű ürgével, akiről kiderült, hogy FBI-ügynök. Egyszemélyes fiókirodát vezetett Clovisban. Edzés közben összehaverkodtunk. Kiderült, hogy a támaszpont nyugalmazott parancsnokától már hallott rólam, és győzködni kezdett, hogy jelentkezzek nyomozónak. Bevallom, soha egy pillanatig sem gondoltam komolyan arra, hogy a bűnüldözést válasszam hivatásnak. A munkahelyi pszichológiából akartam megélni, mihelyt diplomát szerzek. Úgy tűnt, hogy biztos, kiszámítható jövő vár rám egy nagyvállalatnál, ahol személyzeti ügyekkel, alkalmazotti tanácsadással és stresszkezeléssel foglalkozom. Addig csupán egyszer kerültem közvetlen kapcsolatba az FBI-jal, még Montanában, amikor elloptak egy bőröndöt, amelyet én fuvaroztam haza. Az egyik ottani területi ügynök kihallgatott, azt feltételezve, hogy netán csak kitaláltam az egészet, mert így akarok hasznot húzni a biztosításból. De semmi sem lett a dologból, és úgy láttam, ha az FBI efféle ügyekben nyomoz, akkor nem igazán nekem való.

Ismerősöm azonban kitartott amellett, hogy jó különleges ügynök válna belőlem, és tovább biztatott. Többször is meghívott magához vacsorára, bemutatta a feleségét meg a fiát, aztán a pisztolyát és a fizetési jegyzékét. Akkori nyomorúságos viszonyaimhoz képest tagadhatatlanul úgy élt, mint egy herceg. Gondoltam, üsse kő, megpróbálom.

(Haines Új-Mexikóban maradt, és évekkel később útjaink ismét keresztezték egymást, amikor egy emberölési ügyben tanúskodtam – egy asszonyt különös kegyetlenséggel meggyilkoltak, majd a testet elégették, hogy felismerhetetlenné tegyék –, amelyen ő is dolgozott. De 1970 őszén még eszembe sem jutott ilyesmi.)

Frank elküldte a jelentkezésemet az albuquerque-i területi irodának. Le kellett tennem a nem jogászok számára rendszeresített jogi felvételi vizsgát. Szívós edzéssel kifejlesztett izomzatom jóvoltából száz kilót nyomtam, tízzel többet, mint az FBI-nál a száznyolcvanöt centis testmagassághoz megállapított felső határ. A Hivatalnál ezt csak maga a legendás igazgató, J. Edgar Hoover léphette túl. Két hétig éltem gyümölcskocsonyán és kemény tojáson, hogy leadjam a többletet. Ezenkívül három hajvágatásba került, mire elfogadhatónak ítélték a külsőmet az igazolványképhez.

Végül azonban novemberben próbaidős szerződést ajánlottak 10 869 dollár kezdő fizetéssel. Végre kiszabadultam nyomasztó, ablaktalan pinceszobámból. Nem tudom, mit szóltam volna, ha akkor tudom, hogy hivatali pályafutásom túlnyomó részét egy másik ablaktalan pincehelyiségben, még sokkal nyomasztóbb ügyekkel foglalkozva töltöm el.

3. FEJEZET

FOGADÁS ESŐCSEPPEKRE

Sok a jelentkező, kevés a kiválasztott.

Újonckorunkban egyre ezt sulykolták belénk. A bűnüldözői pálya iránt érdeklődők szinte kivétel nélkül arra áhítoztak, hogy az Egyesült Államok Szövetségi Nyomozóhivatalának különleges ügynökeként tevékenykedhessenek, de csak a legeslegjobbak reménykedhettek ebben a lehetőségben. Az intézmény hosszú, dicsőséges múltja egészen 1924-ig nyúlt vissza, amikor egy John Edgar Hoover nevű ismeretlen jogász átvette egy leromlott, rosszul ellátott és pocsékul vezetett hivatal kormányrúdját. Ugyanez a Hoover – belépésem időpontjában már hetvenöt évesen – irányította vaskézzel és kérlelhetetlenül a közben rangossá vált szervezetet. Úgyhogy mi, kezdők is jobban tettük, ha nem járatjuk le a céget.

Az igazgató távirata felszólított, hogy 1970. december 14-én reggel kilenc órakor jelentkezzem Washingtonban, a Pennsylvania sugárúton lévő régi postahivatali épület 625-ös szobájában, majd kezdjem meg a tizennégy hetes kiképzést, amely közönséges állampolgárból az FBI különleges ügynökévé formál át. Ezt megelőzően hazamentem Long Islandre, ahol apám büszkeségében kitűzte a ház elé a nemzeti lobogót. Az elmúlt években nem hordtam „rendes” civil ruhát, úgyhogy apu vett nekem három sötét öltönyt – egy kéket, egy feketét meg egy barnát –, fehér ingeket és két pár hegyes orrú cipőt, egy feketét és egy barnát, azután kocsival vitt Washingtonba, hogy biztosan idejében odaérjek az első munkanapomra.

Hamar elmémbe véstem az FBI hitvallását és rituáléját. A felvételi szertartásunkat vezető különleges ügynök utasítására elővettük aranyjelvényünket, és azt bámultuk, miközben a hivatali esküt szavaltuk. Kórusban mondtuk a szöveget, rámeredtünk a bekötött szemű nőszemélyre, aki az igazság mérlegét tartja a kezében, s ünnepélyesen megfogadtuk, hogy minden külső és belső ellenséggel szemben szolgáljuk és védjük az Egyesült Államok alkotmányát.

– Tartsák közelebb! Még közelebb! – dörögte a különleges ügynök, mi meg a csillogó jelvényre bandzsítottunk.

Újonc osztályom kizárólag fehér férfiakból állt. 1970-ben csak mutatóba akadt színes bőrű FBI-ügynök, nő meg egy sem. Ez még Hoover hosszú uralmának befejeztével sem igazán változott, az öreg még a síron túl is éreztette befolyását. Társaim legtöbbje huszonkilenc és harmincöt év közötti volt, a magam huszonöt évével a legfiatalabbak közé tartoztam.

Belénk plántálták, hogy éberen figyeljük a szovjet ügynököket, akik megpróbálnak kompromittálni bennünket, és kicsalni a titkainkat. Ezek az ügynökök bárhol felbukkanhatnak. Különösen óvakodjunk a nőktől! Az agymosás annyira hatékonyan működött, hogy elszalasztottam egy találkát egy rendkívül csinos teremtéssel, aki az épületben dolgozott, és szó szerint maga ajánlotta, hogy vigyem el vacsorázni. Azt gyanítottam ugyanis, hogy próbára akarnak tenni.

A quanticói tengerészgyalogsági támaszponton akkoriban még nem épült fel teljesen az FBI-akadémia, ezért fizikai és lőkiképzést ott kaptunk, tantermit pedig Washingtonban, a régi postahivatali épületben.

Az egyik első megtanulnivalónk az volt, hogy az FBI-ügynök csak azért lő, hogy öljön. E felfogás mögött jéghideg logika húzódott meg: aki fegyvert ránt, már eldöntötte, hogy meghúzza a ravaszt. Ha pedig olyan súlyosnak ítéljük a helyzetet, ami már indokolja a fegyverhasználatot, akkor ahhoz is elég súlyos, hogy kioltsunk egy emberéletet. A pillanat hevében ritkán nyílik alkalmunk hosszas gondolkodásra, a lövés megtervezésére, és túlzott kockázattal járna, ha megkísérelnénk csupán megállítani vagy leteríteni a célszemélyt. Nem veszélyeztethetjük szükségtelenül magunkat vagy a potenciális áldozatot.

Egyaránt alapos kiképzést kaptunk a büntetőjog, az ujjlenyomat-elemzés, az erőszakos és fehérgalléros bűnözés, a letartóztatási technikák, a fegyverkezelés, a közelharc, valamint az FBI és az amerikai bűnüldözés története tárgyában. Az egyik legemlékezetesebb témakör már tanulmányaink elején felmerült. Mindannyian úgy emlegettük: „malackiképzés”.

Az oktató ellenőrizte, gondosan bezárták-e az ajtókat, majd kiosztott egy szószedetet.

– Tanulják meg ezeket a szavakat!

A jegyzék a választékos nyelvhasználat olyan finomságait sorolta fel, mint szar, baszni, szopás, nyalás, pina és seggfej. Annyira emlékezetünkbe kellett vésnünk ezeket, hogy ha a gyakorlatban – például egy gyanúsított kihallgatása során – valaha is találkozunk velük, tudjuk, mi a teendőnk. A teendőnk pedig az volt, hogy az efféle kifejezéseket tartalmazó iratokat a rendes titkárnő helyett minden esetben az irodai „obszcén leírónak” – nem tréfa! – adjuk át. Obszcén leíró hagyományosan egy idősebb, tapasztalt, harcedzett hölgy lehetett, akit kevésbé ráztak meg az efféle kitételek. Ne feledjük, akkoriban csupa férfi ügynök dolgozott a cégnél, és az általános érzékenység 1970-ben – legalábbis a Hoover-féle FBI keretein belül – némileg eltért a maitól. Még helyesírási dolgozatot is írtunk ezekből a szavakból, ezt összeszedés után vélhetőleg leosztályozták, mielőtt elégették a fém papírkosárban.

E csacskaságok ellenére mindannyian lelkesen hittünk a bűnüldözésben, úgy gondoltuk, mi majd megmutatjuk. Javában folyt a kiképzés, amikor hívattak az oktatásunkért felelős igazgatóhelyettes, Joe Casper – Hoover egyik bizalmi embere – irodájába. A hivatalban úgy emlegették: „a nyájas kísértet”, de sokkal inkább epésen, semmint szeretettel. Casper közölte velem, hogy a legtöbb tárgyban jeleskedem, viszont a „hivatali kapcsolattartás” terén elmaradok az átlagtól, pedig ez a tantárgy foglalta össze az egyes szervezeti egységek nevezéktanát és együttműködésének módszereit.

– Értettem, uram! – válaszoltam. – Szeretnék mindenből a legjobb lenni.

Az ilyen ügybuzgó fickókat akkoriban úgy jellemezték, hogy kék lángok csapnak ki a hátsójukból. Ez előbbre lökhette az embert, de meg is jelölte. Ha egy ilyen lökhajtásos buzgó mócsing bevált, meg sem állt a csúcsig, ám ha elpuskázta, látványosan nagyot bukott.

Casper kemény volt, de nem tökfej, és a maga idejében épp elég „lökhajtásost” látott.

– Szóval a legjobb akar lenni? Akkor tessék! – vágta hozzám a tankönyvet azzal, hogy betéve tudjam az egészet, mire visszajövök a karácsonyi szünetről.

Chuck Lundsford, az osztály két tanulmányi tanácsadójának egyike meghallotta, mi történt, és odajött hozzám.

– Mit mondott a főnöknek? – kérdezte. Elárultam neki, mire a mennyezetre nézett. Mindketten tudtuk, hogy nem fogok unatkozni.

A szünidőre hazamentem a szüleimhez. Amíg a család jól érezte magát, én a kapcsolattartási kézikönyvbe temetkeztem. Nem sokat pihentem.

Amikor január elején buzgólkodásom következményeitől kimerülten visszatértem Washingtonba, zárthelyi dolgozatot kellett írnom a tanultakból. Ki sem tudom fejezni, mennyire megkönnyebbültem, amikor másik tanácsadónk, Charlie Price a tudtomra adta, hogy 99%-osra sikerült a tesztem.

– Tulajdonképpen száz – súgta meg bizalmasan –, de Hoover szerint senki sem tökéletes.

Körülbelül a tizennégy hetes kiképzés közepe táján mindannyiunknak feltették a kérdést, melyik területi irodában szeretnénk kezdeni. A személyi állomány legnagyobb része az országszerte működő ötvenkilenc területi iroda valamelyikében dolgozott. Éreztem, hogy valami ravaszság lappang a kérdés mögött – óriási sakkjátszma ez az újoncok és a központ között –, és mint mindig, megpróbáltam a másik fél fejével gondolkozni. New York-i lévén, oda nem vágyakoztam különösebben. Úgy véltem, Los Angeles, San Francisco, Miami, esetleg Seattle és San Diego a legkeresettebb állomáshely, ha tehát másodvonalbeli várost pécézek ki magamnak, nagyobb az esélyem, hogy oda is helyeznek.

Atlantát választottam. Detroitba küldtek.

Diplomaosztás után kiadták állandó megbízólevelünket, egy 0,38-as kaliberű, hatlövetű Smith & Wesson 10-es revolvert hat tölténnyel, továbbá azt az instrukciót, hogy tűnjünk el a városból, amilyen gyorsan csak tudunk. A központban mindig rettegtek attól, hogy a frissen végzett ügynökök valami bajt kevernek Washingtonban, Hoover orra előtt, amiből senki számára nem származna semmi jó.

Ezenkívül kaptam egy Detroiti túlélési kalauz című könyvecskét. A város az Egyesült Államok fajilag legmegosztottabb települései közé tartozott, ahol még mindig nem ültek el teljesen az 1967-es forrongások utóhullámai, és évi több mint nyolcszáz gyilkossággal országos listavezetőnek számított. Az irodában elég hátborzongató totót szerveztünk, amelyben arra lehetett fogadni, pontosan hány emberölést regisztrálunk az év végére. Mint a legtöbb pályakezdő nyomozó, lelkesen és teljes gőzzel láttam munkához, de hamar ráeszméltem, mivel állok szemben. Négy évet töltöttem a légierőnél, de harci cselekményekhez legközelebb akkor kerültem, amikor a légi támaszpont kórházában sebesült vietnami veteránok mellett feküdtem, mert sportsérülés miatt meg kellett operálni az orromat. Így tehát egészen Detroitig sohasem érezhettem magam ellenségnek. Az FBI-t sokfelé utálták; beépített embereket dolgoztatott a főiskolákon, besúgóhálózatot működtetett városszerte. Gyászfekete autóinkat egy kilométerről felismerték, nem egy negyedben kövekkel dobálták meg. A háztulajdonosok német juhászai és dobermannjai sem nagyon kedveltek minket. Kioktattak bennünket, hogy egyes környékeken ne mutatkozzunk komoly fedezet és tűzerő nélkül.

A helyi rendőrök is fújtak ránk. Azzal vádolták a Hivatalt, hogy „leadja a drótot”, sajtóközleményeket ad ki még le nem zárt esetekről, majd a rendőrség által megoldott ügyekkel az FBI saját felderítési statisztikáját javítja. A sors fintora, hogy újoncévemben, 1971-ben mintegy ezer új ügynököt szerződtettek, és gyakorlati képzésünket javarészt nem a Hivataltól, hanem azoktól a helybeli zsaruktól kaptuk, akik védőszárnyaik alá vettek bennünket. Nyomozónemzedékem sikereinek zöme vitathatatlanul az Egyesült Államok városainak utcáin szolgáló rendőrök szakértelmének és nagylelkűségének tulajdonítható.

A bankrablások különösen elharapóztak. Péntekenként, amikor a bérfizetések miatt a bankok feltöltötték pénzkészleteiket, átlagosan két-három fegyveres rablás fordult elő, néha akár öt is. Amíg a golyóálló üveg általánossá nem vált a detroiti bankokban, a pénztárosok gyakran lettek gyilkosság áldozatai, vagy súlyos sérüléseket szenvedtek. Az egyik biztonsági kamera megörökített egy esetet, amikor a fiókvezetőt valósággal kivégezték az íróasztalánál, amit egy kölcsönért folyamodó házaspár rémülten, tehetetlenül nézett végig. A rabló rossz néven vette, hogy a fiókvezető nem tudta kinyitni az időzárral ellátott páncéltermet. És nemcsak a több tízezer dollár készpénzhez hozzáférni képes banktisztviselők forogtak veszélyben, hanem egyes környékeken még a McDonald’s vagy hasonló helyek dolgozói is.

A Reaktív Bűnüldöző Részleghez vezényeltek, amely nevének megfelelően már megtörtént bűncselekményekre, például bankrablásokra és zsarolásokra reagált. A részlegen belül a JSZBM-osztagnál dolgoztam, amely rövidítés annyit tesz: jogellenes szökés a büntetés-végrehajtás megakadályozására. Ez kiváló szakmai gyakorlatnak bizonyult, mert ez az osztag rengeteg bevetésen vett részt. Az irodaszintű éves emberölési totó mellett a részlegben külön vetélkedtünk abban, ki foganatosítja a legtöbb letartóztatást egyetlen napon. Akár az autókereskedők, akik azon versengenek, ki adja el egy bizonyos idő alatt a legtöbb kocsit.

Abban az időben az egyik legtöbb elfoglaltságot a 42-es kódszámmal jelölt ügyek: a katonaszökevények adták. Vietnam kettészakította az országot, és mihelyt ezek a fiúk otthagyták a szolgálatot, semmiképpen sem akartak visszamenni. Több hatósági személy elleni erőszakot jegyeztünk fel 42-es kódszámmal, mint bármely más szökevény esetében.

Az első JSZBM-mel akkor találkoztam, amikor rajtaütöttem egy katonaszökevényen a gépkocsijavítóban, ahol dolgozott. Igazoltam magam, és azt hittem, szépen velem jön. Erre hirtelen előhúzott egy szigetelőszalaggal betekert nyelű, házilag barkácsolt kést. Visszaugrottam, épphogy elkerültem a döfést, aztán rávetettem magam, nekilöktem az üvegezett garázsajtónak, földre kényszerítettem, a hátára térdeltem, és a fejéhez szorítottam a pisztolyomat. Közben a főnöke üvöltözött, mint az állat, hogy mit csinálok a legjobb munkásával. Mi a nyavalyába keveredtem? Csakugyan erről a pályáról álmodoztam? Minek viszem folyton vásárra a bőrömet, hogy ilyen kétes alakokat kísérjek be? A munkahelyi pszichológia egyszerre eszméletlenül érdekesnek tűnt.

A szökevények hajszolása nemegyszer felkavarta az érzelmeket is, és ellentétet szült a hadsereg meg az FBI között. Előfordult, hogy egy letartóztatási parancs nyomán megtaláltuk a keresett személyt, és a nyílt utcán nyakon csíptük. Ő meg dühösen megkocogtatja a műlábát, és elmondja, hogy Bíborszívet és Ezüstkeresztet kapott Vietnamért. Újra meg újra megtörtént ugyanis, hogy a szökevények vagy önként jelentkeztek, vagy maga a hadseregfülelte le őket, és büntetésül Vietnamba kerültek. Ott azután sokan közülük kitüntették magukat a harcban, de a hadsereg semmiről sem tájékoztatott bennünket. Mi azt hittük, még mindig engedély nélküli eltávozással van dolgunk. Ezen rettentően feldühödtünk.

Még ennél is rosszabb volt, amikor elmentünk a szökevény lakcímére, ahol a jogosan felháborodott özvegy vagy édesanya könnyek között mesélte el, hogy a keresett személy hősi halált halt. Halottakat, kötelességteljesítés közben elesetteket üldöztünk, de a hadsereg nem vette a fáradságot, hogy értesítsen bennünket.

Bármilyen foglalkozást űz is az ember, amikor kikerül a gyakorlatba, kezdi megismerni mindazokat az apróbb-nagyobb dolgokat, amelyeket az iskolában vagy tanfolyamon sohasem oktatnak. Mondjuk, hogy mit kezdjünk szolgálati fegyverünkkel különféle élethelyzetekben, például amikor a nyilvános férfivécében ülünk. A nadrágszíjunkkal együtt a földre eresztjük? Felakasztjuk a fülke ajtajára? Egy darabig megpróbáltam az ölemben tartani, de ez szörnyen idegesített. Mindenki szembekerül ilyesmivel, de nem tud fesztelenül beszélni róla a tapasztaltabb kollégákkal. Egy hónapja dolgoztam, amikor gondom támadt emiatt.

Miután Detroitba költöztem, vettem magamnak egy Volkswagen bogarat, a sors iróniájából ugyanazt a fajtát, amelyet egy sorozatgyilkos választott magának. Ted Bundy is ilyet használt, és végül többek között ennek alapján azonosították. Történt egyszer, hogy megálltam egy helybeli bevásárlóközpontnál, mert öltönyt akartam vásárolni az egyik férfidivatüzletben. Tudtam, hogy ruhát fogok próbálni, ezért úgy gondoltam, helyesebb, ha a fegyveremet valami biztos helyen hagyom. Bezártam hát a kesztyűtartóba, és bementem a boltba.

Nos, a VW bogárnak volt néhány érdekes sajátossága. Farmotoros lévén, a pótkereket elöl, a csomagtartóban helyezték el. Mivel akkoriban népszerű autó volt – és mondanom sem kell, hogy könnyű volt feltörni –, igen gyakran megesett, hogy ebből a típusból kilopták a pótkereket. Elvégre szinte mindenkinek kellett egy. Végül, de nem utolsósorban, a csomagtartó a kesztyűtartóban található kallantyú segítségével nyílt.

Gondolom, a többit nem nehéz kitalálni. Vásárlás után a kocsi ablakát betörve találtam. Magamban rekonstruáltam ezt a rendkívül bonyolult bűntényt: a tolvaj feltörte a kocsit, benyúlt a kesztyűtartóba, hogy a pótkerékért kinyissa a csomagtartót, de sokkal nagyobb zsákmányra bukkant. Mindezt abból állapítottam meg, hogy a pisztolyomnak lába kelt, de a pótkerék megmaradt.

A nyavalyába! Még harminc napja sem dolgozom, és máris fegyverrel látom el az ellenséget! Tudtam, hogy a szolgálati fegyver vagy jelvény elveszítése azonnali írásbeli megrovást von maga után. Jelentkeztem az osztag parancsnokánál, Bob Fitzpatricknél. Ezt a nagydarab, mindig jól vasalt fickót a fiatalabb nyomozók apjukként tisztelték, élő legendává vált a Hivatalnál. Tudta, hogy a fejem forog kockán, és mennyire be vagyok rezelve. A fegyver elvesztését jelenteni kell az igazgatóságon, ami csuda jó, ha meggondoljuk, hogy ez lesz a gyakorlati munkámra vonatkozó első bejegyzés a személyi anyagomban. Fitzpatrick azt mondta, most aztán össze kell szednünk minden találékonyságunkat, azt kell hangsúlyoznunk, mennyire igyekeztem megőrizni a köznyugalmat, egyszerűen nem akartam megijeszteni az üzletben tartózkodókat, akik megláthatták volna a pisztolyomat, így akár azt is hihették volna, hogy ki akarom rabolni őket. Megnyugtatott, hogy mivel néhány évig úgysem léptetnének elő, a megrovásból nem származik bajom, amennyiben ezentúl vigyázok magamra.

Hát erre törekedtem is, bár az a pisztolyügy még sokáig kísértett. Azt a Smith & Wesson 10-est, amelyet az eredeti pótlására kaptam, csaknem huszonöt évvel később, nyugdíjba vonulásomkor adtam le a quanticói fegyverraktárnak. Hála istennek, az első sohasem bukkant fel bűncselekményben. Lényegében véve nyoma veszett.

Két másik nőtlen nyomozóval, Bob McGonigellel és Jack Kunsttal hármasban béreltünk egy bútorozott házat Taylorban, Detroit egyik déli elővárosában. Egészen összebarátkoztunk, később Bob lett a tanúm az esküvőmön. Egyébként rögeszmés volt. Kordbársony öltönyt és halványlila inget hordott, még ellenőrző kiszállások idején is. Úgy látszott, ő az egyetlen az egész FBI-nál, aki nem fél Hoovertől. Később titkos ügynöki beosztásba került, ahol egyáltalán nem kellett öltönyt hordania.

Irodistaként kezdett a Hivatalnál, a szamárlétrán kapaszkodott föl a különleges ügynökségig. Az FBI legjobbjainak némelyike irodistaként indult, így többen azok közül is, akiket a Nyomozástámogató Részleghez kiválogattam, egyes körökben azonban haragudtak rájuk, mert úgy vélték, előnyt élveznek, amikor ügynöknek jelentkeznek.

Bob mindenki másnál jobban értett a „csalitelefonáláshoz”. Ez a kezdeményező technika, amelyet a bűnelkövetők elfogásánál alkalmaztunk, különösen olyankor bizonyult hasznosnak, ha a meglepetés mindennél fontosabb tényező volt.

Bob mesterien csalizott. Ha a gyanúsított a szervezett alvilágban dolgozott, olaszosra vette a kiejtését. A feketepárducoknál el lehetett volna sütni utcalányokat futtatósötét bőrű honpolgárnak, de fel tudott lépni mint az iszlám nemzet szószólója, ír vagány, zsidó bevándorló vagy tőrőlmetszett fehér angolszász protestáns a legjobb Detroit környéki villanegyedből. Nemcsak a hangját tudta minden átmenet nélkül megváltoztatni, hanem a szókincsét, beszédmodorát is a választott figurához igazította. Olyan szintre fejlesztette ezt, hogy egy ízben fölhívta Joe Del Campót – egy másik nyomozót, akiről a következő fejezetben lesz szó –, és meggyőzte arról, hogy militáns fekete, aki szeretne FBI-informátorként ténykedni. Azokban az időkben nagy nyomás nehezedett ránk, hogy keressünk belvárosi hírforrásokat. Bob meg is beszélt egy találkozót Joe-val, aki azt hitte,megütötte a főnyereményt. A randevún persze hiába várt,és másnap az irodában majd falra mászott, amikor Bob a telefonból ismert csalihangján üdvözölte!

A rosszfiúk letartóztatása is valami, de hamarosan érdekelni kezdtek a bűnözéshez vezető gondolkodási folyamatok is. Valahányszor letartóztattam valakit, kérdéseket tettem fel neki, például hogy miért választotta éppen azt a bankot, vagy mi indította az adott áldozat megtámadására. Azt mindannyian tudtuk, hogy a rablók előszeretettel ütnek rajta a bankokon péntek délután, amikor a legtöbb pénzre számíthatnak. Ám ezen túlmenően azt is szerettem volna kideríteni, milyen döntéseket hoznak a rablások megtervezése és végrehajtása során.

Bizonyára nem riasztottam el őket a faggatózásommal, mert készségesen megnyíltak előttem. Minél tovább kérdezősködtem, annál inkább megértettem, hogy a sikeres bűnözők jó helyzetfelmérők. Valamennyien alapos megfontolás és körültekintő tájékozódás után választották ki a számukra legmegfelelőbb banktípust. Egyesek a főútvonalak közelében fekvő pénzintézeteket kedvelték, mert így könnyebben egérutat nyerhettek, és hetedhét határon túl jártak, mire az üldözés megindulhatott. Mások a kis, elszigetelt fiókokat részesítették előnyben, például a kamionokban berendezett ideiglenes be- és kifizetőhelyeket. Sokan előre kifigyelték a bankot, hogy megismerjék a beosztását, megtudják, hányan dolgoznak ott, hány ügyfél várható a pultoknál egy adott időpontban. Némelyek sorra látogatták a bankfiókokat, míg olyanra nem akadtak, amelyikben csupa nőt foglalkoztattak, és az lett a célpont. A legjobban azokat az épületeket szerették, amelyeknek egyetlen utcai ablakuk sem volt, mert így kívülről senki sem vehette észre a rablást, a benti szemtanúk pedig nem azonosíthatták a meneküléshez felhasznált járművet. A legügyesebb elkövetők arra is rájöttek, hogy a bankrablás tényét közlő cédula jobb, mint ha pisztolyt lóbálva, hangosan bejelentik a dolgot, és távozáskor mindig gondosan magukkal vitték a cédulát, nehogy tárgyi bizonyítékot hagyjanak hátra. Meneküléshez legjobb a lopott kocsi, a legbiztonságosabb elrendezés pedig az, ha a kocsit előre leparkolják, hogy az érkezése ne tűnjön fel. A tettes odasétál a bankhoz, elvégzi a melót, és elhajt. Az a rabló, aki egy bizonyos banknál különös sikerrel járt, esetleg figyelte egy ideig a helyet, és ha nem változtak a viszonyok,néhány hónap múltán ugyanott megismételte az akciót.

Minden nyilvános létesítmény közül a bankokban a legalkalmasabbak a körülmények arra, hogy felkészüljenek a rablásokra. Nyomozásaim során mégis újra meg újra elképedve láttam, hány helyen nem töltöttek filmet a biztonsági kamerákba, adtak le véletlenül néma riasztást, aztán elfelejtették visszaállítani a berendezést, vagy csináltak vaklármát olyan sokszor, hogy a rendőrök késlekedve reagáltak a jelzésre, mert azt hitték, megint téves. Ez olyan, mintha „Tessék kirabolni!” táblát akasztanának ki az agyafúrt bűnözők számára.

Ám aki elkezdte elemezni az eseteket, lassan felismerte a jellemző mozzanatokat, azután pedig kezdeményező lépéseket tehetett a rosszfiúk elfogása érdekében. Ha például észrevette, hogy egy sor bankrablásnál minden részlet egybevág, és elegendő elkövetővel beszélt ahhoz, hogy megértse, mi vonzót találtak ezekben az intézményekben, akkor feltűnően megerősíthette a kérdéses ismérveknek megfelelő valamennyi bankfiókot – kivéve egyet. Ezt az egyet természetesen állandó rendőri és/vagy FBI-megfigyelés alatt tartotta, és odabenn is álruhás detektíveket helyezett el. Sőt, rávehette a rablót, hogy az általa kiszemelt bankot válassza ki, és ugrásra készen várhatta, amikor megtette. Ahol ezt a fajta kezdeményező taktikát alkalmazták, a bankrablások felderítési aránya felszökött.

Bármit csináltunk is azokban a napokban, csakis J. Edgar Hoover fenyegető árnyékában tehettük, miként elődeink 1924 óta. A gyakorta cserélődő főtisztviselők és a mindent átható közvélemény korában nehéz akkora hatalmat és ellenőrzést összpontosítani egy kézben, amekkorát Hoover nemcsak az FBI, hanem állami vezetők, a sajtó és a nagyközönség fölött is gyakorolt. Ha valaki olyan könyvet vagy filmet akart írni a Hivatalról, mint Don Whitehead Az FBI története című, az 1950-es években fergeteges sikert aratott kötete vagy az abból készült népszerű James Stewart-mozidarab, esetleg televíziós sorozatot tervezett, mint Efrem Zimbalist –Az FBI– a hatvanas években, akkor előbb meg kellett szereznie Hoover személyes jóváhagyását és áldását. A magas beosztású kormányhivatalnokokban folyton ott motoszkált a félelem, hogy az igazgató tud róluk ezt-azt, kivált ha Hoover nyájas hangon felhívta őket, majd megemlítette, hogy az FBI valami csúnya szóbeszéd „nyomára jutott”, de ő minden tőle telhetőt megtesz, nehogy ez a dolog valaha is kipattanjon és kellemetlenségeket okozhasson.

Hoover személyes mítosza sehol sem volt erősebb, mint az FBI területi irodáiban és a Hivatal vezetésében. Általánosan elfogadott tény volt, hogy az FBI egész tekintélye és közmegbecsülése az ő érdeme. Szinte egymaga fejlesztette ezt az intézményt azzá, ami lett, fáradhatatlanul küzdött a költségkeretek növeléséért és a fizetések emeléséért. Egyaránt félték és tisztelték, aki mégsem, az magában tartotta a véleményét. Irtózatos fegyelem uralkodott, az ellenőrző kiszállások vérfürdővel értek fel. Ha az ellenőrök nem találtak elég javítanivalót, Hoover élt a gyanúperrel, hogy nem végezték elég alaposan a munkájukat, ezért minden egyes ellenőrzést bizonyos számú írásbeli figyelmeztetésnek kellett követnie, akár indokolttá tették ezt a körülmények, akár nem. Mintha egy közlekedési rendőrnek meghatároznák, hány szabálysértőt kell felírnia. Odáig fajult a dolog, hogy egyes irodavezetők áldozati bárányokat kerestek, akik nem álltak közvetlenül előléptetés előtt, így a megrovás nem veszélyeztette a karrierjüket.

Egyszer például egy ellenőrzés után robbantással fenyegető hívás futott be az FBI-irodába – ami az Oklahoma City-i szövetségi irodaház elleni 1995-ös szörnyű bombamerénylet után már korántsem hangzik olyan humorosan. Lenyomozták, hogy a hívás pontosan a szóban forgó területi irodának is helyet adó belvárosi szövetségi irodaépület előtti fülkéből érkezett. A központ képviselői kiszálltak a helyszínre, elvitték az egész telefonfülkét, és a perselyben található valamennyi érmén lévő ujjlenyomatot össze akarták hasonlítani az iroda mind a háromszázötven dolgozójáéval. Mindannyiunk szerencséjére győzött a józan ész, és a vizsgálatra nem került sor, de az eset jól példázza, micsoda feszültséget okozhattak Hoover módszerei.

Minden működési mozzanatot gondosan szabályoztak. Bár sohasem nyílt módom arra, hogy személyesen találkozzam az igazgatóval, az irodámban ott függött – és még ma is ott függ – a nagyfőnök aláírt fotója. Még annak is megvolt a szabványos módja, ahogy egy fiatal ügynök megkaphatta ezt a képet. Az irodavezető megmondta neki, hogy a titkárnővel írasson talpnyaló levelet, amelyben részletesen kifejti, mennyire büszke arra, hogy az FBI különleges ügynöke lehet, és mennyire felnéz Mr. Hooverre. Amennyiben megfelelően fogalmazott, válaszul az igazgató üdvözletével ellátott fénykép érkezett, mindenki számára kézzelfogható jeleként annak, hogy az illetőt személyes kapcsolat fűzi a vezetőhöz.

Más működési szabályoknál nem tudhattuk, vajon Hoover saját rendelkezése nyomán születtek, vagy csupán valaki túlbuzgóan értelmezte az igazgató kívánságait. Az irodában mindenkitől elvárták, hogy túlórázzon, és mindenkinek átlag fölötti teljesítményt kellett nyújtania. Gondolom, nyilvánvaló, mi ebben a bökkenő. A munkaidő hónapról hónapra ész nélkül nyúlt, mint a rétestészta. Az új ügynökök, akik a legtisztább elveken nyugvó lelkesedéstől hajtva álltak csatasorba, rákényszerültek, hogy megtanulják felduzzasztani az időbeosztásukat. Az irodában nem volt helye dohányzásnak, kávézgatásnak. Még attól is elvették az ügynökök kedvét, hogy az irodában lötyögjenek, vagy akár a telefont használják. Ennélfogva mindenki kialakította a saját munkamódszereit, hogy túltegye magát a nehézségeken. Én például rengeteg időt töltöttem az eseteim tanulmányozásával a közkönyvtár egyik kutatófülkéjében.

Szent Edgár evangéliumának leghívebb terjesztői közé tartozott a mi irodavezetőnk, Neil Welch, becenevén Szőlő. Jól megtermett fickó volt, körülbelül százkilencven magas, vastag szarukeretes szemüveget viselt. Fanyar volt és szenvtelen, szikrányi melegség és könnyedség sem szorult belé. Szép pályát futott be a Hivatalnál, később egyebek között a philadelphiai és a New York-i alközpontot vezette. Azt is rebesgették, hogy ő fogja átvenni Hoover helyét, amikor (jobban mondva: ha egyáltalán) eljön végre a nap. New Yorkban létrehozta az első olyan csoportot, amely eredményesen alkalmazta a szervezett bűnözés letörésére hozott, gengszterbefolyás alatt álló és korrupt gazdálkodó szervezetek elleni szövetségi törvényeket. De annak idején, Detroitban még leginkább arra ügyelt, hogy betű szerint betartson minden szabályt.

Welch és Bob McGonigel összeütközése természetesen és elkerülhetetlenül bekövetkezett, mégpedig egy szombaton, amikor épp otthon voltunk. Bobot felhívták, hogy Szőlő azonnal látni akarja osztagunk parancsnokával, Bob Fitzpatrickkal együtt. McGonigel bement, Welch közölte vele, hogy valaki az irodából New Jerseybe telefonálgat, noha tilos a telefont magáncélra használni. Tulajdonképpen nem volt egyértelmű, hogy nem hivatalos célra vették igénybe a vonalat, de az FBI éberen figyelt.

Welch, aki nagyon be tudott vadulni, előbb általánosítva fogalmazott, ügyes kihallgatási technikákat vetett be, hogy zavarba hozza a gyanúsítottat.

– Na, McGonigel, hogy is volt azokkal a telefonokkal?

Bob erre bevallott minden hívást, ami csak eszébe jutott, mert attól félt, hátha Welch valami komolyabbat is rá akar bizonyítani, de esetleg beéri az aprólékkal.

Welch teljes magasságában kiegyenesedett, az íróasztala fölé hajolt, és fenyegetően előrebökött:

– Ide figyeljen, McGonigel, két dolog van a rovásán. Egyrészt az, hogy irodista volt. Ki nem állhatom a tetves irodistákat! Másrészt, ha még egyszer meglátom lila ingben, kivált ellenőrzés idején, biz’ isten végigrugdosom a Keleti Jefferson utcán. És ha még egyszer észreveszem a telefon közelében, belógatom a liftaknába. Most pedig takarodjon az irodámból!

Bob megvert kutyaként jött haza, abban a meggyőződésben, hogy ki fogják rúgni. Jack Kunsttal együtt borzasztóan sajnáltuk. Másnap azonban Fitzpatrick elmesélte, hogy miután McGonigel távozott, ő meg Welch a hasukat fogták a röhögéstől.

Évekkel később, amikor már a Nyomozástámogató Részleg élén terpeszkedtem, gyakran megkérdezték, hogy – mindannak alapján, amit a bűnözőviselkedésről és a tetthelyelemzésről tudunk – el tudná-e követni valaki közülünk a tökéletes gyilkosságot. Mindig azt mondtam, hogy nem, mert bármennyit tudunk is, az elkövetés utáni viselkedésünk leleplezne. Azt hiszem, a McGonigel és Welch közötti incidens bizonyítja, hogy még egy elsőrangú FBI-ügynök sem védheti ki a jó kihallgató által alkalmazott nyomást.

Mellesleg attól a pillanattól, hogy Bob azon a szombat délutánon elhagyta az irodavezető szobáját, ő viselte a legvakítóbb fehér inget a városban… míg Neil Welchet Philadelphiába nem helyezték.

Hoover főként azért tudott érvényt szerezni a törvényhozásban költségvetési igényeinek, mert megfelelő statisztikákkal dobálózott. Ahhoz azonban, hogy az igazgató felmutathassa ezeket az adatokat, az apparátus minden tagjának teljesítenie kellett.

A fáma szerint Welch 1972 elején százötven letartóztatást ígért a főnöknek a tiltott sportfogadás területén. Ezen a téren akkoriban nyilvánvalóan elkelt némi javulás. Így hát fortélyos haditervet eszeltünk ki, bevetettünk minden besúgót, poloskát, és az egészet a baseball Szuperkupa vasárnapjára, az év legnagyobb illegális fogadónapjára összpontosítottuk. A Dallas Cowboys csapata, amely egy évvel korábban szoros küzdelemben kapott ki a Baltimore Coltstól, most a Miami Dolphins ellen játszott New Yorkban.

A bukmékerek letartóztatását villámgyorsan, mérnöki pontossággal kell végrehajtani, mivel egy pillanat alatt elégő villanópapírt vagy vízben oldódó burgonyapapírt használnak. Az egész hadművelet jó nagy felfordulást ígért, mert reggeltől futó záporok keserítettek bennünket.

Az akció nyomán több mint kétszáz zugfogadó akadt horogra. Egyikük – akit épp megbilincselve ültettünk be a kocsiba, hogy bekísérjük a gyűjtőhelyre, ahol mindenkit összeírtak – kifejezetten megnyerő, barátságos fickó volt, és jóképű is, tisztára Paul Newman. Azt mondta nekem:

– Ha túl leszünk ezen az egészen, egyszer összejöhetnénk teniszezni.

Láttam, hogy eléggé megközelíthető, hát kérdezgetni kezdtem, pontosan úgy, ahogy korábban a bankrablókat.

– Miért csinálja ezt?

– Mert szeretem – felelte. – Nézze, John, akár naponta letartóztathat minket, az se változtat semmin.

– De a maga eszével törvényesen is jól kereshetne.

A fejét csóválta, mintha még mindig nem érteném a lényeget. Odakinn erősebben kezdett zuhogni. Oldalra pillantott, a kocsi ablakára vonta a tekintetemet.

– Látja azt a két esőcseppet? – mutatott egy pontra. – Fogadjunk, hogy a bal oldali előbb leér az üveg aljára, mint az a másik a jobb oldalon. Nem kell nekünk Szuperkupa. Elég két esőcsepp. Akármit csinál, John, nem tud leállítani bennünket. Ilyenek vagyunk.

Ez a röpke találkozás, mint derült égből a villámcsapás, úgy hatott rám, egyszerre fényt hozott a tudatlanság sötétjébe. Visszatekintve talán naivságnak tűnik, de hirtelen kristálytisztán megvilágosodott mindaz, amit addig kérdeztem, összes vizsgálódásom bankrablókkal és más bűnözőkkel kapcsolatban.

Ilyenek vagyunk.

Volt valami elidegeníthetetlen, mélyen a bűnöző elméjében és pszichéjében gyökerező, ami arra kényszerítette, hogy egy bizonyos módon cselekedjék. Később, amikor sorozatgyilkosok észjárását és indítékait kezdtem kutatni, amikor viselkedési támpontokat keresve elemeztem a tetthelyeket, olyan mozzanatra vagy mozzanatokra irányítottam figyelmemet, amelyek egyedivé tették a bűncselekményt és a bűnözőt,amelyek azt képviselték, ami ő maga.

Végül megalkottam akézjegykifejezést ennek az egyedi elemnek és állandósult belső kényszernek a jellemzésére. A továbbiakban úgy használtam, hogy megkülönböztessem a hagyományos modus operanditól, a bűnelkövetési stílustól, amely idővel változhat. Ez az új felfogás vált annakalapjává, ami ma a Nyomozástámogató Részlegnél folyik.

A sors úgy hozta, hogy eljárásjogi okokból mind a kétszáz letartóztatott, akit a Szuperkupa napján őrizetbe vettünk, elkerülte a bíróságot. Az akciót kísérő általános kapkodásban az államügyész helyett az egyik helyettese írta alá a házkutatási parancsokat. Welch azonban teljesítette ígéretét, és leszállította a számadatokat Hoovernek, aki legalább addig hivatkozhatott rájuk, amíg el nem érte a kívánt hatást a Capitoliumon. Én pedig olyasmit ismertem fel, ami meghatározóvá vált egész bűnüldözői pályámon – két kis esőcsepp jóvoltából.

4. FEJEZET

KÉT VILÁG KÖZÖTT

1971 tavaszán történt, amikor hat hónapja dolgoztam Detroitban. A város melletti főúton elraboltak egy kamionrakomány – százezer dollár értékű – J&B whiskyt. A raktári brigádvezetőtől kaptuk a fülest, hogy hol fogják visszavásárolni az ellopott szeszt.

Az FBI és a városi rendőrség együttműködött az ügyben, de külön-külön értekezleteken tervezte meg az akciót. Csak a fejesek tárgyaltak egymással, és bármit döntöttek is, nem szivárgott ki az utcára. Így amikor elérkezett a letartóztatás ideje, senki sem tudta, mit csinálnak a többiek.

Éjnek évadján, valahol a külvárosban, vasúti sínek mentén haladtam egy FBI-kocsiban. Mellettem osztagparancsnokom, Bob Fitzpatrick ült. A tégla Fitzpatrick embere volt, az esettel megbízott ügynök pedig Bob McGonigel.

Egyszer csak megszólal a rádió:

– Kapjátok el őket!

Csikorgó fékkel megállunk, körülvesszük a nyerges vontatót. A vezető kivágja az ajtót, kiugrik és eliszkol. Egy másik kocsiban érkezett ügynökkel együtt kipattanok az autóból, pisztolyt rántok, és üldözőbe veszem a férfit.

Sötét van, lazán öltöztünk – semmi öltöny, nyakkendő vagy ilyesmi –, és akkor megláttam egy egyenruhás zsarut, amint egyenesen nekem szegezi a puskáját, és üvölt:

– Állj! Rendőrség! Dobja el a fegyvert!

Sohasem felejtem el, hogy világított a szeme fehérje a sötétben. Két méterre álltunk egymástól, és rádöbbentem, hogy ez a pasi mindjárt lelő. Megdermedtem, ugyanakkor dühített a tény, hogy egy rossz mozdulat, és nekem annyi.

Már majdnem eldobtam a revolvert, és felemeltem a kezemet, amikor meghallottam, hogy Bob eszelősen kiabál:

– Ez az FBI! Ez az ember FBI-ügynök!

A zsaru leeresztette a puskáját, én ösztönösen ismét a teherautó-sofőr után vetettem magam, felszökött az adrenalinom, próbáltam behozni a lemaradást. A másik ügynökkel együtt utolértem. Letepertük, megbilincseltük, annyira felpörögtem, hogy a szükségesnél durvábban. De az a pár vérfagyasztó másodperc, amikor azt hittem, lepuffantanak, a legrettenetesebb élményeim közé tartozik. Azóta sokszor felidéztem saját félelmemet, amikor megpróbáltam átélni a nemi erőszak és gyilkosság áldozatainak helyzetét, arra kényszerítettem magamat, hogy elképzeljem, mire gondolhattak, mi mehetett végbe bennük a támadás pillanatában, és ez az emlék segített, hogy valóban a sértett szemszögéből lássam az eseteket.

Ugyanakkor, amikor mi, fiatalabbak majd meggebedtünk, hogy annyi letartóztatást hajtsunk végre, amennyit csak bírunk, a fásult régi vágásúak egy része mintha arra az álláspontra helyezkedett volna, hogy fölösleges ugrálni, ugyanannyit fizetnek, akár kockára teszi az ember az életét, akár nem, a kezdeményezés pedig vigéceknek való. Mivel arra buzdítottak bennünket, hogy időnk legnagyobb hányadát az irodán kívül töltsük, az ügynökök némelyike legszívesebben kirakatokat nézegetett, parkokban üldögélt, és a Wall Street Journalt olvasta.

Buzgó mócsing lévén, kötelességemnek éreztem, hogy feljegyzést szerkesszek, amelyben a legeredményesebben dolgozók bátorítása céljából teljesítményarányos javadalmazási rendszer bevezetését indítványoztam. Javaslatomat helyettes irodavezetőnknek, Tom Nalynek nyújtottam be.

Tom behívott a szobájába, becsukta az ajtót, felvette a feljegyzést az asztaláról, és jóindulatúan rám mosolygott.

– Mit izgul, John? Úgyis megkapja a GS-11-es fizetést – mondta, miközben kettétépte a papírt. – Aztán a GS-12-est – tépte ismét ketté. – Aztán majd a GS-13-ast. – Újabb szakítás, és már nevetett. – Ne ugráljon, Douglas! – hangzott utolsó tanácsa, ahogy a fecniket a papírkosárba hullajtotta.

Tizenöt évvel később, jóval azután, hogy J. Edgar Hoover meghalt, és legalább némileg eltávozott körünkből, az FBI tényleg megvalósította a teljesítményarányos javadalmazási rendszert. Bár amikor végre eljutottak idáig, nyilvánvalóan a segítségem nélkül is boldogultak a dologgal.

Egy májusi estén – a május 17-ét követő pénteken, és hogy miért emlékszem ilyen pontosan, az mindjárt világos lesz – Bob McGonigellel és Jack Kunsttal ültünk törzshelyünkön, az irodával szemközti bárban, amely a Jim Garázsa névre hallgatott. A zenekar rock and rollt játszott, mindhárman kicsit sok sört legurítottunk már, amikor váratlanul betoppant egy csinibaba a barátnőjével. A fiatal Sophia Lorenre emlékeztetett, öltözéke a kor divatját követte – kék miniruha és combig érő csizma.

– Hé, nefelejcs! Gyertek már ide!

Meglepetésemre odajöttek.

A miniruhást Pam Modicának hívták, elkezdtünk évődni, egyből összejöttünk. Mint kiderült, épp betöltötte a huszonegyedik évét, és a barátnőjével meg akarták ünnepelni, hogy immár törvényesen ihat. Úgy tűnt, vevő a humoromra. Később megtudtam, elsőre jóképűnek talált, bár kissé bumburnyáknak a kincstárira fazonírozott rövid hajammal. Otthagytuk a bárt, és az est további részében sorra jártuk a hasonló helyeket.

A következő hetekben közelebbről is megismerkedtünk. Pam bent lakott Detroitban, a pershingi középiskolába járt, ahová a kosárlabda-kiválóság Elvin Hayes is; egyébként szinte csak feketék jártak oda. Amikor megismerkedtünk, a Kelet-michigani Egyetem hallgatója volt Ypsilantiben.

Kapcsolatunk meglehetős sebességgel bontakozott ki, bár Pam társasági élete megsínylette ezt. 1971-ben még tartott a vietnami háború, az egyetemeken gyűlölték az FBI-t. Pam barátai nem akartak érintkezni velünk, mivel a kormány beépített emberének tartottak, aki jelentéseket küldözget valami felsőbb hatóságnak a tevékenységükről. Tulajdonképpen maga a feltételezés is kacagtató volt, hogy pont utánuk akarna kémkedni bárki, de ami igaz, az igaz, az FBI akkoriban művelt ilyesmit.

Emlékszem, elmentem Pammel egy szociológia-előadásra. A terem végében ültem, hallgattam az előadót, egy fiatal, radikális tanársegédnőt; nagyon agyas volt, nagyon menő. De ahogy néztem, és a tekintete egyre felém tévedt, nyilvánvalóvá vált, hogy rettentően feszélyezi az ottlétem. Az FBI embere mindenképpen ellenségnek számított, még akkor is, ha az egyik diáklány fiúja. Visszagondolva ráeszméltem, időnként mennyire zavaró hatást gyakorolhattam egyszerűen a megjelenésemmel, és a részlegem meg én ki is használtuk ezt. Alaszkában, egy csúnya gyilkossági ügynél Jud Ray kollégám, aki történetesen fekete, azzal tudta kiborítani a bíróság előtt vallomást tevő fajgyűlölő vádlottat, hogy a barátnője mellé ült, és feltűnően kedvesen viselkedett vele.

Pam első egyetemi évei alatt egy sorozatgyilkos – bár akkoriban még nem használtuk ezt a megjelölést – szedte az áldozatait. Először 1967 júliusában csapott le. Egy Mary Fleszar nevű fiatal nő tűnt el a campusból, oszladozó tetemét hónapokkal később találták meg. Agyonszúrták, majd lecsapták a kezét és a lábfejét. Egy év múlva bukkantak rá Joan Schellre. Ez a lány a közeli Ann Arborba, a Michigani Egyetemre járt. Megerőszakolták, és csaknem ötven késszúrással végeztek vele. Azután újabb hulla került elő Ypsilantiben.

A „michigani gyilkosságok” néven ismertté vált bűnesetek egyre szaporodtak, és rettegésben tartották mindkét egyetem női hallgatóit. Mindegyik felfedezett holttest borzalmas bántalmazás nyomait mutatta. Mire 1969-ben letartóztattak egy michigani diákot, név szerint John Norman Collinst – szinte véletlenül fogta el a saját nagybátyja, David Leik rendőrtizedes –, hat egyetemista és egy tizenhárom éves kislány halt kínhalált.

Collinst bíróság elé állították, és körülbelül három hónappal azelőtt ítélték életfogytiglanra, hogy a Hivatalhoz szegődtem. De sokszor elgondolkoztam, hogy ha az FBI már akkor tudja mindazt, amit ma tudunk, vajon ez a szörnyeteg hurokra került volna-e, mielőtt ennyi galádság nyomja a lelkét. Az emléke még az elfogása után is kísértett mindkét oktatási intézményben, miként alig néhány évvel később a Ted Bundyé is más egyetemeken. Mivel e hátborzongató bűnügy annyira részévé vált Pam mindennapjainak, az én agyamba is beleivódott. Azt hiszem, több mint valószínű, hogy amikor előbb tanulmányozni, majd hajkurászni kezdtem a sorozatgyilkosokat, akkor – legalábbis a tudatalattimban – elkísért John Norman Collins és megannyi gyönyörű, ártatlan áldozata.

Öt évvel voltam idősebb, mint Pam, mivel azonban ő még tanult, én pedig a bűnüldözés kötelékében dolgoztam, gyakran úgy tűnt, egy egész generációs szakadék tátong közöttünk. Nyilvánosság előtt gyakran egészen csöndesen, látszólag passzívan viselkedett velem mega barátaimmal, és attól tartok, néha visszaéltünk ezzel.

Egyszer Bob McGonigellel hármasban ebédeltünk egy szálloda belvárosra néző tetőteraszán. Bob meg én sötét öltönyt és ködvágó cipőt viseltünk, Pam fiatalosan lazán öltözött. Lefelé menet a lift majd minden szinten megállt, és emeletről emeletre jobban megtelt.

Körülbelül félúton Bob Pamhez fordult:

– Igazán jól éreztük egymást. Ha legközelebb a városban járunk, okvetlenül telefonálunk.

Pam némán lesütötte a szemét, mire én is megszólaltam:

– De legközelebb én hozom a tejszínhabot, te pedig a cseresznyét.

A többi utas egymásra nézett, feszengve izgett-mozgott, mígnem Pam nevetésben tört ki. Akkor úgy meredtek hármunkra, mint valami perverz társaságra.

Pam az őszi szemeszterre cserediákként az angliai Coventrybe utazott. Augusztus végére, amikor elrepült, nagyjából tisztáztam magamban, hogy ő az a lány, akit feleségül akarok venni. Akkor meg sem fordult a fejemben, hogy megkérdezzem tőle, viszonozza-e az érzéseimet. Abból indultam ki, hogy nyilván igen.

Mialatt távol volt, rendszeresen leveleztünk. Gyakran jártam a családjához a vásárváros közelébe, az Alameda utca 622-be. Pam még kislánykorában elveszítette az apját. Élveztem édesanyja, Rosalie vendégszeretetét, hetente több estét is a házukban töltöttem, lekádereztem az asszonyt, továbbá Pam testvéreit, hogy kitaláljam, milyen egyéniség valójában a választottam.

Ekkoriban ismerkedtem meg egy másik nővel, akit Pam azután (bár sohasem találkozott vele) úgy emlegetett, az én „golfbabám”. Megismerkedésünkre szintén egy bárban került sor, és ahogy visszagondolok, el kell ismernem, hogy jó sok időt tölthettem bárokban. A hölgy a húszas évei elején járt, elég szemrevaló volt, és nemrég diplomázott. Alig ismerkedtünk meg, már erősködött, hogy vacsorázzam náluk.

Kiderült, hogy a Ford cég világközpontjának otthont adó Dearbornban laknak, az apja felső vezető a vállalatnál. Nagy kőház, úszómedence, eredeti műtárgyak, puccos berendezés. Az apa negyvenöt-ötven éves, két lábon járó vállalati sikertörténet. Az anya kecses és előkelő. Az étkezőasztalnál új barátnőm öccsét és húgát ültetik mellém. Felmérem a családot, próbálom megállapítani, mennyit nyomnak aranyban. Ők eközben engem mustrálgatnak.

Minden szembeötlően simán megy. FBI-ügynöki mivoltom látnivalóan lenyűgözi őket, ami Pam köreihez képest üdítő változás. Na persze, ezek beérkezett, megállapodott emberek. Kezdek izzadni, most veszem észre, hogy gyakorlatilag be is kötötték a fejemet.

Az apa a családomról, előéletemről, katonai szolgálatomról faggat. Elmondom neki, hogy a légi támaszpont sportlétesítményeit vezettem. Erre megemlíti, hogy felesben övé az egyik Detroithoz közeli golfpálya. Ahogy részletezi a dolgot, anyagi helyzete másodpercek alatt még jobb színben tűnik fel.

– Mondja, John, maga golfozik? – érdeklődik.

– Nem, papa – vágom rá –, de szívesen megtanulnék.

Ennyi. Asztalt bontunk. A tévészoba heverőjén éjszakáztam. Az éj közepén meglátogatott a lány, aki – hogy, hogy nem – „félálomban” letalált hozzám. Talán ez a proccos ház tette, talán a behálózástól való ösztönös félelmem, amely az FBI-hoz kerülésem óta kísért, mindenesetre visszariasztott a hölgy rámenőssége, amely a család többi tagjáéval párosult. Reggel távoztam, szépen megköszöntem a vendéglátást, a fantasztikus vacsorát, de tudtam, hogy nem lesz részem ebben az úri életben.

Pam 1971 karácsonya előtt néhány nappal tért haza Angliából. Elhatároztam, hogy nekiszegezem a kérdést, és eljegyzési gyémántgyűrűt vettem. A Hivatalnak akkoriban szinte minden beszerzéshez volt összeköttetése. A cég, amelyiknél a gyűrűt vettem, hálás volt nekünk, amiért felgöngyöltünk egy ékszerrablást, és óriási árengedményekkel kedveskedett az ügynököknek.

Ilyen jutányos árak mellett 1,25 karátos briliáns volt a legnagyobb, amit megengedhettem magamnak. Úgy gondoltam, ha Pam először egy pohár pezsgőben pillantja meg, nemcsak csuda okosnak fog tartani, hanem a követ is háromkarátosnak látja majd. Elvittem a tőlük nem messze, az Eight Mile úton lévő olasz étterembe. Úgy terveztem, hogy amint kimegy a mosdóba, a poharába ejtem a gyűrűt.

De nem ment ki. Ezért másnap este elvittem ugyanoda, de most sem jártam több szerencsével. Mivel akkoriban számos alkalommal kellett a gyanúsítottak megfigyelése céljából órákon át autóban gubbasztanom és visszatartanom, ami igazi foglalkozási ártalomnak tetszett, nem győztem csodálni Pamet. Pedig talán csak égi üzenet volt, hogy még korai beleugranom a házasságba.

Harmadnap szenteste volt, az anyjáéknál vacsoráztunk, ahol összejött az egész család. Éreztem, hogy most vagy soha. Asti Spumantét ittunk, amit imádott. Végre-valahára kiment egy percre a konyhába. Amikor visszajött, az ölembe ült, koccintottunk, és ha meg nem akadályozom, az olasz pezsgővel együtt felhörpintette volna a gyűrűt is. Ennyit a háromkarátos látványról; észre sem vette, amíg meg nem mutattam neki. Eltűnődtem, vajon mit jelent ez.

Mindegy, úgy gondoltam, az a lényeg, hogy sikerült a kívánt eredmény elérése céljából „kihallgatási helyzetet” teremtenem. A gondos előkészítés következtében, testvérei és az édesanyja előtt – aki rajongott értem –, nem sok választási lehetőséget hagytam Pamnek. Igent mondott. A következő júniusban összeházasodtunk.

A második évben a legtöbb egyedülálló ügynököt New Yorkba vagy Chicagóba vezényelték, mégpedig abból a megfontolásból, hogy ők könnyebben viselik ezt a megpróbáltatást, mint a nősek. Én nem kívánkoztam különösebben sehová, és Milwaukeeban kötöttem ki. Ezt megfelelőnek találtam, bár még sohasem jártam arrafelé, és azt se nagyon tudtam, merre van. Januárban kellett odaköltöznöm és letáboroznom, hogy Pam majd az esküvő után kövessen.

A Juneau sugárúton találtam lakást egy apartmanházban, nem túl messze az Északi Jackson utcai szövetségi épületben található milwaukeei területi irodától. Ez rossz húzásnak bizonyult, mert bármi történt, kész volt a válasz: „Keressétek Douglast, itt lakik a harmadik sarkon.”

Még meg sem érkeztem új állomáshelyemre, az irodában dolgozó nők már tudtak rólam: közelebbről azt, hogy a mindössze két nőtlen ügynök egyike érkezik. Az első hetekben közelharcot folytattak azért, hogy kinek diktáljak, pedig nem sok munkát adtam nekik. Mindannyian körülöttem tüsténkedtek. Néhány hét múltán azonban lassanként elterjedt a hír, hogy jegyben járok, és tüstént kimentem a divatból.

A milwaukeei területi irodában uralkodó légkör a detroitira emlékeztetett, csak rosszabb kiadásban. Első irodavezetőmet Ed Haysnek hívták, illetve a háta mögött csak Szapora Eddie-nek. Mindig céklavörös volt – röviddel nyugdíjba vonulása után meg is ütötte a guta –, rendszerint az ujjával pattintgatva járt-kelt és ordibált:

– Kifelé az irodából! Kifelé az irodából!

– Hová menjek? – rökönyödtem meg. – Csak most érkeztem. Se kocsim, se ügyem.

– Fütyülök rá, hová megy – vágott vissza. – Tűnés!

Hát eltűntem. Azokban az időkben nem számított ritkaságnak, hogy beültem egy könyvtárba, vagy az iroda közelében, a Wisconsin sugárúton sétáltam, ahol, jobb híján, több ügynöktársam is kirakatnézéssel foglalkozott. Ekkor vettem következő kocsimat, egy Ford Torinót, persze olyan kereskedőnél, akivel a Hivatalnak összeköttetése volt.

Új irodavezetőnket, Herb Hoxie-t Little Rockból, az arkansasi területi irodából helyezték át. A toborzás mindig különleges követelmény volt az irodavezetők számára, úgyhogy mihelyt Hoxie megérkezett, máris komoly nyomás nehezedett rá. Minden egyes területi irodának havi kvótát kellett teljesítenie mind az ügynökökre, mind az adminisztrátorokra vonatkozóan.

Hoxie behívott a szobájába, és közölte, hogy a toborzás az én reszortom. Ez a feladat általában egyedülállóknak jutott, mivel rengeteg utazással járt az adott állam területén.

– Miért pont az enyém? – hökkentem meg.

– Mert a sorban az utolsót, aki eddig csinálta, le kellett állítanom, és örülhet, hogy nem rúgom ki.

Az illető ugyanis a helybeli középiskolás lányok körében verbuvált, mármint ügyviteli posztokra, mivel Hoover még élt, és nő akkoriban nem lehetett különleges ügynök. Szóval a fiú kérdéseket tett fel, mintegy előírt sorrendben. Az egyik így hangzott: „Maga szűz?” Aki nemmel válaszolt, azt randira hívta. A szülők bepanaszolták, az irodavezető meg kénytelen volt nyakon vágni.

Nekiláttam a toborzásnak egész Wisconsinban. Hamarosan csaknem négyszeresen túlteljesítettem a kvótát. A legtermelékenyebb toborzó voltam az országban. Sajnos túlságosan is jó, ezért másra már nem is akarták bízni a munkát. Amikor szóltam Herbnek, hogy szeretném abbahagyni, mert nem személyzetisnek jöttem az FBI-hoz, megfenyegetett, hogy rám sózza az állampolgári jogokat, ami azt jelentette, gyanúsítottak és előzetes letartóztatásban lévők bántalmazásával vagy kisebbségekkel szembeni hátrányos megkülönböztetéssel vádolt rendőrök után nyomozhatok. Ez sem tartozott a legnépszerűbb feladatok közé a Hivatalnál. Gondoltam, engem aztán baromira megjutalmaznak a jó munkámért.

Kicsikartam egy alkut. Vállaltam a további tömeges toborzást, de merészen kikötöttem, hogy Hoxie vegyen be a káderfejlesztési tervbe, járhassak cégautóval, és javasoljon a Bűnüldözési Alap (LEAA) egyetemi ösztöndíjára. Tudtam, ha nem akarom nyugdíjig az utcákat róni, egyetemi diplomát kell szereznem.

Amúgy is kissé sandán néztek rám az irodában. Aki ennyire tanulni akar, az megveszekedett liberális lehet. A milwaukeei Wisconsini Egyetemen, ahol esti tagozaton neveléslélektant hallgattam, épp az ellenkezőjének tartottak. Legtöbb tanárom gyanakodva fogadta az FBI-ügynököt, én pedig sohasem bírtam azt a hátulról jövő finomkodást, amely olyannyira hozzátartozott a pszichológiához („John, szeretném, ha bemutatkozna a többieknek, hogy tudják, kicsoda valójában John Douglas.”).

Az egyik szemináriumon körben ültünk. Feltűnően nagy volt az a kör. Lassanként leesett a tantusz, hogy senki sem akar beszélni velem, hiába próbálok belefolyni a társalgásba. Végül szóvá tettem:

– Mi a hézag, emberek?

Kiderült, hogy a fémnyelű fésűm vége kikandikált a zakóm zsebéből, és azt hitték, antenna – hogy felveszem az órát, és továbbítom a „központba”. Sohasem szűntem meg csodálkozni egyesek üldözési mániával elegy beképzeltségén.

1972. május elején Edgar J. Hoover szép csendben végleg elaludt washingtoni otthonában. Másnap reggel telexen értesítették valamennyi területi irodát. A milwaukeei irodavezető mindannyiunkat behívott, hogy meghallgassuk a híreket. Bár Hoover már a nyolcvanhoz közeledett, és ősidők óta színen volt, senki sem gondolt arra, hogy egyszer eltávozhat. Minthogy a király most mégis meghalt, mindannyian azt latolgattuk, honnét terem utóda, hogy elfoglalja a helyét. Ügyvezető igazgatónak L. Patrick Gray helyettes államügyészt, Nixon elnök odaadó hívét nevezték ki. Kezdetben népszerűséget szerzett újításaival, például azzal, hogy végre nőket is beengedett az ügynökök közé. Amikor azonban az államigazgatáshoz való kötődése összeütközésbe került a Hivatal érdekeivel, megkopott a dicsősége.

Néhány héttel Hoover halála után Green Bayben toboroztam, amikor Pam telefonált, hogy a pap pár nappal az esküvő előtt szeretne beszélni velünk. Biztosra vettem, hogy azt hiszi az öreg, áttéríthet a katolicizmusra, és néhány jó pontot szerezhet az egyházi fejeseknél. Pam azonban jó katolikushoz illően tisztelte Isten szolgáját, arra nevelték, hogy szót fogadjon neki. Tudtam, hogy agyonszekál, ha nem adom be a derekam szépszerével.

Együtt érkeztünk a Szent Rita-templomba, de előbb Pam négyszemközt tárgyalt a plébánossal. Eszembe jutott montanai főiskolás emlékem, a rendőrőrs, ahol elválasztottak bennünket egymástól, hogy ne tudjunk összebeszélni, mielőtt kikérdeznek. Fogadni mertem volna, hogy az áttérítésem mikéntjét tervezgetik. Amikor végre behívtak, ezzel kezdtem:

– Na, mit tartogatnak a protestáns fiúnak?

A harminc év körüli plébános barátságosan fogadott. Általánosságokat kérdezett, például: „Mi a szerelem?” Próbáltam felmérni a fickót, kitalálni, milyen választ vár. Az efféle beszélgetés olyan, mint az irodavezetőnél: az ember sohasem tudhatja, kellően felkészült-e.

Áttértünk a családtervezésre, gyermeknevelésre és hasonlókra. Én is puhatolózni kezdtem, milyen érzés papnak lenni – cölibátusban, család nélkül élni. A plébános rendes srácnak látszott, de Pam előre figyelmeztetett, hogy a Szent Rita szigorú, hagyománytisztelő egyházközség, és a lelkipásztor nyugtalankodik miattam, talán mert nem vagyok katolikus; nem tudtam biztosan. Úgy véltem, próbálja megtörni a jeget, amikor feltette a kérdést:

– Hol ismerkedtek meg?

Valahányszor életemben stresszhelyzetbe kerültem, mindig megpróbáltam tréfával feloldani a feszültséget. Na, gondoltam, itt az alkalom, és nem tudtam ellenállni. Közelebb húztam a székemet a paphoz.

– Nézze, atyám, én FBI-ügynök vagyok. Nem tudom, Pam mesélt-e a múltjáról.

Beszéd közben egyre közelebb nyomultam, szorosabbra zártam a szemkontaktust, ahogy azt kihallgatási módszereknél tanultam. Nem akartam, hogy Pamre nézzen, mert nem tudtam, miként reagál a menyasszonyom.

– Egy Jim Garázsa nevű helyen találkoztunk, ami egy topless-bár. Pam ott táncolt, de még milyen jól! Igazából az ragadta meg a figyelmemet, hogy olyan kis bojtok voltak a két mellén, és ellenkező irányban pörgette őket. Szavamra, atyám, nem volt semmi az a látvány.

Pam hallgatott, mint a sír, nem tudta, szóljon-e vagy sem. A pap feszülten figyelt.

– Na, mindegy, szóval azok a bojtok egyre sebesebben pörögtek ellentétes irányban, aztán egyszer csak az egyik a nézők közé repült. Mindenki kapkodott utána. Felugrottam, elkaptam, visszavittem neki, és most itt vagyunk.

A plébánosnak leesett az álla. Minden további nélkül bevette a mesémet, amíg el nem kezdtem nevetni, mint annak idején, az iskolai könyvbeszámolónál.

– Úgy érti, nem igaz?

Ekkor Pam is elnevette magát. Ketten egy emberként ráztuk a fejünket. Nem tudom, hogy a jóember megnyugodott-e vagy inkább csalódott.

Bob McGonigel lett a tanúm. Az esküvő délelőttjén beborult, esett, és nem bírtam magammal a türelmetlenségtől. Felhívattam Bobbal Pamet az anyósoméknál, hogy megkérdezze tőle, mit tud rólam. A lány természetesen azt felelte, semmit, mire Bob előadta, hogy éjjel nem mentem haza, attól tart, inamba szállt a bátorságom, és megfutamodtam. Mai ésszel fel nem foghatom, hogy engedhettem meg magamnak ilyen meredek tréfát. Végül Bob elnevette magát, és feladott bennünket, én viszont kicsit csalódott voltam, hogy nem sikerült több reakciót kicsiholni Pamből. Később a feleségem elmondta, hogy annyira feldúlták az előkészületek, annyira idegeskedett, hogy a párás időben begöndörödik a hullámos haja, hogy a vőlegény eltűnése ehhez képest csekélységnek tűnt.

Délután kölcsönösen örök hűséget esküdtünk egymásnak, a plébános házastársaknak nyilvánított bennünket, és meglepetve tapasztaltam, hogy van rólam néhány jó szava.

– A minap, amikor először találkoztam John Douglasszel, nagyon elgondolkoztatott saját hitemen.

Isten tudja, mit mondhattam neki, ami ennyire gondolkodóba ejtette, de az Úr útjai néha kifürkészhetetlenek. A bojtos történetet legközelebb annak a papnak meséltem el, akit Pam Seattle-ben az ágyamhoz hívott, hogy imádkozzék értem. Vele is sikerült elhitetnem.

Rövid nászút következett a Poconosban – szív alakú fürdőkád, tükörmennyezet meg ami csak kell –, aztán Long Islandre robogtunk, ahol a szüleim pótlagzit rendeztek, mivel a családomból nem sokan tudtak eljönni az esküvőre.

Miután összeházasodtunk, Pam is Milwaukeeba költözött. Lediplomázott, tanár lett. A pályakezdő pedagógusoknak egy ideig a lerobbant belső kerületek legvacakabb iskoláiban kellett helyettesíteniük. Az egyik alsó középiskola különösen hírhedt volt. Az ottani tanerőkbe rendszeresen belekötöttek, némelyiket megrugdosták, jó néhány fiatal tanárnő sérelmére erőszakos nemi közösülést kíséreltek meg. Közben végre mentesítettek a toborzás alól, és időm java részét a reaktív osztagnál töltöttem, főként bankrablásokkal foglalkoztam. A munkámmal együtt járó veszély helyett inkább Pam helyzete aggasztott. Én legalább fegyvert hordtam, hogy megvédjem magam. Egyszer négy diák bekényszerítette egy üres tanterembe, fogdosták, erőszakoskodtak vele. Sikerült segítségért kiáltania és elmenekülnie, de engem majd szétvetett a düh. Legszívesebben néhány másik ügynökkel kiszálltam volna az iskolába, hogy szétrúgjam egypár suhanc hátsóját.

Legjobb cimborám akkoriban egy Joe Del Campo nevű nyomozó volt, aki bankrablási ügyeken dolgozott velem. Folyton az Oakland sugárúti zsidó falatozóba jártunk, a Wisconsini Egyetem közelébe. Az üzletet David és Sarah Goldberg vezette, Joe meg én hamar összebarátkoztunk velük. Kezdtek úgy bánni velünk, mint a saját fiaikkal.

Néha egész korán beállítottunk, és ingujjban-pisztolyosan segítettünk Goldbergéknek kemencébe rakni a lyukas bageleket meg a hagymás białystoki bucikat. Megreggeliztünk, útnak indultunk, elcsíptünk egy körözött személyt, követtünk néhány nyomot más ügyekben, aztán visszatértünk ebédelni. Mindketten a zsidó közösségi központba jártunk edzeni, és karácsonyra, vagyis inkább chanukkára az öregeknek is bérletet vettünk. Végül más ügynökök is odaszoktak „Goldbergékhez” – már csak így emlegettük a helyet –, egyszer még bulit is rendeztünk, amelyen az irodavezető és a helyettese is részt vett.

Joe Del Campo belevaló srác volt, több nyelven beszélt, és mesterien bánt a lőfegyverekkel. Bátorsága meghatározó szerepet játszott a talán legfurcsább, leginkább zavarba ejtő szituációban, amelybe valaha keveredtem.

Egy téli napon Joe meg én az irodában hallgattunk ki egy gyanúsítottat, akit aznap délelőtt gyűjtöttünk be. Megszólalt a telefon, a milwaukeei rendőrség értesített bennünket egy túszügyről. Joe egész éjjel le sem hunyta a szemét, mert szolgálatban volt, de otthagytuk aszalódni a delikvenst, és indultunk a helyszínre.

Odaértünk a Tudor-stílusú épülethez, ahol megtudtuk, hogy a gyanúsított, Jacob Cohen a letartóztatás elől menekül, körözést adtak ki ellene egy chicagói rendőr meggyilkolásáért. Épp meglőtt egy FBI-ügynököt, Richard Carrt, aki megpróbált a közelébe férkőzni a többlakásos bérházban, amelyet már körülvett egy frissen kiképzett terrorista-elhárító FBI-különítmény. Az őrült spanyol ezután áttört a kordonon, két golyót kapott az ülepébe, megfogott egy havat lapátoló kisfiút, és visszaszaladt a házba. Így már három túszt szedett össze – két gyereket és egy felnőttet. Végül elengedte a felnőttet meg az egyik kicsit, csak a fiút tartotta magánál, akit tíz-tizenkét évesre becsültünk.

Ekkorra mindenki bepörgött. Farkasordító a hideg, Cohen dilijének pedig nem kimondottan tett jót, hogy megsorozták ólommal a hátsó fertályát. Az FBI-osok meg a milwaukeei rendőrök egymásra haragszanak, amiért hagyták idáig fajulni a helyzetet. A terrorista-elhárítók azon akadtak ki, hogy ez az első komoly bevetésük, erre elpuskázzák, és hagyják kicsúszni a kordonon a pasast. Az FBI vért kíván, mert leterítették egy emberét. A chicagói rendőrök pedig már bejelentették, hogy idejönnek elkapni a gyanúsítottat, és ha valakinek le kell lőnie, akkor őket illeti meg ez a jog.

Herb Hoxie, az irodavezető megérkezik a helyszínre, és szerintem újabb hibákkal tetézi az eddigieket. Először is szócsövet használ, ami olyan benyomást kelt, mintha parancsolgatna. A telefonkapcsolat sokkal finomabb, és rugalmasabban alkalmazható, közvetlen tárgyalási lehetőség. Ezután elköveti a második hibát: felajánlkozik túszként a kisfiú helyett.

Hoxie egy FBI-os kocsi volánjához ül. A rendőrök kört alkotnak az autó körül, miközben az a kocsibejáróra tolat. Közben Del Campo szól nekem, hogy tartsak bakot, mert felmászik a tetőre. Mint említettem, ez egy Tudor-stílusú épület, meredek teteje síkos a ráfagyott jégtől, és Joe egész éjjel talpon volt. Egyetlen fegyvere egy hatcentis csövű, 0,357-es Magnum.

Cohen kijön a házból, átkarolja a gyerek fejét, egészen a testéhez szorítja. Beasley nyomozó a milwaukeei rendőrségtől kilép a rendőrök gyűrűjéből, és megszólítja:

– Jack, itt van, amit akar. Engedje el a fiút!

Del Campo még mindig fölfelé kúszik. A rendőrök látják odafönt, és megértik, mire készül.

A gyanúsított és a túsz közelednek a kocsihoz. Minden csupa hó és jég. A srác hirtelen megcsúszik, egyúttal kiszabadul Cohen szorításából. Del Campo fölér a tetőnyeregre. Figyelembe veszi, hogy a rövid cső miatt a golyó följebb mehet, ezért Cohen nyakára céloz, és lead egy lövést.

Elképesztő lövés, telibe találja a gyanúsított nyakát. Cohen elvágódik, e pillanatban senki sem tudja, őt vagy a fiút érte-e a golyó.

Három másodperc alatt szitává lövik a kocsit. A kereszttűzben eltalálják Beasley nyomozó Achilles-inát. A kisfiú négykézláb a kocsi elé kúszik, amelyik elgázolja, mert Hoxie-t megsebezték a repkedő üvegcserepek, és elveszíti az uralmát a jármű felett. Szerencsére a gyerek nem sérült meg súlyosan.

Az FBI-szokásokhoz híven a városi tévéhíradóban aznap este Herbert Hoxie irodavezető látható, amint hordágyon kitolják az ambulanciáról, füléből vér szivárog, s miközben tovagurítják, nyilatkozik a sajtónak:

– Egyszerre fegyverropogást hallottam, golyók röpködtek mindenfelé. Azt hiszem, eltaláltak, de jól vagyok… – FBI, család, blabla stb.

De ezzel még nem volt vége. Az akció résztvevői kis híján birokra keltek egymással, a rendőrök majdnem összeverték Del Campót, amiért elorozta előlük a célpontot. A különítményesek azért vicsorogtak rá, mert leégette őket. Be is panaszolták Ed Best irodavezető-helyettesnél, aki azonban kiállt mellette, és rámutatott, hogy Joe megmentette a helyzetet, miután ők eltolták.

Cohen testén harminc-negyven be- és kimeneti nyílást számoltak össze, de még élt, amikor a mentők elvitték. Valamennyi érintett szerencséjére kórházba szállítás közben meghalt.

Carr különleges ügynök csodával határos módon életben maradt. Cohen golyója a trencskóján át a vállába hatolt, a légcsövén gellert kapott, és a tüdejébe fúródott. Carr megtartotta a kabátot, és attól fogva büszkén viselte a golyó ütötte lyukkal együtt.

Del Campo meg én egy ideig fantasztikus párost alkottunk, kivéve, amikor ránk jöttek azok a röhögőgörcsök, amelyekről nem tudtunk leszokni. Egyszer egy melegek által látogatott bárban próbáltunk tájékozódni egy szökésben lévő homoszexuális gyilkos felől. Időbe tellett, amíg a szemünk hozzászokott a sötéthez. Hirtelen ráeszméltünk, hogy minden tekintet ránk tapad, és azon kezdtünk vitatkozni, vajon melyikünk kell nekik. Aztán megláttuk a feliratot a bárpult fölött: „Nincs jobb egy kemény férfinál.” Kész, nem bírtuk tovább, úgy röhögtünk, mint a fakutya.

Nem kellett sok, hogy rákezdjük a nyerítést. Nem számított, hogy a szociális otthonban egy tolószékes öregfiúval beszélgettünk, vagy egy negyvenöt év körüli, tipp-topp üzlettulajdonost hallgattunk ki, akinek a parókája a homlokára csúszott, ha bármi fonákság adódott egy szituációban, mi ketten rögtön észrevettük. Talán szenvtelenül hangzik, mégis azt hiszem, hasznos adottság ez. Ha az ember folyton gyilkosságok színhelyére járkál, kivált ha gyermekekről van szó, ha áldozatok és hozzátartozók százaival, azután ezreivel beszél, ha látja, milyen hihetetlen dolgokat képesek művelni emberi lények más emberi lényekkel, akkor jobb, ha nevetni tud némely butaságon. Máskülönben megbolondul.

Ellentétben sokakkal, akik a bűnüldözésre adták a fejüket, sohasem rajongtam a lövöldözésért, de már a légierőtől kezdve jó lövész voltam. Gondoltam, érdekes lenne egy ideig a terroristaelhárító csapatban dolgozni. Minden területi irodához tartozott egy ilyen. Mellékfoglalkozásnak számított, a különítmény öt tagját szükség szerint rendelték ki. Bekerültem a különítménybe, és mesterlövésznek jelöltek ki. A többiek mind komoly katonai múlttal rendelkeztek – zöldsapkások, rangerek voltak –, én meg valaha pilóták feleségét és csemetéit tanítottam úszni. A különítmény vezetője, David Kohl végül igazgatóhelyettes lett Quanticóban, és ő kért fel a Nyomozástámogató Részleg vezetésére.

Az egyik, a Jacob Cohen-féle műsornál valamivel egyszerűbb esetben egy fickó kirabolt egy bankot, a rendőrség üldözőbe vette, végül elbarikádozta magát egy raktárházban. Ekkor vontak be bennünket. A férfi a raktárépületben pucérra vetkőzött, aztán újra fölvette a ruháját. Komplett elmebetegnek látszott. Ezután kérte, hogy vigyék oda a feleségét, amit meg is tettek.

Évekkel később, miután alaposabban tanulmányoztuk ezt a fajta személyiséget, arra jutottunk, hogy az efféle követeléseknek nem szabad engedni, mert rendszerint olyan személyt érint, akit az elkövető az egész probléma előidézőjének tekint. Ennélfogva nagy veszélynek teszi ki ez a lépés, amely könnyen gyilkosság–öngyilkosság kettőséhez vezethet.

Szerencsére ebben az esetben az asszonyt nem engedték be a raktárba, csak telefonon beszélhetett a férjével. És mihelyt a férfi letette a kagylót, vadászpuskával szétloccsantotta a saját agyát.

Órákon át lesben álltunk, s egyszerre véget ért az egész. Az idegfeszültséget azonban nem mindig olyan könnyű feloldani, ami gyakran akasztófahumorban jut kifejezésre.

– Mi a manónak strapálta magát az ipse? – sóhajtotta az egyik srác. – Douglas mesterlövész, elintézte volna helyette.

Valamivel több mint öt évet töltöttem Milwaukeeban. Végül Pammel átköltözünk a Juneau sugárúti lakásból egy Brown Deer úti házba, messze az irodától, közel a város északi határához. Többnyire bankrablásokkal foglalkoztam, és egy csomó dicséretet gyűjtöttem be az esetek felderítéséért. Leginkább akkor arattam sikert, ha rátaláltam egy több ügyet összekötő „kézjegyre”, arra a tényezőre, amely később sorozatgyilkossági elemzésünk sarokkövévé lett.

Egyetlen jelentős baklövésem ebben az időszakban azt követően történt, hogy az iroda élén Jerry Hogan váltotta fel Herb Hoxie-t. Ezzel a pozícióval nem sok mellékes juttatás járt, de ezek közé tartozott egy cégautó, és Hogan büszke is volt vadonatúj smaragdzöld Fordjára. Egyik nap kocsira volt szükségem egy nyomozáshoz, de egy sem volt bent. Hogan házon kívül értekezett, hát megkértem a helyettesét, Arthur Fultont, hadd vigyem el a főnök autóját. Vonakodva bár, de beleegyezett.

A következő emlékem ezzel kapcsolatban az, hogy Jerry behívatott az irodájába, ordítozott velem, amiért használtam a kocsiját, összekoszoltam, és – ami mindennek a teteje – egy gumidefekttel hoztam vissza. Ez utóbbit észre sem vettem. Mivel Jerryvel jól kijöttünk, nem fogtam fel tragikusan a dolgot, végigröhögtem a letolást. Alighanem hibát követtem el ezzel.

Osztagom parancsnoka, Ray Byrne még aznap közölte velem:

– Tudod, John, Jerry Hogan igazán kedvel téged, de kénytelen rendre tanítani. Az indiánrezervátumba osztott be.

A hetvenes évek eleje a Wounded Knee-i incidens és az amerikai indiánok új öntudatra ébredésének időszaka. A rezervátumokban éppúgy gyűlöltek bennünket, mint a detroiti gettókban. Az állam rettenetesen bánt az indiánokkal. Amikor megérkeztem a mináminik Green Bay-i rezervátumába, nem akartam elhinni, micsoda nyomorban, szennyben és mocsokban kénytelenek élni ezek az emberek. Ősi kultúrájuktól megfosztva nemegyszer úgy látszott, már-már teljes érzéketlenségbe süppedtek. Főként a siralmas állapotok és a kormány régóta ellenséges vagy közömbös magatartása következtében sok rezervátumban elterjedt az alkoholizmus, a gyermekek és asszonyok bántalmazása, testi sértés, gyilkosság. Az állami hivatalokkal szembeni határtalan bizalmatlanság miatt azonban egy FBI-ügynök számára szinte lehetetlen volt, hogy bármiféle együttműködésre, támogatásra rábírja a tanúkat.

Az Indiánügyi Hivatal helyi képviselője sem tudott segíteni. Még az áldozatok családtagjai sem akartak belekeveredni semmibe, nehogy mások azt lássák, hogy kiszolgálják az ellenséget. Olykor, mire értesültünk egy gyilkosságról, és kiszálltunk a helyszínre, a holttest már napok óta ott hevert, hemzsegtek rajta a nyüvek.

Több mint egy hónapot töltöttem a rezervátumban, s ez alatt az idő alatt legalább hat gyilkossági ügyben nyomoztam. Borzasztóan sajnáltam ezeket az embereket, folyamatosan nyomasztott, hogy itt kell élniük, míg én megengedhetem magamnak, hogy esténként vegyem a kalapom, és távozzam innét. Még sohasem láttam olyan embercsoportot, amelynek ennyi mindenen kellett keresztülmennie. Számomra sem volt veszélytelen ez az idő, de most először foglalkoztam töményen gyilkossági helyszíneléssel, ami lehangoló volta ellenére is kiváló gyakorlatnak bizonyult.

Milwaukeei éveim legjobb pillanata kétségkívül első gyermekünk, Erika születése volt 1975 novemberében. Hálaadás napi vacsorára készültünk a helybeli golfklubba barátainkkal, Sam és Esther Ruskinnal, amikor Pam vajúdni kezdett. Erika másnap jött a világra.

Rengeteget dolgoztam a bankrablási ügyeken meg tanulmányaim befejezésén, és a kisbaba megérkezése után még kevesebbet alhattam. Mondanom sem kell, Pamre hárult a legtöbb teher. Az apaság következtében sokkal erősebb családi elkötelezettséget éreztem, és élvezettel figyeltem, ahogy Erika cseperedik. Mindannyiunk szerencséjére akkor még nem kezdtem gyermekrablásokkal és -gyilkosságokkal foglalkozni. Ha elkezdtem volna, ha komolyan eltöprengek azon, mi is folyik a világban, nem is tudom, hogy szoktam volna meg az apaságot. Mire 1980-ban második gyermekünk, Lauren is megszületett, már alaposan beledolgoztam magam új szakterületembe.

Azt hiszem, az apává válás is arra ösztökélt, hogy többet hozzak ki magamból. Tudtam, hogy amit pillanatnyilag csinálok, nem elégít ki egy életen át. Jerry Hogan azt tanácsolta, húzzak le tíz évet a terepen, mielőtt valami másra pályáznék; így elég gyakorlatot szerzek ahhoz, hogy irodavezető-helyettessé, végül irodavezetővé léptessenek elő, azután esetleg a központba is bejussak. De – reményeim szerint előbb-utóbb többgyermekes – apaként már nem nagyon csábított az egyik irodából a másikba vándorló területi ügynökök élete.

Az idők múltán más kilátások is kezdtek körvonalazódni. A mesterlövész-kiképzés és a terroristaelhárító különítmény bevetései elveszítették vonzerejüket. Pszichológiai érdeklődésem és képzettségem révén – közben megszereztem az egyetemi diplomát – az kezdett izgatni a munkában, hogy megpróbáljam kezembe venni a dolgok irányítását, mielőtt lövésre kerülne a sor. Irodavezetőm javaslatára kéthetes túszügymegoldási tanfolyamra küldtek a quanticói FBI-akadémiára, amely akkor még csak néhány éve működött.

Ott – olyan legendás ügynökök keze alatt, mint Howard Teten és Pat Mullany – találkoztam először igazán azzal, amit már akkor is viselkedéstudományként ismertek. És ez megváltoztatta a pályámat.

5. FEJEZET

VISELKEDÉSTUDOMÁNY VAGY SÜKET DUMA?

Öt évvel azelőtti ügynöki alapkiképzésem óta nem jártam Quanticóban, amely ez alatt az idő alatt sok tekintetben megváltozott. Már csak azért is, mert az FBI-akadémia 1975 tavaszára teljes és önálló intézménnyé vált, és jókora darabot hasítottak ki számára az Egyesült Államok tengerészgyalogságának támaszpontjából a Washingtontól egyórányi autóútra fekvő, erdővel borított virginiai lankákon.

Bizonyos dolgok azonban nem változtak. A taktikai részlegek továbbra is megkülönböztetett helyzetet élveztek, s ezek közül is kiemelkedett a Lőfegyveres Részleg. Ezt az a George Zeiss különleges ügynök vezette, aki a Martin Luther King elleni 1968-as merénylet után Angliából hozta vissza James Earl Rayt, hogy amerikai bíróság elé állítsák. Zeiss öles termetű, bivalyerős férfi volt, puszta kézzel, játszi könnyedséggel szaggatott szét kézi bilincseket. Egyszer mókából olyat adtak neki, amelyiken külön összeforrasztották a láncot. Olyan erővel csavarta meg, hogy eltört a csuklója, és hetekig begipszelve járt.

A túszügyek megoldását a hét-kilenc különleges ügynökből álló Viselkedéstudományi Részleg oktatta. Hoover és a hasonszőrűek sohasem tartották valami nagyra a pszichológiát meg a hasonló „puha” tudományokat, így az öreg haláláig meglehetősen háttérbe szorultak ezek a területek.

Az az igazság, hogy akkoriban a kriminológiai alkalmazás szempontjából nemcsak az FBI-osok nagy része, hanem a bűnüldözés általában véve is értelmetlen locsogásnak tartotta a pszichológiát és a viselkedéstudományt. Bár jómagam sohasem gondolkodtam így, azt el kellett ismernem, hogy sok minden, amit ebben a tárgykörben tudtak és tanítottak, nemigen állt összefüggésben a bűnözők megismerésével és elfogásával. A későbbiekben többen is igyekeztünk javítani ezen. Miután átvettem a Viselkedéstudományi Részleg operatív irányítását, Nyomozástámogató Részlegre változtattam a nevét. Amikor megkérdezték, miért, kertelés nélkül azt feleltem, hogy ki akartam irtani a munkánkból a mellébeszélést.

Azt a Jack Pfaff vezette Viselkedéstudományi Részleget, amelyben annak idején a túszügyek megoldására oktattak, két erőteljes, nagy tudású egyéniség uralta – Howard Teten és Patrick Mullany. A körülbelül százkilencven magas Teten drótkeretes szemüvege mögül átható tekintettel figyelte a világot. Nem látszott rajta az egykori tengerészgyalogos, méltóságteljesen elmélkedő típus volt, olyan, amilyennek az ember a bölcs professzort elképzeli. 1962-ben került a Hivatalhoz, azt megelőzően Kaliforniában, a San Franciscóhoz közeli San Leandro rendőrségén szolgált. 1969-ben kezdte meg új távlatokat nyitó alkalmazott kriminológiai tanfolyamait, amelyek végül – gyanítom, hogy Hoover halála után – alkalmazott kriminálpszichológia néven váltak ismertté. 1972-ben New Yorkban utazott, hogy konzultáljon James Brussellel, azzal a pszichiáterrel, aki megfejtette az őrült robbantó ügyét. Brussel vállalta, hogy személyesen avatja be személyiségelemző módszerébe Tetent.

Teten ezzel a tudással felvértezve áttörést hajtott végre új megközelítésével, amely a tetthelyen talált bizonyítékokra támaszkodva igyekezett minél többet megtudni a bűnözők viselkedéséről és indítékairól. Bizonyos értelemben ezen alapul mindaz, amit azóta a viselkedéstudományban és a bűnügyi nyomozati elemzésben elértünk.

Pat Mullany mindig tömzsi manóra emlékeztetett. Százhetvenöt centiméteres testmagasságához fürge ész és kifogyhatatlan energia társult. 1972-ben pszichológusdiplomával a zsebében, a New York-i területi irodából érkezett Quanticóba. Itteni tartózkodása vége felé nagy visszhangot kiváltott túszdrámák sikeres megoldásával tüntette ki magát: előbb Washingtonban, ahol a hanafita iszlám szekta elfoglalta a Bné Brit nemzetközi zsidó szervezet központját, majd az ohiói Warrensville Heights-ban, amikor egy Cory Moore nevű színes bőrű vietnami veterán egyenesen a kapitányságon ejtette túszul a rendőrkapitányt és titkárnőjét. Teten és Mullany együttesen a modern viselkedéstudomány első hullámát képviselték, markánsan eredeti, felejthetetlen párost alkottak.

A Viselkedéstudományi Részleg többi oktatója is előadott a túszügymegoldási tanfolyamon, köztük Dick Ault és Robert Ressler, akik nem sokkal korábban álltak munkába Quanticóban. Ha Teten és Mullany jelentették az első hullámot, akkor Ault és Ressler a másodikat, ők fejlesztették a tudományágat olyasvalamivé, aminek tényleges gyakorlati értéke volt az Egyesült Államok és a világ rendőrei számára. Bár abban az időben csak tanár–diák kapcsolat fűzött össze bennünket, Bob Resslerrel később egyesítettük erőinket a sorozatgyilkosok tanulmányozásában, ami végül a mai szintre emelte munkánkat.

Körülbelül ötvenen vettünk részt a túszügymegoldási tanfolyamon, amely bizonyos szempontból inkább szórakoztató volt, mint informatív, de kellemes kéthetes kikapcsolódást jelentett a terepmunkából. Az órákon a túszszedők három alaptípusát vizsgáltuk: a professzionális bűnözőt, az elmebeteget és a fanatikust. Szemügyre vettünk néhány meghatározó jelenséget, amely túszügyekből alakult ki. Ilyen például a Stockholm-szindróma. Két évvel korábban, 1973-ban egy elfuserált stockholmi bankrablás megrázó túszdrámává fajult a pénzintézet ügyfelei és alkalmazottai számára. A túszok végül fogva tartóik pártjára álltak, és ténylegesen a kezükre játszottak a rendőrséggel szemben.

Megtekintettük Sidney Lumet akkoriban bemutatott filmjét, a Kánikulai délutánt is, amelyben Al Pacino homoszexuális bankrablót alakít, aki a pénzből barátja nővé operáltatásának költségeit akarja előteremteni. A film egy megtörtént New York-i túszválságon alapul. Az eset és a belőle kibontakozott, hosszúra nyúló tárgyalások nyomán bízta meg az FBI a New York-i rendőrség munkatársait,Frank Bolz századost és Harvey Schlossberg nyomozót, hogy pótolja az akadémia lemaradásait ezen a téren, amelyen a New York-iak országosan elismert szakembernek számítottak.

Tanulmányoztuk a tárgyalási elveket. Az irányvonalak egy része – például az, hogy az áldozatok számát minimálisra kell szorítani – kézenfekvő volt. Tényleges túszhelyzetek hangfelvételeit is meghallgathattuk, de arra csak évek múlva, az oktatók új nemzedékének színre lépése után került sor, hogy a tanításba szerepjáték-gyakorlatokat is bevonjanak – amelyek tantermi körülmények között a leginkább megközelítik a valós helyzeteket. Időnként zavart okozott, hogy a felhasznált anyagok jelentős részét a kriminálpszichológiai tanfolyamokból vették át, és ezek nem nagyon illettek a témához. Például kiskorúak szexuális zaklatásáért elítéltek vagy kéjgyilkosok fényképét, dossziéját adták ide nekünk, azután arról értekeztünk, miként viselkedhet ilyen személyiség egy túszügyben. Emellett további lőfegyveres kiképzést kaptunk, ami még mindig Quantico erőssége volt.

Amit végül a túszügyek megoldásáról tanultunk, majd továbbadtunk, azt nagyrészt nem a tanteremben, hanem a rideg gyakorlatban sajátítottuk el. Mint említettem, Pat Mullany többek között a Cory Moore-ügynek köszönhette a hírnevét. Moore, akiről az orvosok megállapították, hogy paranoid skizofréniás, számos követelést hozott nyilvánosságra, miután az ohiói Warrensville Heights-ban saját hivatalában ejtette foglyul a rendőrkapitányt meg a titkárnőjét. Egyebek között azt kívánta, hogy valamennyi fehér ember azonnal hagyja el a földet.

A tárgyalási stratégia része, hogy lehetőség szerint nem engedünk a követeléseknek. Némely követelés azonban semmilyen körülmények között sem teljesíthető. Ez az utóbbi kétségkívül ilyen volt. Az eset akkora port vert fel, hogy az Egyesült Államok elnöke, Jimmy Carter felajánlotta, maga beszél Moore-ral, és segít megoldani a helyzetet. Az elnököt nyilvánvalóan a jó szándék vezérelte, ezzel is jelét adta annak a hajlandóságának, amelyet később is bizonyított, amikor világszerte megkísérelt feloldani látszólag kibékíthetetlen ellentéteket. Mindazonáltal ez nem szerencsés tárgyalási stratégia, és sohasem szeretném, hogy ilyesmi merüljön fel olyan helyzetben, amelyet nekemkell rendeznem. Pat Mullany sem gondolkozott másképp. A főmufti felajánlásával az a baj, hogy egyrészt kétségbeesett kisembereket hasonló próbálkozásokra bátorít, másrészt így mozgásteret veszítünk. Mindig arra kell törekednünk, hogy közvetítők útján tárgyaljunk, mert így húzhatjuk az időt, és elkerülhetjük az olyan ígéreteket, amelyeket nem szeretnénk betartani. Mihelyt a túszszedő közvetlen érintkezésbe kerül egy általa döntéshozónak érzékelt személlyel, mindenki más a falhoz szorul, és ha nem engedünk a követeléseknek, fennáll a veszély, hogy egykettőre elszabadulnak az események. Minél tovább tárgyalnak, annál inkább.

Mire az 1980-as évek elején magam is oktatni kezdtem a témát Quanticóban, egy néhány esztendővel azelőtt St. Louis-ban készült videokazettát is használtunk. Ez nagy vihart kavart, s végül a St. Louis-i rendőrség felháborodása miatt beszüntettük az alkalmazását. A felvételen egy fiatal fekete férfi megkísérel kirabolni egy bárt. Próbálkozása kudarcba fullad, a rendőrség körülzárja az épületet, a férfi egy csomó tússzal odabenn reked.

Fekete és fehér rendőrök egy csoportja tárgyalásba bocsátkozik vele, de a videoszalag tanúsága szerint ahelyett, hogy tárgyilagosan próbálnának szót érteni, elkezdenek tolvajnyelven handabandázni, lealacsonyodnak az elkövető szintjére. Mindenki egyszerre beszél, folyton a szavába vágnak, meg sem hallgatják, amit mond, nem próbálják kitalálni,miként akar kikeveredni ebből a helyzetből.

A kamera elfordul, amint a rendőrfőnök a helyszínre érkezik – mint mondtam, én ezt sohasem engedném.Amint a főnök megjön, „hivatalból” elutasítja a követeléseket, mire a fickó a saját fejének szegezi a pisztolyt, és mindenki szeme láttára szétlövi az agyát.

Pat Mullany egészen másként járt el a Cory Moore-ügyben. Moore őrült volt, ez nem vitás, mint ahogy az sem, hogy az összes fehér ember nem hagyhatta el a földtekét. Mullany azonban figyelt a túszszedőre, fel tudta fogni, mit akar valójában, mi elégítené ki. Sajtókonferenciát ajánlott, amelyen közhírré teheti nézeteit, és Moore vér nélkül elengedte a túszokat.

A quanticói tanfolyam alatt megismerték a nevemet a Viselkedéstudományi Részlegben, és Pat Mullany, Dick Ault meg Bob Ressler a részlegvezető figyelmébe ajánlottak. Jack Pfaff a tanfolyam befejezése előtt beszélgetésre invitált föld alatti irodájába. Egyik cigarettáról a másikra gyújtott, kreol bőrével úgy festett, mint a negyvenes-ötvenes évek mozisztárja, Victor Mature. Elmondta, hogy elbűvöltem az oktatókat, és szívesen látnának Quanticóban mint az FBI-akadémia oktatási programjának tanulmányi tanácsadóját. Hízelgett az ajánlat, azt feleltem, örömmel vállalnám.

Milwaukeeba visszatérve még mindig a reaktív osztagnál és a terrorista-elhárító különítménynél tevékenykedtem, de sokat utazgattam Wisconsin-szerte, vállalatvezetőket oktattam, milyen magatartást tanúsítsanak emberrablási fenyegetések és zsarolás esetén, banktisztviselőknek magyaráztam, miként viselkedjenek magányos vagy csoportos fegyveres rablókkal, akik előszeretettel fosztogatták a vidéki bankfiókokat.

Elképesztő, milyen naivan gondolkodott e tanult, tapasztalt üzletemberek némelyike a személyes biztonságról. Időbeosztásukat – még szabadságolási terveiket is – korlátozás nélkül közreadták a helyi sajtóban és vállalati hírlevelekben. Sok esetben nevetségesen könnyű célpontot kínáltak emberrablók és zsarolók számára. Megpróbáltam felvilágosítani őket, valamint titkárnőiket és beosztottaikat, hogyan értékeljék a telefonhívásokat és érdeklődéseket, miből tudhatják meg, komoly-e egy fenyegető telefon. Például nemritkán hívtak fel vállalatvezetőket, hogy feleségüket vagy gyermeküket elrabolták, helyezzenek el egy bizonyos összeget itt meg itt. Valójában a családtag tökéletes biztonságban volt, semmiféle veszély nem leselkedett rá, de a pénzre áhítozó telefonáló tudta, hogy valamilyen okból pillanatnyilag nem elérhető, és ha egy-két hitelesen hangzó tényt tudott említeni, meggyőzhette a pánikba esett igazgatót, hogy ajánlatos teljesítenie a követeléseit.

Egyúttal sikerült rávennünk az illetékeseket néhány egyszerű módszer meghonosítására is, miáltal csökkent a sikeres bankrablások száma. Addig a rablók elterjedt módszere volt, hogy reggel az utcán várták a fiókvezetőt, hogy kinyissa a bankfiókot. Elkapták, betuszkolták, és amikor a gyanútlan alkalmazottak egymás után megérkeztek, ők is hasonló sorsra jutottak. A rabló így hatalmába kerített egy bankfiókot tele túszokkal, és hatalmas felfordulást tudott okozni.

Rávettem néhány fiókot egy egyszerű jelzőrendszer bevezetésére. Amikor reggel az első munkatárs bejött, és úgy találta, hogy tiszta a levegő, valami apró jelet adott a többieknek – mondjuk, elhúzott egy függönyt, áthelyezett egy növényt, felgyújtott egy bizonyos villanyt. Ha a jel hiányzott, a másodiknak érkező már be sem ment, hanem rögtön hívta a rendőrséget.

Hasonlóképpen kioktattuk a pénztárosokat is, akik a bank biztonságának igazi kulcsemberei, mire ügyeljenek, mit tegyenek vészhelyzetben, ha nem akarnak hősi halált halni. Elmagyaráztuk a robbanó pénzkötegek szakszerű kezelését. (Ezeket akkoriban kezdték széles körben használni.) A sikeres bankrablók sokaságával folytatott beszélgetések alapján arra tanítottam a pénztárosokat, hogy a bankrablás tényét közlő cédulát a felmutatáskor vegyék el, majd „idegességükben” ejtsék a pénztárfülke padlójára, ne adják vissza a rablónak, mert így értékes bizonyítékot szereznek a nyomozáshoz.

A bankrablók elmondásából tudtam, hogy nem szívesen csapnak le teljesen ismeretlen bankokra, ezért rendkívül hasznos dolog feljegyezni minden esetet, amikor addig nem látott egyének keresik fel a bankfiókot, kivált olyan egyszerű vagy rutinkéréssel, mint például papírpénz apróra váltása. Ha a pénztáros lefirkantja egy autó rendszámát vagy megjegyez valamiféle személyi okmányt, az ezután következő rablás sok esetben gyorsan lenyomozható.

Kezdtem eljárni életvédelmis rendőrnyomozókhoz meg törvényszéki kórboncnokokhoz. Bármely igazságügyi orvos szakértő és a legtöbb jó detektív megmondhatja, hogy egy gyilkosság utáni nyomozásnál az önmagában véve legfontosabb bizonyíték az áldozat holtteste, én pedig igyekeztem minél többet tanulni. Érdeklődésem részben még abban gyökerezett, hogy ifjúkoromban állatorvosnak készültem, és szerettem volna megérteni, miként függ össze a szervezet felépítése és működése az élettel. Élveztem a munkát mind az életvédelmisekkel, mind az igazságügyi orvos szakértőkkel, valójában azonban a dolog lélektani oldala izgatott: mitől indul be egy gyilkos? Mi készteti arra, hogy adott körülmények között embert öljön?

A quanticói hetekben megismertem néhány különösen bizarr gyilkossági ügyet, amelyek közül az egyik legfurább szinte a szomszédban történt. Pontosabban több mint kétszáz kilométerre, de ezt is épp elég közelinek találtam.

Edward Gein az 1950-es években visszavonultan éldegélt egy mindössze 642 lelkes wisconsini faluban, Plainfieldben. Bűnöző pályafutását szép csöndben kezdte, mint sírrabló. A holttestnek a bőre érdekelte, amelyet lenyúzott, kikészített, majd magára öltött, továbbá egy próbababát öltöztetett vele, illetve különféle lakberendezési tárgyakat fabrikált belőle. Egyszer azt is a fejébe vette, hogy nővé operáltatja magát – ami a középnyugati államokban akkoriban még forradalmi újdonságnak számított –, miután azonban ez gyakorlati nehézségekbe ütközött, beérte azzal, hogy hús-vér nőkből állít elő magának női jelmezt. Egyes feltételezések szerint zsarnok természetű elhunyt édesanyja helyébe próbált lépni. Ha kezd ismerősen hangzani a dolog, az nem véletlen. Bizonyos mozzanatait felhasználta Robert Bloch Psycho című regényében (amelyből Hitchcock filmklasszikusa készült) és Thomas Harris A bárányok hallgatnakban. Harris az egyik quanticói tanfolyam hallgatójaként harapott rá a sztorira.

Gein valószínűleg továbbra is suttyomban folytatta volna a hullarablást, ha képzelgései nem késztetik arra, hogy alapanyag céljából újabb hullákat „gyártson”. Amikor elkezdtük a sorozatgyilkosok tanulmányozását, szinte minden esetben megfigyelhettük az őrületnek ezt a fajta elhatalmasodását. Geint két középkorú nő meggyilkolásával vádolták, de valószínűleg több volt a rovásán. 1958 januárjában törvényesen elmebetegnek nyilvánították, és élete hátralévő részét a waupuni Központi Állami Kórházban és Mendotában, az ottani elmegyógyintézetben töltötte, mindvégig példás magaviselettel. 1984-ben, hetvenhét éves korában békésen elhunyt a mendotai geriátriai osztályon.

Mondanom sem kell, egy helyi rendőrnyomozó vagy különleges ügynök nem túl gyakran találkozik efféle ügyekkel. Miután visszatértem Milwaukeeba, szerettem volna minél többet megtudni az ügyről. Amikor azonban a wisconsini államügyész hivatalában érdeklődtem, azt tapasztaltam, hogy Gein elmebetegsége miatt az egész anyagot zárolták.

Mivel közöltem, hogy FBI-ügynök vagyok, és oktatási célból érdekel a bűnügy, a hivatal megnyitotta előttem az aktákat. Sohasem felejtem el, ahogy bementem a tisztviselővel, leemeltük a dobozokat a végtelen polcfolyamról, és feltörtük a viaszpecsétet, hogy betekinthessek a dossziékba. Ezután olyan felvételeket láttam, amelyek azonnal beleégtek az agyamba: fej nélküli, mezítelen női testeket csigák és kötelek segítségével lábuknál fogva felakasztva, elöl a szegycsonttól a szeméremdombig felhasítva, kimetszett nemi szervekkel. Más fotókon levágott fejek hevertek az asztalon, nyitott szemük meredten bámult a semmibe. Bármilyen borzalmas volt is ezeken a képeken elmélkedni, töprengeni kezdtem, mit árulnak el arról, aki ezt a látványt létrehozta, és hogyan segíthettek volna ezek az ismeretek a tettes elfogásában. Valójában mindmostanáig ezen gondolkodom.

1976. szeptember végén ideiglenes megbízással Quanticóba vezényeltek, hogy az FBI-akadémia 107. tanfolyamán segédkezzek. Pam otthon maradt Milwaukeeban, vezette a háztartást, ellátta az egyéves Erikát, s közben folytatta a tanítást. Az évek során hivatásom még számtalanszor elszólított a családomtól, s attól tartok, az FBI-nál, a hadseregben és a külügyben dolgozók nemigengondolnak arra, milyen hihetetlen terhek nehezednek hátrahagyott párjuk vállára.

A Szövetségi Nyomozóhivatal Nemzeti Akadémiájának tanfolyama tizenegy hetes kemény kurzus gyakorlott bel- és külföldi bűnüldözési szakemberek számára. A hallgatók sok esetben FBI-ügynökökkel együtt tanulnak. A pólójuk színe alapján lehet megkülönböztetni őket. Az FBI-ügynökök kéket viselnek, a Nemzeti Akadémia hallgatói pedig pirosat. Ezenkívül az utóbbiak általában idősebbek és tapasztaltabbak. A tanfolyamra való felvételt a jelentkező parancsnokának ajánlása alapján a quanticói tanerők döntik el. A Nemzeti Akadémia kiváló szakmai képzést nyújt, bemutatja a legújabb bűnüldözési ismereteket és módszereket, emellett jó lehetőség az FBI számára, hogy kötetlen viszonyok között személyes kapcsolatot teremtsen a helyi rendőri szervekkel, ami újra meg újra felbecsülhetetlen hasznot hajt. A Nemzeti Akadémia oktatási programját Jim Cotter, a bűnüldözés nagy öregje, a rendőrök kedvence vezette.

Tanácsadóként a hallgatók B szekciója tartozott hozzám – ötven férfi. Bár Patrick Gray, majd Clarence Kelley igazgatása alatt a Hivatal politikája már eltávolodott a hooveri évek szigorú zártságától, nőket egyelőre nem vettek fel az akadémiára. Az amerikaiak mellett angolok, kanadaiak és egyiptomiak tanultak a szekciómban. Ugyanabban a kollégiumban laktam, mint ők, és oktatótól kezdve osztályfőnökön és lelkigondozón át kiscserkész-őrsvezetőig mindenféle szerepet be kellett töltenem mellettük. A Viselkedéstudományi Részleg így tesztelte, hogyan tudok együttműködni rendőrökkel, tetszik-e nekem a quanticói légkör, és hogyan tűröm a stresszt.

Az pedig akadt bőven. A felnőtté válásuk óta családjuktól első ízben elszakított, kollégiumban lakó zsaruk – akik nem ihattak a szobájukban, vadidegenekkel osztoztak a fürdőszobán, olyan fizikai erőpróbákon kellett helytállniuk, amilyenekkel legtöbben az alapkiképzés óta nem kerültek szembe – súlyos árat fizettek a kiváló oktatásért. A hatodik hét körül sokan begolyóztak.

Ez persze a tanácsadókat is megviselte. Mindegyikünk a maga módján közelítette meg a feladatot. Én, szokásomhoz híven, úgy láttam, ha mindannyian egy darabban akarjuk átvészelni ezt, nem árt egy kis humorérzék. Némelyek más megoldást választottak. Az egyikük rettentő szigorú volt, sokat követelt, még a házi sportversenyeken is folyton lebaltázta az embereit. A harmadik hétre az egész szekció kiakadt, és megajándékozta a tanácsadót egy bőröndkészlettel, így adva értésére, hogy legjobb, ha máris elhúzza a csíkot.

Egy másik tanácsadó egy különleges ügynök volt, nevezzük Frednek. Quantico előtt sohasem alkoholizált, de ott annál inkább rákapott.

A tanácsadóktól elvárták, hogy figyeljék a hallgatókat, nem mutatkoznak-e rajtuk a depresszió jelei. Fred ehelyett bezárkózott a szobájába, füstölt, mint a gyárkémény, és eszméletlenre itta magát. Ha az ember az utcán edződött zsarukkal kerül szembe, csak az erősebb marad talpon. Elég egy pillanatnyi gyengeség, és vége. Ennek az igazán rendes, érzékeny, megértő és hiszékeny srácnak semmi esélye sem volt.

Az alapszabályok közé tartozott, hogy nőnek nincs helye az emeleten. Egy éjszaka az egyik zsaru azzal kopogott be Fredhez, hogy nem bírja tovább. A tanácsadók nem épp ilyesmit szeretnek hallani. Az illető azzal folytatta, hogy a szobatársa minden éjjel más nővel fekszik le, és emiatt ő sem tud aludni. Erre Fred átment a fickóval a szobába, és fél tucat másik férfit látott ácsorogni az ajtó előtt, amint izzadt tenyerükben pénzt szorongatva a sorukra várnak. Fredben felment a pumpa, berontott, neki a pasasnak, aki épp egy hosszú hajú szőkén dolgozott, és lerángatta a nőről, akiről kiderült, hogy nem más, mint egy felfújható baba.

Egy héttel később egy másik zsaru azzal zavarta fel éjnek idején Fredet, hogy depressziós szobatársa, Harry kiugrott az ablakon. A kollégiumi épület ablakait eleve zárva kell tartani. Fred végigfut a folyosón, be a szobába, kibámul a nyitott ablakon, és látja, hogy Harry vérbe fagyva fekszik odalenn a füvön. Lerohan a lépcsőn, ki az öngyilkosság színhelyére, mire Harry felpattan, és halálra rémíti. A vér történetesen egy üveg ketchup, amelyet aznap este tulajdonítottak el az étkezdéből! A diplomaosztásra Frednek csomókban hullott a haja, nem borotválkozott, zsibbadt a lába, sántított. Az ideggyógyász nem talált volna rajta szervi elváltozást, de egy év múlva idegállapotára való tekintettel nyugdíjazták a területi irodából. Sajnáltam az istenadtát, de a zsaruk legalábbis egy tekintetben erősen hasonlítanak a bűnözőkre: az embernekkülön-külön be kell bizonyítania nekik, milyen kemény tud lenni.

Könnyed és humoros hozzáállásom ellenére én sem voltam sérthetetlen, de szerencsére leginkább ártalmatlan diákcsínyeket követtek el velem szemben. Egyszer teljesen kiürítették a szobámat; máskor a takaró alatt visszahajtották a lepedőt, úgyhogy lefekvéskor egy pillanatra meglepődtem, mennyire összement az ágy; több alkalommal pedig celofánt feszítettek a vécéülőkém alá. Hiába, valahol le kell vezetni az idegfeszültséget.

Elértem ahhoz a ponthoz, hogy kezdtek megőrjíteni, kétségbeesve szerettem volna elbújni valahová, és jó zsaruhoz illően tökéletesen megérezték a kellő pillanatot. Zöld MGB-met téglákkal alátámasztották, de úgy, hogy a gumik épp csak egy milliméterre voltak a talajtól. Beszállok, elfordítom az indítókulcsot, lenyomom a kuplungot, sebességbe teszem a kocsit, de bárhogy taposom a gázt, tapodtat sem mozdulok. Töröm a fejem, átkozom a rohadt angol autógyártást; felnyitom a motorháztetőt, megrugdosom a kerekeket, lehajolok, és a kocsi alá nézek. Ebben a pillanatban fény árasztja el a parkolót. Mind ott ülnek az autójukban, és villognak a reflektorukkal. Miután kiszórakozták magukat, végül ismét szilárd talajra helyezték a kocsimat, mivel állítólag kedveltek engem.

A külföldi hallgatók is megkapták a magukét. Sokan közülük üres bőröndökkel érkeztek, siettek a kantinba, és ész nélkül vásároltak. Jól emlékszem egy egyiptomi ezredesre, aki egy detroiti zsarutól érdeklődött, mit jelent az, hogy kibaszott. (Súlyos hibát követett el.) A zsaru precízen elmagyarázta, hogy ez a jelző rendkívül sok célra használható, a helyzettől függően más-más jelentéssel bír, de szinte mindig helyénvaló. Az egyik értelme az, hogy „nagyon szép” vagy „elsőrangú”.

Az egyiptomi bemegy a kantinba, odalép a fotócikkek pultjához, rábök a kiszemelt árura, és büszkén kijelenti:

– Azt a kibaszott fényképezőgépet kérem.

A fiatal eladónő arcából lefut a vér.

– Bocsánat, mit mondott?

– Azt a kibaszott fényképezőgépet kérem!

Néhány társa sietve elcipelte onnan az arabot, és felvilágosította, hogy bár ez a jelző valóban sokoldalúan alkalmazható, nők és gyermekek előtt azonban nem használatos.

Volt egy japán rendőrtiszt, aki kötelességtudóan megkérdezett egy zsarut, miként szokás üdvözölni azt az oktatót, akit különösen tisztel. Ezután valahányszor a folyosón összefutottunk, elmosolyodott, tiszteletteljesen meghajolt, és ekképpen köszöntött:

– Bassza meg, Mr. Douglas!

Nem bonyolítottam a dolgot, inkább viszonoztam a mosolygós meghajlást, és így szóltam:

– Maga is!

A japánok általában ragaszkodtak hozzá, hogy egyszerre két hallgatót küldjenek a Nemzeti Akadémiára. Egy idő után világossá vált, hogy az egyik magas rangú tiszt, a másik az alárendeltje, aki köteles kifényesíteni a feljebbvalója cipőjét, megvetni az ágyát, takarítani a szobáját és minden tekintetben kiszolgálni. Egyszer több hallgató megkereste Jim Cottert, és elpanaszolta neki, hogy a nagykutya rendszeresen a társán gyakorolja a karatetudását, és a lelket is kiveri a szerencsétlenből. Cotter félrevonta a harcművészt, és határozottan értésére adta, hogy az akadémián minden hallgató egyenlő, az efféle viselkedést nem tűrik. Mindez csak azt bizonyítja, milyen kulturális válaszfalakat kell leküzdenünk.

Beültem a tanfolyam foglalkozásaira, és kezdtem pedzegetni, hogyan tanítanak. A kurzus végén, decemberben a Viselkedéstudományi és az Oktatási Részleg is állást ajánlott. Az utóbbi vezetője továbbtanulási lehetőséget is ígért, de engem inkább a viselkedéstudomány érdekelt.

Egy héttel karácsony előtt tértem vissza Milwaukeeba,és annyira biztosra vettem, hogy áthelyeznek Quanticóba, hogy Pammel ötholdas telket vásároltunk az FBI-akadémiától délre. 1977 januárjában a Hivatalnál munkaerő-felmérést jelentettek be, amelynek tartamára minden személyi áthelyezést szüneteltettek. Ezzel befellegzett az új állásomnak. A virginiai telek a nyakamon maradt, apámtól kellett kölcsönkérnem, hogy kifizethessem az első részletet, de közben fogalmam sem volt, milyen jövő vár rám a Hivatalnál.

Azután néhány hét múlva épp egy eseten dolgoztam egy Henry McCaslin nevű ügynöktársammal, amikor telefonáltak a központból, hogy júniusban áthelyeznek Quanticóba, a Viselkedéstudományi Részleghez.

Harminckét éves fejjel Pat Mullany helyét foglalhattam el, aki átment a központ ellenőri állományába. Komoly kihívást jelentett ilyen előd nyomdokaiba lépni, s én izgatottan néztem elébe. Csak a hallgatók miatt aggódtam különösebben, akiket oktatnom kellett. Tudtam, hogy ízekre szedik a tanácsadókat, még azokat is, akiket kedvelnek. Ezek után elképzeltem, milyen komiszak lehetnek az oktatókkal, akik a saját szakmájukra próbálják okítani őket. Kezembe kaptam a jogosítványt, de nem voltam biztos benne, elég jól tudok-e élni vele. Azt már sejtettem, ha viselkedéstudományt akarok tanítani ezeknek, akkor ajánlatos félretenni minden süketelést. Ha valami használhatót akarok mondani nálam tizenöt-húsz évvel idősebb rendőrfőnököknek, kellően fel kell szerelnem magam munícióval.

Ez a félelem vezetett pályám következő szakaszára.

6. FEJEZET

KEZDŐDIK A JÁTÉK

Kilenc különleges ügynök dolgozott a Viselkedéstudományi Részlegnél, amikor 1977 júniusában odakerültem, valamennyien elsősorban oktatással foglalkoztak. A fő tanfolyamot, az alkalmazott kriminálpszichológiát, amelyen FBI-munkatársak és a Nemzeti Akadémia hallgatói is részt vehettek, eredetileg Howard Teten indította 1972-ben. Ez arra a kérdésre összpontosított, amely a leginkább érdekli a nyomozókat és a bűnügyek megoldásával foglalkozó más szakembereket: az indítékra. Lényegében azt próbálta megértetni a hallgatókkal, miért gondolkoznak és cselekszenek az erőszakos bűnözők épp az adott módon. Ám bármilyen népszerű és hasznos volt is ez a kurzus, főként az elméleti pszichológia kutatásaira és tételeire alapozott. Az anyagot kiegészítették Teten, majd később más oktatók tapasztalatai, de akkoriban kellő hitelességgel egyedül az elméleti szakemberek beszélhettek szervezett, módszeres, széles körű vizsgálatokról. Sokan közülünk kezdték felismerni, hogy e vizsgálatok eredménye és ez a szakmailátásmód csak korlátozottan alkalmazható a bűnüldözés és bűnügyi nyomozómunka területén.

Szerepeltek az akadémia kínálatában más tanfolyamok is: „A rendőri munka időszerű kérdései” laborvezetéssel, a rendőrszakszervezetekkel, lakossági kapcsolatokkal és ezekkel összefüggő témákkal foglalkozott; a „Szociológia és pszichológia” az érintett főiskolai szakok alapstúdiumának tananyagát tükrözte; a „Szexuális bűncselekmények” pedig sajnos gyakran inkább volt szórakoztató, mint hasznos vagy tanulságos. Az oktató személyétől függően vették többé vagy kevésbé komolyan. Az egyik tanerő egy ballonkabátba öltöztetett „mutogatós” baba segítségével adta meg az alaphangot. Ha a baba fejére koppintottak, a kabát szétnyílt, és az emberke pénisze felágaskodott. Ezenkívül fényképek százait mutogatták, olyan embereket, akiket ma parafíliásoknak neveznek, de akkoriban egyszerűen perverznek könyveltek el: transzvesztitákat, különféle fetisisztákat, exhibicionistákat és így tovább. A fotók gyakran oda nem illő nevetést váltottak ki a teremben. Ha a voyeurizmust taglaljuk, vagy egy női ruhát viselő férfit mutatunk be, egy-egy kép esetleg kuncogásra ingerelhet. Ha a szadomazochizmus szélsőségeit vagy a pedofíliát vesszük sorra, és még mindig nevetés hallatszik, akkor valami gond van a hallgatósággal, az oktatóval vagy mindkettővel. Hosszú évek munkája és alapos szemléletváltás kellett, míg végre Roy Hazelwood és Ken Lanning előállt, és kellően komoly, professzionális színvonalra emelte olyan témák vizsgálatát, mint a nemi erőszak és a gyermekek szexuális kizsákmányolása. Hazelwood ma már nyugdíjas, de szaktanácsadóként továbbra is tevékeny. Lanning pedig hamarosan nyugalomba vonul. Ez a két férfiú a saját területén nemzetközi szinten is vezető helyet vívott ki magának.

De a szemellenzős hooveri időkben – „Szorítkozzunk a tényekre, néni!” – egyetlen mértékadó személyiség vagy intézmény sem tekintette a bűnügyi nyomozás hiteles eszközének azt, amit ma személyiségrajznak nevezünk. Sőt, magát a viselkedéstudomány kifejezést is önellentmondásnak érezték, szószólóit pedig azzal vádolták, hogy hókuszpókuszokkal, természetfölötti látomásokkal kereskednek. Ha bárki „belekontárkodott”, lehetőleg minden hivatalos feljegyzés nélkül tette. Amikor Teten és Mullany személyiségrajzokat kezdtek készíteni, mindent szóban közöltek, semmit sem vetettek papírra. Az első számú szabály mindig az volt: „Ne háborgasd a Hivatalt!”, ezért kerülni kellett minden dokumentumot, ami visszaüthetett az emberre – vagy az iroda vezetőjére.

Teten kezdeményezésére és a dr. Brusseltől New Yorkban tanultak alapján folyt némi nem hivatalos tanácsadás azoknak a rendőrtisztviselőknek, akik ezt igényelték, de bármiféle szervezett program nélkül. Fel sem merült, hogya Viselkedéstudományi Részleg ilyen feladatot is vállaljon. Rendszerint az történt, hogy a nemzeti akadémiai tanfolyam egyik-másik volt hallgatója felhívta Tetent vagy Mullanyt, és beszámolt egy esetről, amely gondot okozott neki.

Az egyik legelső ilyen telefon egy kaliforniai rendőrtől érkezett, aki elszántan igyekezett megoldani egy több késszúrással megölt nő ügyét. A gyilkosság kegyetlen voltán kívül semmi különös mozzanat nem tűnt fel, és az igazságügyi orvos szakértői vizsgálat sem hozott sok eredményt. Miután a nyomozó ismertette a rendelkezésére álló kevés tényt, Teten azt tanácsolta, nézzen körül az áldozat lakóhelyének közvetlen környékén – keressen egy gyenge fizikumú, nem túl vonzó, egyedülálló, harminc évkörüli férfit, aki hirtelen felindulásból ölte meg az áldozatot,és most iszonyú lelkifurdalás gyötri, retteg, hogy rátalálnak.Amikor bekopog hozzá, és a férfi ajtót nyit, javasolta Teten,csak húzza ki magát, nézzen merőn a szemébe, és mondja azt: „Tudja, miért jöttem.” Nem lesz nehéz vallomásra bírnia.

Két nap múlva a rendőr ismét telefonált, és jelentette, hogy módszeresen végigjárta a környékbeli házakat. Amikor az egyik helyen egy Teten „személyiségrajzának” megfelelő srác nyitott ajtót, a zsaru még a betanult mondatot sem nyöghette ki, a fiatalember máris felsóhajtott: „Szóval lebuktam!”

Bár ekkor valószínűleg úgy tűnt, Teten nyulakat varázsol elő a cilinderből, volt logikus összefüggés a leírthelyzet és a feltételezett személy között. Az évek során Teten egyre következetesebbé tette ezt a logikát, és abból, amivel ő meg Pat Mullany a szabad idejükben pepecseltek, fontos fegyvert kovácsolt az erőszakos bűncselekmények elleni harchoz.

Amint az sok más szakterületen is előfordult már, az ezen a téren elért előrehaladásban szerencsés felfedezéseknek is részük volt. Ebben az esetben ez abból fakadt, hogy a Viselkedéstudományi Részleg újdonsült oktatójaként nemigen tudtam, mivel is foglalkozom, és úgy éreztem, több, első kézből származó értesülést kell szereznem.

Amikor Quanticóba kerültem, Mullany épp távozott, Teten volt a nagyfőnök, az én beavatásom pedig a korban és rangban hozzám legközelebb álló két srácra – Dick Aultra és Bob Resslerre hárult. Dick körülbelül hat, Bob pedig nyolc évvel volt idősebb nálam. Mindketten a tábori csendőrségnél szolgáltak, mielőtt a Hivatalhoz szegődtek. A tizenegy hetes akadémiai tanfolyam anyagában az alkalmazott kriminálpszichológia mintegy negyven óra tantermi oktatást jelentett, ezért az új fiú betanítására a leghatékonyabb megoldást a kihelyezett tanfolyamok kínálták. Ezeken a quanticói oktatók „gyorstalpaló” jelleggel Egyesült Államok-szerte ugyanazokat a témákat tanították rendőrkapitányságokon és oktatási központokban, mint az akadémián. Ezek a tanfolyamok nagy népszerűségnek örvendtek, rendszerint várólistára iratkoztak fel a résztvevők, akik főként a Nemzeti Akadémia alaptanfolyamát már elvégzett rendőrfőnökök és más magas beosztásúak közül kerültek ki. Ha elkísérek egy tapasztalt oktatót, és két héten át figyelem, ahogy dolgozik, gyorsan fölszedhetem a teendőimre vonatkozó legfontosabb ismereteket. Így hát járni kezdtem az országot Bobbal.

A kihelyezett tanfolyamok kialakult rendszer szerint zajlottak. Az ember vasárnap elindult otthonról, hétfő reggeltől péntek délig az egyik helyen oktatott, aztán továbbállt a következő állomásra, ahol leadta ugyanazt az anyagot. Egy idő múlva kezdtem úgy érezni magam, mint Shane, a magányos lovas, aki beüget egy városba, kicsit segít a helybelieknek, aztán dolga végeztével csöndben elporoszkál. Néha kedvem lett volna egy ezüsttöltényt hátrahagyni emlékül.

Kezdettől fogva zavart mindaz, ami „hallomásból” vált tananyaggá. Az oktatók zömének – velem az élen – semmi közvetlen tapasztalata nem volt a tanított esetek túlnyomó többségéről. Így aztán az egész nagyon emlékeztetett egy főiskolai kriminológia-előadásra, amelynek a professzora sohasem dolgozott az utcákon, nem találkozhatott a gyakorlatban azokkal a dolgokkal, amelyekről beszél. A tanfolyam afféle anekdotázgatássá vált, a történeteket eredetileg azok mesélték el, akik ténylegesen dolgoztak az eseteken, majd ahogy kézről kézre adták, egyre inkább kiszínezték, míg végül az elmondottaknak már nem sok közük volt a valóságos eseményekhez. Mire én színre léptem, már odáig fajult a dolog, hogy amikor az oktató kijelentett egy esettel kapcsolatban valamit, azt az egyik ott ülő hallgató cáfolta, mivel annak idején ő foglalkozott az üggyel! Ráadásul az oktató nem mindig visszakozott, hanem gyakran annak ellenében is ragaszkodott a maga igazához, aki ott volt, amikor a dolog megtörtént. Ezzel az eljárással és hozzáállással nagyban hozzájárulhatunk ahhoz, hogy a hallgatók egy szavunkat se higgyék el, akár rendelkeznek a témával kapcsolatos ismeretekkel, akár nem.

Emellett az is gondot okozott, hogy éppen csak betöltöttem harminckettedik évemet, és még fiatalabbnak is látszottam a koromnál. Tapasztalt, sok esetben nálam tíz-tizenöt évvel idősebb zsarukat kellett oktatnom. Hogyan érhettem el, hogy hitelesnek fogadják el, amit mondok? Amit a gyilkossági nyomozásról tudtam, azt legnagyobbrészt a témában jártas detroiti és milwaukeei életvédelmis zsaruk védőszárnyai alatt sajátítottam el, s most hozzájuk hasonlóknak kellett magyaráznom, miként végezzék a dolgukat. Úgyhogy beláttam, jobb, ha sebtében megtanulom, amit még nem tudok, hogy ne tévesszem össze a szezont a fazonnal, amikor kiállok ezek elé a fickók elé.

Megvolt a magamhoz való eszem. Mielőtt elkezdtem egy foglalkozást, megérdeklődtem, szerzett-e valaki a csoportból közvetlen tapasztalatot az aznap terítékre kerülő ügyekkel és bűnözőkkel kapcsolatban. Ha például Charles Mansonról szándékoztam értekezni, először is feltettem a kérdést:

– Van itt valaki a Los Angeles-i rendőrségtől, aki dolgozott ezen az ügyön?

Ha akadt jelentkező, felszólítottam, hogy részletesen ismertesse az esetet. Ily módon bebiztosítottam magam, nehogy ellentmondásba keveredjek azzal, ami az események tényleges résztvevője szerint az igazság.

De akármennyire harminckét éves tejfelesszájú voltam is, aki most csöppent az akadémiára egy területi irodából, ha egyszer Quanticóban oktattam vagy Quanticóból érkeztem oktatni, feltételezték rólam, hogy az FBI-akadémiát képviselem, annak teljes tekintélyével, lenyűgöző anyagi és szellemi hátterével. A szünetekben folyton odajöttek hozzám a zsaruk, a kihelyezett tanfolyamokon esténként felhívtak a szállodában, útbaigazítást kértek folyamatban lévő ügyeikhez.

– Tudja, John, van egy ügyem, nagyon hasonlít ahhoz, amelyikről ma beszélt. Mi a véleménye róla?

Egyre csak faggattak, én pedig nem elégedtem meg a Hivataltól kölcsönzött tekintéllyel, magam akartam hitelt szerezni a szavaimnak.

Utazgatás közben eljön a pillanat – legalábbis nekem eljött –, amikor az ember ráébred, hogy túl sok a kihasználatlan ideje, nem érdemes a hotelszobában bámulni a tévét. Ehhez a felismeréshez 1978 elején, egy kaliforniai szálloda koktélbárjában jutottam el. Bob Resslerrel épp Sacramentóban tartottunk tanfolyamot. Másnap, miközben kifelé robogtunk a városból, megjegyeztem, hogy a pasik, akikről tanítunk, legnagyobbrészt még élnek, legtöbbjük holta napjáig a hűvösön marad. Megpróbálhatnánk beszélni velük, megkérdeznénk, miért tették, kiderítenénk, hogy látják az ügyet ők maguk. Csak próbáljuk meg, aztán elválik, sikerül-e.

Régóta buzgó mócsing hírében álltam, és Bob sem tartott másnak. Mégis egyetértett eszelős ötletemmel. Mindig az volt a jelszava: „Jobb bocsánatot kérni, mint engedélyt”, és ez az elv most kimondottan alkalmasnak látszott. Tudtuk, ha a központhoz fordulunk jóváhagyásért, úgysem kapjuk meg. Sőt, attól fogva bármit lépünk az ügyben, elmarasztalnak érte. A bürokrácia mindig árgus szemekkel figyeli a buzgó mócsingokat.

Kalifornia mindig bővelkedett érthetetlen és látványos bűnügyekben, így megfelelő kiindulópontnak tetszett. John Conway, aki San Franciscótól mindjárt északra, az FBI San Rafael-i irodájának különleges ügynökeként dolgozott, Quanticóban részt vett Bob egyik tanfolyamán, kitűnő kapcsolatokkal rendelkezett a kaliforniai állami büntetés-végrehajtásnál, és vállalta, hogy az összekötőnk lesz, mindent elintéz a számunkra. Tudtuk, hogy kell valaki, akivel kölcsönösen megbízunk egymásban, mert ha mindannyian ráfázunk kisded vállalkozásunkra, lesz miért okolnunk egymást.

A gonosztevők közül elsőnek Ed Kempert néztük ki magunknak, aki az idő tájt többszörös életfogytiglaniját töltötte Vacaville-ben, a Kaliforniai Állami Börtönkórházban, körülbelül félúton San Francisco és Sacramento között. Mivel mindaddig úgy tanítottuk az ügyét a Nemzeti Akadémián, hogy soha személyes érintkezésbe nem kerültünk vele, jó választásnak találtuk. Hogy hajlandó-e találkozni és beszélni velünk, az még nyitott kérdés volt.

Az ügyet jól dokumentálták. A legifjabb Edmund Emil Kemper 1948. december 18-án született a kaliforniai Burbankben. Két húgával zilált családban nőtt fel, az anyja, Clarnell folyton civakodott az apjával, az ifjabb Eddel, végül szétköltöztek. Miután Ed sokféle „furcsa” dolgot művelt, egyebek között feltrancsírozta a család két macskáját, és meghalósdit játszott a nővérével, Susannel, az anyja áttelepítette a férjéhez. Amikor a fiú visszaszökött hozzá, az apai nagyszüleihez küldte egy eldugott kaliforniai tanyára a Sierra Nevada lábánál. A gyerek így elszakadt a családjától és attól a kis vigasztól, amit megszokott iskolai környezete nyújtott, szörnyen unatkozott, magányos volt. 1963-ban, egy augusztusi délutánon a nagyra nőtt, behemót tizennégy éves fiú egy 0,22-es kaliberű puskával lelőtte a nagyanyját, Maude-ot, majd többször belevágta a konyhakést, mert az asszony ragaszkodott hozzá, hogy maradjon otthon, és segítsen a háztartásban, pedig inkább elkísérte volna a földekre a nagyapját, akit jobban szeretett. Tudván, hogy Ed nagyapó nem találná elfogadható viselkedésnek, amit művelt, az idős férfit is lelőtte, amikor hazatért, és a holttestet az udvaron heverve hagyta. Amikor utóbb a rendőrségen tettei okát firtatták, vállat vont:

– Kíváncsi voltam, milyen érzés lelőni nagyanyót.

A látszólag indíték nélküli kettős gyilkosság után kiállították Edről a diagnózist: „személyiségzavaros, passzív-agresszív típus”, és beutalták a bűnöző elmebetegeknek fenntartott Atascaderói Állami Kórházba. A pszichiáterek véleménye ellenére 1969-ben, huszonegy éves korában kiengedték, és az anyja felügyelete alá rendelték, aki addigra harmadik férjét is elhagyta, pillanatnyilag titkárnőként dolgozott a Kaliforniai Egyetem akkor megnyílt Santa Cruz-i tagozatán. Ed Kemper ekkorra két méterre nőtt, és 135-140 kilót nyomott.

Két éven át alkalmi munkákat vállalt, az utcákon és országutakon csavargott kocsijával, és rendszeresen vett fel autóstopos lányokat. Santa Cruz és környéke szinte mágnesként vonzotta Kalifornia szépeit, és Kemper igen sokat mulasztott kamaszkorában. A közlekedésrendészetnél elutasították, de a kaliforniai autópálya-felügyeletnél sikerült elhelyezkednie.

1972. május 7-én beszállt a kocsijába a Fresnói Állami Főiskola két diákja – kollégiumi szobatársak –, Mary Ann Pesce és Anita Luchessa. Kemper egy félreeső helyre hajtott velük, mindkettőjüket agyonszúrta, majd a holttesteket az anyja házába vitte, ahol polaroid fotókat készített róluk, felboncolta őket, és eljátszadozott a szerveikkel. Azután műanyag zsákokba csomagolta a maradványokat, a hullákat eltemette a Santa Cruz-i hegyekben, a fejeket pedig egy út menti mély szakadékba dobta.

Szeptember 14-én fölvett egy tizenöt éves középiskolás lányt, Aiko Koót, megfojtotta, közösült a holttesttel, majd boncolás céljából hazaszállította. Másnap délelőtt, amikor menetrend szerinti látogatást tett a pszichiátrián, hogy megfigyeljék és értékeljék az elmeállapotát, Koo feje a csomagtartójában hevert. A beszélgetés azonban jól sikerült, a pszichiáterek úgy nyilatkoztak, hogy Kemper már nem ön- és közveszélyes, ezért fiatalkori aktáját zárolni kell. A fiatalember élvezte ezt a ragyogó és jelképes értelmű aktust, amely azt bizonyította, hogy fölébe emelkedett az általa megvetett rendszernek. Visszakocsikázott a hegyekbe, és a Moréna-patak közelében eltemette Koo testrészeit.

(Kemper tevékenysége idején Santa Cruz a világ sorozatgyilkossági fővárosának kevéssé irigylésre méltó címével dicsekedhetett. Az eszes, jóképű, megállapítottan paranoid skizofrén Herbert Mullin férfiakat és nőket gyilkolt – saját elmondása szerint egy belső hang sugallatára, amely arra utasította, hogy segítsen megmenteni a természetet. A huszonnégy esztendős autószerelő, John Linley Frazier, akiremeteként élt az erdőben, hasonló alapon gyújtott felegy házat, amelyben hattagú család lelte halálát. Így akartafigyelmeztetni mindazokat, akik a környezetet pusztítják.„A materializmusnak el kell tűnnie, vagy az emberiségnek vége” – hirdette a család Rolls-Royce-ának ablaktörlője mögé tűzött cédula. Szinte hetente történt újabb tragédia.)

1973. január 9-én Kemper felvette Cindy Schall Santa Cruz-i diáklányt, pisztollyal a csomagtartóba kényszerítette és lelőtte. Szokásához híven az anyja házához furikázott a tetemmel, az ágyban szeretkezett vele, a fürdőkádban felboncolta, azután bezacskózta a maradékot, majd Carmelnél egy szikláról az óceánba hajította. Ez alkalommal annyit újított, hogy Schall fejét arccal felfelé, az anyja hálószobaablaka irányába fordítva elásta a veteményesben, mert az asszony mindig azt akarta, hogy az emberek „felnézzenek rá”.

Ekkorra egész Santa Cruz rettegésben élt „a diáklányok hóhéra” miatt. A fiatal nőket figyelmeztették, nehogy beszálljanak idegenek kocsijába, különösen az egyetemi közösség biztonságosnak vélt határain kívül. Kemper anyja azonban az egyetemen dolgozott, ezért az autón ottani matrica díszelgett.

Nem egészen egy hónappal később Kemper fölszedte Rosalind Thorpe-ot és Alice Liut, mindkettőjüket lelőtte, majd bepakolta a kocsiba. Hazaszállította őket, és ugyanúgy bánt velük, mint a korábbi áldozatokkal. A megcsonkított holttesteket a San Francisco melletti Eden-kanyonba hányta, ahol egy hét múlva találtak rájuk.

A férfi ölési kényszere saját magának is riasztó ütemben fokozódott. Fontolgatta, hogy az egész utcát lelövi, de végül másként határozott. Jobb ötlete támadt – és ráeszmélt, hogy voltaképpen mindig is ezt akarta. Nagyszombaton, amikor az anyja az ágyában aludt, Kemper bement a szobájába, és szeghúzó kalapáccsal addig ütötte, amíg bele nem halt. Azután lefejezte, és megerőszakolta a fej nélküli holttestet. Befejező mozzanatként egy ihletett pillanatában kivágta a hulla gégéjét, és a konyhai hulladékdarálóba gyömöszölte.

– Gondoltam, így van rendjén – vallotta később a rendőrségen –, azok után, amennyit szemétkedett, rinyált és üvöltözött velem az évek során.

De amikor elfordította a kapcsolót, a daráló eldugult, és visszaköpte a véres gégét.

– Még holtában is szemétkedett velem. Nem bírtam befogni a pofáját!

Ezután fölhívta az anyja barátnőjét, Sally Hallettet, és „meglepetést” ígérve vacsorára hívta. Amikor az asszony megérkezett, leütötte, megfojtotta, levágta a fejét, a holttestet a saját ágyába fektette, ő pedig az anyjáéban tért nyugovóra. Húsvétvasárnap reggel kocsiba vágta magát,és céltalanul elindult kelet felé. Egyfolytában hallgatta a rádiót, várta az országos szenzációt. De hiába.

A coloradói Pueblo közelében, a kialvatlanságtól elcsigázva és csalódottan, amiért nagyszerű alakítása nem keltett nagyobb hatást, lehúzódott egy út menti telefonfülkénél, felhívta a Santa Cruz-i rendőrséget, hosszasan győzködte az illetékeseket, hogy igazat beszél, ő „a diáklányok hóhéra”, és bevallotta a gyilkosságokat. Azután türelmesen megvárta, amíg a helybeli rendőröket odairányították, hogy őrizetbe vegyék.

Nyolcrendbeli előre megfontolt szándékos emberölésért ítélték el. Amikor megkérdezték, mit tartana megfelelő büntetésnek, azt felelte:

– A kínhalált.

Bár John Conway a börtönigazgatóságnál előkészítette a látogatásunkat, úgy gondoltam, az a legjobb, ha az elítéltekkel minden bejelentés nélkül, rögtön odaérkezésünk után ülünk le beszélgetni. Ezt annak ellenére is helyesnek tartottuk, hogy amikor útra keltünk, még nem tudhattuk biztosan, számíthatunk-e együttműködésre. A fegyházban semmi sem marad titokban, és ha elterjed a hír, hogy az egyik zárkalakó kapcsolatban áll vagy beszélt az FBI-jal, legalábbis besúgónak tarthatják. Ha viszont váratlanul bukkanunk fel, az mindenki számára nyilvánvalóvá teszi, hogy valami ügyben nyomozunk, nem egyezkedtünk előzetesen senkivel. Mindenesetre kissé meglepett, hogy Ed Kemper készségesen vállalta a beszélgetést. Szemlátomást jó ideje nem faggatták a bűneiről, és kíváncsi volt, mit akarunk.

Szigorúan őrzött fegyintézetbe lépni még egy szövetségi nyomozó számára is borzongató élmény. Először is le kell adnia a pisztolyát. Érthető okból nem akarják, hogy fegyver kerüljön az elzárt területre. Ezután alá kell írnia egy nyilatkozatot, miszerint mentesíti a felelősség alól a börtönszerveket, amennyiben túszul ejtik, és tisztában van azzal, hogy ilyen esetben nem folytatnak tárgyalást a kiváltásáért. Egy FBI-ügynök mint túsz, adu ász az alkudozásnál. A formaságok elintézése után Bob Ressler és John Conway társaságában egy helyiségbe kísértek – benne asztal és székek –, ott vártuk Ed Kemper érkezését.

Amikor behozták, rögtön meghökkentett, micsoda robusztus alak. Bár tudtam, hogy magas, az iskolában és a lakóhelyén mindenki elkerülte a termete miatt, de így szemtől szemben meghökkentően hatalmas volt. Könnyűszerrel kettéroppanthatott volna bennünket. Fekete haja a nyakába lógott, tömött bajuszt viselt, kigombolt vászoninge meg a fehér póló alatt kidomborodott a pocakja.

Az is hamar kiderült, hogy éles eszű fickó. A börtönnyilvántartásban 145-ös IQ-val szerepelt, és az együtt töltött idő alatt többször is fölmerült bennünk, hogy talán jóval okosabb nálunk. Elég régen ült már, sokat gondolkodhatott az életéről és a bűneiről, s mihelyt megértette, hogy gondosan áttanulmányoztuk az aktáit, és úgyis rájövünk, ha hantázik, egyszerre megnyílt, és órákon át beszélt magáról.

Nem volt sem hetyke és nagyképű, sem bűnbánó, megtört, inkább higgadt és halk szavú. Bizonyos távolságtartással elemezte a dolgokat. Sokszor olyan hévvel beszélt, hogy alig lehetett egy kérdést közbeszúrni. Csak olyankor csuklott el a hangja, amikor arra emlékezett, ahogy az anyja bánt vele.

Mivel alkalmazott kriminálpszichológiát tanítottam – ha nem mindig tudtam is, hogy igaz-e, amit mondok –, az az ősrégi kérdés izgatott, születnek-e a bűnözők, vagy azzá lesznek. Bár ma sincs és talán sohasem lesz határozott válasz, Kemper szavai érdekes szempontokat vetettek fel.

Ahhoz nem fér kétség, hogy Ed szülei pocsék házasságban éltek. Elmondása szerint kicsi korától annyira hasonlított az apjára, hogy az anyja gyűlölte emiatt. Azután a termete okozott gondot. Tízévesen már valóságos óriás volt a korához képest, Clarnell attól tartott, hogy molesztálni fogja a nővérét, Susant, ezért a kazán melletti ablaktalan pincében kellett aludnia. Az asszony minden este rázárta a pinceajtót, míg ő meg Susan fölmentek az emeletre lefeküdni. A fiú félt odalent, és megharagudott a két nőre. Ezzel egyidejűleg futott végleg zátonyra a szülei házassága. Termete, félszeg egyénisége és a követésre alkalmas minta hiánya miatt Ed visszahúzódó lett, „más”, mint a többiek. Fogolyként a pincébe csukták, ettől mocskosnak és veszélyesnek érezte magát, pedig semmi rosszat nem csinált – ellenséges, gyilkos gondolatai szárba szökkentek. Ekkor ölte és csonkította meg a család két macskáját, az egyiket a zsebkésével, a másikat egy bozótvágóval. Később felismertük, hogy ez a gyermekkori vonás – tudniillik a kisállatokkal szembeni kegyetlenkedés – egyik sarokpontja annak, amitazután „homicid triász” (az emberölés hármasa) névvel illettünk; a másik két összetevő a túlkoros ágybavizelés és a gyújtogatás.

A sors szomorú fintora, hogy Ed anyját a Santa Cruz-i vezetés és a diákok egyaránt kedvelték. Figyelmes, másokkal törődő egyéniségnek tartották, akihez bátran fordulhatott az ember a gondjaival vagy hogy kibeszélje magát. Otthon viszont úgy kezelte félénk fiát, mint valami szörnyeteget.

Félreérthetetlenné tette előtte, hogy ezek a diáklányok elérhetetlenek a számára, magasan fölötte állnak. Ed végül úgy döntött, megfelel az asszony elvárásainak.

Tény, hogy Clarnell a maga módján megpróbált gondoskodni róla. Amikor a fiú szólt, hogy szeretne bejutni a közlekedésrendészethez, Kemperné megkísérelte töröltetni fiatalkori priuszát, hogy nagyszülei meggyilkolásának stigmája ne hozza hátrányos helyzetbe a felnőtt életben.

A rendőri munka iránti vonzódás újabb érdekes mozzanat, amely sorozatgyilkossági tanulmányaink során újra meg újra felbukkant. Kiderült, hogy a sorozatos erőszaktevők és gyilkosok három leggyakoribb indítéka: mások irányításának, korlátozásának és kényszerítésének vágya. Ha figyelembe vesszük, hogy e fickók legtöbbje megkeseredett, örök vesztes, aki Ed Kemperhez hasonlóan valamiféle testi vagy lelki bántalmazást szenvedett el, és úgy érzi, vele mindig csak kitolnak, nem meglepő, hogy álmai foglalkozása igen gyakran a rendőr.

A rendőr hatalmat és közmegbecsülést jelent. Felhatalmazzák arra, hogy rossz embereket bántson a közjó érdekében. Kutatásaink során feltártuk, hogy míg rendőrök ritkán térnek rossz útra és követnek el erőszakos bűncselekményeket, a sorozatgyilkosok között sok olyan akad, aki hasztalanul pályázott rendőrségi állásra, ezért rokon szakmákban helyezkedett el, például mint biztonsági rendész vagy éjjeliőr. Személyiségrajzaink némelyikében kezdtük megjegyezni, hogy az ismeretlen tettes feltehetőleg rendőrségi kinézetű autóval, például Ford Crown Victoriával vagy Chevrolet Caprice-szal jár. Néha – így az atlantai gyermekgyilkosságok esetében – a gyanúsított egy használt és leszerelt járőrkocsit vásárolt.

Még gyakoribb a „rendőrmániás”. Ed Kemper elmondta, hogy gyakran megfordult rendőrök által látogatott bárokban és éttermekben, ahol beszédbe elegyedett velük. Ettől bennfentesnek érezte magát, bizsergette, hogy szinte részese a hatalmuknak. Másrészt miután szednikezdte áldozatait, így közvetlenül tájékozódhatott a nyomozás előrehaladásáról, előre sejthette a rendőrség várható lépéseit. Amikor hosszú, véres küldetése végén Coloradóból telefonált, nehezen tudta meggyőzni a Santa Cruz-i kopókat, hogy ez nem holmi részeg tréfa – valóban az ő Ed barátjuk a gyilkos. Ismereteink alapján ma már rutinszerűen számolunk annak valószínűségével, hogy a tettes megkísérel beférkőzni a nyomozásba. Évekkel később a New York állambeli Rochesterben Gregg McCrary kollégám az Arthur Shawcross-féle prostituáltgyilkosságok kapcsán helyesen feltételezte, hogy a gyilkos olyan személy, akit sokan jól ismernek a rendőrök közül, gyakorta fellelhető találkozóhelyeiken, és szorgalmasan ostromolja őket információkért.

Rendkívül érdekelt Kemper módszeressége. Az a tény, hogy egyazon földrajzi területen sorozatosan lebukásnélkül követhetett el bűncselekményeket, azt mutatta,hogy valamit „helyesen” csinált; elemezte azt, amit művelt, megtanulta tökéletesíteni a technikáját. Ne feledjük, hogy e fickók legtöbbje életében a vadászat és az ölés a legfontosabb, a fő „feladat”, ezért állandóan ezen jár az eszük. Ed Kemper annyira tökélyre vitte, amit csinált, hogy amikor egyszer egy törött hátsó lámpa miatt leállították, miközben két holttest rejtőzött a csomagtartójában, az intézkedő rendőr értékelte az udvariasságát, és szóbeli figyelmeztetéssel elengedte. Kemper nem rettegett a lelepleződéstől és letartóztatástól, inkább ez is fokozta az élvezetét. Szenvtelen hangon mesélte el, hogy kész volt megölni a rendőrt, ha benéz a csomagtartójába. Egy másik alkalommal az egyetemi biztonsági őrrel kedélyesen beszélgetve haladt át az ellenőrzőpontnál, mialatt két nő haldoklott lőtt sebekkel a kocsiban. Mindketten állig takaróba bugyolálva, az egyik közvetlenül mellette, a másik a hátsó ülésen. Kemper hidegvérrel, kissé megilletődve magyarázta, hogy a lányok becsíptek, most viszi őket haza. A kijelentés második része meg is felelt a valóságnak. Ismét máskor felvett egy nőt, aki kiskamasz fiával stoppolt. Azt tervezte, mindkettőjüket megöli, de amikor elhajtott, a visszapillantó tükörben látta, hogy a nő barátja felírja a rendszámát. Ezért józanul a kívánt helyre vitte utasait, és sértetlenül kitette őket.

Jó eszű lévén, Kemper a börtönben végzett pszichológiai teszteknél is segédkezett, így ismerte a szakkifejezéseket, és részletes pszichiátriai elemzést tudott adni a viselkedéséről. A bűncselekmény minden részlete kihívást jelentett, hozzátartozott a játékhoz. Például az, miként vegye fel az áldozatokat anélkül, hogy gyanút fognának. Elmondta, hogy amikor megállt egy csinos lánynak, megkérdezte, hová igyekszik, aztán az órájára pillantott, mintha azt latolgatná, belefér-e az idejébe. Elfoglalt ember látszatát keltette, akinek fontosabb dolga is van, mint stoposoknak megállni, ezzel egy csapásra megnyugtatta a lányt, félresöpört minden gyanakvást. Ez az információ nemcsak a gyilkos eljárásmódjáról ad felvilágosítást, hanem valami fontos dologra is rámutat: a normális, józan feltételezések, verbális jelek, gesztusok, vagyis mindaz, amit arra alkalmazunk, hogy másokat felmérjünk, és azonnal véleményt alkossunk róluk, a szociopatáknál gyakran használatosak. Ed Kempernek például, amikor megállt egy csinos stoposnak,ezvolt a legfontosabb teendője, előtte sokat, koncentráltan és elemző módon gondolkodott, miképpen valósítsa meg célját; többet, koncentráltabban és elemzőbben, mint a vele szembetalálkozó fiatal nő alkalmasint tette volna a saját nézőpontjából.

Irányítás, korlátozás, kényszerítés. Ez az erőszakos sorozatbűnözők három kulcsszava. Bármit tesznek és gondolnak, az arra irányul, hogy elrontott életüknek segítsen tartalmat adni.

A sorozatos erőszaktevő vagy gyilkos fejlődésének valószínűleg leginkább meghatározó tényezője a fantázia, mégpedig a legszélesebb értelemben véve. Ed Kemper fantáziaképei korán kialakultak, s mindegyikben megjelent a nemiség és a halál kapcsolata. A nővérével többek között azt játszotta, hogy Susan egy székhez kötözte őt, mintha gázkamrában lenne. Szexuális ábrándjai a partner halálával és feldarabolásával végződtek. Saját, vélt alacsonyabb rendűsége miatt nem tudott megbarátkozni a normális fiú–lány kapcsolat gondolatával. Azt hitte, egyetlen lánynak sem kell, ezért képzeletben kárpótolta magát. Teljesen birtokolnia kellett elképzelt partnerét, végeredményben annak az életével is rendelkeznie kellett.

– Amíg éltek, elhúzódtak tőlem, távolságot tartottak – magyarázta a bíróság előtt tett vallomásában. – Pedig próbáltam kapcsolatot teremteni. Miután megöltem őket, már csak az járt a fejemben, hogy az enyémek lesznek.

A legtöbb szexuális indíttatású gyilkosnál a fantáziától a valóságig többlépcsős út vezet, amelyet gyakran pornográfia, állatokon való morbid kísérletezés és társaikkal szembeni kegyetlenkedés szegélyez. Az utóbbit úgy élhetik meg, mint a rossz bánásmód miatti visszavágást. Kempert például a többi gyerek gúnyolta és gyötörte a termete és viselkedése miatt. Elmondta nekünk, hogy mielőtt feldarabolta a két macskát, ellopta a nővére egyik babáját, levágta a fejét és a kezét, így gyakorolta, amit élőlényekkel tervezett művelni.

Más szemszögből Kemper féktelen fantáziája azt célozta, hogy megszabadítsa őt zsarnoki, durva anyjától, és mindaz, amit gyilkosként tett, ebben az összefüggésben elemezhető. Félreértés ne essék, ez semmiképpen sem menti a cselekedeteit. Mindaz, amit valaha tanultam és tapasztaltam, azt mondatja velem, hogy az ember felelősséggel tartozik tetteiért. Véleményem szerint azonban Ed Kemper azt az egyént példázza, aki nem született sorozatgyilkosnak, hanem azzá alakult. Vajon ugyanilyen gyilkos képzelgéseket dédelgetett volna, ha védett, meghitt családi otthonban nő fel? Ki tudja? És vajon ugyanígy valóra váltotta volna-e őket, ha nem forr benne ez a hihetetlen düh az életére rátelepedő női személyiség ellen? Aligha – mivel Kemper gyilkos pályafutásának egész folyamata kísérletként értékelhető, hogy visszavágjon a kedves mamának. Amikor végre rászánta magát erre az utolsó felvonásra, a dráma befejeződött.

Ez ismét olyan jellegzetesség, amellyel újra meg újra találkoztunk. A vizsgált személyek ritkán fordították haragjukat annak kiváltója ellen. Bár Kemper elmondta nekünk, hogy éjszakánként egy kalapáccsal az anyja szobájához osont, és elképzelte, hogy betöri vele a koponyáját, legalább hat gyilkosság kellett ahhoz, hogy ténylegesen összeszedje a bátorságát, és szembenézzen azzal, amit valójában tenni akart. Sok más variációt is láttunk erre az áttételezési témára. Gyakori vonás például, hogy a tettes a gyilkosság után valami „trófeát”, teszem azt, gyűrűt vagy nyakláncot zsákmányol az áldozattól. Ezt azután a feleségének vagy a barátnőjének adja, még akkor is, ha az a nő a „forrása” dühének vagy gyűlöletének. Jellemzően azt mondja, hogy vásárolta vagy találta az ékszert. Amikor aztán látja rajta a kérdéses holmit, újra átéli az ölés pezsdítő izgalmát, ugyanakkor megerősíti magában az uralkodás, ellenőrzés érzését, a tudatot, hogy saját partnerével is megtehette volna azt, amit a szerencsétlen áldozattal.

Végül vizsgálódásunkban kezdtük lebontani a bűncselekmény összetevőit olyan elemekre, mint az elkövetés előtti és utáni viselkedés. Kemper valamennyi áldozatát megcsonkította, ami először arra utalt, hogy szexuálisszadista. A megcsonkítás azonban mindigpost mortem,azaz az áldozat halála után történt, így nem mért rá büntetést, nem okozott neki szenvedést. Miután órákon át hallgattuk Kempert, világossá vált, hogy a boncolás és lefejezés inkább fetisiszta, mintsem szadista jellegű volt, a birtokbavételt hangsúlyozta.

Ugyancsak sokatmondónak találtam azt, ahogy a holttesteket kezelte, eltüntette. Első áldozatait gondosan eltemette az anyja házától távol. A későbbieket, köztük az anyját és annak barátnőjét, gyakorlatilag szem előtt hagyta. Hozzávéve ehhez, hogy keresztül-kasul furikázott a városban a holttestekkel és testrészekkel, úgy látszott, csúfot akart űzni a közösségből, amely kigúnyolta és eltaszította őt.

Az évek során többször is hosszasan elbeszélgettünk Kemperrel, mindegyik alkalom újabb információkat és borzalmas részleteket hozott felszínre. Ott ült velünk szemben egy férfi, aki életük virágjában hidegvérrel lemészárolt intelligens fiatal nőket, mégis hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem kedveltem. Barátságos volt, nyílt, fogékony és jó humorú. Amennyire ez ilyen viszonyok között elmondható, jól éreztem magam a közelében. Nem szeretném, ha szabadon járkálna, és legvilágosabb pillanataiban ő sem szeretné ezt. De iránta táplált személyes érzéseim, amelyekazóta sem változtak, rámutatnak valamire, amin el kell gondolkozniuk mindazoknak, akik erőszakos sorozatbűnözőkkel foglalkoznak. Ezek a fickók sokszor egészen megnyerőek, értelmesen és világosan fejezik ki magukat.

Hogy lehetett képes ez az ember ilyen szörnyűségre? Itt valami tévedésnek vagy mentő körülménynek kell lennie. Erre gondolunk, miután beszéltünk néhányukkal; fel sem tudjuk fogni bűneik teljes súlyát. Ez téveszti meg oly gyakran a pszichiátereket, bírákat és a szabadlábra helyezésről döntő illetékeseket, amiről később még részletesen szólunk.

Most csak annyit:aki meg akarja érteni a festőt, annak megkell néznie a képet. Ezt szoktam mondani az embereimnek is. Nem állíthatjuk, hogy értjük vagy értékeljük Picassót, amíg nem láttuk a műveit. A sikeres sorozatgyilkosok éppoly gondosan megtervezik munkájukat, mint a festő egy-egy vásznát. „Művészetnek” érzik azt, amit csinálnak, és idővel egyre kifinomultabban „alkotnak”. Ezért az Ed Kemper-félékről kialakított véleményem részben a velük való személyes találkozás, beszélgetés hatására formálódik. Másrészt a művek tanulmányozásából és megértéséből.

Rendszeresen beiktattunk programunkba börtönlátogatásokat, ha kihelyezett tanfolyamokra utaztunkban időt szakíthattunk, és kellő együttműködéssel találkoztunk. Bármerre jártam, megtudakoltam, milyen börtön vagy fegyház található a közelben, és akad-e érdekes személy a bennlakók között.

Miután egy darabig foglalkoztunk ezzel, fejlesztettük a módszereinket. Általában hetente négy és fél napra lekötött bennünket az oktatás, ezért megpróbáltam a beszélgetések egy részét estére vagy hétvégére időzíteni. Az esték nehézséget okoztak, mert vacsora után a legtöbb börtönben létszámellenőrzést tartanak, aztán már senkit sem engednek a zárkák közelébe. Idővel azonban kezdtem kiismerni a börtönrendet, és alkalmazkodtam hozzá. Azt tapasztaltam, hogy az FBI-jelvény utat nyit a legtöbb fegyintézetbe, egyenesen az igazgatói irodáig, ezért rászoktam a bejelentés nélküli érkezésre, ami gyakran hatásosnak bizonyult. Minél több interjút készítettem, annál magabiztosabban kezeltem az akadémiai tananyagot, és adtam át a veterán zsaruknak. Végül éreztem, hogy már nemcsak mások százszor lerágott anekdotáit visszhangozom, némi valóságalapot kapott mindaz, amit elmondtam.

Interjúalanyaim nem feltétlenül látták át bűncselekményeik és pszichéjük mélységeit. Még a Kemperhez hasonlóan értelmesek közül is igen kevesen. Legnagyobbrészt a bíróság előtti vallomásukat szajkózták, vagy magukat mentegető kijelentéseket hangoztattak, ki tudja, hányadszor.Mindezt szívós munkával, egyéb forrásokkal egybevetvekellett feldolgoznunk. E beszélgetések mégis utat nyitottak előttünk az elkövetők észjárásának megértéséhez, közelebb vittek ahhoz, hogy beleképzeljük magunkat a helyzetükbe.

Nem hivatalos kutatásaink első heteiben-hónapjaiban több mint fél tucat gyilkost és gyilkossági kísérletért elítélt személyt sikerült megszólaltatnunk, köztük ArthurBremmert (Baltimore-i Fegyintézet), George Wallace alabamai kormányzó merénylőjét; Sarah Jane Moore-t és „Vinnyogó” Lynette Fromme-ot, akik mindketten Ford elnököt próbálták megölni (Alderson, Nyugat-Virginia); valamint Fromme szellemi vezérét, a San Quentin-i börtönben, San Francisco és az omladozó Alcatraz közelében raboskodó Charles Mansont.

Manson minden bűnüldözőt érdekelt. Tíz év telt el a Los Angeles-i kegyetlen Tate- és LaBianca-gyilkosságok óta, és Manson a világ leghíresebb és legfélelmetesebbelítélt gonosztevője maradt. Az ügyet rendszeresen tanították Quanticóban, és bár a tényeket tisztázták, úgy éreztem, senki sem látja igazán, mi mozgatta ezt a pasast. Fogalmam sem volt, mit várhatunk tőle, de azt gondoltam, mindenképpen fontos vizsgálati alany az, aki ilyen sikeresen rá tudott venni másokat, hogy végrehajtsák az akaratát. Bob Ressler meg én a San Quentin-i börtön fő zárkatömbjén kívül, egy kis tárgyalóban találkoztunk vele, a helyiség három oldalán drótüveg ablak, ilyenekben szoktak tanácskozni a letartóztatottak az ügyvédjükkel.

Első benyomásom homlokegyenest ellenkezett azzal, amit Ed Kemperről szereztem. Manson vad tekintettel, éberen figyelt, nyugtalanul izgett-mozgott. Sokkal alacsonyabb és véznább volt, mint hittem; legfeljebb 155-160 cm magas. Hogy tudott ez a csenevész figura ekkora befolyást gyakorolni hírhedt „családjára”?

Részben máris választ kaptam, amikor felült az asztalfőn álló szék támlájára, hogy beszéd közben lenézhessen ránk. Az interjú előtt alapos háttértanulmányt végeztem, akkor olvastam, hogy rendszerint egy nagy, gömbölyű kőre telepedett, amikor a sivatagban tanítványaihoz szólt, ezáltal formálta hatásosra megjelenését „hegyi beszédeihez”.Kezdettől fogva világossá tette számunkra, hogy a nagy port felvert tárgyalás és bőséges sajtóvisszhang ellenére nem érti, miért került börtönbe. Elvégre nem ölt meg senkit. Társadalmi bűnbaknak tekintette magát – Amerika árnyoldala ártatlan szimbólumának. A horogkereszt, amelyet a tárgyalás alatt vájt a homlokába, elhalványult, de még látható volt. Együttműködő közvetítők útján továbbra is kapcsolatot tartott másutt elzárt női követőivel.

Legalább egy szempontból nagyon hasonlított Ed Kemperhez és sok más interjúalanyunkhoz: borzalmas gyermekkora és neveltetése volt – ha ez a két kifejezés egyáltalán alkalmas annak a leírására, amin Manson keresztülment.

Charles Milles Manson 1934-ben született Cincinnatiben egy Kathleen Maddox nevű tizenhat éves prostituált törvénytelen gyermekeként. Kathleen találomra nevezte el a fiút, hiszen nem tudhatta, kitől fogant. Ki-be járt a börtönbe, odalökte Charlie-t vallásos nagynénjéhez és szadista nagybátyjához, aki köcsögnek hívta, az első tanítási napra lányruhába öltöztette, és piszkálta, hogy viselkedjék „férfi módra”. A fiú tízévesen az utcákon csatangolt, kivéve amikor különféle gyermekotthonokba és javítóintézetekbe küldték. Flanagan atya gyermekvárosában négy napot töltött.

Fiatalságát betörés, okirat-hamisítás, lányok futtatása, súlyos testi sértés tarkította – és egyre szigorúbb büntetés-végrehajtó intézményekben való elzárások. Az FBI a lopott gépkocsik szövetségi államok közötti szállítására vonatkozó úgynevezett Dyer-törvény alapján folytatott ellene nyomozást. Utolsó börtönbüntetéséből 1967-ben helyezték feltételesen szabadlábra, épp idejében ahhoz, hogy élvezhesse „a szeretet nyarát”. San Franciscóba, ott is a Haight-Ashbury negyedbe vette útját, amely a nyugati parton mágnesként vonzotta a flower power, szex, kábítószer és rockzene híveit. Manson, aki főként lebzselni akart, egykettőre a tizen- és huszonéves nonkonformista narkós nemzedék karizmatikus szellemi vezetőjévé vált. Gitározott és féligazságokat pufogtatott a polgári berendezkedésből kiábrándult srácoknak. Nemsokára teljesen mások nyakán élt, annyi nőt és tiltott ajzószert kapott, amennyit csak akart. Nomád „család” gyűlt köréje, férfiak és nők, néha nem kevesebb, mint ötvenen. Hogy valamit ő is tegyen a közösségért, Charlie feltárta a jövendőt: a közelgő apokalipszisről és faji háborúról prédikált, amelyből az ő családja kerül ki győztesen, és attól fogva ő kormányoz majd. Kedvenc szövege a „Helter Skelter” – magyarul: zűrzavar – volt a Beatles Fehér albumáról.

1969. augusztus 9-én éjjel a Manson család négy tagjaCharles Watson, azaz „Tex” vezetésével betört RomanPolanski filmrendező és felesége, Sharon Tate színésznőBeverly Hills-i otthonába. Polanski épp üzleti úton járt, de Tate-et és a Cielo Drive 10050. alatt magányosan álló villanégy vendégét – Abigail Folgert, Jay Sebringet, VoytekFrykowskit és Steven Parentet – kegyetlenül lemészárolták, majd pokoli orgiát rendeztek, amelynek keretében az áldozatok vérével jelszavakat mázoltak a falakra és magukra a holttestekre. Sharon Tate csaknem kilenc hónapos terhes volt.

Két nappal később – nyilvánvalóan Manson felbujtására – hat családtag megölte és megcsonkította Leno LaBianca üzletembert és feleségét, Rosemaryt. Manson a gyilkosságban nem vett részt, de utána a házaspár holttestének megcsonkítására maga is bement a Los Angeles-i Silver Lake negyedben épült házba. A mindkét öldöklésben részes Susan Atkins ezt követő letartóztatása (prostitúcióért), valamint egy gyújtogatás, amely egy útépítő berendezést is érintett, végül elvezetett a Manson családhoz és Kalifornia történetének – legalábbis az O. J. Simpson-cirkuszig – talán legnevezetesebb peréhez. Mansont és több hívét két külön eljárásban halálra ítélték a Tate- és LaBianca-gyilkosságokért, valamint számos más emberölésért. Többek között rájuk bizonyították, hogy megölték és megcsonkították Donald Shea filmkaszkadőrt, becenevén „Pirinyó”-t, a Manson család szimpatizánsát, mert gyanították, hogy rendőrspicli. Amikor Kaliforniában eltörölték a halálbüntetést, az ítéletet életfogytiglani szabadságvesztésre módosították.

Charlie Manson nem a megszokott sorozatgyilkos volt. Voltaképpen az is vita tárgyát képezte, egyáltalán megölt-e valakit saját kezűleg. Züllött múltja azonban éppúgy nem volt kétséges, mint a borzalmak, amelyeket követői az ő felbujtására és nevében követtek el. Szerettem volna tudni, miként adja a fejét valaki arra, hogy ilyen sátáni megváltóként lépjen fel. Órákig hallgattuk olcsó filozofálgatását és halandzsáját, de amikor rákényszerítettük a konkrétumokra, és megpróbáltuk átrágni magunkat a sok badarságon, kezdett kirajzolódni a kép.

Charlie nem készült a sötétség démonának. Hírnévre és vagyonra pályázott. Dobos akart lenni egy híres rockzenekarban, mint a Beach Boys. Az élet rákényszerítette,hogy az eszéből tartsa fenn magát, így megtanulta rendkívül ügyesen felmérni azokat, akikkel megismerkedett, és gyorsan eldönteni, mire használhatja őket. Kitűnően bevált volna a részlegemben arra, hogy megállapítsa a keresett személy pszichológiai erősségeit és gyenge pontjait, kidolgozza az utat, amelyen eljuthatunk a gyilkoshoz.

Amikor szabadlábra helyezése után San Franciscóba érkezett, zavarodott, naiv, idealista fiatalok hatalmas hordáit látta, akik bámulták az élettapasztalatait és az álbölcsességeket, amelyeket ontott magából. Sokan közülük, kivált a lányok, otthon nem értettek szót az apjukkal, és megértették Charlie múltját, ő pedig elég agyafúrt volt ahhoz, hogy kiszúrja őket. Apapótlékká vált, aki szexszel és a drogok adta megvilágosodással tölthette ki az életüket. Aki egy szobába került Charlie Mansonnal, nem tudta kivonni magát átható, vad és hipnotikus tekintetének hatása alól. Charlie tudta, mire képes a szeme, mit tud elérni vele. Elmondta nekünk, hogy kiskorában folyton ronggyá verték, és kis termete miatt fizikai erővel semmiképpen nem tudott felülkerekedni. Ezért az egyéniségében rejlő hatalmat hívta segítségül.

Csupa értelmes dolgot prédikált: a szennyezés elpusztítja a környezetet, a faji előítélet rút és bomlasztó, a szeretet jó, a gyűlölet rossz. Mihelyt azonban bűvkörébe vonta ezeket a kallódó lelkeket, gondosan megszerkesztett, szemfényvesztő rendszert hozott létre, amely tökéletesellenőrzést biztosított neki a testük és az elméjük felett. Az alvás- és táplálékmegvonás, kábítószer és szex eszközével teljes uralomra tett szert, szinte rabságban tartotta őket. Az általa fekete-fehérre festett világban egyedül őismerte az igazságot. Hangicsált a gitárján, és fáradhatatlanul ismételgette a varázsigét: egyedül Charlie válthatja meg a beteg, rothadó társadalmat.

A következő évek hasonló horderejű tragédiáiban a vezetésnek és a csoport fölötti hatalomnak ugyanaz az alapvető dinamikája mutatkozott meg, amelyet Manson írt le nekünk. Hozzá hasonlóan a gyengébb képességű emberek megértése és alávetése jelentkezett Jim Jones tiszteletes és nyája guyanai tömeges öngyilkosságánál, illetve legyilkolásánál, majd David Koreshnél a Branch David-telepen a texasi Wacóban, hogy csak két esetet említsünk. A három férfi szembeszökő különbségei ellenére meghökkentő kapcsolat fedezhető fel közöttük. A Mansonnal, majd követőivel folytatott beszélgetések nyomán érthetőbbé váltak Koresh cselekedetei és más szekták is.

A lényeg Mansonnál nem a messianisztikus igehirdetés volt, hanem egyszerűen az ellenőrzés. A zűrzavar prédikálása az elmék fölötti ellenőrzés fenntartását szolgálta. Manson rájött, hogy ha nem terjeszti ki a nyája fölötti ellenőrzést a nap huszonnégy órájára, könnyen elveszítheti fölöttük a hatalmat. David Koresh is felismerte ezt, ezért egy isten háta mögötti erődítménybe zárta híveit, ahonnét nem távozhattak, nem vonhatták ki magukat a befolyása alól.

Manson elmondása alapján azt hiszem, nem ő tervelte ki Sharon Tate és barátainak meggyilkolását; mi több, nem is akarta, csupánelveszítette az ellenőrzésta helyzet és követői fölött. A hely és az áldozatok kiválasztása alighanem véletlen. Az egyik lány járt ott, és azt gondolta, sok pénz van a házban. Tex Watson, a jóképű, élsportoló, eminens texasi diák vezető szerepre tört, vetélkedett Charlie tekintélyével és befolyásával. Elszállt az LSD-től, akárcsak a többiek, bevette a főnök meséjét az új holnapról, ő vezette a missziót a Polanski-villába, elsősorban ő gyilkolt, és ő buzdította a többieket az azt követő véres őrjöngésre.

Amikor aztán ezek a hitvány senkik visszatértek, és jelentették Charlie-nak, mit tettek, és hogy megkezdődött a zűrzavar, nemigen hátrálhatott meg, nem mondhatta nekik, hogy túl komolyan vették. Ez lerombolta volna a hatalmát, a tekintélyét. Rá kellett licitálnia a történtekre, mintha pontosan így akart volna mindent. Elvitte hát őket a LaBianca-házhoz, hogy újra megtegyék. Figyelemre méltó,hogy amikor megkérdeztem Mansont, miért nem ment be, miért nem vett részt a gyilkosságokban, elmagyarázta – mintha gyengeelméjűek volnánk –, hogy feltételesen engedték ki a börtönből, nem kockáztathatta a szabadságát azzal, hogy megszegi a törvényt.

A háttér-információkból és a Mansonnal folytatott beszélgetések után azt hiszem, hogy míg ő rávette követőit arra, ami neki kellett, amazok a maguk részéről őt hajtották bele abba, amit ők akartak, és kényszerítették, hogy teljesítse akaratukat.

Manson néhány évente kérvényezi szabadlábra helyezését, és minden alkalommal elutasítják. Bűnei túl nagy nyilvánosságot kaptak és túl brutálisak ahhoz, hogy a bizottság esélyt adjon neki. Én sem szeretném, hogy kikerüljön, de ha egyszer mégis úgy történne, róla szerzett ismereteim alapján nem hiszem, hogy súlyos fenyegetést jelentene, miként sok más elítélt. Gondolom, elvonulna a sivatagba, vagy inkább megpróbálna pénzt csiholni a hírességéből. De hogy gyilkolna, azt nem hiszem. A legnagyobb veszélyt azok a félrevezetett, örök vesztesek jelentenék, akik hozzácsapódnának, és vezetőjükké, istenükké kiáltanák ki.

Mire Resslerrel tíz-tizenkét börtöninterjút lebonyolítottunk, bármely épeszű megfigyelő rájöhetett, hogy törekszünk valamire. Először tudtunk kapcsolatot teremteni az elkövető agyában lejátszódó folyamatok és a tetthelyen hátrahagyott bizonyítékok között.

1979-ben körülbelül ötven igénylés futott be személyiségrajzokra, amelyeket az oktatók megpróbáltak tanítási kötelezettségeik mellett elkészíteni. A következő évben az esetek száma megduplázódott, a rá következőben ismét. Addigra jelentős mértékben mentesültem a tanítástól, s a részlegben egyedüliként teljesen az operatív munkának szentelhettem magamat. Amennyire időm engedte, továbbra is tartottam előadásokat a Nemzeti Akadémián, és részt vettem az ügynökképzésben is, de a többiekkel ellentétben számomra ez mellékessé vált. Én foglalkoztam gyakorlatilag az összes emberölési üggyel, amely a részleghez került, és mindazzal a nemi erőszakos esettel, amely nem fért bele Roy Hazelwood idejébe.

Ami hivatalos szentesítés nélküli, informális szolgáltatásnak indult, lassanként kisebb intézménnyé fejlődött. Felvettem az újonnan kreált „bűnügyi személyiségelemzési programvezető” címet, és kezdtem együttműködni a területi irodákkal, hogy a helyi rendőrkapitányságokon összehangolják az esetek benyújtását.

Egyszer körülbelül egy hétre kórházba vonultam. Egykori futball- és ökölvívó-sérüléseim megviselték az orromat, emiatt egyre nehezebben lélegeztem, és most helyre akartam hozatni az orrsövényferdülésemet. Emlékszem, ahogy ott feküdtem, alig láttam valamit, és akkor bejött egy ügynök, és húsz esetdossziét pottyantott az ágyamra.

Minden újabb börtöntalálkozóval egyre többet tudtunk, de a nem hivatalos kutatást most már valamiképp rendszeres, jól kezelhető keretek közé kellett helyezni. Ez Roy Hazelwood révén vált lehetővé, akivel közösen írtunk egy cikket a kéjgyilkosságról az FBI Bűnüldözési Közlönye számára. Roy korábban együtt kutatott dr. Ann Burgess-szel, aki a pszichiátria professzora volt a Pennsylvaniai Egyetemen, továbbá Boston város egészségügyi hivatalának kutatási igazgatóhelyettese, emellett termékeny szerző, és már akkor országosan ismert mint a nemi erőszak és az abból eredő lelki szövődmények egyik vezető szaktekintélye.

Roy elhozta a professzornőt a Viselkedéstudományi Részlegbe, bemutatta Bobnak meg nekem, és leírta, mivel foglalkozunk. Burgesst lenyűgözték a hallottak. Elmondta, hogy úgy gondolja, olyan kutatásokat végezhetnénk, amilyenekre ezen a területen még nem került sor. Ugyanúgy hozzájárulhatnánk a bűnözőviselkedés megértéséhez, ahogyAz elmekórtani rendellenességek diagnosztikai és statisztikai kézikönyve segítette az elmebetegségek megértését és besorolását.

Megállapodtunk, hogy együtt fogunk dolgozni, amihez Ann négyszázezer dolláros támogatást szerzett az állami finanszírozású Országos Igazságügyi Intézettől. Azt tűztük ki célul, hogy kimerítő interjút készítünk harmincöt-negyven elítélt gonosztevővel, és meglátjuk, miféle következtetést tudunk levonni. Ann ötvenhét oldalas kérdőívet szerkesztett a közreműködésünkkel, amelyet minden egyes beszélgetésnél ki kellett tölteni. Megegyeztünk, hogy Bob kezeli a támogatást, ő tartja a kapcsolatot az intézettel, területi ügynökök segítségével visszamegyünk a börtönökbe, és felkeressük az alanyokat. Írásban rögzítjük az egyes bűncselekmények módszereit, leírjuk a tetthelyet, tanulmányozzuk és dokumentáljuk az elkövetés előtti és utáni viselkedést, Ann összesíti a számadatokat, azután megfogalmazzuk az eredményeket. Úgy terveztük, hogy az egész vállalkozás három-négy évig fog tartani.

És ezalatt a bűnügyi nyomozati elemzés új korszakba lépett.

7. FEJEZET

A SÖTÉTSÉG LEGMÉLYÉN

Joggal vetődik fel a kérdés: elítélt gonosztevők miért működnének együtt szövetségi bűnüldözési szakemberekkel? Magunk is töprengtünk ezen, amikor belefogtunk a munkába. Az évek során megkeresettek döntő többsége mégis vállalta a beszélgetést, mégpedig számos okból.

Egyeseket őszintén bánt, amit tettek, és úgy érzik, ha közreműködnek egy pszichológiai vizsgálatban, azzal törlesztenek valamit, egyúttal jobban megértik önmagukat. Azt hiszem, Ed Kemper ebbe a kategóriába tartozik. Mások, mint már utaltam is erre, „rendőrmániások”, egyszerűen imádnak rendőrök és FBI-ügynökök közelében lenni. Némelyek azt képzelik, valami előnyhöz juthatnak, ha a hatóságokkal kooperálnak, pedig soha semmilyen ellenszolgáltatást nem ígérünk. Vannak, akik úgy érzik, elfelejtették őket, nem törődnek velük, szeretnének egy kis figyelmet, és látogatásunk jólesően megtöri az unalmat. Végül akadnak, akik egyszerűen megragadják az alkalmat, hogy a részletekben tobzódva feleleveníthetik gyilkos elmeszüleményeiket.

Kíváncsiak voltunk, mi a mondanivalójuk, de elsősorban néhány alapvető kérdés érdekelt bennünket. Ezeket a vizsgálatunk céljait taglaló cikkben soroltuk fel, amely az FBI Bűnüldözési Közlönye 1980. szeptemberi számában jelent meg.

1. Mi vezet arra egy személyt, hogy szexuális bűncselekményt kövessen el, és melyek ennek az első figyelmeztető jelei?

2. Mi serkenti vagy gátolja cselekménye elkövetésében?

3. A szexuális bűncselekmény kiszemelt áldozata adott típusú elkövető esetén miféle válaszokkal vagy viselkedésformákkal kerülheti el sikeresen az áldozattá válást?

4. Milyen következtetéseket lehet levonni az elkövető veszélyességére, várható fejlődésére (kórjóslat), hajlamaira és az alkalmazható kezelésre nézve?

Tudtuk, hogy a program csak akkor ér valamit, ha alaposan felkészülünk, és rögtön megszűrjük azt, amit mondanak nekünk. Mert aki egy kicsit is intelligens – és ezek közül a fickók közül sokan azok –, az rátapint a rendszer gyenge pontjára, amelyet a saját hasznára fordíthat. A legtöbb sorozatgyilkos természeténél fogva nagy manipulátor. Ha segíti az ügyét, hogy labilis az elmeállapota, akkor labilis lesz. Ha az a jó, hogy megtört és bűnbánó, akkor az lesz. De bármi látszott is célszerűnek a szemükben, azt tapasztaltam, hogy mindazok, akik vállalkoztak az interjúra, hasonlítanak egymásra. Más gondolkodnivalójuk nem lévén, rengeteget gondolkodtak önmagukon, a tetteiken, és részletekbe menően vissza tudták adni ezt. Ügyelnünk kellett arra, hogy előzetesen minél többet megtudjunk róluk és bűncselekményeikről, így biztosak legyünk abban, igazat mondanak-e, mivel elég idejük volt, hogy más tálalást eszeljenek ki a történtekhez, ezáltal rokonszenvesebbeknek vagy ártatlanabbaknak fessék magukat, mint amit a bűnügyi nyilvántartás mutat.

Kezdetben sokszor előfordult, hogy az elítélt meséjét hallván legszívesebben Bob Resslerhez fordultam volna – vagy ahhoz, aki éppen elkísért: „Vajon nem justizmorddal állunk szemben? Minden kérdésre értelmes választ adott. Hátha nem is ő a tettes.” Ilyenkor Quanticóba való visszatérésünk után rögtön ellenőriztük a nyilvántartást, érintkezésbe léptünk a helyi rendőri szervekkel, és elkértük az eset dossziéját, hogy megbizonyosodjunk afelől, nem történt-e valami szörnyű jogsértés.

Bob Ressler Chicagóban nőtt fel, és kisfiúként elrémítette a hatéves Suzanne Degnan meggyilkolása. A kislányt otthonról rabolták el, feldarabolt holtteste Evanston szennycsatornáiból került elő. Végül elfogtak egy William Heirens nevű fiatalembert, aki bevallotta a gyilkosságot, valamint két nő megölését is egy bérházban, ahová eredetileg betörés céljából ment, de kicsúsztak a kezéből a dolgok. Az egyik áldozat, Frances Brown lakásában a nő ajakrúzsával ezt mázolta a falra:

Az ég szeRelmére

ÁllítsAnAk meg

mielőtt ToVább ölök

Nem bíRok mAgAmmAl

Heirens a gyilkosságokat egy bizonyos George Murman (valószínűleg a „murder man”, magyarul: gyilkos férfi rövidítése) számlájára írta, aki állítólag benne lakozott. Bob elmondta, hogy a Heirens-ügy talán az egyik első lökést adta ahhoz, hogy bűnüldözői pályára lépjen.

Mihelyt a Bűnügyi Személyiségkutatási Projekt – anyagi alapok birtokában – megindult, Bob meg én felkerestük Heirenst Jolietben, a Statesville Fegyházban. 1946-ban ítélték el, azóta ült, és mindvégig példásan viselkedett, Illinois államban elsőként szerzett főiskolai diplomát mint elítélt, majd egyetemi szinten folytatta tanulmányait.

Mire találkoztunk vele, Heirens tagadta, hogy bármi köze lett volna a bűncselekményekhez, azt állította, ártatlanul dugták rács mögé. Bármit kérdeztünk, sohasem maradt adós a válasszal, azt hajtogatta, hogy van alibije, a gyilkosságok színhelyének még csak a közelében sem járt. Annyira meggyőzően beszélt, s annyira aggódtam, hogy esetleg súlyos törvénysértés történt, hogy Quanticóba visszatérve előástam az eset összes aktáit. A beismerő vallomás és más egyértelmű bizonyítékok mellett a Degnan-gyilkosság színhelyén Heirens ujjlenyomatait is megtalálták. Heirens azonban évtizedek óta gondolkodott, és úgy kifundált minden választ, hogy ha hazugságvizsgáló gépre kötik, minden nehézség nélkül kiállta volna a próbát.

Richard Speck, aki többszörös életfogytiglani szabadságvesztését töltötte, amiért 1966-ban egy dél-chicagói házban megölt nyolc nővérhallgatót, kijelentette: nem akarja, hogy egy kalap alá vegyék a többi gyilkossal, akit tanulmányozunk.

– Nem akarom, hogy egy lapon említsenek ezekkel – mondta nekem. – Ezek őrültek. Én nem vagyok sorozatgyilkos.

Nem tagadta, amit tett, csak tudtunkra adta, hogy nem olyan, mint amazok.

Egy fontos szempontból igaza is volt. Valóban nem sorozatgyilkos volt, aki ismételten gyilkol, és az egyes esetek valamiféle érzelemhullámzás vagy lehűlési időszakok szerint követik egymást, hanem tömeggyilkos, aki egyetlen cselekmény részeként kettőnél többször öl. Speck rablási szándékkal hatolt be a házba, hogy pénzt szerezzen, és elhagyhassa a várost. Amikor a huszonhárom éves Corazon Amurao ajtót nyitott, a férfi pisztollyal és késsel fenyegetve benyomult, azt mondta, csak megkötözi az ápolónőt és öt társát, azután kifosztja őket. Mindannyiukat beterelte egy hálószobába. A következő órában még három nő tért haza randevúról vagy a könyvtárból. Mihelyt valamennyiüket a hatalmába kerítette, Speck láthatólag megváltoztatta az elhatározását, kitört rajta a téboly, meggyalázta, fojtogatta, agyonszúrta, összevissza vagdosta a nőket. Egyedül Amurao maradt életben, aki holtra váltan kuporgott egy sarokban. Speck elvétette a számolást.

Miután távozott, az ápolónő kiment az erkélyre, és lekiabált segítségért. A rendőrségen elmondta, hogy a támadó bal alkarján „Balhéra születtem” tetoválást látott. Egy héttel később, amikor Richard Franklin Speck egy elügyetlenkedett öngyilkossági kísérlet után felbukkant a város egyik kórházában, a tetoválás alapján azonosították.

Tettének vérlázító brutalitása miatt mindenféle orvosi és pszichológiai spekuláció alanyává vált. Először bejelentették, hogy Speck genetikailag kiegyensúlyozatlan, egy fölös férfi (Y) nemi kromoszómája van, ami erősíti az agresszív és antiszociális magatartást. Ezek a divatos elméletek bizonyos rendszerességgel újra meg újra előkerülnek. Több mint száz évvel ezelőtt az akkori tudósok a koponya alakulását vizsgáló frenológiát használták a jellem és a szellemi képességek előrejelzésére. Később azt gondolták, az ismétlődő tizennégyes-hatos csúcsot mutató elektroencefalogram súlyos személyiségtorzulást jelez. Az XYY-kérdésben ma is megoszlanak a vélemények, de az vitathatatlan tény, hogy sok-sok férfi él ilyen kromoszómakészlettel, és semmiféle rendkívüli agresszivitást vagy antiszociális viselkedést nem mutat. Mindennek a tetejébe, amikor alapos vizsgálatot végeztek Richard Specknél, kiderült, hogy a kromoszómái teljesen normálisak – nincs is fölös Y-ja.

Speck – aki azóta szívroham következtében meghalt a börtönben – nem akart beszélni velünk. Amikor előzetesen felvettük a kapcsolatot az igazgatóval – ezt a megoldást elég ritkán választottuk –, hajlandó volt beengedni bennünket, de úgy vélte, nem helyes előre értesíteni Specket a látogatásunkról. Miután megérkeztünk, igazat is adtunk neki. Hallottuk Speck üvöltözését és szitkozódását abból az őrizetes cellából, ahová azért helyezték át, hogy megtekinthessük a zárkáját. A többi fogoly őrjöngő rokonszenvtüntetést rendezett. Az igazgató ugyanis meg akarta mutatni Speck pornográf rajzait, de az elítélt dühösen tiltakozott, amiért háborgatják. A bebörtönzöttek gyűlölik a razziát, a zárkaellenőrzés minden válfaját. A zárka az egyetlen hely, amit valamennyire a magukénak mondhatnak. Amikor végigsétáltunk a háromszintes jolieti zárkablokkban – a betört ablakokon át betévedt madarak röpdöstek a mennyezet alatt –, az igazgató figyelmeztetett, hogy maradjunk középen, ahol az elítéltek nem érnek el vizelet- és ürülékbombáikkal.

Beláttam, hogy így nem jutunk semmire, és odasúgtam az igazgatónak, hogy egyszerűen menjünk végig a folyosón, ne álljunk meg Speck zárkájánál. A ma hatályos börtöninterjú-készítési irányelvek értelmében eleve nem is toppanhattunk volna be hozzá bejelentés nélkül. Egyébként a mai viszonyok között az egész bűnügyi személyiségkutatási projektet sokkal nehezebb lenne lebonyolítani.

Kemperrel vagy Heirensszel ellentétben Speck nem volt éppen mintafegyenc. Egyszer összeeszkábált egy miniatűr szeszlepárlót, és elrejtette a fegyőr íróasztalában, egy hamis fiók hátlapja mögött. Alkoholt alig állított elő, csak annyi bűzt produkált, hogy megőrjítse az őröket, akik hiába keresték. Máskor egy sebesült verebet talált, amely az egyik törött ablakon repült be. Ápolta, gyógyítgatta a madarat, és amikor már tudott mozogni, madzagot kötött a lábára, és a vállára ültette. Egyszer csak az egyik őr rászólt, hogy rabok nem tarthatnak állatot.

– Nem tarthatom meg? – zúgolódott Speck, aztán odalépett a szellőzőventilátorhoz, és beledobta a kismadarat.

– Azt hittem, kedveli – szörnyedt el az őr.

– Kedveltem is. De ha nem lehet az enyém, másé se legyen!

Bob Resslerrel egy tárgyalószobában vártunk Speckre, aki nevelőtisztje kíséretében érkezett. Akárcsak Manson, ő is az asztalfőhöz helyezkedett, és egy oldalsó pultra telepedett, hogy fölénk emelkedjen. Elmondtam, mi járatban vagyunk, ő azonban nem akart beszélni velünk, csak a „büdös kurva FBI”-ról zagyvált valamit, amelyik be akart nézni a zárkájába.

Amikor leülök egy ilyen fickóval a börtön tárgyalójában, először is megpróbálom elképzelni, hogyan festhetett és beszélhetett a bűncselekmény elkövetésekor. Mivel előtte áttanulmányozom az összes iratot, tudom, mit művelt, mire képes, most csak annyit kell tennem, hogy mindezt rávetítsem az asztal túlfelén ülő egyénre.

A rendőrségi jellegű kihallgatás kölcsönös szédítés; mindkét fél megpróbálja elérni a másiknál, hogy megkaphassa tőle, amit akar. Minden egyes beszélgetőpartnert fel kell mérnünk, mielőtt kitalálnánk, hogyan közelítsük meg. Felháborodással és erkölcsi ítélkezéssel nem érünk el semmit. („Micsoda? Fölfalt egy emberi kart, maga szadista barom?!”) Ki kell derítenünk, mi a nyerő hozzáállás az illetőnél. Egyeseknél – például Kempernél – lehetünk tárgyszerűek és egyenesek, csak világossá kell tennünk, hogy ismerjük a tényeket, nem ülünk be a hintába. Megtanultam, hogy a Richard Speck-féléknél gorombább módszer kell.

Ülünk a tárgyalóban, Speck látványosan keresztülnéz rajtunk, úgyhogy a nevelőtiszthez fordulok. Nyílt, kifelé forduló egyéniség, hozzászokott, hogy leszerelje az ellenséges viselkedést – túszügyek megoldásánál nem haszontalan tulajdonságok. Úgy beszélek Speckről, mintha ott sem lenne.

– Tudja, mit művelt ez a pali? Kicsinált nyolc puncit. Némelyik egész jól nézett ki. Elhappolt a többiek elől nyolc jó kis pinát. Maga szerint ez kóser?

Bob szemlátomást feszeng. Nem akar lesüllyedni a gyilkos szintjére, és tiszteli a halottak emlékét. Ezzel természetesen magam is egyetértek, de ilyen helyzetekben az ember nem finnyáskodhat.

A nevelőtiszt hasonló hangnemben felel, egy darabig így adogatjuk egymásnak a labdát. Úgy csevegünk, mint a középiskolások a tornatermi öltözőben, csak épp gyilkosság áldozatairól beszélünk, ami éretlenből groteszkké árnyalja hangunkat.

Speck egy darabig figyel, aztán a fejét csóválja, röhög egyet, és megszólal:

– Maguk kurvára hülyék. Magukat kéne bezárni.

Erre a megnyitásra odafordulok.

– Hogy a búbánatba bírt megkettyinteni egyszerre nyolc nőt? Mit szokott reggelizni?

Úgy mér végig minket, mintha most jöttünk volna a hat húszassal.

– Nem mindet dugtam meg. Mindent eltúloznak. Csak egyet.

– Azt, amelyik a kanapén volt? – kérdezem.

– Azt hát.

Akármilyen durván és visszataszítóan hangzik ez az egész, számomra máris elárul valamit. Először is azt, hogy bármilyen agresszív és ellenséges is Speck, nem az az öntelt macho fajta. Tudja, hogy nem bír el egyszerre az összes nővel. Megalkuszik – egyet megerőszakol a hecc kedvéért. A tetthelyen készült fényképekről tudjuk, hogy az az egy, akit kiválasztott, arccal lefelé feküdt a kanapén. Már csak személytelen test volt Speck számára. Nem kellett semmiféle emberi kontaktust létesítenie vele. Az is látható, hogy nem valami kifinomult, megfontolt elme, hiszen ha egy csöpp esze van, nem torkollott volna ilyen tömeggyilkosságba az, ami viszonylag egyszerű és sikeres rablás lehetett volna. Speck beismerte, hogy nem szexuális tébolyból ölte meg a nőket, hanem azért, nehogy azonosítani tudják. Amikor a nővértanulók sorra hazaérkeztek, egyet egy hálószobába zárt, egyet egy gardróbba, mint a lovakat a karámba. Fogalma sem volt, mihez kezdjen ebben a helyzetben.

Érdekes módon azt is állította, hogy a seb, amely miatt a kórházba ment, és végül a lefogásához vezetett, nem öngyilkossági kísérlet, hanem kocsmai verekedés következménye. Bár nem okvetlenül tudatosodott benne kijelentésének mögöttes értelme, mégis azt akarta elhitetni velünk, hogy „balhéra született”, igazi férfi, nem pedig nyomorult vesztes, aki nem lát más kiutat, mint hogy hatásvadász módon önkezével vessen véget az életének.

Miközben hallgattam őt, megforgattam az agyamban a kapott információkat. Nemcsak Speckről tudtam meg így egyet-mást, hanem erről a fajta bűncselekményről is. Más szóval, amikor a későbbiekben hasonló esettel találkoztam, már jobban átláttam, miféle elkövető lehet felelős érte. Természetesen ez volt az egész vállalkozás fő célja.

Az adatok feldolgozása közben megpróbáltam eltávolodni a tudományoskodó, pszichológiai szakzsargontól,és olyan egyértelmű fogalmakat alkalmazni, amelyek a bűnüldözésben dolgozók számára is használhatók. Ha egy kisvárosi nyomozóval közlöm, hogy a keresett személy paranoid skizofréniás, az talán érdekesen hangzik, de neki nem sokat mond arról, miként fogja el az ismeretlen tettest. Fontosnak bizonyult viszont a különbségtétel a rendezett és rendezetlen elkövető, illetve a vegyes típus között. Speck a rendezetlen elkövető jellegzetes példája lett.

Beszélt nekem hányatott ifjúságáról. Egyedül akkor éreztem, hogy megpendítettem benne valamit, amikor a családjáról faggattam. Mire betöltötte huszadik életévét, csaknem negyven letartóztatás volt már mögötte, és feleségül vett egy tizenöt esztendős lányt, akinek gyermeket nemzett. Öt év múlva dühösen és megkeseredve faképnél hagyta; elmondása szerint egyszerűen nem volt rá érkezése, hogy megölje. Több más nőt viszont megölt, köztük egy ócska csehó felszolgálónőjét, aki gorombán elutasította. Ezenkívül néhány hónappal a nővérgyilkosságok előtt kirabolt és letepert egy hatvanöt éves asszonyt. Akárhogy is, egy idős nő brutális megerőszakolásakor fiatalemberre, esetleg tizenévesre gondolunk, akinek nincs túl sok élettapasztalata, vagy az önbizalma hiányzik. Speck azonban huszonhat éves volt akkor. Richard Speck esetében az a határozott benyomásom támadt, hogy a gyilkossághoz vezető egyenletben az elkövető életkorának növekedésével arányosan csökken a tapasztaltság és a magabiztosság. Bár a harminchoz közeledett, viselkedési szintje – még bűnöző mércével is – a serdülőkor végének felelt meg.

Távozásunk előtt az igazgató még valamit meg akart mutatni. Más börtönökhöz hasonlóan Jolietben is folytattak pszichológiai kísérletet, hogy megállapítsák, a lágy pasztellszínek csökkentik-e az agresszivitást. Ezzel kapcsolatban már sok elmélet látott napvilágot. Még rendőrségi súlyemelő-bajnokságot is rendeztek rózsaszínre vagy sárgára mázolt falak között, és azt észlelték, hogy a résztvevők nem bírtak annyit emelni, mint annak előtte.

Tehát az igazgató bevitt minket egy helyiségbe a zárkatömb végén, és így szólt:

– A feltételezések szerint a rózsaszín gyengíti az erőszakos elkövetők agresszív indulatait. Ha ilyen közegbe helyezzük őket, állítólag teljesen nyugodtan, passzívan viselkednek. Nézzen körül a teremben, Douglas, és mondja el, mit lát!

– Egy fia festéket se látok a falon – jelentettem ki.

– Valóban ez a helyzet. Tudja, a fiúk nem kedvelik ezt a színt. Levakarják a festéket a falról, és megeszik.

Jerry Brudos lábfetisiszta volt. Ha ennyiben marada dolog, nem is okozott volna problémát, de különféle körülmények folytán – többek között a szigorú anyjától kapott verések és saját kényszerképzetei hatására – ennél jóval tovább ment: az enyhén szokatlantól a halálosig.

Jerome Henry Brudos 1939-ben született Dél-Dakotában, és Kaliforniában nőtt fel. Ötévesen a közeli szemétlerakóban talált egy pár csillogó magas sarkú cipőt. Hazavitte, felpróbálta, mire az anyja dühösen ráparancsolt, hogy dobja ki. Ő azonban megtartotta, elrejtette. Az anyja megtalálta a cipőt, elvette, tűzbe dobta, őt pedig megverte. Mire a fiú tizenhat éves lett – immár Oregonban –, rendszeresen betört a szomszéd házakba, ahonnét női cipőket, majd alsóneműket tulajdonított el, ezeket hazavitte és felpróbálta. A következő évben letartóztatták testi sértés kísérletéért, mert a kocsijába csalt egy lányt, hogy meztelenül láthassa. Több hónapi kezelésre beutalták a salemi állami kórházba, ahol megállapították, hogy nem közveszélyes. A középiskola után rövid kitérőt tett a hadseregnél,de pszichológiai alkalmatlanság miatt leszerelték. Ismét házakba tört be, lábbeliket és fehérneműt lopkodott – olykor összetűzött az otthon talált nőkkel, és az eszméletlenségig fojtogatta őket –, majd kötelességtudóan feleségül vette azt a fiatal nőt, akivel nem sokkal előbb elveszítette a szüzességét. Elvégzett egy szakiskolát, és elektroműszerész lett.

Hat évvel később, 1968-ban – ekkor már kétgyermekescsaládapa, de éjszakánként folytatja emlékgyűjtő portyáit –ajtót nyitott a tizenkilenc esztendős Linda Slawsonnak, aki enciklopédiaterjesztőként előzetes megbeszélés alapján érkezett, de tévedésből rossz helyre csöngetett be. Brudos megragadta az alkalmat, levonszolta a nőt az alagsorba,leütötte és megfojtotta. A holttestet levetkőztette, és felpróbálta rá gyűjteménye egyes darabjait. Mielőtt egy roncsautó sebességváltóját nehezéknek használva a Willamette folyóba süllyesztette a hullát, levágta róla a bal lábát, ráhúzta egyik nagy becsben tartott tűsarkú cipőjét, és a fagyasztóládába zárta. A következő hónapokban még háromszor ölt, az áldozatok mellét levágta, és műanyag öntvényt készített róla. Több diáklány is azonosította, akiket ugyanazzal a szöveggel hívott randevúra, majd a rendőrség lesben állt egy találkahelyen, és elfogta. A férfi vallomást tett, s végül elismerte a bűnösségét, miután kiderült, hogy elmebetegséggel hiába védekezne.

Bob Resslerrel állandó lakóhelyén, a salemi Oregon Állami Fegyintézetben találkoztunk vele. Testes, kerekded arcú, udvarias és együttműködésre kész férfit ismertünk meg, de amikor a bűncselekmények részleteiről kérdeztem, azt felelte, bármit tett is, nem emlékszik rá, mert hipoglikémiás sokk következtében kihagyott az agya.

– Tudja, ha lemegy a vércukrom, és rám jön ez a roham, lesétálhatnék a háztetőről, akkor se tudnám, mit csinálok.

Amikor a rendőrségen vallomást tett, érdekes módon olyan tisztán emlékezett, hogy szemléletes részletességgel leírta a bűntényeket, elmondta, hol találhatók a holttestek és egyéb bizonyítékok. Elővigyázatlanságból is terhelő adatokat szolgáltatott. Egyik áldozata holttestét a garázsában kampóra akasztotta, felöltöztette kedvenc holmijaiba, majd tükröt helyezett a padlóra, hogy belessen a ruhája alá. Amikor lefényképezte a látványt, meggondolatlanul saját magát is megörökítette a fotón.

Állítólagos hipoglikémiás emlékezetkihagyásai ellenére a rendezett elkövető számos vonását mutatta. Ez összefüggésben állt a fiatalkorától megnyilvánuló fantáziálással. Kiskamaszként a család vidéki tanyáján arról ábrándozott, hogy lányokat kap el egy alagútban, ahol arra kényszeríti őket, hogy a kedvére tegyenek. Egyszer sikerült is becsalnia egyet az istállóba, aztán ráparancsolt, hogy vetkőzzék le, mert le akarta fényképezni. Láthatólag ez a magatartás húzódott át felnőttkori bűncselekményeibe is, de tizenévesként még túl naiv és tudatlan volt, semhogy meztelen áldozatai lefotózásán kívül bármi más is eszébe jutott volna. Az istállóbeli akció után a kukoricaszárító pajtába zárta a lányt, majd kis idő múlva átöltözve, más frizurával tért vissza, és közölte, hogy ő Jerry ikertestvére, Ed. Elengedte a rettegő lányt, elmagyarázta, hogy Jerry intenzív kezelés alatt áll, és könyörgött, hogy senkinek se szóljon a dologról, különben a fivére bajba kerül, és megint romlik az állapota.

Jerome Brudos esetében világosan látható, hogy miközben – ahogy az a nagykönyvben meg van írva – tevékenysége egyre szélesedett, fantáziája folyamatosan finomodott. Ez sokkal fontosabb, mint bármi, amit ő maga mondott el nekünk. Noha Kemper és Brudos célja, illetve eljárásmódja egészen eltérő, mindkettőjüknél észrevehető az a megszállottság, amellyel bűncselekményről bűncselekményre és egyik tevékenységi szintről a másikra csiszolgattak a részleteken. Kemper kiválasztott áldozatai csinos diáklányok voltak, akiket gondolatban az anyjával társított. A kevésbé intelligens és ravasz Brudos beérte a véletlen kínálta áldozatokkal. De a részletek iránti megszállottság mindkettőjük életét ugyanolyan módon uralta.

A felnőtt Brudos feleségét, Darcie-t is kényszerítette, hogy felöltse az ő fétistárgyait, és alávesse magát a fényképezési szertartásnak, pedig ez az egyszerű gondolkodású, cseppet sem kalandvágyó asszony megijedt tőle, nem tudott mit kezdeni a helyzettel. A férfi képzeletben gondosan felépített egy kínzókamrát, de meg kellett elégednie a garázzsal. Ott állt a fagyasztóláda, amelyet kulcsra zárva tartott, hogy tárolhassa benne kedvenc testrészeit.Ha Darcie húst sütött vacsorára, Jerrynek szólt, mi kell, és ő behozta neki. Az asszony gyakran panaszkodott a barátnőinek, hogy sokkal könnyebben kiválaszthatná a megfelelő darabot, ha maga nézhetne be a fagyasztóba. Kényelmetlennek találta a dolgot, de nem annyira különösnek, hogy bejelentést tegyen. Vagy ha mégis, akkor félt.

Brudos majdhogynem klasszikus példája annak az elkövetőnek, aki ártalmatlan hóborttal kezdi, majd mindinkább belelovalja magát – a talált cipőtől és a nővére ruháitól eljut más nők holmijáig. Először csak szárítókötelekről lop, azután követi azokat a nőket, akik magas sarkú cipőt hordanak, üres házakba tör be, majd felbátorodik, már hajlandó szembeszállni a lakókkal. Kezdetben elég, ha csupán felölti a ruhadarabokat, később ennél több izgalom kell neki. Elkezd lányokat megkörnyékezni, hogy lefényképezhesse őket. Aztán amikor egyikük nem hajlandó levetkőzni, késsel fenyegeti, de nem gyilkol, amíg egy véletlen áldozat be nem csönget hozzá. Mihelyt azonban megöli, és tapasztalja, milyen kielégülést okoz ez, már késztetést érez, hogy újra meg újra megtegye, és minden alkalommal továbblép a holttest megcsonkításában.

Nem azt akarom mondani, hogy akit vonz egy tűsarok, vagy beindul a fekete csipkebugyi és melltartó gondolatára, az már bűnözésre van kárhoztatva. Ha így lenne, a legtöbben börtönben ülnénk. Amint azonban Jerry Brudosnál láthatjuk, ez a fajta parafília – a megszokottól eltérő, rendellenes érdeklődés – elfajulhat, emellett „helyzetfüggő” is. Nézzünk erre egy példát.

Lakóhelyemtől nem messze egy általános iskolai igazgató állítólag odavolt a gyereklábakért. Azt játszotta a kicsikkel, hogy a talpukat vagy a lábujjaikat csiklandozta, és ha egy bizonyos ideig kibírták, pénzt adott nekik. Idővel a szülőknek feltűnt, hogy a csemetéik többet költenek az üzletközpontban, mint amennyit a zsebpénzükből megengedhetnének maguknak. Amikor a tankerület elbocsátotta az igazgatót, a környéken sokan felháborodtak. Ez a jó külsejű férfi rendezetten élt, állandó barátnője volt, gyermekek és szülők egyaránt kedvelték. A tanárok azt gondolták, valakinek az útjában lehetett. Igaz, hogy volt ez a dolga a csiklandozással, de hát kinek ártott vele? Sohasem bántalmazta a gyerekeket, meg sem próbálta levetkőztetni őket. Az ilyen ember nem rabol el egy csöppséget azért, hogy perverz vágyait kitöltse rajta.

Ezzel a véleménnyel egyetértettem. Ilyen tekintetben az igazgató nem veszélyeztette a közösséget. Magam isismertem, barátságosnak, megnyerőnek találtam. De tegyük fel, hogy az egyik kislány rosszul tűri a játszadozást, sikoltozni kezd, vagy megfenyegeti a férfit, hogy megmondja a mamájának. Ha az igazgató egy pillanatra pánikba esik, megtörténhet, hogy megöli a gyereket – egyszerűen azért, mert az adott helyzetben nem lát más megoldást. Amikor a tanfelügyelő tanácsért fordult a részlegemhez, azt mondtam neki, hogy szerintem helyesen járt el az igazgató menesztésével.

Ez idő tájt hívtak a Virginiai Egyetemre, ahol néhánydiáklányt megtámadtak, a földre tepertek, és dulakodás közben elrabolták a klumpájukat. Szerencsére egyikük sem sérült meg súlyosan, a helybeli rendőrség és az egyetemi rendészet ostoba tréfaként kezelte az eseteket. Beszéltem a sértettekkel meg az egyetemi vezetőkkel, beszámoltam a Brudosszal és másokkal kapcsolatban szerzett tapasztalataimról, s mire távoztam, sikeresen rájuk hoztam a szívbajt. Ezután alapvetően megváltozott a hivatalos hozzáállás, és elégedetten jelenthetem, hogy további incidens nem történt.

Ahogy elgondolkozom Jerry Brudos bűnözőpályáján, felmerül a kérdés, vajon a kezdeti stádiumban történő felderítés vagy közbeavatkozás megállíthatta volna-e a folyamat kibontakozását.

Ed Kemperben az érzelmileg hányatott gyermekkor nyomán kialakult sorozatgyilkost láttam, Jerry Brudos esete valamivel összetettebbnek tűnt. Tény, hogy különleges vonzalma egész korai időpontra keltezhető. Már kisgyermekként izgatta a szemétben talált magas sarkú cipő. De érdeklődése részben abból is eredhetett, hogy még sohasem látott hasonló holmit. Az anyja nem viselt effélét. Amikor aztán az asszony olyan harsányan reagált, a talált tárgy tiltott gyümölccsé változott. Nem sokkal később már ellopta a tanárnője cipőjét. Amikor a pedagógus rájött erre, meglepte a fiút viselkedésével. Ahelyett, hogy leszidta volna, tudni akarta, miért csinálta. Tehát cselekedetei máris vegyes fogadtatásban részesültek felnőtt nőknél, és a feltehetőleg veleszületett késztetés fokról fokra átalakult valami sokkal veszedelmesebbé.

Mi történt volna, ha elég korán felismerik e folyamat veszélyességét, és valamilyen hatékony eszközzel próbálják jó irányba terelni Brudos érzéseit? Az első gyilkosság idején már késő volt, de valamikor azt megelőzően nem lehetett volna-e rövidre zárni a folyamatot? Azóta végzett munkám és tanulmányaim alapján a legtöbb szexuális indíttatású gyilkos esetében igen-igen borúlátóan ítélem meg mindazt, ami akár a legcsekélyebb mértékben orvosolni próbálja a problémát. Csakis az kecsegtet reménnyel, ha egészen korai szakaszban lépünk közbe, amikor a fantázia még nem válik valósággá.

Amikor a nővérem bakfis volt, a mamám mindig azt mondta, sok mindent ki tud deríteni a fiúkról, akikkel Arlene jár, ha megkérdezi őket, mi a véleményük az anyjukról. Ha a fiú szeretettel és tisztelettel nyilatkozott az édesanyjáról, ez valószínűleg más nőkhöz való viszonyát is tükrözte. Aki viszont ribancnak, utolsó cafatnak vagy házisárkánynak tekintette, arról feltételezhető, hogy más nőket is akként kezel.

Saját tapasztalataim a legmesszebbmenőkig igazolták a mama megfigyelését. Ed Kemper végiggyilkolta Santa Cruzt, mielőtt végre bátorságot merített, hogy megölje az egyetlen nőt, akit igazán gyűlölt. Monte Rissell, aki tinédzserként öt nőt erőszakolt meg és mészárolt le a virginiai Alexandriában, elmondta nekünk, hogy ha szülei menthetetlenül megromlott házasságának felbontása után az anyja helyett az apjával mehetett volna, inkább ügyvéd lett volna belőle, mintsem életfogytos börtöntöltelék a richmondi fegyházban, ahol beszélgettünk vele.

Monte Ralph Rissell megismerésével a mozaik újabb darabjait tudtuk helyükre illeszteni. Monte hétéves volt a váláskor. Az anyja két nagyobb testvérével együtt felnyalábolta, és Kaliforniába költözött velük, ahol másodszor is férjhez ment, és ideje legnagyobb részét új élete párjával kettesben töltötte, miközben a gyerekeket többnyire felnőtt felügyelet nélkül hagyta. Monte hamar bajt kevert – az iskolában trágárságokat firkált a falra, aztán jött a kábítószer, majd egy szóváltást követően légpuskával lelőtte az unokatestvérét. Azt állította, hogy a puskát a mostohaapjától kapta, aki a hirtelen felindulásból elkövetett lövöldözésután összetörte a fegyvert, és a csövével ütlegelte Montét.

Amikor Monte tizenkét éves lett, a második házasság is zátonyra futott, a család visszatelepedett Virginiába. Monte elmondta nekünk, hogy úgy érezte, a történtekért ő meg a nővére a felelősek. Attól kezdve bűnlajstroma egyre hosszabbodott: jogosítvány nélküli vezetés, betörés, autólopás, majd nemi erőszak.

Gyilkossá válása igen tanulságos. Még középiskolás volt, amikor egy vétsége után próbaidőre bocsátották, és ennek részeként pszichiátriai tanácsadásra kellett járnia. Levelet kapott a barátnőjétől, aki egy évvel fölötte végzett, és most főiskolán tanult tovább. A levélben közölte, hogy szakít vele. Monte kocsiba pattant, a főiskolához robogott, ahol kiszúrta a lányt az új fiújával.

Nem csinált botrányt, nem töltötte ki haragját azon a személyen, aki okozta, hanem hazaautózott Alexandriába, erősítőnek magához vett némi sört és marihuánát, majd órákig gubbasztott a lakása előtt parkoló kocsiban, és a történteket emésztgette.

Éjjel kettő-három körül még mindig ott ült, amikor egy másik autó jelent meg, egy magányos nő vezette. A pillanat hevében Rissell úgy döntött, visszaszerzi, amit elveszített. Odament a nő kocsijához, fegyvert szegezett rá, és arra kényszerítette, hogy a lakótelep közelében lévő, elhagyott területre kísérje.

Tetteiről higgadt precizitással, minden kapkodás nélkül számolt be Bob Resslernek és nekem. Előzőleg ellenőriztem: az IQ-ja 120 fölött volt. Nem mondhatnám, hogy különösebb megbánást érzékeltem volna – azon ritka elkövetőket kivéve, akik önként jelentkeznek a rendőrségen, vagy öngyilkosságot követnek el, leginkább azt szokták bánni, hogy elfogták és lecsukják őket. De Rissell legalább nem próbálta kicsinyíteni a bűneit, és úgy látszott, pontosan emlékszik. Viselkedésének leírása pedig több igen fontos dologra is rávilágított.

Először is a bűncselekményre egy kiváltó esemény vagy incidens után került sor – ezt azóta stresszornak nevezzük. Ezzel az elrendezéssel újra meg újra találkozunk. Kiváltó stresszor bármi lehet; mindenkit más-más ingerel. Leggyakoribb azonban – ami nem meglepő – az állás vagy a feleség, illetve barátnő elvesztése. (Mint már jeleztem, minden sorozatgyilkos férfi, ennek az okait később fogjuk taglalni.)

A Monte Rissellhez hasonló egyének tanulmányozásának eredményeként felismertük, hogy ezek a stresszorok elválaszthatatlanul összekapcsolódnak a sorozatgyilkosság lefolyásával, ha tehát a tetthelyen bizonyos körülményeket észlelünk, akkor meglehetős biztonsággal meg tudjuk mondani, pontosan milyen stresszor játszott szerepet az adott esetben. Jud Ray alaszkai gyilkossági ügyénél, amelyet a negyedik fejezetben említettem, a hármas gyilkosság (egy asszony és két lánya) időzítése és részletei arra a feltételezésre vezették Judot, hogy az elkövető elveszítette a barátnőjét és az állását. Valóban mindkét trauma bekövetkezett, mi több, a barátnő a főnök kedvéért dobta a fiút, akit a munkaadója ezután azért bocsátott el, hogy ne zavarja a köreit.

Szóval Monte Rissell együtt látja a nőjét egy főiskolással, és aznap éjjel követi el az első gyilkosságot. Ez önmagában is sokatmondó, de az eset oka és mikéntje még többet árul el.

Kiderült, hogy Rissell áldozata véletlenül prostituált, amiből két dolog következik: nem fél annyira egy idegennel nemi kapcsolatot létesíteni, mint egy nem szakmabeli hölgy; és ha megijedt is, valószínűleg fejlett túlélési ösztön dolgozik benne. Amikor tehát a fiú elhagyatott helyre hurcolja, és nyilvánvaló, hogy fegyverrel a kezében meg akarja erőszakolni, megpróbálja elsimítani a helyzetet. Felhúzza a szoknyáját, és megkérdezi a támadóját, milyen pozícióban akarja.

– Azt kérdezte, hogy szeretem – mesélte Monte.

Ez a viselkedés azonban nemhogy leszerelné vagy megszelídítené a fiút, inkább feldühíti. „Mintha ez a lotyó akart volna irányítani.” Állítólag két-három orgazmust is színlelt, hogy kiengesztelje, de ez csak tovább rontott a helyzeten. Ha „élvezte” az erőszakot, azzal megerősítette a férfi érzését, miszerint minden nő ringyó. Ezzel az áldozat elveszítette egyéni arcát, deperszonalizálódott, így könnyen vált gyilkosság célpontjává.

Egy másik áldozatot viszont elengedett, amikor elmondta neki, hogy rákos édesapját ápolja. Rissell bátyja korábban rákban szenvedett, így azonosulni tudott a nővel, aki egyéniségként jelent meg előtte, perszonalizálódott, nem úgy, mint a prostituált vagy Richard Speck nővértanulója, aki megkötözve, arccal lefelé feküdt a kanapén.

Ez azonban rámutat, miért olyan nehéz általános tanácsot adni arra nézve, mi a teendő nemi erőszak esetén. Az erőszaktevő személyiségétől és cselekedetének indítékától függően helyes eljárás lehet, ha a nő hagyja magát, vagy megpróbál szót érteni a támadóval. Máskor azonban ez csak olaj a tűzre. Ha a hatalom birtoklására vágyó, önbizalom-hiányos erőszaktevőnek ellenállnak, azzal feltartóztathatják. Ha viszont az úgynevezett „dühtől gerjedő” erőszaktevővel feszülnek szembe – hacsak a megtámadott személy nem elég erős vagy gyors, hogy el tudjon menekülni –, akkor az megölheti az áldozatát. Nem feltétlenül a legjobb stratégia gyönyörteli aktus látszatát kelteni a szexuálisan gyönge támadó előtt. Ezek a bűncselekmények a harag és gyűlölet, a hatalomgyakorlás kifejezései. A nemiség mellékes.

A parkolóból elhurcolt nő megerőszakolása után Rissell – bármilyen dühös is – még nem döntötte el, mit tegyen áldozatával. Ekkor azonban a nő olyasmit csinál, amit sokan észszerűnek vélnénk: megpróbál elfutni. Ez még inkább azt érezteti a férfival, hogy az áldozat irányít, nem pedig ő. AzAmerican Journal of Psychiatryhasábjain megjelent cikkünkben így idéztük szavait: „Futásnak eredt lefelé a szurdokban. Akkor elkaptam, karkulccsal szorítottam. Testesebb volt nálam. Fojtogatni kezdtem… felbukott… lehemperedtünk a domboldalon, bele a vízbe. Egy szikla oldalához csaptam a fejét, és a víz alá nyomtam.”

Rájöttünk, hogy az áldozat viselkedése éppolyan fontos a bűncselekmény elemzésekor, mint az elkövetőé. Mekkora kockázatot képviselt az áldozat? Mit mondott vagy csinált, és ez feltüzelte vagy visszatartotta az elkövetőt? Egyáltalán hogyan találkoztak össze?

Rissell választott áldozatai egyszerűen a közelben jártak – a lakótelepen vagy annak környékén. És miután egyszer ölt, a tabu megtört. Ráeszmélt, hogy képes rá, élvezi, és büntetlenül megteheti. Ha ekkor bevonnak bennünket az ügybe, és elkészítjük az ismeretlen tettes személyiségrajzát, feltételeztünk volna némi bűnözőmúltat – valami emberölésnél kevésbé súlyos erőszakos cselekményt –, ami meg is felelt a valóságnak. Amiben őszintén szólva tévedtünk volna – legalábbis kezdetben –, az az életkor. Az első gyilkosság idején Rissell mindössze tizenkilenc éves volt, míg mi huszonöt-harminc éves férfira számítottunk volna.

Amint Rissell esete is mutatja, az életkor a mi munkánkban viszonylagos fogalom. 1989-ben részlegem egyik munkatársát, Gregg McCraryt egy prostituáltakat érintő, elképesztő gyilkosságsorozat miatt hívták a New York állambeli Rochesterbe. Gregg Lynde Johnson századossal és elsőrangú csapatával együttműködve részletes személyiségrajzot készített, és olyan stratégiát javasolt, amely végül Arthur Shawcross letartóztatásához és elítéléséhez vezetett. Amikor utólag elemeztük a személyiségrajzot, megállapítottuk, hogy Gregg szinte tökéletesen belőtte a keresett személyt – a bőrszínét, egyéniségét, foglalkozása jellegét, családi körülményeit, kocsiját, kedvteléseit, azt, hogy ismerős a környéken, és kapcsolatban áll a rendőrséggel; szinte mindent, kivéve az életkorát. Gregg legfeljebb harmincéves férfira számított, aki már hozzáedződött a gyilkoláshoz. Shawcross valójában negyvenöt esztendős volt. Kiderült, hogy tizenöt évet ült két kisgyerek megöléséért – a prostituáltak és idősek mellett veszélyeztetett célpontok a gyermekek is –, ami lényegében csupán időlegesen szüneteltette bűnözői kibontakozását. Mihelyt feltételesen szabadlábra helyezték, hónapokon belül ott folytatta, ahol abbahagyta.

Ahogy Arthur Shawcross próbaidejét töltve gyilkolt, Monte Rissell éppúgy. És akárcsak Ed Kemper, ő ismeggyőzte a pszichiátert, hogy szépen fejlődik, miközben emberi lényeket ölt. Íme, egy lehangoló verziójaa régi viccnek, amely azt firtatja, hány pszichiáter kell ahhoz, hogy kicseréljenek egy villanykörtét. A válasz az, hogy egy is elég, de csak akkor, ha a villanykörte is akarja a változást. A pszichiáterek és mentálhigiénés szakemberek megszokták, hogy az alany visszajelzései alapján kövessék nyomon a javulást, ez pedig feltételezi, hogy a páciens javulni óhajt. Bebizonyosodott, hogy sok pszichiátert hihetetlenül könnyű lóvá tenni, és a jobbak legtöbbje egyetért azzal, hogy az erőszak egyetlen valamelyest megbízható előrejelzője a múltbeli erőszak. Remélem, bűnügyi személyiségelemző vizsgálatunkkal és azóta végzett munkánkkal sikerült felhívnunk a lélekgyógyászok közösségét arra, hogy bűnözőviselkedés esetén mennyire korlátozottan alkalmazható az alany visszajelzése. A sorozatos gyilkos vagy erőszaktevő természeténél fogva manipulatív, önimádó és végtelenül énközpontú. Azt mondja a nevelőtisztnek vagy börtönpszichiáternek, amit az hallani akar, bármit megtesz, hogy kijusson a börtönből, vagy szabadlábon maradjon.

Ahogy Rissell leírta nekünk további gyilkosságait, folyamatos kibontakozást láttunk. Bosszantotta, hogy második áldozata kérdésekkel nyaggatta:

– Faggatott, mire jó ez nekem, miért szedtem föl, nincs-e barátnőm, mi a bajom, mit fogok csinálni.

A nő pisztollyal az oldalában vezette a kocsit, és akárcsak az első áldozat, menekülni próbált. Ekkor Rissell rájött, hogy meg kell ölnie. Késsel többször mellbe szúrta.

A harmadik gyilkosság már úgy ment, mint a karikacsapás. A férfi tanult a korábbi tapasztalatokból, és nem hagyta beszélni áldozatát, hiszen személytelenségben kellett tartania.

– Gondoltam… ha kettőt megöltem, azzal az erővel ezt is megölhetem.

Akkor került sor arra, hogy elengedte azt a nőt, akinek rákbeteg édesapjáról kellett gondoskodnia. Az utolsó két áldozatot azonban előre megfontolt szándékkal ölte meg. Az egyiket vízbe fojtotta, a másikba kést döfött – saját becslése szerint ötvenszer vagy százszor.

Mint szinte valamennyi alanyunk, Rissell is azt mutatta, hogy a fantázia jóval megelőzte a tényleges nemi erőszakot vagy gyilkosságot. Megkérdeztük, honnan vette az ötleteit. Kiderült, hogy sok helyről, de azt mondta, többek között David Berkowitzról is olvasott.

A New Yorkot rettegésben tartó David Berkowitz – aki először „0,44-es gyilkos” néven vált ismertté, majd mint „Sam fia”, miután újságoknak kezdett irkálni – inkább merénylő személyiség volt, mint tipikus sorozatgyilkos. Majdnem pontosan egy esztendő leforgása alatt – 1976 júliusától 1977 júliusáig – hat fiatal férfit és nőt gyilkolt meg, továbbiakat pedig megsebesített; valamennyi áldozatát meghitt együttlét céljából elhagyott helyen leparkolt autóban lőtte le nagy erejű maroklőfegyverrel.

Sok sorozatgyilkoshoz hasonlóan Berkowitz is fogadott gyermek volt, amiről csak körülbelül akkor értesült, amikor bevonult katonának. Azt szerette volna, ha Vietnamba küldik, de Koreában lyukadt ki, ahol első szexuális élményét is szerezte, mégpedig egy prostituálttal, akitől gonorrhoeát kapott. Miután leszerelt, és visszatért New Yorkba, kutatni kezdett vér szerinti anyja után, akiről kiderítette, hogy a lányával – az ő húgával – Long Islanden, közelebbről Long Beachen él. Döbbenten és elkeseredve vette tudomásul, hogy a két nő hallani sem akar róla. A félszeg, bizonytalan, dühös fiatalember egyszerre sorozatgyilkossá vedlett. A hadseregben megtanult lőni. Texasba utazott, és szerzett egy 0,44-es kaliberű Charter Arms Bulldogot – egy masszív, nagy erejű kézifegyvert, amelynek birtokában ő is nagyobbnak, erősebbnek érezte magát. Kiment a New York-i szemétlerakókba, ott gyakorolt apró célpontokon, amíg elég pontosan nem talált. Akkor aztán nappal alacsony beosztású postai alkalmazottként dolgozott, éjszakánként pedig vadászni indult.

Az Atticai Állami Börtönben beszélgettünk vele, ahol szabadságvesztését töltötte. Hat rendbeli emberölésért ugyanannyiszor huszonöt évet kapott, miután bűnösnek vallotta magát, bár később tagadta a bűnösségét. 1979-ben csaknem halálos végű támadás érte a börtönben, amikor hátulról elvágták a torkát. Ötvenhat öltéssel varrták össze a sebet, és a támadót sohasem azonosították. Ezért bejelentés nélkül érkeztünk hozzá, nem akartuk újabb veszélynek kitenni. A börtönigazgató együttműködésével legnagyobbrészt előre kitöltöttük a kérdőívünket, úgyhogy jól felkészültünk.

Erre a találkozásra némi vizuális segédeszközt is magammal vittem. Mint említettem, édesapám New Yorkban nyomdászkodott, a Long Island-i nyomdászszakszervezet elnökévé választották, és ellátott azokkal a hírlapokkal, amelyek öles címekkel hirdették Sam fiának hőstetteit.

Felmutattam a New York-i Daily Newst, majd a következő szavakkal nyújtottam át:

– Száz év múlva, David, senki sem fog emlékezni Bob Resslerre vagy John Douglasre, de Sam fiára emlékezni fognak. Például most is van egy eset Kansasban, egy wichitai pasas, aki vagy fél tucat nőt tett el láb alól, és MMM fojtogatónak hívja saját magát, úgymint „megkötözni, megkínozni, megölni”. Képzelje, leveleket írogat, és magáról, David Berkowitzról, Sam fiáról beszél azokban a levelekben. Magához akar hasonlítani, mert magában van erő. Nem lepne meg, ha ide, a börtönbe is levelet küldene.

Berkowitz nem az a típus, akit karizmatikusnak neveznék, és mindig valami kiemelkedő teljesítményre, valamiféle elismerésre törekedett. Csillogó kék szeme egyfolytában azt leste, figyelnek-e rá, vagy csak nevetnek rajta. Miután meghallotta gondosan megfogalmazott szövegemet, felragyogott.

– Mivel bíróság előtt nem volt módja vallomást tenni – folytattam –, a nagy nyilvánosság csak azt tudja magáról, hogy megátalkodott bitang. Mi azonban a beszélgetéseink tapasztalatai alapján tudjuk, hogy kell lennie egy másik, finoman érző oldalának is, amelyet az előélete befolyásolt. Szeretnénk lehetőséget adni magának, hogy beszélhessen erről.

Nem mutatott különösebb érzelmet, de rövid habozás után megeredt a nyelve. Bevallotta, hogy több mint kétezer tüzet gyújtott Brooklyn és Queens körzetében, amit gondosan nyilvántartott naplójegyzeteiben. Részben emiatt emlékeztet merénylő személyiségre – magányos ember, aki megszállottan naplót vezet. Másrészt pedig azért, mert nem akart fizikai kontaktust az áldozattal. Nem erőszaktevő, nem is fetisiszta. Nem emléktárgygyűjtő. Ha tetteinek volt szexuális töltése, úgy az magában a lövésben nyilvánult meg.

Gyújtogatása elsősorban a közrend megsértésének körébe tartozott, szemétgyűjtőket, elhagyott épületeket vett célba. Sok gyújtogatóhoz hasonlóan maszturbált, miközben a lángokat figyelte, majd a tűzoltók megérkezése után ismét. A gyújtogatás jól összeillik a „homicid triász” másik két elemével: az ágybavizeléssel és az állatkínzással.

A börtöninterjúkat mindig olyannak láttam, mint az aranymosást. Az ember túlnyomórészt értéktelen kavicsot talál, de ha egy igazi aranyrögre akad, az kárpótolja a fáradságért. David Berkowitznál bizonyosan ez volt a helyzet.

Ami igen-igen érdekes számunkra, az az, hogy amikor becserkészte az autóban ülő párocskákat, nem a vezető felőli oldalról közelített – ahol leggyakrabban férfi ül –, hanem átment az utas oldalára. Ez elárulja, hogy amikor jellegzetes rendőrpózba helyezkedve tüzet nyitott a járműre, gyűlölete, dühe a nőre irányult. A több lövés, akárcsak a többszöri késszúrás, e harag mértékét jelzi. A férfi áldozat egyszerűen rosszkor, rossz helyen tartózkodott. Támadó és áldozat között valószínűleg egyáltalán nem létesült szemkontaktus. Minden távolról történt. Úgy rendelkezhetett fantáziája asszonyával, hogy egy pillanatra sem kellett konkrét személynek látnia.

Ugyancsak érdekes – újabb aranyrög, amely hozzájárult a sorozatgyilkosokról szerzett általános ismereteinkhez –, hogy Berkowitz elmondta: éjszakánként vadászni indult. Ha nem talált véletlen szülte áldozatot, olyat, aki vesztére az útjába akadt, akkor felkereste azokat a helyeket, ahol korábban sikerrel járt. Elment valamelyik bűncselekmény helyszínére (sokan mások oda mentek, ahol a holttesttől megszabadultak) vagy az áldozatok sírjához, hogy jelképesen meghemperedjék a mocsokban, képzeletben újra meg újra átélje az eseményt.

Ugyanezért készítenek más sorozatgyilkosok fénykép- vagy videofelvételeket a bűncselekményeikről. Miután az áldozat meghalt, és a holttestet eltüntették, szeretnék újra tapasztalni a borzongató gyönyört, még egyszer és még egyszer valósággá tenni a fantáziaképeket. Berkowitznak nem kellett ékszer, fehérnemű, levágott testrész vagy más szuvenír. Elmondta nekünk, hogy elég volt visszamennie. Azután hazatért, maszturbált, és újraidézte az élményt.

Ennek az értesülésnek nagy hasznát vettük. A bűnüldözők régóta feltételezték, hogy a gyilkosok visszatérnek tettük színhelyére, de nem tudták bizonyítani vagy megmagyarázni, pontosan miért. Berkowitz és más vizsgálati alanyok nyomán felfedeztük, hogy igaz a dolog, de nem mindig olyan okból, mint gondolnánk. A bűnbánat például szerepet játszhat, de Berkowitz megmutatta, hogy lehetnek más tényezők is. Mihelyt megértjük, miért térhet vissza egy bizonyos bűnözőtípus a tetthelyre, máris megtervezhetjük, miként kerítsük kézre.

A „Sam fia” elnevezés abból az irományból ered, amelyet Joseph Borelli rendőr századosnak, a New York-i főkapitányság későbbi főfelügyelőjének címeztek. A papírt Bronxban találták meg, nem messze a meggyilkolt Alexander Esau és Valentina Suriani kocsijától. Akárcsak a többiekkel, velük is közvetlen lőtávolságból végeztek. Az üzenet így szólt:

Vérig sértettek azzal, hogy nőgyüllölőnek hívnak. Nem az vagyok, hanem szörnyeteg. „Sam fia” vagyok, egy kis csibész.

Ha Sam papa berúgik, átmegy vaddisznóba. Veri a családját. Néha kiköt a ház háta mögé. Máskor meg bezár a garázsba. Imád vért inni.

Azt mondja: „Eredj ölni!”

A házunk mögött nyugosznak páran. Főleg fiatalok… Sam megerőszakolta és levágta őket… kicsorgatta a vérüket… már csak csontok.

Sam papi a padlásra is be szokott zárni. Nem tudok kimenni, de kinézek a padlásablakon, és figyelem, hogy zajlik az élet.

Idegennek érzem magam. Más hullámhosszon vagyok, mint az összes többiek… ölésre programoztak.

De ha le akarnak állítani, meg kell ölniük. Ide figyeljen az összes rendőr! Elsőnek lőjenek… egyből öljenek meg, vagy félre az utamból, különben végük!

Sam papa már öreg. Egy kis vér kell neki, hogy megfiatalodjon. Túl sok szívrohama volt. „Ja, a ketyegőm, az fáj, fiacskám.”

A legjobban az én csini hercegnőm hiányzik. Ott nyugszik a női szakaszunkba. De nemsokára találkozunk.

Én vagyok a „rém”… „Belzebub”… a dundi behemót.

Imádok vadászni. Portyázni az utakon nemes vad után… finom húsér. A queensi nő a legcsinosab. Legyek a víz, amit isznak. A vadászásér élek… az az életem. Vért a papának!

Mr. Borelli, kérem, én nem akarok már ölni. Nem hát, nem akarok, de köll, „tiszteld atyádat!”

Keblemre, világ! Szeretem az embereket. Nem a földre való vagyok. Vigyetek vissza a jehukhoz!

Queensiek, titeket imádlak. Mindenkinek kelemes húsvéti ünnepeket! Isten áldjon meg ebbe az életbe és a következőbe! Most pedig viszlát és jó éjszakát!

RENDŐRÖK! Hadd kísértselek ezekkel a szavakkal:

Még visszajövök!

Még visszajövök!

Amit úgy ércsetek, hogy bumm, bumm, bumm, bumm… huuúúú!

Maradok gyilkolással

a Rém

Ez a jelentéktelen senki országos híresség lett. Több mint száz nyomozó dolgozott az úgynevezett Ómega akciócsoportban. A vad, zagyva küldemények tovább érkeztek, többek között hírlapok, újságírók, például a rovatvezető Jimmy Breslin címére. A város rettegésben élt. Berkowitz elmondta, mennyire élvezte, amikor a postán hallotta az embereket Sam fiáról beszélgetni, és nem is sejtették, hogy egy fedél alatt tartózkodnak vele.

A következő támadásra Queensben, a Bayside-on került sor, de a nő és a férfi is túlélte. Egy brooklyni pár öt nap múlva nem volt ilyen szerencsés. Stacy Moskowitz azonnal meghalt, Robert Violante életben maradt, de a sérülései miatt elveszítette a szeme világát.

Sam fiát végül azért csípték el, mert az utolsó gyilkosság éjjelén Ford Galaxyjával túl közel parkolt egy tűzcsaphoz. Egy környékbeli tanú látta, amint egy rendőr felírja a rendszámot, és amikor utánanéztek, ez a szál David Berkowitzhoz vezetett. Amikor Berkowitz meglátta a detektíveket, csak ennyit mondott:

– Na, megfogtak.

Letartóztatása után elmagyarázta, hogy „Sam” nem más, mint a szomszédja, Sam Carr, annak fekete labrador retrieverje, Harvey pedig háromezer éves démon, aki őt gyilkolásra utasította. Egyszer le is lőtte a kutyát egy 0,22-es pisztollyal, de túlélte. A pszichiáterek zöme azon nyomban rásütötte, hogy paranoid skizofréniás, egyes leveleit a legváltozatosabb módon interpretálták. Az elsőben említett „csini hercegnő” nyilván egyik áldozata, Donna Lauria volt, akinek a lelkét halála után Sam neki ígérte.

A levelek tartalmánál érdekesebbnek találtam azt, ahogyan Berkowitz kézírása változik bennük. Az elsőben még tiszta és rendes, majd fokozatosan romlik, mígnem már szinte olvashatatlan. A helyesírási hibák egyre gyakoribbak. Mintha két különböző személy írta volna az üzeneteket. Meg is mutattam Berkowitznak. Neki addig fel sem tűnt. Ha személyiségrajzot készítenék róla, mihelyt meglátnám a romló kézírást, tudnám, hogy sebezhető személyiség, hajlamos a botlásra, az apró hibákra, például arra, hogy egy tűzcsap előtt parkoljon, ami segít a rendőrségnek, hogy elkapja. Ez a gyenge pont lenne a jeladás, hogy valamiféle kezdeményező stratégiát indítsunk.

Azt hiszem, Berkowitz azért nyílt meg nekünk, mert előtte alaposan felkészültem az ügyből. Még az interjú elején eljutottunk a háromezer éves kutyához, amely gyilkolásra kényszerítette. A pszichiáterek annak idején készpénznek vették a sztorit, és úgy gondolták, hogy megmagyarázza az elkövető motivációját. Én azonban tudtam, hogy a letartóztatásáig fel sem merült ez a téma. Mentsvárnak szánta. Úgyhogy amikor a retrieverről kezdett hamukálni, egyszerűen azt mondtam:

– Ugyan, David, hagyjuk a sódert! Annak a kutyának semmi köze az egészhez.

Elnevette magát, bólintott, és elismerte, hogy igazam van.

A levelekről több hosszadalmas lélektani értekezést olvastunk. Az egyik Edward Albee Állatkerti történet című darabjának hőséhez, Jerryhez hasonlította Berkowitzot. Egy másik úgy próbálta elmekórtanilag megragadni az esetet, hogy szavanként elemezte az írásokat. David azonban csavart labdát dobott nekik, amelyre mindannyian rámozdultak és elvétették.

Az egyszerű igazság az, hogy David Berkowitz dühös volt azért, ahogy az anyja és más nők bántak vele, gyöngének érezte magát mellettük. Képzeletében fölébük kerekedett, és fantáziája halálos valóságot termett. Számunkra a részletek voltak fontosak.

Bob Ressler ügyesen gazdálkodott az Igazságügyi Intézet támogatásával, Ann Burgess összegezte az interjúkat, és 1983-ra elkészültünk harminchat egyén részletes vizsgálatával. Ezenkívül adatokat gyűjtöttünk 118 áldozatuktól, főként nőktől.

A tanulmányból egy rendszer nőtt ki az erőszakos bűncselekmények elkövetőinek jobb megértésére és osztályozására. Végre valóban hozzáfoghattunk, hogy kapcsolatba hozzuk a bűnözők agyában lezajló folyamatokat a bűntett színhelyén hagyott bizonyítékokkal. Ez azután segített, hogy hatékonyabban vadásszunk rájuk, eredményesebben fogjuk el és helyezzük vád alá őket. Feszegetni kezdtük az elmebetegséget illető évszázados kérdéseket és azt is, hogy „miféle ember képes ilyesmit elkövetni?”.

Következtetéseinket 1988-banAz élet elleni szexuális bűncselekmények indítékai és módszereicímmel kötetbe foglaltuk, amely a Lexington Books gondozásában jelent meg. Amikor e sorokat írom, már hét kiadást ért meg. Bármennyit tudtunk is meg, miként könyvünkben leszögeztük: „E tanulmány jóval több kérdést, mint választ tartalmaz.”

Az utazás az erőszakos bűnöző koponyája körül további felfedezéseket tartogat. A sorozatgyilkosok létüknél fogva „sikeres” gyilkosok, akik tanulnak tapasztalataikból. Nekünk az a dolgunk, hogy még gyorsabban tanuljunk.

8. FEJEZET

A GYILKOS ALIGHANEM BESZÉDHIBÁS

Valamikor 1980-ban olvastam egy cikket a helyi lapban egy idős nőről, akit egy ismeretlen betörő szexuálisan bántalmazott és brutálisan összevert, majd otthagyta kiszenvedni a két kutyája mellett, amelyeket előzőleg agyonszúrt. A rendőrség úgy vélte, az elkövető sokáig időzött a tetthelyen. Az egész környék döbbent felháborodással fogadta a hírt.

Néhány hónappal később egy kihelyezett tanfolyamról tértem vissza, és azt találtam kérdezni Pamtől, van-e valami újság az esettel kapcsolatban. Feleségem azt felelte, nincs, és komoly gyanúsított sincs. Helytelenítettem a dolgot, mivel az olvasottak és hallottak alapján megoldhatónak látszott az ügy. Nem vonták szövetségi hatáskörbe, fel sem kértek bennünket, de helybeli lakos lévén, úgy döntöttem, utánanézek, mit tehetek.

Elmentem a rendőrkapitányságra, bemutatkoztam, elmondtam, mivel foglalkozom, és megkérdeztem, beszélhetnék-e az ügyön dolgozó nyomozókkal. Felajánlkozásomat szívesen vették.

A vezető nyomozót Dean Martinnak hívták. Martin megmutatta az eset aktáit, a tetthelyen készült fotókat. Azt a nőt alaposan helybenhagyták. Ahogy az anyagokat tanulmányoztam, világosan kezdett kirajzolódni előttem az elkövető lelkivilága és a bűncselekmény lefolyása.

– Nos – fordultam a detektívekhez, akik udvariasan, noha kissé kétkedve hallgattak –, a következőt gondolom.

Tizenhat-tizenhét éves középiskolás srác. Valahányszor idős nő a szexuális bántalmazás áldozata, mindig fiatal elkövetőt keresünk, aki nem biztos magában, nincs sok tapasztalata, vagy épp semmi. Fiatalabb, erősebb vagy nagyobb kihívást jelentő áldozat elbátortalanítaná. Zilált külsejű, a haja csapzott, egészében véve ápolatlan. Na mármost, a kérdéses estén kirúgták hazulról, és nem volt hová mennie. Ebben a helyzetben nem veszi a nyakába a világot, hanem a lehető legközelebbi és legkönnyebben megtalálható hajlékot keresi. Nincs kapcsolata lánnyal vagy más krapekokkal, ahol meghúzhatná magát, amíg otthon elcsitul a vihar. Ahogy csavarog, nyomorultnak, tehetetlennek érzi magát, emiatt dühös, és ekkor odakeveredik az idős hölgy házához. Tudja róla, hogy egyedül él, korábban dolgozott nála, vagy elintézett ezt-azt. Tudja, hogy nem veszélyes.

Szóval betör hozzá, a nő talán tiltakozik, talán kiabálni kezd vele, talán csak megijed. Bármi is a reakciója, felbőszíti és felbátorítja a fiút, aki meg akarja mutatni magának és a világnak, micsoda férfi. Próbálkozik, de nem tud behatolni. Erre csépelni kezdi az asszonyt, és egyszer csak rájön, hogy jobb, ha végigcsinálja, nehogy az felismerhesse őt. Nem visel álarcot, felindulásból cselekedett, nem előre megfontoltan. A nő azonban olyan súlyos sérüléseket szenvedett, hogy akkor sem tud személyleírást adni, ha túléli.

A támadás után a fiúnak továbbra sincs hová mennie, az asszonytól nem kell félnie, tudja, hogy nem várt látogatókat éjszakára, így hát marad, és eszik-iszik, mert mostanra megéhezett.

Megállok elbeszélésemben, és kijelentem, hogy van valaki, akire ráillik a fenti leírás. Ha megtalálják, már el is kapták a tettest.

A nyomozók összenéznek. Az egyik elmosolyodik.

– Maga parafenomén, Douglas?

– Nem, akkor sokkal könnyebb volna a dolgom.

– Csak mert néhány hete járt itt egy parafenomén, Beverly Newton, és nagyjából ugyanezeket mondta.

Mi több, leírásom ráillett egy közelben lakó fiatalemberre, akire egy ideig gondoltak is. Találkozásunk után újra kihallgatták. Nem volt annyi bizonyítékuk ellene, hogy bent tartsák, és beismerő vallomást sem tett. Röviddel ezután elhagyta a környéket.

A rendőrkapitány és a nyomozók kíváncsiak voltak, hogy tudtam látnoki képességek híján ilyen konkrét jellemzéssel előállni. A magyarázat részben az, hogy addigra mindenféle áldozat sérelmére elkövetett erőszakos bűncselekmények sokaságát láttam, mindegyiknél rengeteg részletet vetettem egybe, és számos erőszakos bűnelkövetővel beszélgettem, így kialakultak az agyamban a minták, hogy milyen bűncselekményt milyen típusú személy követ el. Természetesen ha ez ilyen egyszerű lenne, akkor könyvből taníthatnánk a személyiségelemzést, vagy számítógépes programot kínálhatnánk a rendőröknek, amely a betáplált adatok alapján felsorolná a gyanúsított személyiségvonásait. A helyzet az, hogy bár sokat használunk komputereket, és lenyűgöző dolgokat tudnak, némely bonyolultabb feladatot egyszerűen képtelenek megoldani, és talán soha nem is lesznek képesek. A személyiségrajz olyan, mint az írás. Megadhatjuk a számítógépnek az összes nyelvtani, mondatszerkesztési és stilisztikai szabályt, mégsem fog könyvet írni.

Egy-egy esetnél megpróbálok begyűjteni minden bizonyítékot, amivel dolgoznom kell – a rendőri jelentéseket, a helyszínről készült fényképeket és leírásokat, az áldozatok beszámolóit vagy a boncolási jegyzőkönyveket –, azután lelkileg, érzelmileg azonosulok az elkövetővel. Megpróbálok úgy gondolkodni, ahogy ő. Nem tudom, pontosan hogy történik ez, miként az írók – például Tom Harris, aki az évek során többször konzultált velem – sem tudják megmagyarázni, miként kelnek életre regényhőseik. Ha valami paranormális jelenség is közrejátszik, állok elébe,bár azt hiszem, inkább a kreatív gondolkodás birodalmában kell kutakodnunk.

Alkalomadtán parafenomének is segíthetik a bűnügyi nyomozást. Magam is tapasztaltam ezt. Némelyikük képes tudat alatt a tetthely bizonyos finom részleteire összpontosítani és azokból logikus következtetéseket levonni, magam is ezt próbálom, és embereimet is erre oktatom. De mindig azt tanácsolom a nyomozóknak, hogy a médium mindig az utolsó eszköz legyen, és ha igénybe vesszük, akkor ne léphessen érintkezésbe olyan rendőrökkel vagy detektívekkel, akik ismerik az ügy részleteit. A jó parafenomén ugyanis profi módon csipegeti fel az apró, nem verbálisjeleket, majd elképeszt bennünket, és hitelt szerez magánakazzal, hogy visszaadja azokat a tényeket, amelyeket már tudunk, miközben nem okvetlenül lát bele azokba a mozzanatokba, amelyeket csak szeretnénk megismerni. Az atlantai gyermekgyilkosságoknál parafenomének százai bukkantak fel a városban, hogy felajánlják szolgálataikat a rendőrségnek. A legkülönbözőbb leírásokat adták a gyilkosról és módszereiről. Mint kiderült, még csak a közelében sem jártak az igazságnak.

Nagyjából az idő tájt, amikor a helyi rendőrkapitányságra látogattam, a San Franciscói-öböl környékéről kerestek a sűrű erdős vidék túraútvonalain történt gyilkosságok ügyében, amelyeket összekapcsoltak egymással, és a sajtóban „ösvény menti gyilkos”-nak nevezett ismeretlen tettesnek tulajdonítottak.

A dolog 1979 augusztusában kezdődött, amikor egy Edda Kane nevű kisportolt, negyvennégy éves bankvezető kirándulni indult a Tamalpais-hegy keleti csúcsához. Ezt a Golden Gate hídra és a San Franciscói-öbölre néző, gyönyörű magaslatot „Alvó hölgy”-nek is becézik. Miután Kane sötétedésre sem ért haza magányos hegyi sétájáról, aggódó férje értesítette a rendőrséget. A holttestre másnap délután lelt rá a keresésére indult mentőcsapat kutyája – egy fél pár zoknit leszámítva meztelenül, arccal lefelé, térdelő helyzetben, mint aki az életéért könyörgött. A halottkém szerint a halált egyetlen tarkólövés okozta. Nemi erőszakra utaló nyomot nem találtak. A gyilkos elvitt három hitelkártyát és tíz dollár készpénzt, de otthagyta az asszony jegygyűrűjét és más ékszereit.

A következő márciusban a huszonhárom éves Barbara Schwartz holttestére bukkantak a Tamalpais-hegyi parkerdőben. A mellére irányzott több késszúrással végeztek vele, láthatólag szintén térdelő helyzetben. Októberben a huszonhat esztendős Anne Aldersont hiába várták vissza a park szélén tervezett kocogásból. Tetemét másnap délután fedezték fel, a fej jobb oldalán lőtt sebbel. A korábbi áldozatoktól eltérően teljesen felöltözve, arccal fölfelé egy sziklához támasztották, és csak a jobb füléből hiányzott arany fülbevalója. John Henry, a Tamalpais-hegy helyben lakó gondnoka elmondta, hogy azon a reggelen, amely a lány számára az utolsó lett, a park szabadtéri színpadán egyedül ülve látta, amint a felkelő napot figyelte. Két másik tanú körülbelül ötszáz méterre attól a helytől látta, ahol Edda Kane holtteste előkerült.

Ígéretes gyanúsítottnak látszott Mark McDermand, akinek nyomorék édesanyját és skizofrén fivérét Tamalpais-hegyi kunyhójukban agyonlőve találták. Tizenegy napig bujkált, majd megadta magát Robert Gaddini Marin megyei rendőrnyomozó századosnak. A nyomozók összefüggésbe tudták hozni saját családtagjai megölésével, de számos lőfegyverének egyike sem illett az ösvény menti eseteknél használt 0,44-es és 0,38-as kaliberűhöz. A gyilkosságok pedig folytatódtak.

Novemberben a huszonöt éves Shauna May nem ért oda a két kirándulótársával megbeszélt találkozóra a San Franciscótól néhány kilométerre északra elterülő Point Reyes-parkban. A mentőcsapat két nappal később találta meg egy sekély sírgödörben, egy másik kiránduló, az egy hónappal korábban szintén a parkban eltűnt, huszonkét esztendős New York-i Diana O’Connell oszladozó holtteste közelében. Mindkét nő fejlövést kapott. Ugyanaznap kétmásik hullát találtak a parkban, amelyeket a tizenkilenc éves Richard Stowersszel és tizennyolc éves menyasszonyával, Cynthia Morelanddel azonosítottak. A jegyespárnakoktóber közepén veszett nyoma. A nyomozók megállapították, hogy ugyanazon a Kolumbusz-napi hosszú hétvégén gyilkolták meg őket, amikor Anne Aldersont.

Már az első gyilkosságok is rémületet keltettek a környékbeli kirándulók között, hamarosan figyelmeztető táblákat helyeztek el, amelyek azt tanácsolták, hogy főként a nők ne menjenek egyedül az erdőbe. De amikor egyetlen napon négy hullát fedeztek fel, elszabadult a pokol. G. Albert Howenstein Marin megyei seriff összegyűjtötte azon szemtanúk beszámolóit, akik az áldozatokat közvetlenül haláluk előtt idegen férfiakkal látták, de a személyleírások bizonyos kulcspontokon – mint például az életkor és az arcvonások – eltértek egymástól. Megjegyzendő, hogy az ilyesmi egyetlen gyilkosságnál sem ritkaság, hát még egy hónapokra nyúló sorozatnál. A Barbara Schwartz-tetthelyen szokatlan bifokális szemüveget találtak, amely nyilván a gyilkosé lehetett. Howenstein közzétette a szemüveg adatait, szórólapot küldött szét a környék valamennyi látszerészének. A keret egyértelműen börtönből származott, ezért Gaddini százados kapcsolatba lépett a kaliforniai igazságügyi hivatallal, hogy próbáljanak azonosítani minden közelmúltban szabadon bocsátott személyt, aki követett el nők sérelmére szexuális bűncselekményt. Ekkorra különféle szervek és hatóságok dolgoztak az ügyön, köztük az FBI San Franciscó-i területi irodája.

A sajtóban spekulációk láttak napvilágot, miszerint az ösvény menti gyilkos azonos a Los Angeles-i horoszkópos gyilkossal, akit sohasem találtak meg, de 1969 óta nem hallatott magáról. Talán a horoszkópos valami más bűncselekmény miatt egész idő alatt börtönben ült, és tájékozatlan büntetés-végrehajtási tisztviselők most kiengedték. Az ösvény menti gyilkos azonban a horoszkópossal ellentétben nem érezte szükségét, hogy gúnyt űzzön a rendőrségből vagy kommunikáljon vele.

Howenstein seriff dr. William Mathis napai pszichológust kérte fel az ügy elemzésére. Mathis doktor az esetek rituális jellegű mozzanatai alapján arra számított, hogy az elkövető emléktárgyakat gyűjt, ezért úgy vélte, letartóztatás előtt minden gyanúsítottat egy hétig követni kell, hátha a gyilkos fegyver vagy más bizonyíték nyomára vezeti a rendőrséget. Ami a tettes külsejét és viselkedési jellegzetességeit illeti, Mathis jóképű, megnyerő egyéniségű férfit írt le.

Tanácsai alapján Howenstein és Gaddini különféle csapdákat állítottak, például férfi parkőrök női kirándulóknak álcázva járkáltak a területen, de semmi sem hatott. A közvélemény erős nyomást gyakorolt a bűnüldözésre. A seriff bejelentette, hogy a gyilkos lesből támad áldozataira, és lelki kínzásnak veti alá őket, mielőtt végez velük, valószínűleg könyörögniük kell az életükért.

Amikor az FBI San Rafael-i irodája segítséget kért Quanticóból, eredetileg Roy Hazelwooddal lépett érintkezésbe, aki a nők elleni szexuális és fizikai erőszak fő szakértője volt nálunk. Roy finom érzésű, figyelmes srác, és az ügy mélyen felkavarta. Emlékszem, ahogy leírta nekem az eseteket, miközben irodánk felé ballagtunk az oktatási épületből, ahol épp befejezte a Nemzeti Akadémia egyik előadását. Szinte éreztem, mennyire személyes felelősségének tekinti – mintha az FBI és vagy tíz, egymással együttműködő helyi szerv közös erőfeszítése nem lenne elég –, hogy megoldja az ügyet, és az igazságszolgáltatás kezére juttassa a tettest.

Velem ellentétben Roy főállásban oktatott. Én ekkorra tantermi munkám legnagyobb részét föladtam, és a Viselkedéstudományi Részlegben egyedül foglalkoztam teljes munkaidőben személyiségelemzéssel. Ezért Roy engem kért meg, hogy utazzam San Franciscóba, és adjak a rendőrségnek valami helyszíni útmutatást.

Mint már korábban megjegyeztem, sokszor rossz néven veszik, amikor az FBI beavatkozik egy ügybe. Ez részben még a hooveri időkből származik, amikor gyakran úgy érezték, a Hivatal egyszerűen rátenyerel a nagy kaliberű esetekre. Az én részlegem nem folyhat bele semmibe, amíg fel nem kéri valamilyen elsődleges nyomozási jogosítvánnyal rendelkező szerv, legyen az a helyi rendőrkapitányság vagy maga az FBI. Az ösvény menti ügynél azonban a Marin megyei seriff hivatala már kezdetben bevonta az FBI-t, és annak alapján, ahogy a sajtó foglalkozott a dologgal, őszintén úgy gondoltam, örömmel veszik, ha egy magamfajta megjelenik, és legalább egy időre magára vonja a reflektorfényt.

A seriff hivatalában átnéztem az ügy összes anyagát, a helyszíneken készült fényképeket. Különösen érdekelt Rich Keaton Marin megyei nyomozó őrmester megfigyelése, miszerint a gyilkosságok szemlátomást mind félreeső, sűrű erdős helyeken történtek, amelyek fölé zárt lombsátor borul. Egyik terület sem közelíthető meg kocsival, az odajutáshoz legalább másfél kilométert kell megtenni gyalogszerrel. Az Anne Alderson-gyilkosság helyszíne meglehetősen közel feküdt egy szervizúthoz, amely a park szabadtéri színpadához vezető ösvényt rövidítette le. Mindez határozottan azt sugallta, hogy a gyilkos helybeli, aki alaposan ismeri a területet.

A Marin Megyei Seriffhivatal nagy tantermében tartottam meg tájékoztatómat. Az ülések félkörben helyezkedtek el, mint egy orvosi előadóteremben. Az ötven-hatvan főnyi hallgatóságban körülbelül tíz FBI-ügynök akadt, a többi rendőr és civil ruhás nyomozó. Ahogy végignéztem a sorokon, jó néhány ősz fejet láttam – tapasztalt veteránokat hívtak vissza a nyugdíjból, hogy segítsenek elkapni ezt a fickót.

Először is megkérdőjeleztem a korábban megadott személyiségrajzot. Nem értettem egyet azzal, hogy jóképű, megnyerő, sima modorú elkövetőt keresünk. A többszöri késszúrások és hátulról történő lerohanások arra mutattak, hogy aszociális – bár nem feltétlenül antiszociális – egyénnel van dolgunk, aki zárkózott, bizonytalan önmagában, nem képes áldozatait társalgásba vonni, hatásos szöveget, ürügyet, trükköt kieszelni, amivel rávehetné őket arra, amit akar. A kirándulók mind jó fizikumúak voltak. A villámgyors támadás világosan azt jelezte, hogy a kiszemelt áldozatot harcképtelenné kellett tenni, mielőtt válaszolhatott volna.

Ezeket a bűncselekményeket nem olyasvalaki követte el, aki ismerte áldozatait. A nehezen megközelíthető, nem belátható terep jóvoltából a gyilkosnak minden egyes áldozatnál annyi ideje volt arra, hogy valóra váltsa fantáziáját, amennyit csak akart. Mégis szükségét érezte, hogy rohammal támadjon. Nemi erőszak nem történt, a holttesteket csupán mozgatták, levetkőztették. Önkielégítésre valószínűleg sor került, de közösülésre nem. Az áldozatok különböző korúak és alkatúak voltak, nem úgy, mint például az éles eszű, pergő nyelvű gyilkos, Ted Bundy esetében, akinek legtöbb áldozata ugyanazt a típust képviselte: csinos, főiskolás korú nők, középen elválasztott, hosszú, barna haj. Az ösvény menti gyilkos nem válogatott, csak várt, mint a pók, hogy a légy a hálójába repüljön. Elmondtam az összegyűlt szakembereknek, hogy szerintem a fickónak sötét múltja van. Egyetértettem Gaddini századossal, hogy az illető már ült. Korábbi bűncselekményei között valószínűleg akad nemi erőszak vagy még inkább erőszakos nemi közösülés kísérlete, de gyilkosság ezt a sorozatot megelőzően nem. Valamilyen kiváltó stresszor hathatott rá, mielőtt gyilkolni kezdett. Biztosra vettem, hogy fehér bőrű, mivel valamennyi áldozat az volt, és úgy gondoltam, hogy műszaki vagy nagyüzemi jellegű fizikai munkával foglalkozik. A gyilkosságok hatékony végrehajtásából és abból, hogy eddig sikeresen elkerülte a rendőrséget, harminc-harmincöt esztendősre becsültem. Azt is feltételeztem, hogy elég okos. Ha valaha mérték az IQ-ját, akkor jóval a normális fölött van. És ha megvizsgálják a múltját, előfordul benne ágybavizelés, gyújtogatás és állatkínzás vagy legalább a háromból kettő.

– Még egy dolog – tettem hozzá feszült csend után –: a gyilkos alighanem beszédhibás.

Nem volt nehéz olvasni a teremben ülők arckifejezéséből vagy testbeszédéből. Végre megnyilvánult az, amit valószínűleg kezdettől fogva gondoltak: Mit játssza az eszét ez a nagypofájú?

– Ezt meg honnan veszi? – kérdezte epésen az egyik zsaru. – Látszik a sebeken, hogy dadogva döfték őket? – vigyorodott el azon, hogy új gyilkolási módszert „fedezett fel”.

Nem, magyaráztam, induktív és deduktív okoskodás ötvözésével jutottam erre a következtetésre, számításba vettem az esetek szinte minden egyéb tényezőjét; mindazokat, amelyeket már említettünk. A félreeső helyeket, ahol az elkövetőnek nem kellett mással találkoznia; azt a tényt, hogy egyik áldozatot sem közelítette meg tömegben, vagy csalta magával; azt, hogy úgy érezte, még a semmi közepén is villámgyorsan kell támadnia – mindez azt sugallta, hogy olyasvalakivel van dolgunk, aki valamiért restelkedik, sutának érzi magát. Azáltal kerekedett felül fogyatékosságán, hogy legyűrte gyanútlan áldozatát, így az ellenőrzése alá vonta, uralkodhatott rajta.

Kétségtelenül szó lehetne másfajta betegségről vagy fogyatékosságról. Pszichológiai vagy viselkedéstani szempontból lehetne nagyon előnytelen külsejű egyén, erősen pattanásos arcú, béna, félkezű vagy féllábú is, a támadások alapján azonban ki kell zárnunk a végtaghiányt vagy bármely más súlyos rokkantságot. Figyelembe véve a különféle tanúvallomásokat és a gyilkosságok idején a parkokban tartózkodók nagy számát, már hallanunk kellett volna arról, hogy szembeötlően fogyatékos egyén mutatkozott arrafelé. A beszédhiba viszont olyasmi, amit az ismeretlen tettes szégyell, ami oly mértékben feszélyezi, hogy a normális társas kapcsolatok kialakításában is korlátozhatja, ugyanakkor tömegben nem „szúr szemet”. Amíg ki nem nyitja a száját, senki sem veszi észre.

Ilyesféle útmutatásokat osztogatni harcedzett zsaruknak, akik nem keveset kockáztatnak, s ráadásul a sajtó meg az egész közvélemény a fülüket rágja – nos, ez eléggé izzasztó helyzet, amilyet szívesen teremtek kihallgatandó gyanúsítottak számára, de magamnak annál kevésbé. Teljesen azonban nem kerülhető el. Az embert örökké kínozza a gondolat, amelyet az egyik nyomozó oly világosan megfogalmazott azon a délutánon:

– És mi van, ha téved, Douglas?

– Lehet, hogy egyes dolgokban nincs igazam – ismertem el őszintén. – Rosszul ítélhetem meg az életkort, a foglalkozást vagy az IQ-t. De biztos nem tévedek a bőrszínt és a nemet illetően, sem abban, hogy a keresett személy fizikai dolgozó. Ebben a konkrét esetben pedig abban sem tévedek, hogy ez a férfi valamilyen fogyatékosságban szenved, ami nagyon zavarja. Talán nem pont beszédhibás, de én arra gyanakszom.

Amikor befejeztem, nem tudtam volna megmondani, mekkora hatást tettem a jelenlévőkre, megszívlelik-e a hallottakat. Az egyik zsaru azonban utána odajött hozzám, és megszólított:

– Nem tudom, igaza van-e, John, de legalább valami irányt adott a nyomozásnak.

Az ilyesmi mindig jólesik, bár a fellélegzéssel nem árt megvárni, amíg kiderül, mit hoz a nyomozás. Visszatértem Quanticóba, és az öböl menti rendőri erők a seriff hivatalával összefogva folytatták munkájukat.

Március 29-én ismét lecsapott a gyilkos, ezúttal Santa Cruz közelében, a Henry Cowell Redwoods Nemzeti Parkban lőtt le egy fiatal párt. Amikor közölte a húszesztendős Ellen Marie Hansennel, a Kaliforniai Egyetem davisi tagozatának másodéves hallgatójával, hogy megerőszakolja, a lány tiltakozott, mire a férfi tüzet nyitott 0,38-as pisztolyával, azonnal megölte őt, és súlyosan megsebesítette, majd sorsára hagyta Steven Haertle-t. A fiatalember azonban részleges személyleírást tudott adni a hiányos sárga fogsorú férfiról. A rendőrség erre és más tanúvallomásokra alapozva összefüggésbe hozta a kérdéses férfit egy piros, régi évjáratú, külföldi gyártmányú gépkocsival, valószínűleg Fiattal, bár ez a leírás megint csak jelentősen eltért a korábbiaktól. Haertle ötven-hatvan évesre becsülte a kopaszodó tettest. A ballisztikai vizsgálat megállapította, hogy a lövéseket az ösvény menti gyilkosságoknál használt fegyverből adták le.

Május 1-jén eltűnt a húszéves, csinos, szőke Heather Roxanne Scaggs, a San José-i nyomdaipari iskola diákja. Édesanyja, szobatársa és a fiú, akivel járt, úgy emlékeztek, hogy a lány azt mondta, David Carpenterrel, az iskola iparművészet-tanárával megy autót venni a tanár egyik barátjától. Carpenter ötvenéves volt, ami effajta bűncselekménynél szokatlan életkor.

Ettől kezdve fokról fokra összeállt a kép, és mindinkább szorult a hurok. Carpenter horpadt kipufogójú, piros Fiattal járt. A kocsira vonatkozó információt a rendőrség bizalmasan kezelte, mindeddig nem adta ki.

David Carpentert tulajdonképpen már korábban azonosítani kellett volna. Tény, hogy hihetetlen szerencséje volt, amihez az is hozzájárult, hogy a különféle rendőri szervek együttes nyomozása bonyolította az embervadászatot. Priuszában hat szabadságvesztés szerepelt szexuális bűncselekményekért. A kaliforniai nyilvántartásban fonák módon azért nem került elő, mint szexuális bűncselekményt elkövetett, jelenleg szabadlábon lévő személy, mert Kalifornia azért adta ki, hogy letöltse szövetségi börtönbüntetését, így gyakorlatilag szabadon mászkált ugyan, elvileg azonban szövetségi őrizet alatt állt. A sors másik fintora, hogy Carpenter ugyanahhoz a látszerészhez járt, akihez a második áldozat, Barbara Schwartz, akinek a meggyilkolása után a tetthelyen megtalálták a szemüvegét! A látszerész azonban sajnos nem olvasta a szórólapot, amelyet a seriff hivatala kiadott.

Más tanúk is jelentkeztek, köztük egy idősebb nő, aki felismerte a televízióban látott fantomképet, és elmondta, hogy húsz évvel azelőtt gyermekeivel együtt Japánba utazott egy hajón, amelyen a férfi pénztárosként dolgozott, és tolakodó figyelmet mutatott a kislánya iránt, amitől neki „felállt a hátán a szőr”.

Peter Berestnek, a Glen Park Continental Takarék- és Hitelbank Daly City-i fiókvezetőjének pedig eszébe jutott csinos, érzékeny és hiszékeny részmunkaidős pénztárosa, a középiskolás Anna Kelly Menjivar, aki előző decemberben tűnt el otthonról. Bár a lány esetét korábban nem kapcsolták az ösvény menti gyilkosságokhoz, az ő holttestét is a Tamalpais-hegyi parkban találták meg. A bankszakember emlékezett, milyen kedvesen és barátságosan bánt Anna egy erősen dadogó, visszatérő ügyféllel, akiről Berest később megtudta, hogy 1960-ban letartóztatták, miután megtámadott egy fiatal nőt a San Francisco északi csücskénél lévő Presidio erődnél.

A San José-i rendőrség és az FBI megfigyelés alá helyezte Carpentert, majd őrizetbe vették. Kiderült, hogy zsarnok természetű anyja fizikailag bántalmazta, az apja legalábbis lelkileg terrorizálta, s az átlagon felüli intelligenciájú fiút makacs dadogása miatt csúfolták. Gyermekkorát állatkínzás és krónikus ágybavizelés is jellemezte. Kudarcélményeiből táplálkozó haragja felnőttként kiszámíthatatlan, tomboló dührohamokban és szinte csillapíthatatlan szexuális éhségben jutott kifejezésre.

Első ízben azért ítélték elzárásra, mert késsel és kalapáccsal megtámadott egy nőt a Presidiónál. Erre azt követően került sor, hogy már megromlott házasságából egy gyermeke született. Az áldozat elmondása szerint a brutális támadás alatt, illetve azt közvetlenül megelőzően a szörnyű dadogás megszűnt.

Mivel megannyi igénylés érkezett a Nemzeti Akadémia végzett hallgatóitól, William Webster, az FBI igazgatója még 1978-ban hivatalosan is jóváhagyta, hogy a Viselkedéstudományi Részleg oktatói személyiségelemzési tanácsadást végezzenek. Az 1980-as évek elejére a szolgáltatás rendkívül népszerűvé vált. Teljes munkaidőben eseteken dolgoztam, az oktatók – például Bob Ressler és Roy Hazelwood – pedig annyit foglalkoztak tanácsadással, amennyit oktatási kötelezettségeik megengedtek. Bár szívesen végeztük munkánkat, és jóleső érzéssel nyugtáztuk az eredményeket, a felső vezetés nem látta tisztán, hogy valóban ez-e a Hivatal erőforrásainak és munkaerejének leghatékonyabb felhasználása. Ezért 1981-ben az FBIIntézményes Kutatási és Fejlesztési Részlege – amelyet akkor a viselkedéstudománytól áthelyezett Howard Teten vezetett – megkezdte az első mélyreható költség-haszon vizsgálatot azon a területen, amelyet akkor egyszerűen pszichológiai személyiségelemzési programnak neveztünk. Teten, aki nem hivatalos konzultációival majdhogynem véletlenül indította el a programot, szerette volna megtudni, valóban eredményes-e a dolog, és a központ folytassa-e azt.

Kérdőív készült, amelyet elküldtünk ügyfeleinknek – mindazon bűnüldöző szervek tisztségviselőinek és nyomozóinak, amelyek igénybe vették személyiségrajzainkat. Ezek között voltak városi, megyei és szövetségi állami rendőrkapitányságok, seriffhivatalok, az FBI területi irodái, közlekedési rendészetek és a szövetségi államok nyomozóhivatalai. Bár a felkérések többsége gyilkossági nyomozásokra vonatkozott, a kutatási és fejlesztési részleg gyűjtött adatokat öngyilkosság és halálos baleset megállapítása, illetve nemi erőszak, gyermekrablás, zsarolás, életveszélyes fenyegetés, fiatalkorúak veszélyeztetése, túszszedés ügyében indított nyomozásokkal kapcsolatban is.

A személyiségrajz a Hivatalon belül sokak szemében továbbra is zűrös, nehezen értékelhető fogalom volt. Jó néhányan boszorkányságnak, fekete mágiának tartották, mások merő szemfényvesztésnek. Tudtuk, ha a vizsgálat nem mutat ki komoly és igazolható sikereket, akkor búcsút mondhatunk mindannak, amit a Viselkedéstudományi Részleg az oktatáson kívül művelt.

Ennélfogva elégtételt és megkönnyebbülést éreztünk, amikor 1981 decemberében kézhez kaptuk az elemzést. A nyomozó hatóságok országszerte lelkesen kiálltak mellettünk, szorgalmazták a program folytatását. A jelentéshez mellékelt kísérőlevél ekként foglalta össze a tapasztalatokat:

Az értékelés feltárta, hogy ez a tevékenység ténylegesen sikeresebb minden eddig megvalósított programnál. A Viselkedéstudományi Részleg dicséretet érdemel kiváló munkájáért.

A nyomozók általában egyetértettek abban, hogy a legtöbb segítséget eddig a gyanúsítottak körének leszűkítésében és a nyomozás célirányosabbá tételében nyújtottuk. Ezt példázza Francine Elveson esete. A brutális és döbbenetesen értelmetlen gyilkosságot 1979 októberében Bronxban, David Berkowitz némelyik tetthelyétől nem messze követték el. A New York-i rendőrség feltételezte is, hogy Sam fiának valamely követője merített ihletet példaképétől. Az ügyet ma is tanítjuk Quanticóban, mert jól mutatja, hogyan álltunk elő a személyiségrajzzal, és miként használta fel azt a rendőrség az elképesztő és sokáig megoldatlan eset nyomozásának előmozdítására.

A huszonhat éves Francine Elveson mozgássérültgyermekeket oktatott a helybeli napköziotthonos iskolában. A negyvenkilós, alig százötven centis nő annál is inkább átérezte tanítványai helyzetét, mivel maga is enyhén fogyatékos volt: kyphoscoliosisban, a hátgerinc oldalirányú görbületében szenvedett. A félénk, társaságkerülő lány szüleivel élt a Pelham Parkway House nevű bérházban.

A szokott időben, reggel hat harminckor indult munkába. Körülbelül nyolc húszkor egy, szintén a házban lakó tizenöt éves fiú megtalálta az irattárcáját a lépcsőházban, a második és harmadik emelet között. Mivel sietnie kellett az iskolába, magánál tartotta a tárcát, amíg haza nem ment ebédelni, akkor átadta az édesapjának. Az apa nem sokkal délután három előtt becsöngetett Elvesonékhoz, és átadta a tárcát Francine édesanyjának, aki ezután telefonált az iskolába, hogy szóljon a lányának, megtalálták a tárcáját. Ekkor közölték vele, hogy a leánya aznap nem jelent meg a munkahelyén. Az asszony megrémült, és másik lányával meg egy szomszéddal azonnal kutatni kezdett az épületben.

A legfelső szinten, a tető alatti lépcsőfordulón irtózatos látvány tárult a szemük elé. Francine meztelen testét zúzódások borították, olyan borzalmasan összeverték, hogy a halottkém jelentése szerint az állkapcsa, az orr- és mindkét járomcsontja eltört, a fogai kilazultak. Kezét-lábát kinyújtották, a csuklóját és a bokáját saját övével, illetve nejlonharisnyájával összekötözték, de az orvos megállapította, hogy ez a halála után történt. A halott mellbimbóját lemetszették, és a mellkasára tették. A bugyiját a fejére húzták, hogy elfedje az arcát, a combján és a térdén harapásnyomok látszottak. A testen ejtett súlyos, de sekély vágások kis tollkésre utaltak. A lány esernyőjét és tollát a hüvelyébe döfték, a fésűjét a fanszőrzetbe helyezték. A fülbevalóját a feje mellett kétoldalt szimmetrikusan a földre rakták. Az áldozat halálát fulladás okozta, saját zsebkönyve szíjával elszorították a nyaki ütőerét. Combjára a gyilkos ezt írta: „Nem tudtok megállítani”, a hasára pedig ezt: „Baszódj meg!”, mindkettőt azzal a tollal, amelyet azután a vaginába dugott. A tetthely másik jellegzetessége az volt, hogy a gyilkos a holttest közelében ürítkezett, és székletét Francine ruhadarabjaival takarta le.

Elvesonné elmondta a rendőrségnek, hogy Francine nyakáról hiányzik az arany nyaklánc, amelynek függője a szerencsehozó héber háj betűket formázta. Amikor az anya leírta az ékszer alakját, a nyomozók rájöttek, a holttestet szertartásosan úgy rendezték el, hogy ezt utánozza.

Ondónyomokat is találtak a holttesten, de az igazságügyi orvostan 1979-ben még nem ismerte a DNS-vizsgálatot. Nem voltak védekezésre utaló sérülések a kezeken, sem vérnyomok vagy bőrfoszlányok a körmök alatt, ami azt jelezte, hogy dulakodásra nem került sor. Az egyetlen kézzelfogható bizonyíték egy szál negroid haj volt, amelyet a boncolás során fedeztek fel a testen.

A tetthely vizsgálata és az ismert tények alapján az életvédelmi nyomozók megállapították, hogy Francine-t eredetileg a lépcsőn lefelé menet támadták meg, leütötték, majd felcipelték a tetőkijárathoz. A boncolás nem mutatott ki nemi erőszakot.

A borzalmas eset széles körű közfigyelmet és sajtóvisszhangot kapott. Huszonhat nyomozóból álló rendőrségi akciócsoportot hoztak létre, amely több mint kétezer lehetséges tanút és gyanúsítottat kérdezett ki, és ellenőrizte a New York-i körzet valamennyi ismert szexuális bűnelkövetőjét. Ám egy hónap alatt egy tapodtat sem jutott előre a nyomozás.

Tom Foley, a New York-i lakáshivatal nyomozója, valamint Joe D’Amico hadnagy úgy gondolták, nem árt más véleményt is meghallgatni, ezért megkerestek bennünket Quanticóban. Aktákat és jelentéseket, helyszíni felvételeket és boncolási jegyzőkönyveket hoztak magukkal. Roy Hazelwood, Dick Ault, Tony Rider (a Viselkedéstudományi Részleg későbbi főnöke) meg én az igazgatósági étkezdében találkoztunk velük.

Miután átnéztem minden bizonyítékot és dossziét, és megpróbáltam beleképzelni magamat mind az áldozat, mind a támadó szerepébe, előálltam a személyiségrajzzal. Feltételeztem, hogy a keresett személy átlagos külsejű, huszonöt-harmincöt éves, de valószínűleg épp harminc körüli, fehér férfi, elhanyagolt megjelenésű, munkanélküli, főként este aktív, az épület egy kilométeres körzetében él szüleivel vagy idősebb nőrokonával, nőtlen, nincs kapcsolata nőkkel, nincsenek közeli barátai, kimaradt a középiskolából vagy a főiskoláról, nem katonaviselt, önmagával elégedetlen, nincs gépkocsija, se jogosítványa, az utóbbi időben vagy régebben intézményi gyógyszeres kezelés alatt állt, korábban öngyilkosságot kísérelt meg önakasztással vagy a nyaki verőér elszorításával, nem kábítószeres, nem alkoholista, és gazdag szadomazochista gyűjteménye van pornográf kiadványokból. Ez az első gyilkossága, sőt, az első súlyos bűncselekménye, de ha nem fogják el, akkor nem az utolsó.

– Nem kell túl messzire menniük, hogy megtalálják – mondtam a nyomozóknak. – Már beszéltek is vele.

Úgy gondoltam, már kikérdezték az illetőt és családtagjait, mivel környékbeliek. A férfi bizonyára segítőkésznek mutatkozott, valószínűleg túlzottan is. Esetleg maga kereste a kapcsolatot, megpróbálta beleütni az orrát a nyomozásba, hogy megbizonyosodjék róla, nem jutottak-e túl közel hozzá.

A módszereinket nem ismerők számára az ilyen nyilatkozat gyakran hókuszpókusznak tűnik, de aki következetesen végiggondolja, megértheti, miként alakulnak ki benyomásaink és javaslataink.

Először is azt mértük fel, hogy a bűncselekmény alkalomszerűen, előkészítés nélkül következett be. Francine szülei elmondták, hogy a lány hol lifttel, hol gyalog ment le. Senki sem tudhatta előre, hogy egy adott reggel melyik utat választja. Ha a gyilkos lesben áll a lépcsőházban, előfordulhat, hogy elszalasztja, vagy éppen másokba ütközik, miközben őt várja.

A támadáshoz felhasznált és az áldozat testén talált holmik mind a saját tulajdonát képezték. A gyilkos semmit sem vitt a tetthelyre, csak talán egy kis zsebkést. Nem volt nála sem fegyver, sem kötél. Nem követte a lányt, nem azzal a szándékkal ment a helyszínre, hogy bűncselekményt kövessen el.

Ez újabb következtetéshez vezetett. Ha az ismeretlen tettes nem bűnelkövetési szándékkal kereste fel az épületet, akkor más okból tartózkodott ott. Márpedig reggel hét előtt csak akkor járhatott odabenn, és futhatott össze Francine-nel a lépcsőházban, ha ott lakik, ott dolgozik, vagy nagyon jól kiismeri magát az épületben. Ez utóbbi jelenthette azt, hogy postás, telefonszerelő vagy az áramszolgáltató alkalmazottja, bár ezt nem valószínűsítette tanúvallomás, és az említett személyek nem értek volna rá annyi időt tölteni az áldozattal, amennyi a bizonyítékokból kitűnik. A lépcsőházi támadás után a férfi tudta, fölviheti a lányt a tetőhöz, nem kell félnie, hogy megzavarják. Mivel az épületben senki nem látott semmi szokatlant, az elkövető bizonyára beleillett a képbe. Francine nem sikoltott, nem védekezett, tehát valószínűleg legalább látásból ismerte őt, és aznap reggel senki sem látott idegen, illetve riasztó külsejű egyént belépni vagy távozni az épületből.

A támadás szexuális jellege folytán úgy véltük, a keresett személy nagyjából az áldozattal egyidős, huszonöt és harmincöt között lehet, valószínűleg épp félúton. Pusztán emiatt is kiszűrtem a tizenöt éves fiút, aki megtalálta a tárcát (valamint negyvenéves édesapját). Tapasztalataim alapján nem tudtam elképzelni, hogy ilyen életkorú személy így bánjon a holttesttel. Még a sorozatgyilkosnak rendkívül „koraérett” Monte Rissell sem viselkedett így. Ilyen előrehaladott szexuális fantázia kialakulásához évek kellenek. A tárcát megtaláló fiú egyébként is fekete volt.

Noha a holttest vizsgálatánál előkerült a negroid hajszál, meg voltam győződve arról, hogy fehér gyilkossal állunk szemben. Effajta bűncselekmények nagyon ritkán lépik át a faji határokat, és ha mégis, akkor rendszerint más bizonyítékok is alátámasztják a dolgot. Ebben az esetben nem akadtak ilyenek. Az épület volt fekete gondnokát, aki nem szolgáltatta vissza a kulcsait, jó gyanúsítottnak tartották, de én nem hittem, hogy ő a mi emberünk, mert egyrészt fekete elkövetőnél legfeljebb elvétve tapasztaltam a holttestnek az ittenihez hasonló megcsonkítását, másrészt a bérlők valamelyike biztosan észrevette volna őt.

A rendőrség azt firtatta: mivel magyarázom a fekete elkövetőre utaló hajszálat? Nem tudtam mit felelni, ami kissé feszélyezett, de változatlanul kitartottam az elgondolásom mellett.

Ez a bűncselekmény kockázatos vállalkozás volt, az áldozat viszont nem tartozott kockázati csoportba. Francine nem járt senkivel, nem volt prostituált, kábítószer-élvező, szabadon hagyott, feltűnően szép gyerek, nem járkált az otthonától távol, rossz környéken. Az épületet 50%-ban feketék, 40%-ban fehérek és 10%-ban spanyol ajkúak lakták. Hasonló bűncselekményt nem regisztráltak sem itt, sem a környéken. A támadó sokkal „biztonságosabb” helyet is választhatott volna szexuális bűncselekmény elkövetésére. Ez és az előkészületek hiánya rendezetlen elkövetőre utalt.

Más tényezők összességükben még világosabb képet adtak arról az egyénről, aki megölte Francine Elvesont. A holttesten borzalmas szexuális csonkítást hajtottak végre, maszturbáltak fölötte, de nem közösültek vele. Az esernyővel és tollal végzett behatolás szexuális pótcselekvés volt, a keresett férfi pedig egyértelműen bizonytalan, nemileg éretlen, gyönge egyéniség. Az önkielégítés azt jelezte, hogy a cselekménnyel valami olyan rituálét hajtott végre, amelyről már egy ideje fantaziált. Az önkielégítéses képzelgést elősegíthette kegyetlen „lekötözős”, szadomazochista pornográfia is, ami szintén a szexuálisan gyönge férfi ismertetőjegye. Ne feledjük, hogy eszméletlen vagy már halott áldozatot kötözött meg. Még ezt a kis termetű, törékeny nőt is gyorsan védekezésre képtelenné tette, mielőtt kiélte rajta erőszakos fantáziáját. Mindez a fent említett jellemvonásokra utalt. Ha élő, öntudatán lévő áldozaton viszi véghez szadista cselekedeteit, az egészen más személyiségre vall. Így azonban jól látszott, hogy az illetőnek nehézségei vannak a nőkkel való kapcsolatteremtésben és kapcsolattartásban. Ha egyáltalán randevúzott – amiben kételkedtem –, akkor bizonyára sokkal fiatalabb nőket választott, akiken könnyen uralkodhatott.

A tény, hogy a bérház körül őgyelgett, miközben mások Francine-hez hasonlóan munkába igyekeztek, elárulta, hogy nincs főmunkaidős állása, legfeljebb részidős, valószínűleg éjszakai és nem túl jól fizető.

Mindebből arra következtettem, hogy nem képes önálló lakást fönntartani. Sok dörzsölt gyilkostól eltérően nem tudná teljesen elrejteni különcségét kortársai előtt, tehát nincs sok barátja, se lakótársa. Valószínűleg éjszakai bagoly, nemigen törődik a megjelenésével. Ha nem barátokkal él, és nem engedhet meg magának saját lakást, akkor a szüleinél kell laknia, vagy inkább egyedülálló szülőjénél vagy idősebb nőrokonánál, például nővérénél vagy nagynénjénél. Autóra nem telik neki, tehát vagy tömegközlekedési eszközzel ment az épülethez, vagy gyalog, vagy ott lakik. Nem láttam be, minek szállt volna buszra, hogy olyan korán reggel az épülethez érjen, ezért inkább azt tartottam valószínűnek, hogy vagy ott lakik, vagy egy kilométeren belül.

Figyelemre méltó volt még a különféle rituális objektumok – a lemetszett mellbimbók, a fülbevalók – elhelyezése, és magáé a holttesté. Az ilyesfajta kényszeres cselekvés az esztelen hullagyalázás közepette arra utalt, hogy a tettes súlyos pszichológiai és pszichiátriai problémákkal küzd. Arra számítottam, hogy valamiféle gyógyszeres kezelést kap, vagy legalábbis korábban kapott. Ez és a bűncselekmény kora reggeli időpontja azt jelezte, hogy az alkohol nem játszik szerepet a kérdéses személynél. Bármilyen jellegű is a kiegyensúlyozatlansága vagy pszichózisa, várható volt, hogy rosszabbodik, és a környezete számára is észrevehető lesz. Korábban nagy valószínűséggel megkísérelt öngyilkosságot, feltehetően lefojtásos módszerrel – úgy, ahogy Francine-t megölte. Fogadni mertem volna, hogy elmegyógyintézeti kezelés alatt áll vagy állt. Ezért kizártam a katonai szolgálat lehetőségét, és úgy véltem, vagy kimaradt a középiskolából, vagy a főiskolán morzsolódott le, eddigi pályáját beteljesületlen becsvágyak jellemzik. Eléggé biztosra vettem, hogy ez az első gyilkossága, de ha megússza, nem hagyja abba. Arra nem számítottam, hogy rövidesen újra lecsap. Ezen a bűncselekményen hetekig vagy hónapokig elkérődzhetett, de a holttestre írott üzenetek sejtetni engedték, hogy ha a körülmények kedveznek, és újabb alkalom szülte áldozat kínálkozik, akkor ismét öl.

Az áldozat lealacsonyító, rituális jellegű elhelyezése arról árulkodott, hogy a tettes nem érzett megbánást. Ha lefedte volna a testet, azt gondolhattam volna, az alsóneműnek az arcra helyezése azt jelzi, valamennyire sajnálja a történteket, szeretné bizonyos méltósággal hátrahagyni a lányt, de ezt cáfolta a test lecsupaszítása. Az arc eltakarása tehát inkább az elszemélytelenítést, lealacsonyítást szolgálta, mintsem bármiféle részvétre utalt.

Érdekes módon mégis felhasználta az áldozat ruháját, mégpedig arra, hogy a saját bélsarát letakarja. Ha a tetthelyen székel, és elöl hagyja a fekáliát, azt értelmezhettem volna rituális fantáziája részének vagy az áldozat, esetleg általában a nők iránti megvetése újabb jelének. A letakarás ténye azonban inkább arra mutatott, hogy vagy régóta tartózkodott már ott, és nem volt hová mennie a dolgát végezni, vagy nem tudott uralkodni az idegein, vagy mindkettő. Korábbi tapasztalataim alapján úgy gondoltam, a székletvisszatartási képtelenség a tetthelyen szintén a gyógyszerhatás következménye lehet.

A személyiségrajz elkészítése után a rendőrség ismét végigellenőrizte a gyanúsítottak és kihallgatottak hosszú sorát. Kihúztak egy ismert volt szexuális elkövetőt, aki azóta kétgyermekes családapa lett. Az előzetes rostálás huszonkét nevet eredményezett, s ezek közül egyre meglehetős pontossággal ráillett a személyiségrajz.

Az illetőt Carmine Calabrónak hívták. A harmincéves, fehér, munka nélküli színész időnként özvegy édesapjánál lakott, ugyanabban az épületben, ahol Elvesonék, szintén a harmadik emeleten. Nőtlen volt, és állítólag nehezen tudott kapcsolatot teremteni nőkkel. A főiskolát abbahagyta, katona nem volt. Amikor átkutatták a szobáját, nagy mennyiségű szadomazochista pornográf anyagot találtak. Valóban próbálkozott önakasztásos és lefojtásos öngyilkossággal – az Elveson-gyilkosság előtt és után egyaránt.

Viszont volt alibije. Mint sejtettem, a rendőrök már kikérdezték az apját, ahogy az épületben minden más bérlőt. Mr. Calabro elmondta nekik, hogy Carmine bentlakó beteg a helyi elmekórházban, depresszióval kezelik. Korábban ezért pipálta ki a rendőrség.

A személyiségrajzzal a kezükben azonban ismét ráterelődött a figyelmük, s hamarosan kiderítették, mennyire laza az ellenőrzés a kérdéses gyógyintézményben. Arra a következtetésre jutottak, hogy Carmine a Francine Elvesonmegölése előtti estén engedély nélkül távozott – egyszerűen kisétált.

Tizenhárom hónappal a gyilkosság után Carmine Calabrót letartóztatták, és foglenyomatot vettek róla. Három igazságügyi fogász szakértő is megerősítette, hogy a gyanúsított fogai illenek a Francine testén talált harapásnyomokhoz. Ez volt a döntő bizonyíték a perben, amelyben Calabro ártatlannak vallotta magát, és amelynek végén bűnösnek találták gyilkosságban, ezért huszonöt évi szabadságvesztésre ítélték.

A negroid hajszálról egyébként kiderült, hogy semmi köze az ügyhöz. A boncolást végző intézményben gondos eljárástechnikai vizsgálatot végeztek, és megállapították, hogy a Francine Elveson holttestének hullaházba szállítására használt tetemzsákot korábban egy fekete férfi áldozatnál is használták, és a két alkalom között nem tisztították ki gondosan. Arra mégis jó ez a mozzanat, hogy rámutasson, az igazságügyi orvostani bizonyíték önmagában félrevezető lehet, és amennyiben nem illik a nyomozást végzőknek az esetről kialakított általános képébe, akkor óvatosan kell tekintenünk rá, mielőtt bizonyító erejűnek fogadnánk el.

Az ügy megoldása örömöt szerzett nekünk, amit még inkább fokozott, hogy híveinkké tettük azokat, akikkel New Yorkban együtt dolgoztunk, köztük a szakma legcsavarosabb és legélesebb elméit. A Psychology Today 1983. áprilisi cikkében a személyiségelemzési program kapcsán D’Amico hadnagy így fogalmazott: „Annyira eltalálták az illetőt, hogy azt kérdeztem az FBI-tól, miért nem adták meg nekünk mindjárt a telefonszámát is.”

A cikk megjelenése után Calabro írt nekünk a New York állambeli Dannemorából, a Clinton Büntetőintézetből, jóllehet sem az ő, sem Elveson neve nem szerepelt a cikkben. A nyelvtani és helyesírási hibáktól hemzsegő, összefüggéstelen levélben általában hízelgően nyilatkozott az FBI-ról és a New York-i rendőrségről, hangoztatta ártatlanságát, együvé sorolta magát David Berkowitzcal meg George Meteskyvel, az „őrült robbantó”-val, majd ezt írta: „Nem vitatkozom a gyilkosról készített személyiségrajzukkal, ami azt illeti, őszintén hiszem, hogy két pontban igazuk van.”

Megkérdezte, tudunk-e a holttesten talált hajszálról, amely szerinte felmenti őt. Ezután furcsa módon azt feszegette, mikor álltunk elő a személyiségrajzzal, és minden bizonyíték rendelkezésünkre áll-e, mert ha igen, akkor ő nem bolygatja tovább a dolgot, de ha nem, akkor újra írni fog.

Úgy véltem, ez a levél lehetőséget kínál arra, hogy Calabrót is bevonjuk tanulmányunkba. Így 1983 júliusában Bill Hagmaier és Rosanne Russo – a Viselkedéstudományi Részleg egyik első női ügynöke – a Clintonba utaztak, hogy meginterjúvolják. Kollégáim úgy tájékoztattak, hogy idegesen, de udvariasan és együttműködésre készen viselkedett, miként korábban a rendőrséggel is. Egyre az ártatlanságára és a küszöbönálló fellebbezésre összpontosított, kijelentette, hogy igazságtalanul ítélték el a harapásnyomok alapján. Ezért az összes fogát kihúzatta, és büszkén mutogatta üres ínyét: „Többé nem vádolhatnak!” Egyébiránt a beszélgetés sok szempontból csak a levelet melegítette fel, bár Hagmaier és Russo elmondása szerint Calabro érdeklődést mutatott a munkájuk iránt, és alig akarta elengedni őket. Még a börtönben is magányos maradt.

Semmi kétségem sincs afelől, hogy Carmine Calabro súlyosan zavart személyiség. Az egész ügy, az előélete, a vele folytatott kommunikáció még mutatóba sem tartalmaz normális elemet. Ugyanakkor most is azt hiszem, hogy – akárcsak a zavart személyiségű egyének legtöbbje – érzékelte a jó és rossz közötti különbséget. Az ilyen bizarr és zűrzavaros fantaziálás még nem bűn. Ha mások sérelmére szándékosan megvalósítják, az már feltétlenül az.

9. FEJEZET

MÁS BŐRÉBEN

Az 1980-as évek elejére évente százötvennél is több ügyön dolgoztam, és ugyanannyi napot voltam úton. Kezdtem úgy érezni magamat, ahogy Lucile Ball, aki az Imádom Lucyt című csokoládégyári paródiában az ellenkező irányban futó szállítószalagon igyekszik előre – mennél több anyag érkezett hozzám, annál tébolyultabban kellett kepesztetnem, hogy le ne maradjak. Akkora előrehaladásról nem is álmodhattam, hogy egy szusszanásnyi pihenőhöz jussak.

Ahogy munkánk és eredményeink ismertté váltak, özönlöttek hozzánk a segítségkérések az Egyesült Államokból és sok külföldi országból. Fontossági sorrendbe kellett raknom az eseteket, mint a mentőorvosnak a tömegszerencsétlenségnél. Figyelmemet elsősorban a nemi erőszakkal összekapcsolt gyilkosságokra kellett fordítanom, amelyeknél fennállt a veszély, hogy további áldozatokat szednek.

A döglött eseteknél vagy amelyeknél úgy látszott, az elkövető passzivitásba vonult, megkérdeztem a rendőröket, miért fordultak hozzánk. Néha az áldozat családja erőltette a megoldást, ami teljes mértékben érthető, és mindig együtt éreztem a gyászolókkal, de nem engedhettem meg magamnak, hogy olyan elemzésre pazaroljam a drága időt, amelyet a helyi szervek minden további intézkedés nélkül ad acta tesznek.

Az aktív ügyeknél érdekes volt megfigyelni, honnét érkeztek. Az első időkben azokat, amelyek a legnagyobb főkapitányságoktól – mondjuk a New York-itól vagy a Los Angeles-itől – futottak be, gyanakvással fogadtam. Vajon miért kerestek meg minket Quanticóban? Olykor hatalmi villongásról volt szó az FBI-nál, például, hogy ki kapja meg a biztonsági kamerák felvételeit, ki folytatja le a kihallgatásokat, ki ad át vádemelésre egy bankrablási sorozatot. Esetleg politikailag kényes pontot érintett az ügy, és a helybeliek azt akarták, más kapja a letolást. Mindezek a megfontolások befolyásolták a döntésemet, mert tudtam, hogy bármelyiken múlhat az adott eset megoldásának sikere.

Kezdetben írásos elemzéseket adtam. Az esetszám rohamos növekedésével erre már nem maradt időm. A dossziék tanulmányozása közben jegyzeteltem, majd amikor – személyesen vagy telefonon – beszéltem a helybeli nyomozó szervvel, átfutottam jegyzeteimet, és felidéztem az ügyet. A zsaruk rendszerint maguk is bőséges jegyzeteket készítettek az általam mondottakról. Azokban a ritka esetekben, amikor a zsaru velem egy szobában ült, és csak hallgatott, de nem írt le semmit, hamar kijöttem a sodromból, megmagyaráztam, hogy ez az ő ügye, nem pedig az enyém, tehát ha segítséget akar, akkor lesz szíves megmozdulni és legalább annyit dolgozni, mint én.

Annyi efféle tanácsadást végeztem, hogy már tudtam, akár egy orvos, mennyi időt kell szánni egy-egy „páciensre”. Mire átnéztem az esetet, eldöntöttem, tudok-e segíteni, tehát mindjárt a tetthelyelemzésre és a viktimológiára akartam összpontosítani. Miért az adott áldozatra esett a választás minden lehetséges áldozat közül? Hogyan ölték meg? E két kérdésből kiindulva közelíthetünk a végső kérdéshez: Ki a tettes?

Sherlock Holmes módjára hamar felismertem, hogy minél szokványosabb, minél kevésbé rendkívüli a bűncselekmény, annál kevesebb viselkedéstani bizonyítékkal számolhatunk. Utcai támadásokkal és kirablásokkal nem sokat kezdhettem. Túl gyakoriak, a viselkedés túl hétköznapi, ennélfogva a gyanúsítottak halmaza óriási. Ehhez hasonlóan az egyetlen lövés vagy késszúrás is nehezebb ügy, mint a többszöri döfés, a szabadtéri eset nagyobbkihívást jelent, mint a zárt helyi, egyetlen áldozat, aki ráadásul kockázati csoporthoz tartozik – például prostituált –,nem ad annyi információt, mint egy sorozat.

Először is a halottkém jelentését olvastam el, hogy megismerjem a sebek jellegét és minőségét, a halál okát, megtudjam, volt-e szexuális bántalmazás, és ha igen, miféle. A jelentés színvonala attól függően változott, hogy az országban működő több ezer illetékes közül ki készítette. Ezek némelyike vérbeli igazságügyi patológus volt, és elsőrangú munkát adott ki a kezéből. Ha például Washingtonban dr. James Luke végezte a halottszemlét, mindig átfogó, részletekbe menő és szakszerűen pontos jegyzőkönyvre számíthattunk. Miután abból a munkakörből nyugalomba vonult, Luke doktor quanticói részlegemmegbecsült tanácsadója lett. Láttam azonban olyan eseteket is a legmélyebb Dél kisvárosaiban, ahol a helyi ravatalozó vezetője volt a haláleseti vizsgálóbíró, aki a halottkémi vizsgálatot úgy képzelte el, hogy feltűnik a színen, megrugdossa a tetemet, majd közli: „No, ez már nem kel föl többet.”

Miután megtekintettem a holttesttel kapcsolatos leleteket, az előzetes rendőri jelentést vettem sorra. Mit látott az első rendőr, amikor megérkezett? Ettől kezdve ő vagy a nyomozócsapat más tagja módosíthatott valamit a helyszínen. Fontos volt számomra, hogy minél inkább abban az állapotban jelenítsem meg magam előtt a tetthelyet, amilyenben az elkövető hagyta. Ha valamit változtattak, arról tudni akartam. Ha például párna volt az áldozat arcán, ki tette oda? Már ott volt, amikor a rendőrség megérkezett? Az a családtag helyezte oda kegyeletből, aki rátalált a halottra? Vagy valami más a magyarázat? Végül megnéztem a helyszínen készült fotókat, és megpróbáltam kiegészíteni a fejemben kialakított képet.

A felvételek nem voltak mindig a legjobb minőségűek, főleg amikor még a legtöbb kapitányságon fekete-fehér anyagra dolgoztak. Ezért vázlatrajzot is kértem a tetthelyről az irányok és lábnyomok megjelölésével. Ha a nyomozók valamire külön fel akarták hívni a figyelmemet, arra kértem őket, a fénykép hátára írják, nehogy az első átnézésnél mások megfigyelései befolyásoljanak. Ugyanebből a megfontolásból nem akartam tudni, akad-e a gyanúsítottak között olyan, akit az első helyre tesznek, vagy pedig lezárt borítékban küldettem el magamnak a nevet, hogy tárgyilagos maradjak saját elemzésemkor.

Azt is igyekeztem tisztázni, elvettek-e valamit az áldozattól, eltávolítottak-e valamit a helyszínről. Az általában egyértelmű volt, ha pénz vagy számottevő ékszer tűnt el, ami segített meghatározni a tettes indítékát. Más tárgyakat nem mindig könnyű nyomon követni.

Ha egy rendőr vagy nyomozó azt mondta, semmi sem hiányzik, megkérdeztem:

– Honnét tudja? Azt állítja, ha a neje vagy a barátnője fiókjából elcsennék egy melltartót vagy egyetlenegy bugyogót, maga észrevenné? Mert ha igen, akkor nincs ki mind a négy kereke.

Nehéz észlelni olyan apróság hiányát, mint egy sapka vagy hajtincs. A puszta tény, hogy látszólag semmi sem hiányzott, számomra sohasem volt meghatározó. Amikor aztán elfogtuk az elkövetőt, és átkutattuk a lakását, sokszor meglepő szuvenírekre bukkantunk.

Kezdettől világos volt, hogy a Hivatalon belül és kívül egyaránt sokan nem értik, mivel foglalkozunk mi egyáltalán. Ez akkor derengett fel nekem, amikor 1981-ben Bob Resslerrel kéthetes tanfolyamot tartottunk New Yorkban az emberölésről. Körülbelül száz nyomozó vett részt rajta, főként a New York-i rendőrségtől, de sokan jöttek az elővárosokból is.

Egyik reggel, a személyiségelemzési óra előtt az előadói emelvényen épp a nehéz, háromnegyed colos Sony videomagnót állítottam be, amelyet akkoriban használtunk. Odajön hozzám egy lestrapált, beesett arcú, véreres szemű, fásult nyomozó, és megszólít:

– Ezzel a személyiségbigyóval foglalatoskodik, mi?

– Igen, úgy van – bólintok, és a videoládához fordulok. – Egyébként ez itt a személyiségelemző gép.

Kétkedőn sandít rám, ahogy a harcedzett detektívek szoktak a gyanúsítottakra, de azért nem hagy faképnél.

– Adja csak ide a kezét! Megmutatom, hogy működik.

Némi habozás után odanyújtja a kezét. Egy háromnegyed colos videón jó nagy a kazettanyílás. Megfogom a kezét, bedugom a résbe, és csavargatom a gombokat. Közben Ressler a terem másik végében rendezgeti az anyagait. Meghallja a hangomat, és már indulna felénk,abban a hiszemben, hogy mindjárt a padlóra küldenek.

De a fickó azt kérdezi:

– Na, mit elemzett ki?

– Várja meg az órát! Majd meglátja, hogy megy a dolog.

Szerencsémre az illető a foglalkozás alatt minden bizonnyal felfogta, miről van szó, mivel elmagyaráztam a személyiségrajz készítésének folyamatát, és arra használtam a videót, amire igazából való: szemléltetőeszköznek. Óra után nem is várt rám a sarkon. A történet lényege azonban az, hogy mindig szerettem volna, ha tényleg ilyen egyszerű lenne használható személyiségrajzot előállítani. A végeredményhez nemhogy nem elég bedugni egy kezet (vagy más testrészt) valami gépbe, hanem számítástechnikai szakemberek is évek óta dolgoznak vállvetve bűnüldözésiekkel, hogy olyan programot fejlesszenek ki, amelyik utánozná az agyunkban lejátszódó logikai folyamatokat, s mindeddig mégsem sokat tudtak felmutatni.

A helyzet az, hogy a bűnügyi személyiségrajz és tetthelyelemzés nem egyszerűen adatok betáplálásából és átrágásából áll. Jóval több annál. A jó személyiségelemzéshez adatok és bizonyítékok széles skáláját kell tudnunk értékelni. Emellett szinte bele kell bújnunk mind az elkövető, mind az áldozat bőrébe.

Képessé kell válnunk arra, hogy a fejünkben újrateremtsük a bűncselekmény színhelyét. Minél többet meg kell tudnunk az áldozatról, hogy elképzelhessük, hogyan reagálhatott. Bele kell élnünk magunkat egy nő helyzetébe, akit a támadó pisztollyal fenyeget – vagy késsel, egy kővel, az öklével vagy bármi mással. Éreznünk kell, amit ő érez, amikor a férfi közeledik hozzá. A fájdalmát, amikor megerőszakolja, veri vagy összeszabdalja. Meg kell próbálnunk elképzelni, min ment keresztül, amikor a tettes megkínozta, hogy szexuális kielégüléshez jusson. Meg kell értenünk, milyen a rémülettől vagy gyötrelemtől sikoltani, majd ráeszmélni, hogy hiába, úgysem állíthatjuk meg hóhérunkat. Tudnunk kell, milyen volt. És nehéz ezt a terhet cipelni, kivált ha az áldozat gyermek vagy idős ember.

Amikor A bárányok hallgatnak rendezője és szereplőgárdája a forgatásra készülve Quanticóba látogatott, bevittem az irodámba Scott Glennt, aki Jack Crawfordot játszotta – azt a különleges ügynököt, akit egyesek szerint rólam mintáztak. Glenn meglehetősen liberális fickó volt, erősen hitt abban, hogy az ember alapvetően jó, a rosszak megjavíthatók, jó útra téríthetők. Mutattam neki néhányat a borzalmas tetthelyi fotók közül, amelyekkel naponta dolgoztunk. Lejátszottam neki hangfelvételeket, amelyeket a gyilkosok áldozataik kínzása közben készítettek. Végighallgattattam vele, ahogy két tizenéves lány egyikét egy Los Angeles-i furgon rakterében merő élvezetből halálra kínozza két gyilkos, akiket röviddel azelőtt engedtek ki a börtönből.

Glenn könnyezve hallgatta a szalagokat.

– Fogalmam sem volt róla, hogy léteznek emberek, akik ilyesmire képesek – mondta ez az intelligens, együttérző családapa, aki maga is két lányt nevelt. Azok után, amit azirodámban látott és hallott, többé nem tudta ellenezni a halálbüntetést: – A quanticói tapasztalatok végleg megváltoztatták az álláspontomat.

De bármilyen nehéz is, bele kell élnem magamat a támadó helyzetébe, úgy kell gondolkodnom, ahogy ő, vele együtt kell terveznem, meg kell értenem és át kell éreznem a kielégülést életének ebben a páratlan pillanatában, amikor felgyülemlett fantáziaképei valóra válnak, végre ő diktál, maradéktalanul uralkodhat egy másik emberi lényen, kedve szerint bánhat vele. Ennek a gyilkosnak a bőrébe is bele kell bújnom.

A furgonjukban tizenéves lányokat gyilkoló két férfit Lawrence Bittakernek és Roy Norrisnak hívták. Még becenevet is kitaláltak a furgonnak: Murder Mac, vagyis Gyilok Gyuszi. San Luis Obispóban, a Kaliforniai Büntetőtelepen ismerkedtek meg egymással, ahol Bittaker lőfegyveres súlyos testi sértésért, Norris pedig nemi erőszakért kiszabott idejét töltötte. Miután felfedezték, hogy mindketten szívesen okoznak fájdalmat uralmuk alá kényszerített fiatal nőknek, felismerték egymásban a rokon lelket. Amikor aztán 1979-ben feltételesen szabadlábra helyezték őket, összejöttek egy Los Angeles-i motelben, és eltervezték, hogy tizenháromtól tizenkilenc esztendősig minden tinédzser évjáratból elrabolnak, megerőszakolnak, megkínoznak és meggyilkolnak egy lányt. Öt szerencsétlenen már sikeresen kivitelezték is tervüket, amikor egyik megerőszakolt áldozatuknak sikerült megszöknie és értesítenie a rendőrséget.

A másodhegedűs Norris végül megtört a rendőrségi vizsgálat alatt, beismerte a rémségeket, és a halálbüntetéstől való mentesítésért cserébe hajlandó volt a nála is szadistább és agresszívebb Bittaker ellen vallani. Elvezette a rendőröket a különböző helyeken elrejtett holttestekhez. Az egyiket már csontvázzá aszalta a kaliforniai nap – a füléből még kiállt egy jégcsákány.

Szívet tépő tragédia, hogy szépreményű életek semmivé lettek, fiatal lányokat a legaljasabb módon – Norris megfogalmazásával: „mókából” – megkínoztak, de az eset szörnyűségén kívül az is figyelemre méltó, mennyire különbözik egyazon bűncselekmény két elkövetőjének viselkedésmintázata. Általában azt tapasztaljuk, hogy jobbára egyikük viszi a prímet (ő a domináns), a másik inkább kiszolgálja őt, s gyakran az egyik inkább „rendezett” is, mint a másik. A sorozatgyilkosok eleve hitványak, közülük is a leghitványabbak azok, akiknek társra van szükségük munkájuk elvégzéséhez.

Bármilyen borzalmasak is e páros bűnei – és Lawrence Bittaker az egyik legocsmányabb, legundorítóbb egyén is,akivel valaha találkoztam –, sajnos nem példa nélkül állók.

Akárcsak Bittaker és Norris, James Russell Odom és James Clayton Lawson is börtönben találkoztak. Az 1970-esévek közepén mindketten nemi erőszakért ültek Kaliforniában, az Atascaderói Állami Kórházban, mint bűnöző elmebetegek. Irataikat áttekintve Russell Odomot pszichopatának, Clay Lawsont inkább skizofrénnek tartom. Clay szemléletesen leírta Russellnek, mihez szeretne kezdeni, ha kiengedik. Terveiben szerepelt nők foglyul ejtése, hogy aztán levágja a mellüket, kiszedje a petefészküket, és kést döfjön a hüvelyükbe. Azt mondta, Charles Manson és követői ihlették. Világossá tette, hogy nemi közösülést nem tervez. Ezt nem tartotta „dolgának”.

Odom viszont nagyon is dolgának tartotta a közösülést, és – mihelyt szabadon bocsátották – 1974-es égszínkék Volkswagen bogarával meg sem állt az ország túlsó feléig, a dél-karolinai Columbiáig, ahol Lawson csőszerelőként dolgozott, és szabadlábra helyezése után szüleivel élt. (Mint említettem, a VW bogár akkoriban szemlátomást a sorozatgyilkosok és bankbetét nélküli FBI-ügynökök kedvelt autója volt.) Odom úgy gondolta, kettejük rokon, mégis különböző érdeklődésével jó csapatot alkothatnának, amelyben ki-ki végezhetné a maga dolgát.

Megérkezése után néhány nappal Lawson apjának 1974-es Ford Cometjén elindultak áldozatnézőbe. Az 1-es számú szövetségi főúton megálltak egy mini-ABC-nél. Kiszúrtak egy nekik tetsző fiatal nőt, aki a pult mögött dolgozott, de túl sokan voltak körülöttük, ezért otthagyták, és elmentek egy pornómoziba.

Azt hiszem, ezen a ponton fontos hangsúlyoznunk valamit. Amikor felismerték, hogy nem hajthatnak végre sikeres emberrablást, mert ellenállásba vagy legalábbis szemtanúkba ütköznek, akkor a szándékolt bűncselekmény elkövetése nélkül távoztak. Mindketten elmebetegek voltak, Lawson esetében eléggé megalapozott lett volna a büntetőjogi beszámíthatatlanság kijelentése. De amikor a körülmények nem kedveztek a bűncselekmény sikerének, óvakodtak az elkövetésétől. Nem álltak olyan késztetés alatt, hogy cselekvésre kényszerültek volna. Tehát felelősségem tudatában ismét kijelentem: tapasztalataimra alapozott véleményem szerint pusztán a rendellenes elmeállapot még nem menti fel az elkövetőt. Hacsak nem teljesen zavart, aki képtelen felfogni, mit művel a való világban, igenis maga dönti el, bánt-e másokat vagy sem. És az igazi buggyantakat könnyű nyakon csípni. A sorozatgyilkosokat nem.

Első portyájuk másnapján Odom és Lawson este autós moziba mennek. Az előadás végeztével, valamivel éjfél után visszarobognak a mini-ABC-be, és néhány apróságot vesznek – egy kakaót, egy zacskó mogyorót, egy uborkát. Ezúttal ők az egyedüli vásárlók az üzletben, úgyhogy Odom 0,22-es kaliberű maroklőfegyverével elrabolják a fiatal pénztárosnőt. Lawson zsebében egy 0,32-es pisztoly lapul. Amikor a rendőrök később megérkeznek – miután egy vevő észrevette, hogy senki sincs a boltban, és kihívta őket –, a kasszát érintetlenül találják, a nő noteszát a pult mögött, és semmilyen értéktárgy nem hiányzik.

A két férfi egy elhagyatott helyre hajt. Odom ráparancsol a nőre, hogy vetkőzzék meztelenre, azután a kocsi hátsó ülésén megerőszakolja. Közben Lawson a bal első ajtónál áll, és kívülről sürgeti Odomot, hogy most már ő jön. Körülbelül öt perc múlva Odom ejakulál, felrángatja a nadrágját, és kiszáll a kocsiból, úgyhogy Lawson elfoglalhatja a helyét.

Odom elsétál a kocsitól, mint mondja, kidobni a taccsot. Lawson később azt állítja, Odom azt mondta neki: „Meg kellett szabadulnunk tőle”, pedig Lawson ígéretet csikart ki a nőtől, hogy ha elengedik, senkinek sem szól. Akárhogy is, újabb öt perc múlva Odom a nő sikolyát hallja a kocsiból: „Jaj, a torkom!” Mire visszatér, Lawson már elvágta a nő torkát, és azzal a késsel farigcsálja a meztelen testet, amelyet előző este a mini-ABC-ben vett.

Másnap, miközben Odom VW-jében ülnek, és épp megszabadulnak az áldozat két batyuba kötött holmijától, Lawson elmeséli, hogy a támadás után megpróbálta fölfalni a nő nemi szerveit, de fölfordult a gyomra.

Hamarosan felfedezték a borzalmasan megcsonkított, szabadon heverő holttestet, és néhány nappal a gyilkosság után a tetteseket is elfogták. Az életéért reszkető Odom készségesen beismerte a nemi erőszakot, de tagadta, hogy a gyilkosságban részt vett.

A rendőrségen tett vallomásában Clay Lawson világosan leszögezte, hogy nem közösült az áldozattal: „Nem erőszakoltam meg a lányt. Csak el akartam pusztítani.” Ez a fickó a per során krétát rágott a tárgyalóteremben.

Külön-külön eljárást folytattak ellenük. Odom életfogytiglant plusz negyven évet kapott nemi erőszakért, engedély nélküli fegyvertartásért, valamint az emberölésben való bűnsegédi bűnrészességért és bűnpártolásért. Lawsont előre megfontolt gyilkosságért halálra ítélték, és 1976. május 18-án villamosszékben kivégezték.

Akárcsak Bittakernél és Norrisnál, ebben az esetben is kettős viselkedés lépett fel – ami a nyomokban is megmutatkozott –, mivel két eltérő személyiség vett részt a bűncselekményben. A holttest megcsonkítása a rendezetlen személyiségtípus jele, míg az ondó jelenléte az áldozat hüvelyében erősen a rendezett személyiségre mutat. Quanticóban tanítottuk az Odom–Lawson-esetet, és ez motoszkált az agyamban, amikor John Reeder rendőrfőnök megkeresett a pennsylvaniai Logan Townshipből. Ekkor még nem régóta foglalkoztam személyiségelemzéssel. Az FBI johnstowni irodáján dolgozó Dale Frye különleges ügynök közvetítette a Nemzeti Akadémián végzett Reeder, valamint Blair megye szövetségi kerületi ügyésze, Oliver E. Mattas kérését, hogy segítsek egy Betty Jane Shade nevű fiatal nő megerőszakolásának, meggyilkolásának és megcsonkításának ügyében.

Az alábbi tényeket ismertették velem:

Ez a huszonkilenc éves nő körülbelül egy esztendővel korábban, 1979. május 29-én esti gyermekfelügyeletet vállalt, s azt követően 22.15 körül gyalogszerrel indult haza. Négy nappal később egy férfi, aki saját elmondása szerint kirándult a természetbe, belebotlott a nő csúnyán megcsonkított, de jól konzervált holttestébe egy illegális szemétlerakó helyen, az Altoonához közeli Wopsonock-hegy tetején. A nő hosszú szőke haját levágták, és egy közeli fára aggatták. Charles R. Burkey megyei haláleseti vizsgálóbíró a helyi lapnak elmondta, hogy ez a „legborzalmasabb” halál, amelyet valaha látott. Megállapította, hogy Betty Jane Shade-et szexuálisan bántalmazták, az állkapcsa eltörött, mindkét szeme alatt zúzódások, a testén számos szúrt seb. A halál oka a fejre mért súlyos ütés volt, a halál utáni csonkítás elemei pedig a következők: nagyszámú késszúrás, mindkét emlő eltávolítása és az áldozat hüvelyétől a végbeléig húzódó vágás.

Noha a részlegesen emésztetlen gyomortartalom azt jelezte, hogy a nőt röviddel az eltűnése után gyilkolták meg, a holttest túlzottan jó megtartású volt ahhoz, hogy négy napon át a szemétlerakóban heverhetett volna. Nem látszott rajta sem lárvafertőzés, sem állati rágásnyom, holott ennyi idő után ez általában várható. A rendőrség lakossági bejelentésre az illegális szemétlerakás miatt is nyomozott már a hegyes vidéken, tehát rábukkant volna a holttestre, ha az már korábban ott van.

Átnéztem a Reeder által elküldött összes anyagot, és elkészítettem a személyiségrajzot, amelyről hosszas telefonkonferencia keretében számoltam be. Ennek során megpróbáltam felvilágosítani a rendőröket a személyiségelemzés elveiről és a keresett egyénről. Úgy gondoltam, tizenhét-huszonöt éves fehér férfit keressenek, bár megjegyeztem, hogy amennyiben a világ végi vadonban él, akkor idősebb is lehet, mivel szociális fejlődése lassúbb. Sovány vagy szikár, magányos, nem az a kimondott lángész, befelé, valószínűleg pornográf fantáziájába forduló. Gyermekkora tipikus – csonka családban, apa nélkül nőtt fel, az anyja túlzottan rátelepedett, mindentől féltette, esetleg olyan benyomást keltett a fiúban, hogy rajta kívül minden nő rossz. Az ismeretlen tettes ennélfogva fél a nőktől, nem tud bánni velük, ezért kellett olyan gyorsan eszméletlenné vagy védtelenné tennie áldozatát.

Jól ismerte őt. Ez világos volt az arcsérülésekből. Iszonyatos harag fűtötte, igyekezett elszemélyteleníteni a nőt az arc, a mellek, a nemi szervek roncsolásával. A haj eltávolítása valami másról árulkodott. Bár ez is tűnhetett deperszonalizációs kísérletnek, az áldozat adataiból tudtam, hogy a mindig tiszta és nett Shade büszke volt ápolt, gondozott hajára. A haj levágását tehát sértő, lealacsonyító gesztusnak szánták. Ez is olyan személyre mutatott, aki jól ismerte az áldozatot. Ugyanakkor semmi jele sem volt szadista bántalmazásnak, kínzásnak, mint Bittaker és Norris esetében. Ez az elkövető nem nyert szexuális kielégülést a fájdalomokozásból.

Elmondtam a rendőröknek, hogy ne a „barátkozó természetű sarki használtautó-kereskedő” fajtájára utazzanak. Ha ez a fickó egyáltalán dolgozik valahol, akkor alantas házmesteri vagy fizikai munkát végez. Aki ilyen helyen hagyja a holttestet, az alantas vagy piszkos munkához szokott. Az elrablás ideje, a hiányzó mellek, a holttest nyilvánvaló mozgatása és a végső rejtekhely ismételt felkeresése mind arra utalt, hogy a férfi főként este aktív. Feltételezhetően meglátogatja a temetőt, talán a temetésre is elmegy, és addig forgatja a dolgokat az agyában, amíg meg nem győzi magát, hogy „normális” kapcsolata volt Betty Jane-nel. Ezért a hazugságvizsgáló gép alkalmazása gyakorlatilag haszontalan lenne nála. Nagy az esély, hogy valahol a nő lakása és a között a hely között lakik, ahonnét az áldozat utoljára hazaindult.

A rendőrök elmondták, hogy két határozott gyanúsítottjuk is van, bár egyikük letartóztatásához sincs kellő alap. Az egyik a lány állítólagos barátja és önjelölt vőlegénye, Charles F. Soult, becenevén Butch. Őt mindenképpen potenciális tettesnek tartották. De nagyon gyanakodtak arra a rokkantnyugdíjas mozdonyvezetőre is, aki a holttestet megtalálta, és a története valahogy hibádzott. Azt mondta, természetjárásra indult, a holttestre azonban egy nyilvánvaló szemétlerakóban akadt rá. Egy kutyáját sétáltató idős ember azt mondta, vizelni látta ezt az egyént a helyszínen. Nem kiránduláshoz öltözött, és bár aznap esett, a ruhája teljesen száraz volt. Négy sarokra lakott BettyJane Shade házától, és többször is sikertelenül próbálta felszedni a lányt. A rendőrökkel való találkozás idegesítette, és azt mondta, nem szívesen jelentette a holttestet,mert félt,hogy őt gyanúsítják majd a bűncselekménnyel. (Ez jellegzetes magyarázkodás olyan elkövetőknél, akik kezdeményezőleg saját jószántukból keverednek bele a nyomozásba, és megpróbálják elterelni magukról a gyanút.) Sörkedvelő volt, és megrögzött dohányos, bizonyosan elég erős ahhoz, hogy megölje és elcipelje a testet. A múltban többször is antiszociális viselkedést tanúsított. A gyilkosság estéjén feleségével egybehangzó állításuk szerint otthonukban tévét néztek, ami nem meggyőző alibi. Kijelentettem a rendőröknek, hogy az ilyen ember ügyvédet keres magának, és attól fogva nem hajlandó együttműködni. Azt válaszolták, hogy pontosan ez történt. Ügyvédet fogadott, és megtagadta, hogy hazugságvizsgáló gépre kössék.

Mindez eléggé ígéretesen hangzott. Annál inkább zavart, hogy a férfi nős volt, két gyermek apja, és a feleségével élt. Ez a bűncselekmény nem illett hozzá. Ha egy nős pasi követi el a gyilkosságot, akkor szadista düh tombol benne a nők ellen. Elnyújtja az ölést, jobban bántalmazza áldozatát, mielőtt meghal, de nem csonkítja meg azután. Azonkívül harmincéves volt, tehát túl idősnek találtam.

Soult jobb választásnak látszott. Gyakorlatilag a személyiségrajz összes eleme ráillett. A szülei szétköltöztek, amikor kisfiú volt. Az édesanyja mindenbe beleszólt, uralta az életét. Huszonhat évesen nem tudott mit kezdeni a nőkkel. A rendőrségen azt mondta, hogy életében csak két szexuális élménye volt, mindkettő idősebb nővel, akik kinevették, mert nem tudta felállítani. Azt mondta, ő meg Betty Jane nagyon szerették egymást, megbeszélték, hogy összeházasodnak, bár a lány más férfiakkal randevúzott és létesített nemi kapcsolatot. Biztosra vettem, hogy ha a lány él, egész másképp adja elő a történetet. A temetésen a fiú azt mondta, ki akarja ásni a koporsót, hogy bemásszon mellé. Amikor a rendőrségen kikérdezték, szakadatlanul sírt Betty Jane elvesztése miatt.

A rendőröktől megtudtam, hogy Butch Soult meg a fivére, Mike, szemétszállítók.

– A mindenit, ez egész jól hangzik – feleltem.

Hozzáfértek a szemétlerakóhoz, volt indokuk, hogy odamenjenek, és eszközük a holttest szállítására.

De bármennyire tetszett Butch mint gyanúsított, két dolog zavart. Először is – amint azt vártam – kis mitugrász volt, nem sokkal testesebb, mint Shade. Nem lehetett képes mozgatni a testet, vagy abba a békapózba helyezni – széttárt és térdben behajlított lábakkal –, amelyben megtalálták. Másodszor pedig ondót mutattak ki az áldozat hüvelyében, ami tradicionális nemi erőszakot jelez. Nem lepődtem volna meg, ha ondót találnak a holttesten, a bugyijában vagy más ruhadarabján, de erre nem számítottam. Ez a fickó önkielégítőnek tetszett, mint David Berkowitz, nem pedig nemi erőszaktevőnek. Közvetett úton kellett elérnie a szexuális kielégülést. Nem állt össze a kép.

Vegyes rendezett-rendezetlen viselkedéssel álltam szemben, ami sok szempontból Francine Elveson New York-i meggyilkolásához hasonlított, ugyanaz a villámgyors támadás, az arc eltorzítása és a genitáliák roncsolása. Míg azonban Elvesonnak a mellbimbóit metszették le, Shade mindkét mellét tőből amputálták.

Csakhogy a New York-i esetben a termetesebb CarmineCalabro néhány emeletnyire felcipelte a törékeny áldozatot, és otthagyta. Az ejakuláció pedig önkielégítésből következett be.

Az Odom–Lawson-ügy tanulságaival az agyamban úgygondoltam, csak egyetlen észszerű magyarázat lehetséges.Elhittem, hogy Butch Soult valószínűleg találkozott az utcán Betty Jane-nel, miután a lány befejezte a munkáját, összeszólalkoztak, megütötte, feltehetőleg annyira, hogy elveszítetteaz eszméletét, majd valami elhagyott helyre szállította. Aztis elhittem, hogy ő mérte rá a halálos ütést, vágta le a haját, csonkította meg a testét, és tette el a mellét emlékbe. De a támadás és a gyilkosság között a lányt megerőszakolták, és nem hittem, hogy egy Soult-féle rendezetlen észjárású, szexuálisan gyönge, az anyjától uralt fiatalember képes ilyesmire. És azt sem hittem, hogy maga mozgatta a holttestet.

Butch fivére, Mike volt a logikus második gyanúsított. Ugyanabból a háttérből jött, ugyanott dolgozott. Egy ideig elmegyógyintézetben ápolták, dokumentáltan magatartási problémákat mutatott, hajlamos volt az erőszakra, nem tudta fékezni a haragját. A fő különbség az volt, hogy ő megnősült, bár az anyja az ő életébe is beleavatkozott. Betty Jane Shade elrablásának éjszakáján Mike felesége a kórházban szült. Terhessége jelentős stresszor volt, ráadásul megfosztotta a férfit a szexuális feszültség levezetésétől. Teljesen logikusnak látszott, hogy a támadás után pánikba esett Butch a bátyját hívta, aki megerőszakolta a fiatal nőt – amit Butch végignézett –, majd a gyilkosság után segített az öccsének eltüntetni a holttestet.

Közvetett, nem fenyegető megközelítést javasoltam a rendőröknek. Sajnos már többször kihallgatták a fiatalembert, és hazugságvizsgáló gépre is tették. Amint azt előre sejtettem, a gépi vizsgálat nem mutatott ki megtévesztő szándékot, viszont nem helyénvaló érzelmi reakciókat igen. Úgy gondoltam, az a leghelyesebb, ha Mike-ra összpontosítanak, arra hajtanak rá, hogy ő csupán közösült Shade-del, aztán segített megszabadulni a holttesttől, de ha nem hajlandó együttműködni, neki is ugyanúgy befűtenek, mint az öccsének.

A taktika bevált. Letartóztatták a két fivért – és a nővérüket, Cathy Wiesingert is, aki Betty Jane legjobb barátnőjének mondta magát. Mike szerint Cathy is részt vett a holttest eltüntetésében.

Tehát mi is történt? Azt hiszem, Butch megpróbált nemi kapcsolatot létesíteni ezzel a vonzó és tapasztalt nővel, de nem tudott. Addig gyűlt benne a keserűség, míg már nem sok kellett, hogy kirobbanjon belőle. Miután megtámadta Shade-et, pánikba esett, és hívta a bátyját. De haragja tovább fokozódott, amikor Mike tudott közösülni a lánnyal, ő meg nem. Nem nyughatott, és négy nappal később megcsonkította a holttestet, hogy mégis az övé legyen az „utolsó szó”.

Az áldozat egyik mellét megtalálták. Mike elmondta a rendőröknek, hogy Butch a másikat otthon tartja, ami nem lepett meg. Bárhová rejtette is, sohasem került elő.

Charles „Butch” Soultot előre megfontolt gyilkosságért elítélték, Mike-ot pedig vádalku nyomán elmegyógyintézetbe küldték. Reeder rendőrfőnök nyilvánosan kijelentette, hogy közvetlenül elősegítettük a nyomozás lefolytatását és az elkövetők vallomásra bírását. Mi a magunk részéről szerencsések voltunk, hogy olyan helybeli partnert találtunk, mint ő, aki már elsajátította a módszereinket, és megértette a rendőrség és Quantico közötti együttműködés jelentőségét.

Ennek az együttműködésnek az eredményeként tudtuk kivonni a forgalomból a gyilkost és cinkosát, mielőtt ismét ölhettek volna. Reeder rendőrfőnök és emberei folytatták a közrend védelmét a pennsylvaniai Logan Townshipben, én pedig abban a reményben tértem vissza százötven-egynéhány egyéb folyamatban lévő ügyemhez, hogy tanultam valamit, ami legalább egyszer segít majd, hogy az elkövető és az áldozat bőrébe bújjak.

10. FEJEZET

ACHILLES-SARKAK

Jó néhány éve, amikor balul sikerült montanai főiskolai kalandom után ismét otthon időztem, egy este szüleimmel a Coldstream nevű pizzériában vacsoráztam a Long Island-i Uniondale-ben. Épp beleharaptam dupla sajtos extra pizzámba, amikor anyám minden bevezető nélkül nekem szegezi a kérdést:

– Te John, volt már neked dolgod nővel?

Kínosan nyelek, megpróbálom legyűrni a falatot. Ez nemaz a fajta érdeklődés, amelyet tizenkilenc-húsz éves srácok az 1960-as években az anyjuktól megszoktak. Apám felé fordulok, hátha némi jelét mutatja a támogatásnak, de a szeme se rebben. Éppoly váratlanul érte a kérdés, mint engem.

– Szóval volt vagy nem? – firtatja anyám. Nem véletlenül hívták Holmesnak.

– Hát… igen, mama, volt.

Az arckifejezése egyszeriben megváltozik.

– Igen? Na és kiféle volt az illető?

– Ö… izé… – Érdekes, valahogy elment az étvágyam. – Tulajdonképpen többen is voltak.

Arról mélyen hallgatok, hogy akadt köztük egy fiatalkorú is a bosemani leányanyaotthonban. De egyébként abban a percben alighanem azt is bevallottam volna, hogy a pincében rejtettem el a holttesteket, miután feldaraboltam őket.

– Ki fog ezek után feleségül menni hozzád? – sopánkodik anyám.

Ismét szokatlanul szótlan apámra pillantok. Ugyan, apu, segíts már ki!

– Jaj, Dolores, ez ma már nem olyan nagy kaland.

– Ez mindig is „nagy kaland” volt, Jack – feleli anyám, majd újból rám összpontosít. – Mihez kezdesz, John, ha majd a menyasszonyod megkérdezi, volt-e kapcsolatod más nővel, mielőtt megismerted?

Harapni készültem, de félbemaradt a mozdulat.

– Megmondom neki az igazat.

– Ne, azt ne tedd! – hallatja végre a hangját apám.

– Ezt meg hogy érted, Jack? – ráncolja a homlokát a neje. Na, apu, ebből mássz ki, ha tudsz!

A kihallgatás holtpontra jutott. Nem tudom, akkor hasznosítottam-e valamit a beszélgetésből. Akár beszámoltam Pamnek egyről-másról, akár gyanította, mindenesetre rácáfolt anyám félelmeire, és feleségül jött hozzám. Ám amikor a szövetségi bűnüldöző tisztviselő, személyiségelemző, a kriminálpszichológia és viselkedéstudomány szakértője nézőpontjából gondoltam vissza arra a bizonyos vallatásra, fontos felismerésre jutottam. Még ha annak idején rendelkeztem volna is mostanáig szerzett végzettségemmel és elemzési tapasztalataimmal, akkor sem tudtam volna okosabban viselkedni anyám inkvizítori nyomásával szemben!

Mert rátapintott az érzékeny pontomra.

Hadd mondjak egy másik példát. Miután az FBI vezető személyiségelemzője lettem, mindig személyesen válogattam és képeztem ki kollégáimat. Ezért különösen szoros és együttműködő kapcsolatot alakítottam ki valamennyi munkatársammal. Legtöbbjük a maga erejéből is nagy név lett a szakmában, de ha valaha is akadt köztük igazi tanítványom, úgy Greg Cooper volt az. Greg alig több mint harmincévesen megbecsült rendőrfőnöki állást hagyott ott egy utahi városban, hogy az FBI-hoz csatlakozzék, miután egy bűnüldözési tanfolyamon hallotta Ken Lanninget és Bill Hagmaiert. Kitüntette magát a seattle-i területi irodában, de mindig is arról álmodozott, hogy egyszer majd Quanticóban, a Viselkedéstudományi Részlegben dolgozik. Elkérte és áttanulmányozta a Green River-i gyilkosról készített személyiségrajzomat és összes elemzőanyagomat, s amikor Seattle-be repültem, hogy az Embervadászat élőben című betelefonálós televízió-műsorban szerepeljek, önként mellém szegődött mint sofőr, illetve idegenvezető. Mire az újjászervezett Nyomozástámogató Részleg élére kerültem, Greg már Kaliforniában, az Orange megyei FBI-irodában dolgozott, és Laguna Niguelben lakott. Magamhoz vettem Quanticóba, ahol azután kiváló teljesítményt nyújtott.

Kezdetben Jana Monroe-val osztozott egy ablaktalan, föld alatti irodán. Jana korábban egyenruhás rendőr, majd életvédelmi nyomozó volt Kaliforniában, mielőtt különleges ügynök lett, aki sok más erénye mellett történetesen csudára vonzó szőkeség. Más szóval mindene megvan. Na mármost nem sok férfit zavarna az effajta osztozkodás, Greg azonban hithű mormon, sziklaszilárd és elkötelezett családapa öt imádni való gyermekkel meg egy belevaló feleséggel. Rhonda, az asszony nagy áldozatot hozott azzal, hogy elköltözött a napsütötte kaliforniai édenkertből az álmos, fülledt Virginiába. Valahányszor férje szobatársa felől érdeklődött, Greg hümmögött valamit, és sietve témát váltott.

Végül – körülbelül hat hónappal Quanticóba érkezésük után – Greg elhozta a feleségét a részleg karácsonyi összejövetelére. Én épp vidéken dolgoztam egy eseten, de az életvidám Jana annál inkább jelen volt. Az ilyen alkalmakkor tőle megszokott módon öltözködött: mélyen dekoltált, rafináltan egyszerű szabású, rövid és testhez álló tűzpiros ruhát viselt.

Visszatérésem után Jim Wright részlegvezető-helyettes, aki átvette tőlem a személyiségelemzési program vezetését, elmesélte, hogy a bulit követően Rhonda és Greg alaposan összezördültek. Az asszony nem ugrált örömében,hogy a férje ilyen bizalmas közelségben tölti munkanapjait egy szépséges, rámenős, lefegyverző mosolyú ügynökkel, aki egyaránt otthonos könnyedséggel mozog a lőtéren és a táncparketten.

Ahogy ezt meghallottam, kihívattam Greget egy értekezletről azzal az üzenettel, hogy azonnal beszélni akarok vele. Kissé gondterhelt arccal lépett be az irodámba. Még csak hat hónapja került ide, ez a részleg volt az álma, igazán igyekszik helytállni.

Felnézek az íróasztalomtól.

– Csukd be az ajtót, Greg! Foglalj helyet!

Szót fogad, hanghordozásom még inkább megzavarja.

– Most beszéltem telefonon Rhondával – folytatom. – Úgy hallom, gondok vannak odahaza.

– Most beszéltél Rhondával? – Kerüli a tekintetemet. Az asztalomon lévő kihangosítható készülékre mered.

– Nézd, Greg – adom a megértő pedagógust –, én szívesen falaznék neked, de ha te meg Jana folytatjátok, semmit sem tehetek. Ezt magatoknak kell megoldanotok. Rhonda nyilvánvalóan tudja, mi van közted és Jana között, és…

– Semmi sincs köztem és Jana között! – fakad ki Greg.

– Tudom, hogy ez a munka rengeteg idegfeszültséggel jár. De neked gyönyörű, klassz feleséged, szép gyerekeid vannak. Ne dobd el mindezt!

– Félreérted a helyzetet, John. Ahogy Rhonda is. Higgyetek nekem!

Egyre csak a telefont bámulja, talán azt hiszi, ha erősen koncentrál, át tudja égetni az asztallapon. Hideg verejték gyöngyözik a homlokán. Látom, hogy a nyakán kidagad az ütőér. Egészen összetört.

Nem szorongatom tovább.

– Nézz magadra, te nyavalyás! – vigyorodok el diadalmasan. – Te nevezed magadat kihallgatónak? – Ekkoriban írta a kihallgatásról szóló fejezetet A bűncselekmények osztályozási kézikönyvéhez. – Elkövettél bármi bűnt?

– Nem, John. Esküszöm!

– Na, látod! Mégis betojtál. Tökéletesen ártatlan vagy. Egy volt rendőrfőnök. Tapasztalt kihallgató. Mégis úgy játszottam veled, ahogy akartam. Mit tudsz felhozni a mentségedre?

A megkönnyebbülés verejtékcseppjei gördülnek le kopaszodó fején. Semmit sem tud felhozni a mentségére, de megértette, hová akarok kilyukadni. Előre tudtam, hogy így packázhatok vele, mert velem is sikeresen művelték ugyanezt, és alkalomadtán újra megtehetnék.

Senki sem sebezhetetlen. Nem számít, mennyi tudást, tapasztalatot szedtünk össze, hány kihallgatást vezettünk le sikeresen. Hiába ismerjük magunk is a módszereket. Mindnyájunkat elkaphatnak – csak azt kell tudniuk, hol és mivel sebezhetnek meg.

Jómagam legelső személyiségelemzéseimnél tanultam meg ezt, és azóta sokszor hasznosítottam – nemcsak amolyan részlegen belüli szemléltetés céljára, mint a fenti, de ez volt az első eset, hogy „megrendeztem” egy kihallgatást.

1979 decemberében Robert Leary, a rome-i iroda különleges ügynöke telefonon értesített Georgiából egykülönlegesen borzalmas esetről, és arra kért, hogy foglalkozzam vele soron kívül. Egy héttel azelőtt a csinos és kedves, tizenkét esztendős Mary Frances Stoner leszállt az iskolabuszról a Rome-tól körülbelül félórányira lévő Adairsville-ben, és a kocsibehajtón gyalog indult az úttól körülbelül száz méterre fekvő ház felé, majd eltűnt. A holttestét később mintegy tizenöt kilométerrel távolabb, egy szerelmesek által látogatott, erdős helyen találta meg egy fiatal pár, miután figyelmes lett a gyerek fejére borított élénksárga kabátra. Értesítették a rendőrséget, de nem háborgatták a helyszínt, ami alapvetően fontos ilyen esetekben. Megállapították, hogy a kislány halálát tompa tárggyal a fejére mért erős ütés okozta. A halottkémi vizsgálat nagy kőre utaló koponyatörést észlelt. (A helyszíni felvételeken a fej közvetlen közelében egy véres kő látszott.) A nyakon talált nyomok ezenkívül azt jelezték, hogy hátulról kézzel fojtogatták az áldozatot.

Mielőtt megnéztem az eset anyagát, szerettem volna minél többet megtudni az áldozatról. Mary Francesről mindenki csupa jót mondott. A leírások szerint mindenkihez barátságos volt, társaságkedvelő, elbűvölő, ártatlan és aranyos teremtés, az iskolai majorette-csapat dobosa, aki szívesen járt iskolába is az egyenruhában. Egy helyes tizenkét éves, aki úgy festett, mint egy tizenkét éves, és nem akart tizennyolcnak látszani. Nem kacérkodott a fiúkkal, nem fogyasztott se kábítószert, se alkoholt. A halottszemle egyértelműen kimutatta, hogy szűz volt, amikor megerőszakolták. Mindent egybevetve úgy jellemezhetnénk, hogy sem a környezete, sem egyéb szempontok alapján nem tartozott fokozottan veszélyeztetett, kockázati csoportba.

Miután tájékozódtam, meghallgattam Learyt, és tanulmányoztam a dossziékat, valamint a tetthelyi felvételeket, az alábbi féloldalas jegyzetet firkantottam le:

SZEMÉLYISÉGRAJZ

Nem: ffi

Bőrszín: feh.

Kor: 25-30

Családi állapot: nős (gondok) v. elvált

Katonaság: eü. alkalmatlan v. fegyelmi elbocsátás

Foglalkozás: fizikai; villanysz., vízvezeték-sz.

IQ: átlagos – átlag fölötti

Iskola: max. érettségi; kimaradt

Priusz: gyújtogatás, nemi erőszak

Személyiség: magabiztos, hetyke, hazugságvizsgálón átmegy

Jármű színe: fekete v. kék

Kihallgatás: direkt, projektív

A tettes alkalom szülte nemi erőszakot követett el, és eredetileg nem akart gyilkolni. A holttest zilált ruházata azt jelezte, hogy Mary Francest kényszerítették, hogy levetkőzzön, majd az erőszak után megengedték, hogy magára kapkodja a holmiját. A fotókon láttam, hogy az egyik cipője nem volt bekötve, és a jegyzőkönyv szerint vérnyomok voltak az alsóneműjén. A hátán, az altestén, a lábán nem találtak anyagmaradványokat, amelyek arra utaltak volna, hogy kocsiban erőszakolták meg, nem pedig az erdei talajon, ahol a holttestre rábukkantak.

Tüzetesen megnéztem az egyébként rutinszerű tetthelyi felvételeket, és kezdtem megérteni, mi történt. Elképzeltem az egész folyamatot.

A fiatal, barátságos és hiszékeny Mary Francest bárki könnyen megközelíthette az iskolabusz megállójában, amely nem számított veszélyes környezetnek. Az ismeretlen tettes valószínűleg a kocsijához csalta, majd elkapta, vagy késsel, pisztollyal kényszerítette beszállásra. Az elhagyatott hely, ahol a holttestet megtalálták, azt jelezte, hogy az illető jól ismerte a környéket, tudta, hol nem fogják megzavarni.

Az elrablás helyszínéből kitűnt, hogy nem tervezett bűncselekménnyel állunk szemben: az elkövető épp arra hajtott. Akár az Odom–Lawson-ügyben, itt sem valósult volna meg a bűncselekmény, ha a kellő pillanatban valaki más is megjelenik. A kislány barátságos, derűs magatartása az elkövető túlfűtött agyában ártatlan kedvességből kihívó kacérsággá torzult, mintha a gyerek arra vágyott volna, hogy szexuális játékba bocsátkozzék vele.

Természetesen mi sem állt távolabb az igazságtól. Amikor a férfi rátámadt, a kislány halálra rémült, fájdalmában segítségért kiáltozott, az életéért könyörgött. A férfi éveken át dédelgetett ábrándjaival szemben a valóság korántsem volt olyan kellemes. Elveszítette a fejét, rájött, hogy ezzel a kislánnyal nyakig ül a pácban.

Ekkor felismeri, hogy nincs más kiút, csak ha megöli. Ám mivel a gyerek éppen ettől fél, nehezebb bánnia vele, mint hitte. Hogy megkönnyítse a saját dolgát, együttműködésre, engedelmességre késztesse a kislányt, azt mondja neki, öltözzék fel gyorsan, és elengedi – vagy hagyja elszaladni, vagy esetleg egy fához köti, és ő távozik a helyszínről.

Mihelyt azonban a kislány elfordul tőle, hátulról odalép, és megszorítja a nyakát. Valószínűleg eléggé ahhoz, hogy az áldozat elveszítse az eszméletét, de a megfojtásához komoly felsőtesti erő kell. Ahogy az előbb nem bírt a kislánnyal, most ezt sem tudja befejezni. Egy fa alá vonszolja az alélt testet, felkapja a keze ügyébe eső első nagyobb követ, és három-négyszer a lány fejére dobja, ezzel megöli.

Nem hittem, hogy az elkövető jól ismerte Mary Francest, de már elégszer láthatták egymást a városban, hogy a kislány ismerősnek találja, ő pedig fantáziálni kezdjen róla. Valószínűleg látta, amikor majorette-egyenruhában ment iskolába.

A fejre borított kabát elhelyezéséből láttam, hogy az ismeretlen tettes rosszul érezte magát a bűncselekmény után. Azt is tudtam, hogy az idő a rendőrség ellen dolgozik.Az ilyen bűncselekménynél és az ilyen intelligens, rendezett gondolkodású elkövetőnél az a helyzet, hogy a tettes minél tovább töpreng a történteken, próbálja megmagyarázni, indokolni, az áldozatot hibáztatni érte, annál nehezebb beismerő vallomásra bírni. Még ha hazugságvizsgálónak vetik alá, az eredmény akkor is a legjobb esetben bizonytalan. S mihelyt úgy érzi, lehiggadtak a kedélyek, már nem keveredik gyanúba a távozásával, elköltözik egy másik országrészbe, ahol nehéz felkutatni, és ahol egy másik kislány kerül veszélybe.

Világos volt számomra, hogy az ismeretlen tettes környékbeli, a rendőrség már szinte biztosan ki is kérdezte. Együttműködő, de nyegle, és ha megvádolják, nem fog megtörni. Úgy véltem, egy ennyire kigondolt bűncselekmény valószínűleg nem az első, de jó esély van rá, hogy a tettes korábban nem gyilkolt. Kék vagy fekete kocsija többéves, mert újabbat nem engedhet meg magának, de jól karbantartott, kifogástalanul működik. Minden egybevág. Tapasztalataim szerint az ilyen rendszerető mániákusok általában a sötétebb autókat kedvelik.

Miután mindezt elmondtam a telefonban, az egyik rendőr megjegyezte:

– Tökéletesen leírt egy fickót, akit korábban gyanúsítottunk.

A kérdéses férfi, Darrell Gene Devier továbbra is gyanúsított volt egy másik ügyben, és egy az egyben ráillett a személyiségrajz. Huszonnégy éves volt, fehér, kétszer nősült, ugyanannyiszor elvált, pillanatnyilag megint az első feleségével élt. Ágfűrészeléssel foglalkozott Rome-ban, ahol erősen gyanúsították egy tizenhárom éves lány elleni nemi erőszakkal, de sohasem emeltek vádat ellene. Első válása után felcsapott katonának, de engedély nélküli eltávozás miatt hét hónap múlva leszerelték. Egy hároméves, jó állagú, fekete Ford Pintóval járt. A rendőrségen bevallotta, hogy még fiatalkorúként egyszer letartóztatták, mert Molotov-koktélt találtak nála. Nyolcadik után kimaradt az iskolából, de az IQ-tesztjei 100-110 pontosra sikerültek.

Azért kérdezték ki, hogy nem látott vagy hallott-e valamit, mivel a Mary Frances elrablását megelőző körülbelül két hétben az elektromos művek megbízásából Stonersék utcájában vágta vissza a távvezeték melletti fák ágait. A rendőröktől megtudtam, hogy épp aznapra ütemezték be a gépi hazugságvizsgálatát.

Azt feleltem, hogy ez nem jó ötlet. Semmi sem fog kiderülni a vizsgálatból, csak arra jó, hogy erőt adjon a gyanúsítottnak, aki még könnyebben megbirkózik majd a kihallgatási folyamattal. Akkoriban nem volt sok tereptapasztalatunk a kihallgatással kapcsolatban, de a börtöninterjúk és a folyamatban lévő sorozatgyilkos-tanulmány miatt úgy éreztem, tudom, miről beszélek. Tény, hogy amikor másnap visszahívtak, azt mondták, a hazugságjelző értékelhetetlen eredményt adott.

Úgy véltem, miután most már látja, hogy a gépet is át tudja verni, csak egy módon kaphatják el. Rendezzék meg a kihallgatást a rendőrőrsön aznap éjjel. A gyanúsított kezdetben nyeregben érzi magát, ezáltal védtelenebbé válik a kérdezőkkel szemben. A kései időpont egyúttal a hatóság komolyságát, elszántságát is jelzi. Devier tudni fogja, hogy nem várható ebédszünet vagy hasonló, másfelől viszont nem fogják az ugrásra kész sajtó martalékául dobni, ha beadja a derekát. A helyi rendőrség és az FBI atlantai területi irodája együttesen folytassa a kihallgatást, hogy láthatóan egységfrontba tömörülve azt sejtessék, a gyanúsított az államhatalom egészével áll szemben. Az asztalon rakjanak halomba dossziékat, rajtuk az illető nevével, nem számít, hogy csak üres papírokkal tömik tele őket.

A legfontosabb pedig a következő: anélkül, hogy egy szót szólnának róla, helyezzék el a véres követ egy alacsony asztalon, a gyanúsítotthoz képest negyvenöt fokos szögben, így el kell fordítania a fejét, hogy ránézzen. Árgus szemekkel figyeljék minden megnyilvánulását – a viselkedését, lélegzetvételét, verejtékezését, a nyaki verőér lüktetését. Ha ő a gyilkos, nem tudja figyelmen kívül hagyni a követ, még ha nem említik vagy nem magyarázzák is el a jelentőségét.

Meg kellett teremtenünk azt, amit „zabszemtényezőnek” nevezek. A Stoner-ügyet tulajdonképpen elméleteim laboratóriumául használtam. Sok, később kicsiszolt módszerünket kísérleteztük ki ekkor.

Nem egykönnyen fog vallani, folytattam. Georgiában nem törölték el a halálbüntetést, de még ha csak szabadságvesztést kap is, az összes többi elítélt rástartol, amiért megbecstelenített egy kiskorút. Abban a minutában beverik neki a hőmérőt, ahogy beteszi a lábát a zuhanyozóba.

Egyszerre legfeljebb két kihallgató legyen a félhomályos, bizonytalanul megvilágított helyiségben, lehetőleg egy az FBI-tól, egy pedig az adairsville-i rendőrségtől. Érzékeltessék, hogy megértik a gyanúsítottat, tudják, mi játszódott le benne, micsoda idegfeszültséget kellett elviselnie. Bármennyire gusztustalannak érzik is ezt a színjátékot, tegyenek úgy, mintha az áldozatot hibáztatnák. Célozzanak arra, hogy a lány csábítgatta őt. Kérdezzék meg, Mary Frances csalogatta-e, ő nézte-e ki magának, nem fenyegette, zsarolta-e. Vázoljanak fel neki olyan mesét, amellyel megmentheti a becsületét. Adjanak módot, hogy kimagyarázza magát.

A korábban megismert esetekből azt is tudtam, hogy akár lapos tárggyal okozott ütéssel, akár késszúrással követnek el emberölést, a támadó nemigen ússza meg anélkül, hogy az áldozat vére legalább nyomokban beszennyezze. Ez elég jellemző ahhoz, hogy felhasználhassuk. Tehát azt javasoltam, amikor a gyanúsított kezd akár egy kicsit is elbizonytalanodni, nézzenek egyenesen a szemébe, és szegezzék neki az egész ügy legzavaróbb mozzanatát – azt, hogy Mary vére a kezéhez tapad.

„Tudjuk, hogy magán a vére, Gene; a kezén, a ruháján. Nem az a kérdés, maga tette-e. Tudjuk, hogy igen. Csak az a kérdés, miért. Úgy gondoljuk, tudjuk az okát, és értjük is. Csak az a dolga, hogy megmondja, igazunk van-e.”

Pontosan így is történt. Behozták Deviert. Azonnal észrevette a követ, izzadni kezdett, zihálva lélegzett. Testbeszéde teljesen eltért a korábbi kikérdezésekétől: bizonytalan, védekező lett. A kihallgatók a lányra hárították a felelősséget, s amikor úgy látszott, a férfi elfogadja a felkínált verziót, előjöttek a vérmotívummal. Ez teljesen felkavarta. Sokszor abból láthatjuk, hogy megtaláltuk az igazit, hogy elnémul, és feszülten figyel, miközben beszélünk. Az ártatlan kiabálni kezd. De még ha a bűnös ugyanúgy kiabálni kezd is, hogy ártatlannak tettesse magát, akkor is meglátszik a különbség.

Devier elismerte a nemi erőszakot, és bólogatott, amikor a kihallgató felvetette, hogy a sértett megfenyegette őt. Bob Leary azt mondta neki, tudja, hogy nem akarta megölni a lányt. Máskülönben a kőnél hatékonyabb eszközt választott volna. Végül a férfi bevallotta a gyilkosságot és az egy évvel korábbi erőszakos nemi közösülést. Darrell Gene Deviert bíróság elé állították Mary Frances Stoner megerőszakolásáért és meggyilkolásáért, bűnösnek találták, és halálra ítélték. 1995. május 18-án végezték ki a georgiai villamosszékben, csaknem tizenhat évvel a gyilkosság és a letartóztatása után. Ez majd négy évvel több, mint amennyi Mary Francesnek jutott ezen a földön.

Az effajta kihallgatás kulcsa tapasztalataim szerint a leleményesség. Használnunk kell a képzelőerőnket. Fel kellett tennem magamnak a kérdést: Mivel foghatnának meg, ha én lennék az, aki elkövette? Senki sem sebezhetetlen. Mindenkinek más és más a gyenge pontja. Ami engem illet, amilyen hanyagul könyvelek, könnyen megeshetett volna, hogy az irodavezetőm behív, az orrom elé teszi a költségelszámolásomat, és jól megizzaszt. De mindig akad valami.

Mindenkinek van egy köve.

A Devier-ügy tanulságai jóval túlmutatnak a kéjgyilkosságok beteges világán. Legyen szó sikkasztásról, megvesztegetésről, maffiavizsgálatról, orgazdaságról vagy szakszervezeti visszaélésekről, amelyeket le kell lepleznünk, egyre megy; az alapelvek ugyanazok. Mindezekben az esetekben azt tanácsolnám, hogy célozzuk meg azt a személyt, akit a „leggyengébb láncszemnek” ítélünk, fundáljunk ki valami ürügyet, amivel begyűjthetjük, szembesítsük azzal, amit a nyakába varrhatunk, azután nyerjük meg az együttműködését a többiek ellen.

Bármiféle bűnszövetkezet esetén kritikus kérdés ez. Meg kell csípnünk egy fickót a vád tanújának, aztán az egész hálózat kártyavárként omlik össze. Nagyon fontos, kit közelítünk meg elsőnek, mert ha eltévesztjük a házszámot, és nem tudjuk sarokba szorítani az illetőt, akkor leadja a drótot az összes többinek, mi meg kulloghatunk vissza a startvonalra.

Tegyük fel, hogy egy nagyvárosi hivatali korrupciós ügyben nyomozunk, amelyben egy bizonyos intézmény nyolc-tíz dolgozóját gyanúsítjuk. Mondjuk, hogy az intézmény első vagy második embere a legjobb „fogás”. Némi személyiségelemzés után azonban úgy látjuk, a megvesztegetésen kívül minden rendben van körülötte. Nem iszik, nem nőzik; épp ellenkezőleg, tisztes családapa – se betegség, se anyagi gondok, semmi nyilvánvaló gyenge pont. Ha az FBI próbálkozik nála, könnyen megeshet, hogy egyszerűen letagad mindent, elküld minket melegebb éghajlatra, és riasztja a többieket.

Az ilyen alakhoz a kisebb halakon keresztül juthatunk el, akárcsak a szervezett bűnözésnél. Ha átnézzük az összes anyagot, talán ráakadunk egy másik jelöltre, aki megfelel a céljainknak. Nem nagykutya, hanem tisztviselő, aki az összes papírmunkát intézi. Már húsz éve van ebben az állásban, minden energiáját ebbe ölte bele. Anyagi nehézségekkel és egészségügyi problémákkal küzd, mindkettő erősen sebezhetővé teszi.

A következő kérdés az, kire osszuk a kihallgatás-vezető szerepét. A magam részéről rendszerint jobbnak tartok olyan személyt, aki kicsit idősebb és tekintélyesebb a gyanúsítottnál, gondosan öltözik, tiszteletet parancsoló megjelenésű, képes barátságosan és nyíltan viselkedni, hogy az alany felengedjen, de véresen komoly és célirányos, ha a körülmények úgy diktálják.

Ha ünnep várható a következő hetekben, esetleg a gyanúsított születésnapja, házassági évfordulója, ajánlatos akkorra halasztanunk a beszélgetést, hogy kiaknázzuk az időzítésben rejlő előnyöket. Amikor leültetjük az alanyt az asztalhoz, és ráeszmél, hogy amennyiben nem működik együtt velünk, talán ez az utolsó ünnep, amelyet a családja körében tölt, ezzel fokozzuk a hatást.

A megrendezés éppoly eredményes lehet nem erőszakos bűncselekménynél, mint a Stoner-gyilkosságnál volt. Kiterjedt vagy hosszas nyomozásnál tanácsos valamennyi anyagot egy helyre összpontosítani, akár az adott ügyre vonatkozik, akár nem. Ha például egy egész tanácstermet birtokba veszünk „akciócsoportunk” számára, egybegyűjtjük valamennyi ügynökünket, a teljes segédszemélyzetet és minden esetdossziét, azzal megmutathatjuk a gyanúsítottnak, mennyire komolyan vesszük a dolgunkat. Ha a falakat rejtett kamerákkal készített felvételek kinagyított részleteivel és más olyasmivel „dekoráljuk”, ami jelzi, mennyire átfogó és hivatalos ez a vizsgálat, még világosabbá válik az üzenet. Ha néhány képernyőn a célszemélyeket akció közben megörökítő videofelvételek peregnek, az már hab a tortán.

Személyes kis kedvenceim azok a falitáblák, amelyek az egyes személyekre elítélésük esetén váró büntetési tételeket tüntetik fel. Nem valami mélyenszántó ötlet, mégis fokozza a gyanúsítottra nehezedő nyomást, és emlékezteti, mi forog kockán. Igyekszem a lehető legerőteljesebben alkalmazni ezt a „zabszemtényezőt”.

Újra meg újra azt tapasztalom, hogy a kihallgatás lefolytatására legalkalmasabbak a késő esti és kora hajnali órák. Az emberek általában ilyenkor a legoldottabbak, ugyanakkor a leginkább sebezhetők. Másrészt ha mi meg az embereink egész éjszaka dolgozunk, azzal mindjárt azt is demonstráljuk, hogy ez nagyszabású ügy, és a legvégsőkig elszántuk magunkat. Szintén az éjszakai kihallgatás mellett szól bűnszövetkezet esetén az, hogy a gyanúsítottat nem láthatják a többiek. Ha azt hiszi, „kifigyelték”, akkor nem számíthatunk alkura.

Bármely sikeres alku alapja az igazság, továbbá a gyanúsított józan eszére való apellálás. Az egész megrendezés csupán arra való, hogy a kulcsmozzanatokra irányítsa a figyelmet. Ha az előbbi korrupciós ügyben kiszemelt alanyt akarom kihallgatni, elképzelhető, hogy az éjszaka közepén rátelefonálok a következő szöveggel: „Uram, okvetlenül beszélnem kell önnel ma éjjel. Néhány FBI-ügynök ezekben a percekben keresi fel önt.” Hangsúlyozom, hogy nincs letartóztatva, nem köteles a nyomozókkal menni, de melegen ajánlom, hogy kísérje el őket a központba, mert nemigen van más választása. Ezen a ponton nem szükséges a jogait magyarázgatnunk, elvégre egyelőre senki nem vádolja semmivel.

Mihelyt megérkezik az irodába, egy ideig az előtérben hagyom tipródni. Ha az ellenfél kosárlabdacsapata már csak egy hárompontos dobással nyerheti meg a mérkőzést, a mieink edzője gyorsan időt kér, hadd tűnődjön egy kicsit a dobójátékosuk. Akinek valaha is várakoznia kellett a fogorvosnál, tudja, milyen hatékony lehet ez a módszer.

Miután bekísérték hozzám, becsukom az ajtót, igyekszem nyájasan, barátságosan, nagyon megértően stb. viselkedni, hiszen emberek vagyunk. Nevén szólítom a palit. „Szeretném leszögezni, hogy nincs letartóztatva – ismétlem. – Bármikor tetszése szerint távozhat, az embereim hazaviszik. De azt hiszem, érdemes meghallgatnia a mondanivalómat. Meglehet, hogy ez élete legfontosabb beszélgetése. Azt is szeretném, ha tudná, hogy tisztában vagyunk az egészségi állapotával, és hozattunk egy szakképzett ápolónőt.” Nem a levegőbe beszélek. Többek között épp e miatt a gyenge pontja miatt szemeltük ki ezt a fickót.

Most jöhet az üzlet. Hangsúlyozom: az FBI tudja, hogy ő kis hal, rosszul fizetett alkalmazott, és valójában nem ő kell nekünk. „Mint láthatja, sorra kérdezzük ki az ügyben érintett számos személyt. Süllyed a hajó, ez nem kétséges. Maga is elmerülhet vele együtt, vagy pedig az utolsó pillanatban mentőöv után kaphat. A szövetségi államügyész készen áll, hogy tisztességes alkut ajánljon, ha hajlandó elfogadni.”

Végszó gyanánt még hozzáteszem: „Ne feledje, ez az utolsó alkalom, hogy felajánlhatjuk ezt a lehetőséget. Húsz ügynököm dolgozik az ügyön. Ha kell, nekiindulunk, és mindenkit letartóztatunk. Nem gondolja, hogy valaki majd kötélnek áll, ha maga nem? Akkor aztán maga is süllyedhet a hajóval. Ha együtt akar veszni a nagyfiúkkal, lelke rajta. De többé nem lesz mód arra, hogy így beszélgessünk. Hajlandó együttműködni?”

Ha igen – és saját jól felfogott érdekében célszerű ezt választania –, akkor ismertetjük a jogait, és megengedjük, hogy felhívja az ügyvédjét. De valószínűleg megkérem, hogy bizalomerősítő gesztus gyanánt üljön a telefonhoz, és beszéljen meg találkozót valamelyik másik delikvenssel. Nem szeretném, hogy jobban meggondolja a dolgot, és visszakozzon. Mihelyt sikerült magunk mellé állítanunk az első pasast, a kirakójáték darabjai sorra a helyükre kerülnek.

A módszer azért működik olyan eredményesen – még akkor is, ha az egész megközelítés kezdettől fogva nyilvánvaló –, mert kölcsönösen előnyös a nyomozónak és a megcélzott alanynak. Az igazságra alapul, és a gyanúsított egyéniségéhez, helyzetéhez, érzelmi szükségleteihez igazodik. Még ha átlátnám is a nagyobb hatást szolgáló rendezői fogásokat, ha én magam lennék az alany, akinek felkínálják ezt az alkut, elfogadnám, mert ténylegesen ez a legjobb választás. E kihallgatási eljárás mögött ugyanaz a stratégiahúzódik meg, amelyet a Stoner-gyilkosságnál kialakítottam. Egyre azon gondolkodom: mivel foghatnának meg?

Mert mindenkinek van egy köve.

Gary Trapnell, a fegyveres rabló és repülőgép-eltérítő, akit az Illinois állambeli marioni szövetségi börtönben interjúvoltam meg, nem kevésbé éles elméjű és intelligens, mint bármely más bűnöző, akit tanulmányoztam. Ő az, aki azt állította, bármely börtönpszichiáterrel játszva elhiteti, hogy az általam tetszés szerint kiválasztott elmebetegségben szenved. Azt is bizonyosra vette, hogy ha kijutna a börtönből, nem érné utol a törvény keze.

– Egyszerűen nem tudnának elkapni – bizonygatta.

– Rendben, Gary – feleltem. – Tegyük fel, hogy kint van. És van annyi sütnivalója, hogy tudja, minden kapcsolatot meg kell szakítania a családjával, másképp a nyomára jutnak a szövetségi kopók. Én viszont azt tudom, hogy az édesapja magas rangú katonatiszt volt, aki számos kitüntetést szerzett. Őszintén szerette és tisztelte őt. Olyan akart lenni, mint ő. És csak a halála után kezdett el bűnözni.

Az arckifejezéséből látom, hogy rátapintottam valamire, megpendítettem valamit.

– A papája az arlingtoni katonai temetőben nyugszik. Mondjuk, hogy az ügynökeim lesben állnak a sírjánál karácsony táján, a születésnapján és a halála évfordulóján.

Trapnell saját magát meghazudtolva hahotára fakadt.

– Most megfogott! – ismerte el.

Ez az ötlet is azért jutott eszembe, mert megpróbáltam beleképzelni magamat a helyzetébe; megpróbáltam kitalálni, mivel foghatnának meg. És a tapasztalat azt mondatja velem, hogy mindenkihez közel lehet férkőzni, csak ki kell találni, mivel.

A saját esetemben valami hasonlóval, mint amit Trapnellnél alkalmaztam; azaz egy bizonyos dátum lehetne az érzelmi reakciót kiváltó tényező.

Arlene nővérem gyönyörű szöszi kislánynak adott életet. A kis Kim épp az én születésnapomon, június 18-án jött a világra, és kezdettől különösen kötődtem hozzá. Aztán tizenhat éves korában egy reggel nem ébredt fel. Sohasem tudtuk kideríteni, pontosan mi vitte el. A fájdalmas emlékeket örömmel elegyítő sors úgy hozta, hogy idősebbik lányom, Erika – aki most már egyetemista korba jutott – szakasztott olyan, mint Kim volt. Biztosra veszem, hogy valahányszor Arlene őt látja, lelki szemei előtt megjelenik Kim, elképzeli, milyen lett volna, ha felnő. Anyám ugyanígy érez.

Ha magamat választanám célpontnak, akkor pontosan a születésnapom előttre időzíteném az akciót, hiszen olyankor érzelmileg feltöltött vagyok, örömmel nézek a családi ünnep elébe. Ugyanakkor az unokahúgomra, Kimre is gondolok – közös születésnapunkra, hogy mennyire hasonlít rá Erika –, és ettől sebezhetőnek érzem magam. Ha tekintetem a két lány falra akasztott fotójára téved, még inkább elérzékenyülök.

Hiába tudom, miféle stratégiával akarnak megközelíteni. Nem számít, hogy én magam álltam elő vele. Ha kiváltó stresszor egy jogos, megalapozott aggodalom, akkor jó eséllyel hatni fog a módszer. Nekem ez az Achilles-sarkam. Másoké más, és ajánlatos előre kitalálni, mi lehet az. Egy biztos: van valami.

Mert mindenkinek van egy köve.

11. FEJEZET

ATLANTA

1981 telén Atlanta ostromlott városhoz hasonlított.

A dolog másfél évvel korábban csöndben, szinte észrevétlenül kezdődött. Mire véget ért – ha egyáltalán valaha is elmúlik –, az amerikai történelem egyik legnagyobb és talán egyik legszélesebb nyilvánosságot kapott embervadászatává vált, felkavart egy várost, megosztott egy nemzetet, s a nyomozás minden egyes lépése elkeseredett vitákat szült.

1979. július 28-án a rendőrség egy kellemetlen szag miatti telefonpanasz nyomán kiszállt a Niskey Lake Road melletti ligetbe, és felfedezte a tizenhárom éves Alfred Evans holttestét. A fiút három napja keresték. A helyszín átvizsgálásakor körülbelül tizenöt méterrel odébb még egy – már oszlásnak indult – tetemre bukkantak, ez a négy nappal Alfred előtt eltűnt, tizennégy esztendős és szintén fekete Edward Smithé volt. A halottkém megállapította, hogy Alfred Evanst valószínűleg megfojtották, míg Edward Smithszel egész bizonyosan egy 0,22-es kaliberű lőfegyver végzett.

November 8-án egy elhagyott iskolaépületben felfedezték a kilencéves Yusef Bell hulláját. Őt október vége óta nem látták. Ugyancsak megfojtották. Nyolc nappal később a tizennégy éves Milton Harvey holttestét találták meg a Redwine Road és a Desert Drive közelében, az East Point nevű városrészben. Eltűnését szeptember elején jelentették, és halála okát – Alfred Evanshez hasonlóan – nem tudták egyértelműen meghatározni. Ez a két gyerek is fekete volt, de az esetek között nem volt elegendő hasonlóság ahhoz, hogy különösebb közös jellegzetességet lehessen felismerni. Sajnos, egy Atlanta méretű nagyvárosban időről időre eltűnnek gyermekek, és egyesek közülük többé nem kerülnek elő élve.

1980. március 5-én reggel egy Angel Lanier nevű tizenkét éves kislány elindult az iskolába, de soha nem ért oda. Öt nappal később egy út mellett találták meg villanydróttal összekötözött holttestét. Teljesen fel volt öltözve, az alsóneműje sem hiányzott, de egy másik bugyival betömték a száját. A halál oka: kötél okozta fulladás. A halottkém nem találta szexuális bántalmazás nyomát.

Március 12-én eltűnt a tizenegy éves Jeffrey Mathis. Az atlantai rendőrség ekkor még mindig csak annyit tudott, hogy hat fekete gyerek eltűnt, és közülük ötöt halva találtak. Az esetek között ugyanannyi volt a különbség, mint a hasonlóság, ezért nem vették komolyan fontolóra, hogy néhány vagy valamennyi eset összefügghet.

De mások igen. Április 15-én Camille Bell, Yusef édesanyja összefogott más eltűnt és meggyilkolt gyermekek szüleivel, és bejelentette, hogy megalakult a Bizottság a Gyermekgyilkosságok Leállításáért. Hatósági segítségért folyamodtak, és hivatalos elismerését kérték annak, ami szerintük lakóhelyükön folyt. Ilyesmire senki sem számított Atlantában, az Új Dél kozmopolita központjában. Ez a város oly rohamosan fejlődött, hogy azt mondták róla, „nem ér rá gyűlölködni”, és immár fekete polgármesterrel dicsekedhetett Maynard Jackson, valamint fekete rendőrfőkapitánnyal Lee Brown személyében.

A borzalmak nem szűntek meg. Május 19-én a tizennégy éves Eric Middlebrookot az otthonától ötszáz méterre meggyilkolva találták. Halálát tompa tárggyal a fejére mért erős ütés okozta. Június 9-én eltűnt a tizenkét éves Christopher Richardson. Június 22-én, vasárnap reggel pedig a második kislányt, a nyolcéves LaTonya Wilsont a hálószobájából rabolták el. Két nappal később egy DeKalb megyei híd alatt megtalálták a tízéves Aaron Wyche holttestét. A fiú halálát fulladás és nyakcsigolyatörés okozta. Július 6-án egy Wells utcai raktárépület mögött arccal a fűben fekve leltek rá a kilencéves Anthony Carterre. Tonyt több késszúrással ölték meg. Mivel a helyszínen nem találtak vért, a holttestet nyilvánvalóan máshonnét vitték oda.

Az összefüggést többé nem lehetett nem észrevenni. Brown főkapitány létrehozta a gyilkosságok és eltűnések akciócsoportját, amely utóbb több mint ötven tagot számlált. De a sor még folytatódott. Július 31-én jelentették, hogy a tízéves Earl Terrell eltűnt a Redwine Roadnál, nem messze attól a helytől, ahol Milton Harvey holttestét megtalálták. Amikor azután a tizenkét éves Clifford Jonest kötél okozta fulladással holtan találták egy Hollywood Road melletti sikátorban, a rendőrség végre hajlandó volt észrevenni az összefüggést, és kijelentette, a nyomozást a továbbiakban azzal a feltételezéssel folytatják, hogy a fekete gyermekek sérelmére elkövetett gyilkosságok kapcsolatban állnak egymással.

Az FBI-nak mindeddig nem volt hatásköre, hogy bekapcsolódjék az ügybe, mivel az minden hátborzongató rendkívülisége ellenére helyi bűncselekmények sorozata maradt. Az áttörést Earl Terrell eltűnése hozta magával. A fiú családja több telefonhívást kapott, amelyben váltságdíjat követeltek a gyermekért. A telefonáló jelezte, hogy Earlt Alabamába vitték. Az államhatár vélelmezett átlépése a szövetségi gyermekrablási törvény hatálya alá esett, így már az FBI is nyomozhatott az esetben. Hamarosan világossá vált azonban, hogy a telefonáló közönséges csaló. A remény, hogy Earl még él, egyre halványult, és az FBI-nak vissza kellett vonulnia.

Szeptember 16-án egy másik fiú, a tizenegy éves Darron Glass eltűnését jelentették. Maynard Jackson polgármester a Fehér Háztól kért segítséget – pontosabban azt, hogy az FBI folytasson átfogó nyomozást az atlantai gyermekgyilkosságok és eltűnések ügyében. Mivel a hatáskör kérdése már igen sürgetően vetődött fel, Griffin Bell szövetségi igazságügy-miniszter elrendelte, hogy az FBI kezdjen nyomozást annak kiderítésére, vajon a még meg nem talált gyermekeket a szövetségi gyermekrablási törvény megsértésével tartják-e fogva, vagyis a bűncselekmények államközi jellegűek-e. Ezenkívül az atlantai területi irodát megbízták annak megállapításával, hogy az esetek valóban kapcsolatban állnak-e egymással. Lényegében és rövidebben szólva tehát a Hivatal megkapta a feladatot: minél gyorsabban oldja meg az ügyet, és kerítse elő a gyilkost.

A média természetesen kapva kapott a tébolyító híreken.Az újságokban rendszeresen megjelenő fekete gyermekarcok mind hosszabb sorát a városvezetés kollektív felelősségének hangoztatása kísérte. Vajon összeesküvés ez a fekete lakosság kiirtására, annak legvédtelenebb tagjait véve célba? A Ku-Klux-Klan, a náci párt vagy más fajgyűlölő csoportosulás indított harcot másfél évtizeddel a jelentős polgárjogi törvények megszületése után? Vagy egyszerűen egy őrült egyén tekinti személyes küldetésének a gyermekek öldösését? Ez az utóbbi lehetőség látszott a legkevésbé valószínűnek. A gyerekek gyors egymásutánban estek áldozatul. És a sorozatgyilkosok, akiknek elsöprő többsége mindeddig fehér volt, szinte sohasem vadásztak saját fajtájuk körén kívül. A sorozatgyilkosság személyes bűncselekmény, nem politikai természetű.

Ez azonban újabb törvényes alapot nyújtott az FBI-nak,hogy az ügyben eljárjon. Amennyiben az államhatáron túli gyermekrablás nem bizonyosodik be, még mindig megmaradt az a feladatunk, hogy megállapítsuk, kimeríti-e a tényállás a 44-es kódszámú büntetőjogi tételt: a szövetségi polgári jogok megsértését.

Mire Roy Hazelwooddal lementünk Atlantába, már tizenhatra szaporodott az esetek száma, és senki sem látta, hol a vége. Ekkorra az FBI részvétele hivatalos megjelölést is kapott: ATKID vagy másképpen 30. főügy, bár bekapcsolódásunkat nem vertük nagydobra. Az atlantai rendőrség nem óhajtotta, hogy mások orozzák el a szenzációját, az FBI atlantai területi irodája pedig nem akart hiú reményeket ébreszteni.

Nem véletlenül választottam magam mellé Roy Hazelwoodot az atlantai kiszállásra. A Viselkedéstudományi Részleg valamennyi oktatója közül Roy foglalkozott a legtöbbet személyiségelemzéssel, a Nemzeti Akadémián a személyközi erőszakról tartott tanfolyamot, és ő vizsgálta a részleghez érkező legtöbb erőszakos nemi közösülési ügyet. Elsődleges célunk annak meghatározása volt, kapcsolódnak-e egymáshoz az esetek, és ha igen, bűnszövetkezet áll-e mögöttük.

Átnéztük a vaskos esetdossziékat – tetthelyi felvételeket, az egyes gyermekek megtalálásakor viselt öltözék leírását, a környéken lakó tanúk vallomásait, boncolási jegyzőkönyveket. Kikérdeztük a gyermekek családtagjait, hogy megállapítsuk az áldozatok esetleges közös jellemzőit. A rendőrök kocsival bejárták velünk azokat a környékeket, ahol a gyerekek eltűntek, és elvezettek bennünket az egyes holttestek feltalálási helyére.

Roy meg én nem beszéltük meg egymással benyomásainkat, és külön-külön kitöltöttünk egy igazságügyi pszichológus szakértő által készített pszichometriai tesztet, mintha mi volnánk a gyilkosok. A teszt kitért az indítékra, előéletre, családi háttérre – azokra a tényezőkre, amelyeket személyiségrajzainkban szerepeltetni szoktunk. A tesztet kidolgozó pszichológus elképedt, mivel szinte azonos eredményre jutottunk.

És mondanivalónk nem tarthatott számot nagy népszerűségre.

Először is nem hittünk abban, hogy ezek Ku-Klux-Klan típusú fajgyűlölő bűncselekmények. Másodszor csaknem bizonyosra vettük, hogy az elkövető fekete. Harmadszor pedig, bár sok haláleset és eltűnés kapcsolatban állt egymással, de nem mindegyik.

A Georgiai Nyomozóhivatal több tippet is kapott a Ku-Klux-Klan érintettségére vonatkozóan, de ezeket kizártuk. Ha az Egyesült Államok történetének kezdetéig visszamenőleg megvizsgáljuk a fajgyűlölő bűncselekményeket, azt találjuk, hogy ezek jobbára nagy nyilvánosság előtt lezajlott, erősen jelképes tartalmú tettek. A lincselés szándékosan tömeg szeme láttára végrehajtott, nyilvános állásfoglalás. Az ilyen bűntett vagy más faji indíttatású gyilkosság terrorcselekmény, ennek megfelelő hatást kíván elérni, ehhez pedig jól láthatónak kell lennie. A Ku-Klux-Klan tagjai nem azért öltenek magukra fehér leplet, hogy álcázzák magukat az erdős terepen. Ha egy fajgyűlölő csoport fekete gyerekeket vett volna célba Atlanta-szerte, akkor nem hagyta volna, hogy hónapok teljenek el, mire a rendőrség és nagyközönség kitalálja, hogy valami készül. Nem, inkább holttesteket lógattak volna fel a város közepén, akkor félreérthetetlen lett volna az üzenet. De az esetekben nyomát sem láttuk effajta viselkedésnek.

A holttesteket túlnyomórészt vagy kizárólag feketék lakta városrészekben hagyták. Egy fehér egyén – csoportról nem is beszélve – nem mászkálhatott volna ezeken a környékeken feltűnés nélkül. A rendőrök sorra járták a házakat, és sehol nem hallottak arról, hogy az eltűnési vagy feltalálási helyek közelében valaki fehéreket látott volna. Ezekben a negyedekben éjjel-nappal volt mozgás az utcán, úgyhogy egy fehér ember még az éj leple alatt sem járhatott volna arra tökéletesen észrevétlenül. Ez egybevág azzal a tapasztalatunkkal, miszerint a kéjgyilkosok jellemzően fajtatársaikat választják célpontul. Noha szexuális zaklatásnak nem volt egyértelmű nyoma, a bűncselekmények határozottan efféle viselkedésre utaltak.

Sok áldozat között erős hasonlóságot észleltünk. Fiatalok voltak, barátkozók, utcához szokottak, ugyanakkor naivak és tapasztalatlanok a környékükön túli világot illetően. Úgy éreztük, az ilyen gyerek fogékony arra, hogy a megfelelő személy valamilyen trükkel becsapja, megszédítse. Az ilyen személynek autóval kell járnia, mivel a gyerekeket elvitték onnan, ahol eltűntek. És úgy gondoltuk, bizonyára valamilyen hatósági vagy más tekintélyes személyként jelenik meg. Az érintett gyerekek közül sokan szemlátomást nyomorúságos körülmények között éltek. Némelyik házban nem volt sem folyó víz, sem villany.

Ezért és a gyerekek viszonylagos tudatlansága miatt úgy gondoltam, nem lehetett nehéz elcsalni őket. Ennek kipróbálására álruhás atlantai rendőröket küldtünk a kérdéses környékekre, akik sokszor munkásokként léptek fel, és öt dollárt ígértek a gyerekeknek, ha velük mennek, és segítenek valamiben. Próbálkoztunk fekete és fehér rendőrökkel egyaránt, és úgy látszott, teljesen mindegy. A gyerekek annyira kétségbeesetten küzdöttek a fennmaradásért, hogyegy ötösért szinte bármit megtettek volna. Nem kellettnagy ész ahhoz, hogy valaki a közelükbe férkőzzön. A kísérlet emellett azt is bebizonyította, hogy a fehér embereket észreveszik ezeken a környékeken.

Mint már említettem, bár erős kapcsolódást találtunk, ez nem minden esetre látszott érvényesnek. Az áldozatok és körülményeik gondos értékelése után nem hittem abban, hogy a két kislányt az elsődleges elkövető ölte meg, sőt még azt sem, hogy kettejüket ugyanaz a személy. LaTonya Wilsont túlságosan speciális módon, a szobájából rabolták el. A fiúk közül a „puha” – fojtogatásos – gyilkosságok zömét kapcsolatba hoztam egymással, de az összes tisztázatlan okú halálesetet nem feltétlenül. Más nyomok is arra a meggyőződésre vezettek bennünket, hogy nem egyetlen gyilkossal van dolgunk. Néhány esetben komoly bizonyítékok utaltak arra, hogy a gyilkos az áldozat családjában keresendő, de amikor William Webster FBI-igazgató nyilvánosan kijelentette ezt, a sajtó azonnal ledorongolta. Az efféle nyilatkozatok okozta politikai bonyodalmaktól eltekintve, ha bármely esetet levettek a gyilkosságok és eltűnések akciócsoportjának listájáról, akkor a család elveszítette jogosultságát, hogy részesedjék azokból a segélyekből, amelyek az ország minden részéből érkeztek szervezetektől és magánszemélyektől.

Habár úgy véltük, egynél többen felelősek a bűncselekményért, mégis azt gondoltuk, egy bizonyos személy sorozatosan gyilkol, és ez mindaddig tombolni fog, amíg el nem kapják. Személyiségrajzunk úgy szólt, hogy az illető huszonöt-huszonkilenc éves, nőtlen fekete férfi. Rendőrmániás, járőrkocsira emlékeztető autóval jár, és előbb-utóbb beleártja magát a nyomozásba. Rendőrségijellegű kutyát tart, vagy német juhászt, vagy dobermannt.Barátnője nincs, szexuálisan vonzódik a kisfiúkhoz, de nemi erőszaknak vagy arra irányuló kísérletnek nem láttuk nyomát. Úgy véltem, ez is a férfi szexuális alkalmatlanságát mutatja. Valamilyen trükköt vagy mesét vet be a gyerekeknél. Fogadni mertem volna, hogy a dolognak valami köze van zenéhez vagy színpadhoz. A szövege valószínűleg jó, de aztán nem tud produkálni. Mindegyik kapcsolat hamarosan eljut oda, hogy a gyerek elutasítja őt, vagy ő legalábbis így fogja el, s emiatt úgy érzi, ölnie kell.

Az atlantai rendőrség ellenőrizte az összes pedofilt és szexuális priuszost, ebből végül ezerötszáz lehetséges gyanúsítottat tartalmazó listát hozott ki. Rendőrök és FBI-ügynökök járták az iskolákat, kikérdezték a gyerekeket, nem környékezte-e meg valamelyiküket felnőtt férfi, amiről eddig nem szóltak szüleiknek vagy a rendőrségnek. Felszálltak a buszokra, szórólapokat osztogattak az eltűnt gyermekek fényképével, érdeklődtek, nem látta-e őket valaki, különösen férfiak társaságában. Álruhás detektívek ücsörögtek a melegek törzshelyein, próbálták kihallgatni a beszélgetéseket, hogy nyomokra bukkanjanak.

Nem mindenki értett egyet velünk, és nem mindenki örült a jelenlétünknek. Az egyik tetthelyen – egy lakatlan bérházban – egy fekete zsaru megszólított:

– Ugye, maga az a Douglas?

– Igen, én vagyok.

– Olvastam a személyiségrajzát. Baromság.

Nem tudtam biztosan, a munkámat értékeli-e tulajdonképpen, vagy az újságoknak azt a gyakran hangoztatott állítását minősíti, miszerint nincsenek fekete sorozatgyilkosok. Ez nem egészen felelt meg a valóságnak. Voltak ügyeink fekete sorozatgyilkosokkal, akik vagy saját családtagjaikat öldösték, vagy prostituáltakat, de más idegeneket nem nagyon, és egyáltalán nem az itt tapasztalható módszerekkel.

– Nézze – feleltem –, máshol is el tudnék lenni, nem én kértem, hogy idejöhessek.

A feszültség kétségtelenül nőttön-nőtt. Valamennyi érdekelt szerette volna megoldani az ügyet, de lehetőleg saját maga. Roy meg én tudtuk, azért vagyunk itt, hogy – mint oly sokszor – mi kapjuk a letolás egy részét, és minket hibáztassanak, ha minden befuccsol.

A Ku-Klux-Klan-összeesküvés mellett a legkülönfélébb elméletek voltak forgalomban, egyik bizarrabb, mint a másik. Egyes gyerekekről különféle ruhadarabok hiányoztak, de sohasem ugyanazok. Eltűnődtünk: vajon a gyilkos otthon egy kirakatbabát öltöztet olyanformán, ahogy Ed Gein próbálta összegyűjteni nők bőrének egyes részeit? Az ismeretlen tettes a későbbi gyilkosságoknál rászokott, hogy a holttesteket egyre inkább a szabad ég alatt hagyja? Vagy talán az eredeti ismeretlen tettes öngyilkosságot követett el, és egy utánzó lépett a helyébe?

Számomra az első igazi áttörés akkor érkezett el, amikor visszatértem Quanticóba. Az Atlantától mintegy harminc kilométerre lévő kisváros, Conyers rendőrkapitányságára telefonhívás futott be. Az ottaniak úgy gondolták, végre találtak egy nyomot. A magnófelvételt dr. Park Dietz társaságában hallgattam meg Larry Monroe irodájában. Mielőtt Monroe a Viselkedéstudományi Részleg vezetője lett, a kiváló quanticói oktatók egyike volt. Park Dietzet pedig Ann Burgesshez hasonlóan Roy Hazelwood hozta a részleghez. Akkoriban a Harvardon dolgozott, és épp kezdett hírnevet szerezni bűnüldözési berkekben. Ma főként Kaliforniában tevékenykedik, talán az Egyesült Államok legrangosabb igazságügyi pszichiátriai szakértője, és részlegünk is gyakran kéri fel konzultációra.

A szalagon megörökített telefonáló közölte, hogy ő az atlantai gyermekgyilkos, és megemlítette a legutóbb ismertté vált áldozat nevét. Nyilvánvalóan fehér volt, úgy beszélt, mint egy tipikus begyöpösödött ültetvényes ivadék, és megígérte, hogy megöl „még egypár nigger kölyköt”. Megjelölt még egy bizonyos helyet is Rockdale megyében a Sigmon Road mentén, ahol a rendőrség újabb holttestet találhat.

Emlékszem, milyen izgalom támadt a helyiségben, de én alighanem lehűtöttem.

– Ez nem a gyilkos – jelentettem ki –, de el kell kapni, különben tovább telefonálgat, púp a hátunkon, amíg szabadon mászkál, és elvonja a figyelmet a lényegről.

A rendőrség izgalma ellenére biztos voltam abban, hogy nem tévedek ezzel a csirkefogóval kapcsolatban. Röviddelazelőtt hasonló helyzetbe kerültem, amikor Bob Resslerrel Angliában jártunk, hogy tanfolyamot tartsunk Bramshillben, a brit rendőrakadémián – Quantico szigetországbeli megfelelőjén –, körülbelül egyórányira Londontól. Angliaépp a yorkshire-i hasfelmetsző gyilkosságainak lázában égett. A gyilkos, aki szemlátomást a késő viktoriánus idők whitechapeli rémének nyomdokaiba lépett, nőket, főkéntprostituáltakat bunkózott le és késelt meg Anglia északi részén. Addig összesen nyolcat. Három nőnek sikerült elmenekülnie, de nem tudtak személyleírást adni. Az elkövető életkorát tizenöttől ötvenöt-hatvan évesig becsülték. Akárcsak Atlantán, Anglián is rettegés lett úrrá. Ez volt az angol történelem legnagyobb embervadászata. A rendőrség országszerte összesen csaknem negyedmillió személyt kérdezett ki.

A rendőrkapitányságok és hírlapok leveleket kaptak „Hasfelmetsző Jacktől”, aki bevallotta a bűneit. Ezután egy kétperces magnófelvétel érkezett George Oldfield főfelügyelő postájával, amely gúnyolta a rendőrséget, és azt ígérte, hogy újból lecsap. Miként az atlantai ügyben, itt is úgy látszott, ez a nagy áttörés. A szalagot lemásolták, és az egész országban játszották – televízióban, rádióban, díjtalanul hívható telefonvonalakon, hangosbeszélőkön a futballmérkőzések szünetében –, hátha valaki felismeri a hangot.

Amikor Bramshillben jártunk, megtudtuk, hogy ott tartózkodik John Domaille, aki nagymenő hekus, a Hasfelmetsző-esetek nyomozásának vezetője. Neki is mondták, hogy itt van az a két személyiségelemző tag az FBI-tól, esetleg összejöhetnének. Szóval óra után Bob meg én magunkban ülünk az akadémia sörözőjében, amikor bejön a fickó, valami ismerős meglátja a pultnál, ő odamegy, és beszélgetni kezd vele. Figyeljük a gesztusait, és mindjárt tudjuk, hogy az amcsi mukikon köszörüli a nyelvét.

– Fogadjunk, hogy ő az – bököm oldalba Resslert.

Mondanom sem kell, valaki felénk mutogat, erre az illető a többiekkel odajön az asztalunkhoz, és bemutatkozik.

– Látom, nem hozott magával dossziékat – jegyzem meg.

Magyarázkodni kezd, milyen komplikált ügy ez, ilyen rövid idő alatt nehéz lenne beavatnia bennünket a részletekbe és így tovább.

– Jó – felelem –, úgyis van elég saját ügyünk. Akkor csak elsörözgetünk itt.

Ez a most vagy soha hozzáállás megmozgatja a briteket.Egyikük megkérdezi, mire lenne szükségünk a személyiségelemzéshez. Megkérem, hogy kezdetnek csak írja le a tetthelyeket. Elmondja, hogy az ismeretlen tettes láthatóan védekezésképtelen helyzetben lepi meg a nőket, késsel vagy kalapáccsal villámgyorsan megöli, haláluk után pedig megcsonkítja őket. A magnószalagon rögzített hang szajhagyilkoshoz képest meglehetősen választékos.

– A most leírt tetthelyek és a hangfelvétel alapján, amelyet még az Államokban hallottam, ez nem a Hasfelmetsző. Csak az idejüket pocsékolják vele.

Elmagyaráztam, hogy a gyilkos, akit keresnek, nem fog érintkezni a rendőrséggel. Szinte láthatatlan, magányos egyén, huszonöt-harmincöt éves, kórosan gyűlöli a nőket, az iskolából kimaradt, valószínűleg teherautó-sofőr, mert láthatólag elég sokat mozog. A prostituáltak gyilkolásával általában a nőket próbálja büntetni.

A szalagra fordított tömérdek kiadás és fáradság dacára Domaille így szólt:

– Tudja, magam is ettől tartottam.

Ezután más irányba fordította a nyomozást. Amikor 1981. január 2-án – az atlantai borzalmak tetőpontján – a vakszerencse folytán letartóztatták Peter Sutcliffe harmincöt éves tehergépkocsi-vezetőt, és bebizonyosodott, hogy ő a Hasfelmetsző, nem sok hasonlóságot mutatott a hangszalag feladójával. Mint kiderült, az az imposztor egy nyugalmazott rendőr volt, Oldfield főfelügyelő régi haragosa.

A georgiai szalag meghallgatása után beszéltem Conyersszel meg az atlantai rendőrséggel, s ekkor kipattant az agyamból a módszer, amellyel leleplezhetnénk a telefonbetyárt. Akárcsak az angliai, ez is csúfondárosan, fölényeskedve beszélt.

– A hangjából meg a szövegéből ítélve azt képzeli, hogy maguk mind tökkelütöttek – mondtam –, tehát használjuk ki ezt!

Azt tanácsoltam, hogy tettessék magukat pontosan olyan sötétnek, amilyennek a telefonáló hiszi őket. Menjenek ki a Sigmon Roadra, és kutassák át az útnak a megadottal átellenes oldalát. Az illető lesni fogja őket, s némi szerencsével akár ott helyben elkaphatják. Ha nem, akkor újra telefonálni fog, és lehülyézi őket, amiért rossz helyen keresgéltek. Park Dietz imádta a dolgot, elméleti ismereteit jól kiegészítette ez a gyakorlatiasan talpraesett elgondolás.

A rendőrök látványos felhajtást csaptak a holttest keresése címén, összevissza futkostak, és persze az emberünk fel is hívta őket, hogy közölje velük, mennyire pipogyák. A csapda már készen állt, lenyomozták a hívást, és a saját házában kapták el a vén csibészt. A biztonság kedvéért átvizsgálták a megfelelő területet is, hogy valóban csakhamukált-e, de természetesen nem volt semmiféle holttest.

Nem a conyersi incidens volt az egyetlen megtévesztő manőver ebben az ügyben. Nagyszabású nyomozásoknál gyakran előfordul ilyesmi, s ebből a szempontból Atlanta sem volt kivétel. Nem messze attól a helytől, ahol a legkorábbi áldozatok oszladozó maradványaira rábukkantak, az út menti fák között a nyomozók felfedeztek egy meztelen női képekkel teli pornóújságot, egyik-másik lapon ondófoltokkal. Az FBI laboratóriuma ujjlenyomatot vett a magazinról, és annak alapján azonosított egy fehér férfit, aki furgonnal járt, és féregirtással foglalkozott. A pszichológiai jelképrendszer tökéletes. Az effajta szociopatánál csak egy lépés választja el a csótányok pusztítását a fekete gyerekek pusztításától. Azt már tudtuk, hogy sok sorozatgyilkos visszatér a bűncselekmény színhelyére vagy oda, ahol a holttestet hagyta. A rendőrség tehát úgy vélte, az illető lehúzódott az út mellé a kocsijával, kitekintett a vidékre, ahol diadalt aratott, és maszturbálva idézte vissza a gyilkolás izgalmát.

A fejleményről értesült az FBI igazgatója, az igazságügy-miniszter, a Fehér Ház, és mindenütt feszülten várták a bejelentést, miszerint megtaláltuk az atlantai gyermekgyilkost. Sajtóközleményt készítettek elő. Engem azonban zavart két mozzanat. Először is az, hogy ez a férfi fehér. Másodszor pedig az, hogy boldog házasságban él. Tehát valami más okból kellett azon a helyen tartózkodnia.

Behozták kihallgatásra. Mindent tagadott. Megmutatták neki a képeslapot az oldalak közé ragadt ondóval. Közölték vele, hogy megtalálták rajta az ujjlenyomatait. Erre beismerte, hogy végighajtott az úton, és kidobta az újságot a kocsiból. De ennek sincs sok értelme. Vezeti a furgont, egyik keze a kormányon, a másik saját magán, és sikerül úgy kihajítania ezt a dolgot, hogy a fák között ér földet? Ezzel a dobással indulhatna az olimpián.

Rádöbbent, micsoda kutyaszorítóba került, és elmondta, hogy a felesége épp szülés előtt áll, ő pedig már hat hónapja nem feküdt le vele. Az meg sem fordult a fejében, hogy megcsalja a nőt, akit szeret, aki az ő gyerekét hordja a méhében, inkább elballagott az ABC-be, megvette ezt a lapot, aztán gondolta, ebédszünetben kimegy ebbe az erdőbe, ahol a madár se jár, és ott keres egy kis enyhülést.

A szívem szakadt meg ezért a fickóért. Ennyit a magánéletről! Azt képzelte, elmegy oda, ahol senkit sem zavar, szép csendben intézi a saját ügyeit, erre még az Egyesült Államok elnöke is tud róla, hogy rárántott az erdőben!

Amikor elfogták a conyersi bajkeverőt, azt gondoltam, na, végre, legalább eltakarítottuk az útból ezt a rasszista rohadékot, a rendőrség most már a nyomozásra összpontosíthat. Egy dolgot azonban nem vettem számításba, mégpedig a sajtó tevékeny szerepét. Azóta egyszer sem követtem el ezt a figyelmetlenséget.

Arra korábban is rájöttem, hogy a hatalmas sajtóvisszhang, amelyet a gyermekgyilkosságok élveztek, önmagában véve kielégülést nyújt a gyilkosnak. Arra viszont nem számítottam, hogy a tettes specifikus módon reagál a média-beszámolókra.

A sajtó annyira kiéhezve várt valami áttörésre az ügyben, hogy bő terjedelemben tálalta az eredménytelenül végződött rendőrségi kutatást a Sigmon Road mentén. Ám nem sokkal ezután mégis találtak egy újabb holttestet Rockdale megyében, nyílt terepen, a Sigmon Road mentén: a tizenöt esztendős Terry Pue-ét.

Számomra ez hihetetlenül sokatmondó fejlemény volt, és a gyilkos elfogására irányuló stratégia kiindulópontja. Azt jelenti, hogy az elkövető figyelemmel kíséri a sajtót, és reagál az abban közöltekre. Tudta, hogy a rendőrség nem fog holttestet találni a Sigmon Roadon, mert ő nem rakott oda. Most viszont megmutatta, hogy fölöttük áll, képes dróton rángatni a sajtót és a rendőrséget. Jelét adta pöffeszkedő önelégültségének. Igenis odabiggyeszt egy holttestet a Sigmon Road mellé, ha neki úgy tetszik! Eltért addigi módszereitől, nem volt rest harminc-negyven kilométert autózni a „móka” kedvéért. Tudtuk, hogy figyel, hát nekiláttunk, hogy megpróbáljuk ennek alapján manipulálni a viselkedését.

Ha előre tudtam vagy számításba vettem volna ezt, akkor esetleg megfigyelés alá helyezem a Sigmon Road egész környékét. De most már lekéstem erről. További lehetőségeken kellett gondolkodnom.

Több ötletem is volt. Frank Sinatra és Sammy Davis jótékonysági koncertet adtak az atlantai Omni stadionban az áldozatok családja javára. Az esemény hatalmas visszhangot vert, és egészen biztos voltam abban, hogy a gyilkos is meg fog jelenni. Az ám, de hogyan emeljük ki több mint húszezer néző közül?

Roy Hazelwooddal arra jutottunk, hogy rendőrmániás. Ez fogódzó lehetett.

– Adjunk neki szabadjegyet! – javasoltam.

A rendőrök és az atlantai területi iroda ügynökei szokás szerint úgy néztek rám, mint egy elmeháborodottra. Így hát elmagyaráztam. Közhírré tesszük, hogy a várhatóan tömeges részvétel miatt kisegítő biztonsági őröket alkalmazunk. Minimálbért fizetünk, kikötjük, hogy csak saját gépjárművel rendelkezők jelentkezhetnek (mivel tudjuk, hogy az emberünknek van kocsija), és előnyben részesülnek azok, akik valamilyen tapasztalatot szereztek a bűnüldözés terén. A felvételi beszélgetéseket az Omniban bonyolítjuk le, rejtett kamerák előtt, és zárt láncú televízión figyeljük az egészet. Mellőzzük a számunkra érdektelen csoportokat – nőket, idősebbeket stb. –, és főleg a fekete fiatalemberekre koncentrálunk. Mindenkivel jelentkezési lapot töltetünk ki, amelyen fel kell tüntetni az olyan gyakorlatot, mint például mentőautó-vezetés, hogy pályázott-e korábban az illető rendőrségi vagy rendészeti állásra, minden olyasmit, ami segít a gyanúsított felismerésében. Így valószínűleg leszűkíthetjük a kört tíz-tizenkét főre, akiket azután az egyéb nyomokkal összefüggésben vizsgálunk tovább.

Elgondolásom végigcammogott a szolgálati úton egészen az igazságügyminiszter-helyettesig. A baj az, hogy valahányszor egy nagy apparátusban olyasmit kellene végrehajtani, ami nem a bevett módszereket követi, valahol megakadhat a gépezet. Mire végre megkaptam a legfelső jóváhagyást, egyetlen nap maradt a koncertig, és az elkésett, erőtlen próbálkozás „biztonsági őrök” toborzására hamvába holt.

Más ötlet is volt a tarsolyomban. Fakereszteket akartam készíttetni, körülbelül kétarasznyiakat, hogy azután egyeseket a családoknak adjunk, másokat megemlékezésül a bűncselekmények színhelyén felállítsunk. Valamelyik templomban egy nagy közös keresztet képzeltem el az összes gyermek emlékére. Tudtam, ha ennek híre megy, a gyilkos meglátogatja a helyszínek egy részét, különösen a félreesőket. Esetleg megpróbál eltulajdonítani egy keresztet. Ha a legfontosabb pontokat megfigyelés alatt tartjuk, jó eséllyel nyakon csíphetjük.

A Hivatal azonban hetekig rágódott a terven, majd pedig megindult a vetélkedés, hogy hol gyártsák le a kereszteket – az FBI washingtoni kiállítási részlegében, a quanticói asztalosműhelyben, netán az atlantai területi iroda bízzon meg egy vállalkozót? A keresztek végül elkészültek ugyan, de mire felhasználhattuk volna őket, az események előreszaladtak.

Februárra a városban kezdett felborulni a rend. Mindenfelől parafenomének rajzottak oda, ki-ki a saját „személyiségrajzával”, a különféle leírások látványosan ellentmondtak egymásnak. A sajtó minden lehetőségre rávetette magát, készséggel megszólaltatta az üggyel legtávolabbi kapcsolatban állókat is. Terry Pue után a következő áldozat, a tizenkét éves Patrick Baltazar holttestére DeKalb megyében, a bufordi országút mellett akadtak rá. Őt is megfojtották, akárcsak Terry Pue-t. Ekkor az igazságügyi orvostani intézet egyik munkatársa bejelentette, hogy a Patrick Baltazar testén fellelt szőr- és szövetszálak megegyeznek öt korábbi áldozatnál találtakkal. Ez utóbbiak azok közé tartoztak, akiket egy gyilkoshoz kapcsoltam. A bejelentés újabb tápot adott a sajtónak.

Valami bekattant az agyamban.Most majd a folyóba fogja dobni a holttesteket.Már tudja, hogy szőr- és szövetmintákhoz jutottak. Még decemberben húzták ki a Chattahoochee folyó Cobb megyei oldalán Patrick Rogers holttestét. Lapos tárggyal a fejére mért ütés végzett vele. Ez az áldozat azonban tizenöt esztendős, majd száznyolcvan centi magas és hatvanöt kilós volt, iskolakerülő, akinek már meggyűlt a baja a törvénnyel. A rendőrség úgy vélte, nincs kapcsolatban az üggyel. Úgy gondoltam, akármi is az igazság, a gyilkos most majd a folyót fogja választani, ahol a víz elmos minden nyomot.

Indítványoztam, hogy terjesszük ki a megfigyelést a folyóvizekre, kivált a Chattahoocheera, a város északnyugati része és a szomszédos Cobb megye között határvonalat képező fő vízi útra. De a művelet több rendőri szervet érintett különböző megyékben, ráadásul az FBI-t is, és egyik hatóság sem vehette át a parancsnokságot. Mire megszervezték és jóváhagyták a közös megfigyelést az FBI és az életvédelmi akciócsoport együttes irányítása alatt, már benne jártunk az áprilisban.

Nem lepődtem meg viszont azon, hogy időközben a következő holttest – a tizenhárom éves Curtis Walkeré – a South folyóból bukkant elő. Később egyetlen nap leforgása alatt kettő – a tizenhárom éves Timmie Hill és a mind közül legidősebb, huszonegy éves Eddie Duncan – tűnt fel a Chattahoocheeban. Ellentétben a korábbi áldozatokkal, akiknek legtöbbje teljesen felöltözve került elő, ezt a három hullát alsónadrágra vetkőztették, ami újabb módja a szőr- és szövetszálak eltávolításának.

A megfigyelőcsapatok heteken át rostokoltak a helyükön, szemmel tartották a hidakat és a tetemektől való megszabadulásra alkalmas partszakaszokat. De semmi sem történt. A hatóságok szemmel láthatóan egyre kevésbé hittek a sikerben, úgy érezték, zsákutcába jutottak. Bármiféle értékelhető előrehaladás híján elrendelték, hogy a műveletet május 22-én a reggel hat órai váltás időpontjában fejezzék be.

Ám pontosan azon az éjszakán 2.30 körül egy Bob Campbell nevű újonc rendőrakadémista épp utolsó őrszolgálatát teljesítette a Chattahoocheenak a Jackson Parkway híd alatti szakaszán, amikor észlelte, hogy egy autó hajt át a hídon, és rövid időre megáll a közepén.

– Hangos csobbanást hallottam! – jelentette izgatottan az adóvevőjén. A folyóra irányította az elemlámpáját, és látta a vízgyűrűket. Az autó megfordult, és visszament a hídon, ahonnét a lesben álló megfigyelőkocsi követte, majd elébe vágott. Az 1970-es Chevrolet kombit egy alacsony, göndör hajú, egészen világosbarna bőrű, huszonhárom éves fiatalember, Wayne Bertram Williams vezette. Szívélyesen és készségesen viselkedett. Azt állította, hogy zenei ügynök. A rendőrök kikérdezték, bekukkantottak a kocsijába, majd elengedték – de nem tévesztették szem elől.

Két nappal később egy alacsonyabb folyószakaszon felszínre bukkant a huszonhét esztendős Nathaniel Cater meztelen holtteste, nem messze attól a ponttól, ahol egy hónappal korábban a huszonegy éves Jimmy Ray Payne-ét megtalálták. Ahhoz nem volt elegendő bizonyíték, hogy Williamst őrizetbe vegyék, és házkutatási parancsot adjanak ki, de most már „ráragadtak” a detektívek.

Hamarosan észrevette, hogy követik, és keresztül-kasul vezette őket a városon. Még Lee Brown rendőrfőkapitány házához is elhajtott, és bedudált neki. Otthon sötétkamrája volt, és mielőtt házkutatási engedélyt kaptak, látták, hogy a hátsó kertben fényképeket éget. A kocsiját is kitakarította.

Wayne Williams minden lényeges pontban megfelelt a személyiségrajzunknak, még német juhászkutyát is tartott.Rendőrmániás volt, néhány évvel azelőtt letartóztatták, mert rendőrnek adta ki magát. Ezután leselejtezett járőrkocsit használt, lehallgatta a rendőrségi rádióadásokat, hogy a bűncselekmények helyszínére jutva fényképezhessen. Utólag több tanú is visszaemlékezett, hogy látta őt a Sigmon Road környékén, amikor a rendőrség a telefonhívás nyomán a nem létező holttestet kereste. Felvételeket is készített ott, amelyeket felajánlott a rendőrségnek. Azt is kiderítettük,hogy valóban részt vett az Omniban rendezett koncerten.

Az FBI felkérte, hogy fáradjon be az irodába, ahol együttműködött, nem kért ügyvédet. A kapott jelentések alapján úgy éreztem, hogy a kihallgatást nem megfelelően tervezték és szervezték meg, túl nehézkes és lényegre törő volt, pedig szerintem ekkor megfoghatták volna. A kihallgatás után állítólag nem sietett haza, úgy tett, mintha szívesen beszélgetne még rendőrségi és FBI-témákról. Miután azonban aznap elment, tudtam, hogy most már nem fognak beismerő vallomást kihúzni belőle. Vállalta a hazugságvizsgálatot, amely nem hozott eredményt. Később, amikor a rendőrség és az FBI megkapta a parancsot, átkutatták a házat, ahol Williams nyugdíjas tanár szüleivel élt, és olyan könyveket találtak, amelyekből azt lehetett megtudni, hogyan kell megtéveszteni a hazugságvizsgáló gépet.

A kérdéses parancsot június harmadikán adták ki. Noha Williams addigra kitakarította a kocsit, a rendőrök szőr- és szövetszálakat találtak benne, amelyek mintegy tizenkét gyilkossághoz kapcsolódtak, pontosan azokhoz, amelyeket korábbi elemzésemben egyazon elkövetővel hoztam összefüggésbe.

A bizonyítékok meggyőzőek voltak. Nemcsak azokat a szálakat sikerült egyeztetni, amelyek a holttesteket Williams szobájához, a házhoz és a kocsihoz kötötték, hanem a Georgiai Állami Bűnügyi Laboratóriumban LarryPeterson azonosított olyanokat is, amelyek egyes áldozatoknak az eltűnésük előtt viselt ruhadarabjaiból származtak. Más szóval ezek az áldozatok már valamivel a gyilkosság előtt is kapcsolatban álltak Williamsszel.

Június 21-én letartóztatták Wayne B. Williamst Nathaniel Cater meggyilkolásáért. A többi haláleset ügyében folytatódott a nyomozás. Bob Ressler meg én épp a virginiai Newport News város közelében, a Hampton Inn szállóban tartottunk előadást a Déli Tagállamok Büntetés-végrehajtó Intézményeinek Szövetsége értekezletén, amikor a letartóztatást bejelentették. Én nemrégiben tértem vissza Angliából, ahol a yorkshire-i hasfelmetsző esetével is foglalkoztam, s most a sorozatgyilkosságokkal végzett munkámról számoltam be. A People magazin még márciusban leadott egy tudósítást Resslerről, rólam és arról, hogy az atlantai gyilkos után nyomozunk. A cikkben, amelyhez központi utasításra működtünk együtt az újságírókkal, részleteket közöltem a személyiségrajzból, kiemelve azt a véleményünket, hogy az ismeretlen tettes fekete. A dolog országszerte komoly figyelmet keltett. Így amikor most több mint ötszáz főnyi hallgatóság előtt beszéltem, majd kérdésekre válaszoltam, valaki arról érdeklődött, mit gondolok Williams őrizetbe vételéről.

Elmondtam egyet-mást az ügy hátteréről, a mi részvételünkről, a személyiségrajz megszületésének körülményeiről. Kijelentettem, hogy az ráillik Williamsre, és óvatosan hozzátettem, amennyiben kiderül, hogy ő a tettes, úgy gondolom, „nem rossz gyanúsított a gyilkosságok jelentős százalékára”.

Nem tudtam, hogy a kérdező riporter, bár bizonyosan akkor is ugyanezt válaszoltam volna. Másnap aNewport News – Hampton Daily Pressannyit idézett szavaimból, hogyWilliams „nem rossz gyanúsított a gyilkosságok jelentősszázalékára”, de elhagyta előle a kulcsfontosságú kikötést.

A sajtó felkapta a hírt, másnap országszerte idézték kijelentésemet, az összes tévéhálózatban, valamennyi vezető napilapban, beleértve az Atlanta Constitutiont, amely ezzel a szalagcímmel jelent meg: „Az FBI szerint Williams sokakat megölhetett”.

Mindenünnen telefonhívások érkeztek. Televíziós kamerákat állítottak fel a szálloda halljában, a szobám előtti folyosón. Resslerrel a tűzlétrán kellett lemásznunk, hogy kijussunk az épületből.

A központban kitört a botrány. Úgy festett a dolog, mintha egy, az ügybe beavatott FBI-ügynök tárgyalás nélkül bűnösnek nyilvánította volna Williamst. Quanticóba visszatérve a kocsi telefonján keresztül igyekeztem elmagyarázni Larry Monroe részlegvezetőnek, mi is történt valójában. ő és Jim McKenzie igazgatóhelyettes próbáltak segíteni, és közbenjártak az érdekemben az FBI etikai bizottságánál.

Emlékszem, a quanticói könyvtár felső szintjén ültem. (Oda szoktam elvonulni, hogy csöndben és békében készíthessem a személyiségrajzaimat. Ráadásul ott kiláthattam az ablakon, ellentétben a mi föld alatti irodáinkkal.) Monroe és McKenzie odajöttek, hogy beszéljenek velem. Mindketten buzgón támogattak. Én voltam az egyetlen főállású személyiségelemző, teljesen kimerített a rengeteg rohangálás, Atlanta kiszívott belőlem minden lelkierőt, és mindezért összesen annyi köszönetet kaptam, hogy megrovással fenyegettek egy összefüggéseiből kiragadva idézett kijelentésemért.

Ezzel az üggyel jelentős győzelmet aratott a személyiségrajz és a bűnügyi nyomozati elemzés művészete. Az ismeretlen tettesről és a teendőkről adott értékelésünk az eredmények tükrében megállta a helyét. A Fehér Háztól kezdve mindenhonnét minket figyeltek. Én személy szerint kitettem magam a bírálatoknak, és ha elszúrom a dolgot, ha melléfogok, akkor az egész programnak lőttek.

Mindig azt hallottam, hogy a mi munkánkra a „nagy kockázat, nagy nyereség” a jellemző. Könnyes szemmel fakadtam ki Monroe-nak és McKenzie-nek, hogy most már látom, nekem csak kockázat jut, nyereség nuku, pedig nem ezt érdemeltem. Levágtam az esetdossziékat az asztalra. Jim McKenzie azt felelte, igazam lehet, de ők csak segíteni akarnak.

Amikor felutaztam a központba, hogy megjelenjek az etikai bizottság előtt, először is alá kellett írnom egy nyilatkozatot, amelyben lemondtam a jogaimról. Az igazságot fennen hordozni a külvilágban és gyakorolni a falakon belül nem feltétlenül ugyanaz. Ezek után meglengették előttem a People magazint. Jackie Onassis volt a címlapján.

– Nem figyelmeztették, hogy ne foglalkozzék ilyesmivel?

Azt feleltem, nem, az interjút jóváhagyták. Az értekezleten pedig általánosságban szóltam a sorozatgyilkosokkal folytatott kutatásunkról, amikor valaki felvetette a Wayne Williams-esetet. Óvatosan fogalmaztam, amikor válaszoltam, nem tehetek arról, ahogyan az újság beszámolt róla.

Négy álló órán át sütögettek lassú tűzön. Igazoló jelentést kellett írnom, amelyben tételesen végigmentem a sajtótudósítások minden részletén és a valóságban történteken. Miután elkészültem, egy mukkot sem szóltak a továbbiakról, teljes bizonytalanságban hagytak a jövőt illetően. Úgy éreztem, rengeteget adtam magamból a Hivatalnak minden támogatás nélkül, sok egyebet feláldoztam ezért, számtalan közös órától fosztottam meg a családomat, most pedig arra számíthatok, hogy megrónak, egy ideig fizetés nélkül malmozhatok, vagy végleg elveszítem az állásomat. A következő hetekben reggelenként szó szerint felkelni sem volt kedvem.

Ekkor levelet kaptam apámtól. Azokról az időkről írt, amikor leépítés miatt kitették a Brooklyn Eagle-től. Akkor ő is búskomorságba esett. Mindig keményen dolgozott, jó munkát végzett, s egyszerre minden kicsúszott a kezéből. Elmagyarázta, hogyan tanulta meg kibírni az élettől kapott pofonokat, átrendezni belső erőtartalékait és folytatni az életet. Sokáig hordtam a tárcámban ezt a levelet, még akkor is, amikor ez a közjáték már rég elmúlt.

Öt hónap múlva az etikai bizottságnak úgy tetszett, hogy megrójon. Fenntartották azt az állítást, hogy a People cikke után már figyelmeztettek, hogy ne beszéljek a sajtónak függőben lévő nyomozásokról. Az írásbeli megrovást maga Webster, az igazgató írta alá.

De bármennyire felkaptam is a vizet, nem sok időm volt dúlni-fúlni, hacsak nem akartam otthagyni a céget, és bármit gondoltam is munkaadómról abban az időben, maga a munka sokkal fontosabb volt a számomra. Egyesült Államok-szerte folyamatban lévő ügyekben várták a közreműködésemet, és közeledett Wayne Williams tárgyalása. Folytatnom kellett az életet.

A Wayne Williams-per 1982 januárjában, hatnapos esküdtszék-válogatás után vette kezdetét. A testület, amely végül létrejött, túlnyomórészt feketékből, kilenc nőből és három férfiból állt. Bár mi úgy gondoltuk, Williams legalább tizenkét gyermekgyilkossággal gyanúsítható, végül csak Nathaniel Cater és Jimmy Ray Payne – furcsa módon két huszonéves – megölése miatt emeltek vádat ellene.

A védelmet nagy formátumú ügyvédek képviselték – Jim Kitchens és Al Binder a Mississippi állambeli Jacksonból, valamint az atlantai Mary Welcome. A vád csapatának fontos tagja volt két Fulton megyei helyettes államügyész, Gordon Miller és Jack Mallard. Az ügy nyomozati szakában végzett munkámra való tekintettel a kerületi ügyészség felkért, hogy jelenjek meg, és az eljárás során tanácsadóként segítsek. Így a per folyamán többnyire közvetlenül az ügyészek asztala mögött ültem.

Ha az eljárást ma folytatnák le, szakértőként tanúskodhatnék a vádlott bűnelkövetési stílusáról, a kézjegy jellegű mozzanatokról, az esetek közötti kapcsolódási pontokról, mint sok más ügyben. Kifejthetném szakvéleményemet a vádlott társadalmi veszélyességéről. 1982-ben azonban a bíróságok még nem ismerték el azt, amit csináltunk, ezért csak stratégiai tanácsokat adhattam.

A vádirat jelentős mértékben a mintegy hétszáz szőr- és szövetnyomon alapult, amelyeket Larry Peterson és az FBI washingtoni laboratóriumának különleges ügynöke, Hal Deadman aprólékos gonddal elemzett. Noha Williamst csak két gyilkosság miatt állították bíróság elé, a georgiai bűnvádi perrendtartás megengedte, hogy a közvádló más, csatlakozó eseteket is bevonjon, amire Mississippi állam eljárásjoga nem adott lehetőséget, a védelem pedig láthatólag nem készült fel. A vádnak viszont a szelíd, barátságos, fegyelmezett és sima szavú Williams okozott gondot. Vastag szemüvegével, lágy vonásaival és finom kezével mindennek látszott, csak sorozatos gyermekgyilkosnak nem. Sajtóközleményeket adott ki arról, hogy ártatlan, letartóztatása merőben fajüldöző természetű. Közvetlenül a per kezdete előtt egy interjúban az FBI-ügynököket a tortadobálós burleszkfilmek ügyefogyott kopóihoz, az atlantai rendőrséget pedig az54-es kocsi, jelentkezz!nem sokkal különb szereplőihez hasonlította.

A vád részéről senki sem hitte, hogy Williams vallomást tesz a bíróság előtt, de én úgy gondoltam, talán mégis. A bűncselekményekből látható viselkedése és imént említett közmegnyilatkozásai alapján arcátlanul magabiztosnak tartottam, aki azt képzeli, éppúgy manipulálhatja a tárgyalást, ahogy a közvéleménnyel, a sajtóval és a rendőrséggel tette.

Clarence Cooper bíró irodájában, a két fél zárt ajtók mögötti megbeszélésén Al Binder közölte, hogy odahozatnak Phoenixből egy prominens igazságügyi pszichológus szakértőt, Michael Brad Baylesst, aki tanúsítja, hogy Williams nem felel meg a személyiségrajznak, és nem képes gyilkolni. Bayless doktor három beszélgetést folytatott Williamsszel.

– Rendben – bólintott Gordon Miller. – Maguk őt kérik föl, mi pedig ellentanúnak állítunk egy FBI-ügynököt, aki mindent megjósolt, ami eddig ebben az ügyben történt.

– A nyavalyába, szeretném látni azt a fazont – csattant fel Binder. Miller felvilágosította, hogy majdnem az egész per alatt ott ültem a vádlók háta mögött.

Én azonban vállaltam, hogy mindkét féllel beszélek. Az esküdtszék tanácstermét használtuk. Ismertettem a védőkkel eddigi munkámat, és felhívtam a figyelmüket, hogy amennyiben FBI-ügynök nem felel meg nekik, netán jobban szeretnének egy doktort, hívhatok olyan pszichiátert, akivel együtt dolgozom, például Park Dietzet, és meggyőződésem, hogy az eset tanulmányozása után ugyanazt fogja tanúsítani, amit én.

Bindert és munkatársait szemlátomást lenyűgözte a mondanivalóm. Szívélyesen és tisztelettudóan bántak velem, Binder még azt is elárulta, hogy a fia FBI-ügynöknek készül.

Bayless végül nem tett tanúvallomást. A per befejezését követő héten azAtlanta Journalés azAtlanta Constitutionriportereinek úgy nyilatkozott, hogy azt hiszi, Williams érzelmileg képes emberölésre, „gyenge személyiség”, és véleménye szerint a gyilkosságok indítéka a „megszállott hatalomvágy” volt. Elmondta még, hogy Williams „azt akarta, hogy vagy változtassam meg a jelentésemet, és semmit se állítsak határozottan, vagy ne tanúskodjak”. Hangoztatta, hogy a védelem egyik fő gondját Williams hajthatatlansága okozta, mivel ő maga akart irányítani mindent.

Ezt rendkívül érdekesnek találtam, nem kis részben azért, mert tökéletesen összevágott a személyiségrajzzal, amellyel Roy Hazelwood meg én előálltunk. De a per során egy másik, nem kevésbé érdekes epizód is lejátszódott.

Miként a legtöbb nem helybeli résztvevő, a törvényszékhez közeli, belvárosi Marriott Szállóban laktam. Egyik este magamban vacsoráztam a hotel éttermében, amikor egy választékos külsejű, negyvenöt körüli, fekete úriember lépett az asztalomhoz, és dr. Brad Baylessként mutatkozott be. Azt feleltem neki, tudom, kicsoda, és miért jött ide. Megkérdezte, leülhet-e.

Azt mondtam, szerintem nem szerencsés, ha együtt látnak bennünket, amennyiben másnap a védelem oldalán szándékozik tanúskodni. Bayless azonban azt válaszolta, őt ez nem zavarja, leült, és megkérdezett, mit tudok róla meg a szakmai előéletéről, mire kiderült, hogy elég sokat.Kiselőadást tartottam neki a kriminálpszichológiáról, s megjegyeztem, hogy ha olyan tanúvallomást tesz, amilyet a védelem kíván tőle, azzal lejáratja magát és a hivatását.Távozáskor megszorította a kezemet, és megemlítette,hogy szívesen eljönne Quanticóba, akár a tanfolyamunkonis részt venne. Jelentőségteljesen hunyorogtam, s azzalbúcsúztam, hogy majd meglátjuk, hogyan szerepel a tanúkpadján.

Másnap a bíróságon – láss csodát! – megtudtam, hogy Bayless doktor tanúskodás nélkül hazarepült Arizonába. Binder viszont panaszkodott „a vád nyomásgyakorlása” miatt, amellyel elriasztják az ő szakértő tanúit. Nekem semmi ilyesmi nem állt szándékomban, ha ugyan tényleg ez történt, de persze meg sem hátráltam a vallomástól, ha már az ölembe pottyant a lehetőség. Mindenesetre azt hiszem, valójában az volt a helyzet, hogy Bayless doktor szakmai tisztessége nem engedte, hogy mást mondjon, mint amit gondol, vagy hagyja, hogy valamelyik fél eszközül használja.

A vád tanújaként Hal Deadman és Larry Peterson mestermunkát végzett a szőr- és szövetszálaknak mint tárgyi bizonyítékoknak a bemutatásával, amely azonban jellegénél fogva nem volt valami látványos, viszont annál bonyolultabb, végig arról szólt, hogy ez a szőnyegfonál erre, amaz meg arra csavarodik. Végeredményben mind a tizenkét áldozatnál találtak szálakat Williams lila-zöld ágytakarójából, a legtöbbjüknél Williams hálószobaszőnyegéből, körülbelül az esetek felében a nappali szőnyegéből, ugyanennyinél a férfi 1970-es Chevrolet kombijából, és egy kivételével valamennyiüknél kimutatták a vádlott német juhász szukája, Sába szőrszálait.

Amikor a védelem került sorra, egy jól fésült, behízelgő modorú kansasi Kennedy-hasonmás penderült elő, hogy cáfolja a Deadman által előadottakat, miközben szorgalmasan mosolygott az esküdtszékre. Délután, amikor a vád csapata összeült, hogy átgondolja az aznap történteket, mindenki a kansasi szép fiún derült, aki cseppet sem beszélt meggyőzően.

– Maga mit gondol, John? – kérdeztek.

– Hadd mondjak valamit, fiúk: maguk vesztésre állnak.

Elsápadtak, mert erre egyáltalán nem számítottak.

– Lehet, hogy maguk nem találták meggyőzőnek – magyaráztam –, de az esküdtek hisznek neki.

Én egész nap figyeltem az esküdtszéket. Ismertem mindazt, amiről Hal Deadman beszélt, mégis nehezen követhetőnek találtam. A védelem tanúi talán durván leegyszerűsítették a dolgokat, de sokkal érthetőbbek voltak.

A vádlók ugyan voltak szívesek magukba fojtani lesújtó véleményüket, én azonban – nemhiába foglalkozom annyit személyiségelemzéssel – megértettem, hogy kívül tágasabb. Az irodámban amúgy is tengernyi restancia várt, a Mary Frances Stoner-gyilkosság tárgyalására is föl kellett készülnöm. Az állandó utazgatás kezdte megbosszulni magát. A házasságomban gondot okozott, hogy nem törődtem eleget a családdal, hiányzott a testmozgás, állandó idegfeszültségben éltem. Felhívtam Quanticóban Larry Monroe-t, és bejelentettem, hogy visszamegyek.

Alig értem haza, üzenetet kaptam, hogy a vádlók meggondolták magukat. Kezdik úgy látni, hogy esetleg bekövetkezhet egy és más abból, amit mondtam. Szeretnék, ha visszatérnék Atlantába, hogy segítsek a védelem tanúinak kikérdezésében.

Tehát két nap múlva ismét útra keltem. Most már sokkal inkább megnyíltak, kérték a tanácsomat. Mindannyiuk meglepetésére Wayne Williams úgy döntött, hajlandóvallomást tenni, amit előre megmondtam. Az ügyvédje, Al Binder kérdezgette. Ahogy előrehajolt, miközben mély, érces hangján feltette kérdéseit, úgy mutatott, mint egy cápa, nem véletlenül ez a beceneve is.

Egyre ugyanazt hajtogatta az esküdteknek:

– Nézzenek rá! Így fest egy sorozatgyilkos? Nézzék csak meg! Álljon fel, Wayne! – biztatta a vádlottat, és kérte, hogy nyújtsa előre a kezét. – Nézzék, milyen puha a keze. Azt hiszik, van benne annyi erő, hogy megöljön valakit, megfojtsa ezzel a kézzel?

Az egyik tárgyalási nap közepén ültette a tanúk padjára Williamst, és a következő napon végig ott tartotta. Williams pedig remekül alakított, ahogy azt nyilván előre tudta. Tökéletesen hitelesen játszotta el egy fajilag elfogult rendszer áldozatát, amelynek szorult helyzetében gyorsan kerítenie kellett egy gyanúsítottat, és talált is.

No, ezek után ki tegye fel a keresztkérdéseket? Jack Mallard helyettes államügyészre esett a választás. Mallard lassan, halkan, édesen hömpölygő déli kiejtéssel beszél.

Nem kaptam szabályos képzést törvényszéki eljárásjogból, sem a tanúk kikérdezéséből, de ösztönösen éreztem, mi kell ehhez. Tényleg azon alapul az egész, hogy a másik bőrébe bújunk. Eltöprengtem, vajon engem mivel zaklathatnának fel. Csakis azzal, ha olyasvalaki kérdez, aki pontosan tudja, hogy bűnös vagyok, bármit igyekszem is elhitetni vele.

Mallardhoz fordultam:

– Emlékszik arra a régi tévéműsorra, az Ilyen az életre? Pontosan azt csinálja vele! Tartsa a tanúk padján, ameddig csak bírja, mert meg kell törnie. Túlszabályozott, merev személyiség, kényszerbeteg. Hogy eljusson ehhez a merevséghez, nyomást kell gyakorolnia rá, egyre fokozni a feszültséget azzal, hogy végigmegy az élete minden mozzanatán, látszólag jelentéktelen dolgokon is, például hogy hová járt iskolába. Csak tartsa fenn a nyomást! Aztán, amikor már kimerítette, fizikailag is érintse meg, ahogy Al Binder tette. Ami jó a védelemnek, az jó a vádnak is. Menjen hozzá közel, sértse meg a személyes terét, és akkor kapja el, amikor nem számít rá. Mielőtt a védelem tiltakozhatna, nyugodt hangon kérdezze meg: „Pánikba esett, Wayne, amikor megölte ezeket a srácokat?”

És amikor eljött a pillanat, Mallard pontosan ezt tette. A kikérdezés első óráiban nem tudta kizökkenteni. Több nyilvánvaló következetlenségre is rámutatott, de továbbra is a nyugodt, „Hogy is lehettem volna éppen én?” Williams ült előtte. A deres hajú, szürke öltönyös Mallard módszeresen végigment a vádlott egész életén, majd a kellő időpontban odament hozzá, megfogta a karját, és halk, kiszámított, déliesen elnyújtott hangon megkérdezte:

– Mondja, milyen volt, Wayne? Milyen volt, amikor az áldozat torkára fonta a kezét? Pánikba esett? Pánikba?

És Williams az igazi, erőtlen hangján azt rebegte:

– Nem.

Aztán észbe kapott. Őrjöngeni kezdett. Az ujjával felém bökdösve rikácsolta:

– Hiába igyekszik rám húzni a személyiségrajzát, nem segítek, hogy sikerüljön!

A védelem a plafonon, Williams tombol, „FBI-os tökfilkók”-ról halandzsázik, és „agyalágyultak”-nak titulálja a vádlókat. De később maguk az esküdtek mondták, hogy ez volt a tárgyalás fordulópontja. Tátott szájjal bámultak. Most először látták Wayne Williams másik arcát. A szemük láttára ment végbe az átalakulás. Megértették, micsoda erőszakra képes. Mallard felém kacsintott, aztán visszament, hogy addig üsse a vasat, amíg meleg.

Tudtam, miután Williams a bíróság színe előtt ilyen kitörésre ragadtatta magát, tisztában van vele, hogy nincs más esélye, csak ha visszaszerez valamit abból a rokonszenvből, amelyet a per folyamán felépített. Megütögettem Mallard vállát:

– Figyelje csak meg, Jack, egy hét múlva Wayne beteget jelent.

Nem tudom, honnan szedtem az egy hetet, de pontosan hét nap múlva a tárgyalás félbeszakadt, és Williamst gyomorpanaszokkal kórházba szállították a mentők. Nem találtak semmi elváltozást, és kiengedték.

Mary Welcome, Williams ügyvédje az esküdtszék előtt felemelt egy gyűszűt:

– Hagyják, hogy egy gyűszűnyi bizonyíték alapján elítéljék ezt az embert? – Felmutatott egy zöld szőnyegdarabot, amelyet az irodájából hozott, és hangsúlyozta, mennyire mindennapos termék. Csak nem ítélnek el egy embert azért, mert zöld szőnyege van?

Úgyhogy néhány ügynökkel még aznap elmentem az ügyvédi munkaközösségbe, ahol dolgozott. Besétáltunk a céghez, a távollétében bementünk az irodájába, és kihúztunk néhány szálat a szőnyegéből. A szakértőkkel mikroszkóp alatt megvizsgáltattuk a mintát, majd átadtuk a vádnak a bizonyítékot: a szálak teljesen eltérőek azoktól, amelyek Williams otthonából származnak.

1982. február 27-én, tizenegy órányi tanácskozás után az esküdtszék mindkét gyilkosságban bűnösnek találta a vádlottat. Wayne B. Williamst kétszeres életfogytiglanra ítélték, amelyet Dél-Georgiában, a Valdostai Fegyintézetben tölt. Továbbra is az ártatlanságát hangoztatja, és a személye körüli viták mind a mai napig nem ültek el teljesen. Meggyőződésem, hogy ezen az sem változtatna, ha valaha megnyerne egy új pert.

Támogatóinak állításai dacára úgy hiszem, a tárgyi és viselkedéstani bizonyítékok egyértelműen mutatják, hogy Wayne Williams tizenegy atlantai fiú gyilkosa. Vádlóinak és becsmérlőinek állításaival szemben viszont azt hiszem, nincs határozott bizonyíték arra, hogy ő felelős valamennyi vagy legalábbis a legtöbb gyermekért, aki abban a városban 1979 és 1981 között meghalt, illetve eltűnt. Ellentétben azzal, amit egyesek hinni szeretnének, fekete és fehér gyermekek továbbra is halnak meg rejtélyes körülmények között Atlantában éppúgy, mint más nagyvárosokban. Néhány másik bűncselekmény tetteséről van elképzelésünk. Nem egyetlen elkövetőről van szó, és az igazság nem kellemes. Mindeddig azonban mind a bizonyíték, mind a közóhaj hiányzik a vádemeléshez.

A Wayne Williams-ügyben kifejtett tevékenységem nyomán számos gratuláló levelet kaptam, sokan idézték a későbbiekben, így a Fulton megyei kerületi ügyészség, amely szerint nekem köszönhető az eredményes vádlottkihallgatási stratégia, és John Glover, az atlantai területi iroda vezetője, aki az egész ATKID-nyomozásról összefoglalót írt. Az egyik legbecsesebb és legmegindítóbb méltatás Al Bindertől, a védelem vezetőjétől érkezett, aki azt írta, lenyűgözte a munka, amelyet az ügyön végeztünk.

Mindezeket körülbelül akkor vettem kézhez, amikor az írásbeli megrovást. Jim McKenzie, akit nagyon feldúlt a dolgok ilyetén alakulása, jutalomra terjesztett föl – nemcsak a Williams-ügyért, hanem öt másikért is, amelyekben szintén részt vettem.

Ezt májusra sikerült kieszközölnie. Úgyhogy ekkor már volt egy írásbeli dicséretem is az igazgatótól az ugyanazért az ügyért kapott írásbeli megrovás mellé. A dicséret többek között kiemelte, hogy címzettje „tehetségével, odaadó kötelességteljesítésével és szakértelmével jelentősen hozzájárult a Hivatal jó hírének öregbítéséhez az egész országban, és bizonyos lehet abban, hogy kiváló szolgálatait valóban értékelik”. A levélhez kétszázötven dollár pénzjutalom is járt, amelyből számításaim szerint egy munkaórára körülbelül öt cent esett. Az összeget azonnal felajánlottam a Haditengerészeti Segélyalapnak a haza szolgálatában elesettek hozzátartozóinak javára.

Szeretném hinni, hogy ha ma kerülnénk szembe azatlantai gyermekgyilkosságokhoz hasonló esettel, jóval hamarabb tudnánk elfogni a tettest, mielőtt olyan vérlázítóan hosszúra nyúlna az áldozatok sora. Mindannyian sokkal hatékonyabban hangolnánk össze tevékenységünket. Kezdeményező módszereink ma már kifinomultabbak,és sokkal több gyakorlati tapasztalaton alapulnak. Tudnánk, miképpen rendezzük meg a kihallgatást a maximális hatás érdekében. Idejében beszereznénk a házkutatási parancsot, mielőtt megsemmisíthetnek perdöntő bizonyítékokat.

De bármilyen hibákat követtünk is el, az atlantai gyermekgyilkosságok ügye fordulópontot jelentett részlegünk számára. Felhívtuk magunkra a figyelmet, bebizonyítottuk, mennyit ér a munkánk, az eljárás során világszinten elismerést szereztünk a bűnüldözésben, és segítettünk rács mögé juttatni még egy gyilkost.

Nagy kockázat, nagy nyereség.

12. FEJEZET

LÖVÉS AZ ÜGYNÖK FÉRJRE

Judson Ray az élő legendák egyike Quanticóban. Hajszálon múlt, hogy nem másképp alakult. 1982 februárjában, amikor az atlantai területi iroda különleges ügynökeként épp a gyermekgyilkosságok ügyén dolgozott, a felesége megkísérelte eltenni láb alól.

Először 1978 elején, „A Gonosz Erői”-eset kapcsán hallottunk egymásról, bár akkor még nem találkoztunk. A „harisnyás fojtogató” néven ismert sorozatgyilkos hat idős nőt támadott meg a virginiai Columbusban. Betört a lakásukba, és mindegyiket a saját nejlonharisnyájával fojtotta meg. Valamennyi áldozat fehér volt, a fojtogató pedig, a boncoláskor némelyik áldozaton talált tárgyi bizonyítékok tanúsága szerint, fekete.

Ekkor a rendőrfőnök a hadsereg levélpapírjára írott levelet kapott, amelyet egy magát A Gonosz Erőinek nevező, hét főből álló csoport jegyzett. A küldemény utalt arra a feltételezésre, miszerint a tettes fekete, és azzal fenyegetőzött, hogy megtorlásul megölnek egy fekete nőt, ha az illetőt nem fogják el június 1-jéig, azaz – a feladó vagy feladók megfogalmazásában – „06. 01-ig”. Azt állították, hogy már el is raboltak egy Gail Jackson nevű asszonyt, és ha a „harisnyást” nem kapják el „09. 01-ig”, akkor „még kétszer annyi áldozatra számítsanak”. A levél kitért arra, hogy a katonai levélpapír lopott, a csoport pedig chicagói.

A fejlemények a leglidércesebb álomba illettek. Egyetlen szabadon mászkáló brutális gyilkos is elég rémes, egy szervezetten öldöklő fajvédő csoport viszont végzetesen kettészakíthatja a várost.

Újabb levelek következtek, immár tízezer dolláros váltságdíjjal tetézve a követeléseket, miközben a rendőrség tébolyult igyekezettel, de egyelőre sikertelenül kutatott a hét fehér ember után. A prostituált Gail Jacksont jól ismerték a Fort Benning-i helyőrség személyi állományát kiszolgáló bárokban, és valóban eltűnt.

Jud Ray vezető beosztásban dolgozott a columbusi rendőrségen. Mint vietnami veterán és fekete rendőr, aki a ranglétra legaljáról küzdötte fel magát, világosan látta, hogy addig nem csillapodnak a városban a kedélyek, amíg nem semlegesítik a kettős fenyegetést, amelyet a harisnyás fojtogató és A Gonosz Erői szervezet jelent. Mivel a nyomozás minden erőfeszítés ellenére sem haladt előre, zsaruösztöne azt súgta, rosszul és rossz irányban keresgélnek. Igyekezett országos szinten lépést tartani a bűnüldözés fejlődésével, így értesült a quanticói személyiségelemző programról is. Javasolta, hogy lépjenek érintkezésbe a Viselkedéstudományi Részleggel, próbálják ki, mit tudunk tenni az ügyben.

Március 31-én a Georgiai Nyomozóhivatalon keresztül megkaptuk a felkérést az ügy elemzésére. Az első levél állításai dacára mindannyian határozottan úgy láttuk, nem véletlen a kapcsolat a hadsereggel és Fort Benninggel. Bob Ressler vette kezébe a vezetést, mivel a Hivatal előtt a tábori csendőrségnél szolgált.

Három nap alatt elkészültünk a jelentéssel. Úgy véltük, nem bizonyított, hogy A Gonosz Erői hét – vagy akárhány – fehér emberből áll. Inkább egyetlen magányos fekete férfi, aki megpróbálja elterelni a figyelmet magáról és arról a tényről, hogy már előbb megölte Gail Jacksont. A katonás dátumozás (pl. 06. 01.) és az, hogy a távolságokat méterben adta meg az angolszász láb vagy yard helyett, elárulta a katonát. A félanalfabéta színvonalú levelek kizárták, hogy az illető tiszt. Saját tapasztalatai alapján Bob úgy vélte, valószínűleg vagy tüzér, vagy tábori csendőr, és huszonöt-harminc éves. Két másik nőt is megölhetett már, feltehetőleg szintén prostituáltakat – erre utalt az a kitétel, hogy „még kétszer annyi áldozatra számítsanak” –, és nem tartottuk kizártnak, hogy ő a harisnyás fojtogató is.

Miután személyiségrajzunkat körözni kezdték Fort Benning környékén, azokban a bárokban és éjszakai mulatókban, ahol az áldozat gyakran megfordult, a tábori csendőrség és a columbusi rendőrség rövidesen kézre kerítette William H. Hance huszonhat éves fekete tüzérségi kezelőt, aki az egyik Fort Benning-i ütegben szolgált. Hance bevallotta Gail Jackson és Irene Thirkield meggyilkolását, valamint azt, hogy az előző év őszén Fort Benningben megölt még egy nőt, Karen Hickman közkatonát. Beismerte, hogy A Gonosz Erőit a rendőrség megtévesztése céljából agyalta ki.

Az igazi harisnyás fojtogatót az egyik tetthely közelében egy tanú fényképről azonosította Carlton Gary columbusi születésű és illetőségű, huszonhat éves fekete férfi személyében. Garyt egy éttermi rablássorozat után vették őrizetbe, de megszökött, majd 1984 májusában ismét elfogták. Mindkét elkövetőt bíróság elé állították, és halálra ítélték.

Miután a városban helyreállt a nyugalom, Jud Ray szabadságot vett ki, hogy részt vehessen a Georgiai Egyetem kisebbségiek és nők számára indított büntetőjogi szakképzésén. Tanulmányai végeztével vissza akart térni a rendőrségi munkához, de katonai és nyomozói múltja alapján – nem is beszélve a tényről, hogy fekete volt, és ekkoriban a Hivatal rettentően igyekezett bebizonyítani, hogy mindenkinek egyenlő esélyeket biztosító munkaadó – ajánlatot kapott az FBI-tól. Először futólag találkoztam vele, amikor ügynöki alapkiképzésre érkezett Quanticóba. Azután az atlantai területi irodához vezényelték, ahol tapasztalata és helyismerete óriási előnynek számított.

Legközelebb 1981 végén futottunk össze, amikor a gyermekgyilkosságok ügyében Atlantába utaztam. Jud nyakig benne volt a nyomozásban, mint az ottaniak valamennyien. Minden ügynök egy-egy, öt gyermekgyilkossági esetet vizsgáló munkacsoporthoz tartozott, és Jud megállás nélkül dolgozott.

Más irányból is hatalmas nyomás nehezedett rá. Úgy látszott, egy ideje megromlott házassága végképp zátonyra fut. A felesége erősen ivott, szeszélyesen viselkedett, állandóan sértegette őt. „Már nem is hasonlított a régi önmagára” – mesélte Jud, aki végül egy vasárnap este választás elé állította: vagy összeszedi magát, és leszokik a szeszről, vagy ő szedi össze a két gyereket – egy másfél és egy nyolcéves kislányt –, és elhagyja az asszonyt.

Legnagyobb meglepetésére kezdett kedvező jeleket észlelni. Felesége figyelmesebben bánt vele és a lányokkal. „Hirtelen megváltozott a személyisége – emlékezett vissza a férj. – Abbahagyta a piálást. Kényeztetni kezdett. Házasságunk tizenhárom éve során először kelt fel elsőnek, hogy reggelit készítsen. Egyszerre olyan lett, hogy kívánni sem tudtam volna jobbat.”

Majd hozzátette: „Tudhattam volna, hogy ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Azóta is erre okítom a kollégáimat. Ha az ember házastársa hirtelen gyökeres viselkedésváltozást mutat – akár jó, akár rossz irányban –, az rögtön gyanús.”

Jud neje ugyanis már elhatározta, hogy megöleti őt, és időt akart nyerni, amíg mindent elintéz. Ha sikeresen véghezviszi a tervét, megmenekül egy viharos válás szégyenétől és megpróbáltatásaitól, nála marad a két gyerek, ráadásul fölveheti a negyedmillió dolláros életbiztosítási összeget. Sokkal jobb egy meggyilkolt nyomozó özvegyeként jólétben gyászolni, mint elvált asszonyként magára hagyatva boldogulni.

Jud nem sejtette, hogy napokon át két férfi figyeli a mozgását és a szokásait. Reggelente a lakása előtt várták, és mindennap követték Atlantába a 20-as számú szövetségi főúton. Lesték az alkalmat, amikor védtelen, hogy simán, tanúk nélkül elintézhessék, aztán eltűnjenek a színről.

De hamarosan rájöttek, hogy gond van. Jud elég régen szolgálta már a törvényt ahhoz, hogy beléivódjon a szabály, amelyet a zsaru legelőször megtanul: mindig tartsd szabadon a jobb kezedet. Bárhová követte a két bérlövész, úgy tetszett, a jobbja állandóan készenlétben van, hogy pisztolyt rántson.

Visszamentek Raynéhez, és előadták neki a problémát.A ház előtti parkolóban akarták elkapni a férfit, de Jud legalább egyiküket le tudta volna teríteni, mielőtt végeznek vele. Az asszonynak valamit ki kellett találnia, hogy lefoglalja a szabad kezét.

Leleményes feleség nem akad fenn ilyen apróságon. Beszerzett egy fedeles kávésbögrét, és unszolta a férjét, hogy minden reggel vigye magával a munkába. „Tizenhárom éven át egyszer sem jutott eszébe, hogy reggelit készítsen nekem vagy a lányoknak, most meg rá akart beszélni, hogy hurcoljam magammal azt a rohadt kávésbögrét.”

Jud azonban ellenállt. Annyi év után egyszerűen nem tudta elképzelni, hogy bal kezével a kormányt fogja, a jobbal meg a bögrére vigyázzon, hiszen nincs hová tennie. Akkoriban még nem terjedtek el a kocsikban a pohártartó rekeszek. Különben a történet talán másképp végződött volna.

A banditák megint bekopogtak Raynéhez.

– A parkolóban nem bírjuk kinyiffantani – jelentette ki az egyikük. – Idebent kell.

Február elejére tervezték az akciót. Mrs. Ray este elvitte valahová a lányokat, Jud egyedül maradt otthon. A stukkeresek bementek a lépcsőházba, végigballagtak a folyosón, és becsöngettek. Csakhogy rossz helyre. Amikor egy fehér ember nyitott ajtót, megkérdezték, hol a fekete, aki ott lakik. Amaz meg gyanútlanul azt felelte, hogy eltévesztették a számot, Mr. Ray szemben lakik.

De most már a szomszéd látta őket. Ha ma éjjel csinálják meg a bulit, a rendőrség érdeklődésére mindenképpen emlékezni fog, hogy két fekete kereste Jud Rayt. Így hát a páros dolgavégezetlenül távozott.

Később az asszony abban a hiszemben tér haza, hogy kész a meló. Tétován körülnéz, majd a hálószobába oson, lélekben felkészül arra, hogy tárcsázza a segélyhívó számot, és elrebegi, hogy „valami szörnyűség történt a férjemmel”.

Odabent látja, hogy Jud az ágyban fekszik. Továbbra is lábujjhegyen odalopakodik. A férfi megfordul, ránéz – „Te meg mi a nyavalyát művelsz itt?” –, mire sikítva a fürdőszobába rohan.

Ám a következő napokban továbbra is rendesen viselte magát, így Jud azt hitte, tényleg megváltozott. Bármilyen naivnak látja is magát visszatekintve, akkor, sokéves hányatott kapcsolat után, minden erejével abba a reménybe kapaszkodott, hogy csakugyan jobbra fordult a helyzet.

Két héttel később, 1981. február 21-én Jud a Patrick Baltazar-gyilkosságon dolgozott. Nagy áttörés ígérkezik az atlantai gyermekgyilkosságok ügyében, mert a tizenkét éves fiú holttestén talált szőr- és szövetszálak egyezni látszanak azokkal az anyagmintákkal, amelyek a korábbi áldozatoktól származnak.

Ezen az estén a felesége spagettit főz neki, a mártást bőségesen fűszerezi fenobarbitallal. Terve szerint magával viszi a két lányt, a nagynénjét látogatják meg.

Jud egyedül fekszik le. Később mintha neszt hallana a lakás bejárata felől. A közlekedő sötétbe borul, valaki kicsavarta az izzót a nagyobbik lány szobájában. Azután fojtott hangok ütik meg a fülét az előtérből. Az egyik bérgyilkosnak inába szállt a bátorsága. Épp azon vitatkoznak, mitévők legyenek. Jud nem tudja, hogy jutottak be, de ez pillanatnyilag nem is fontos. Bent vannak, ez a lényeg.

– Ki az? – kiált oda.

Lövés csattan, de elkerüli őt. A földre veti magát, ám a második golyó eltalálja a bal karját. Még mindig sötét van. Megpróbál a franciaágy mögé bújni.

– Ki az? – ismétli. – Mit akar?

A harmadik golyó az ágyat éri, közvetlenül mellette. Agyában dolgozik a létfenntartás ösztöne, próbálja kitalálni, milyen pisztollyal lőttek. Ha ez egy Smith & Wesson, még három töltényük maradt. Ha colt, akkor kettő.

– Hé, jóember! – üvölti. – Mi baja? Miért akar lelőni? Vigye el, amit akar, nem láttam magát, de ne öljön meg!

Nincs válasz, de most már látja az idegent, a körvonalai kirajzolódnak a holdfényben.

Szóval meg kell halnia. Ezt nem úszhatja meg. De nem fogja könnyen megadni magát. Csak az kéne, hogy holnap besétáljanak ide a detektívek, és szánakozzanak: „Szegény nyomorult, még csak nem is védekezett. Hagyta, hogy bejöjjenek és kivégezzék.” Nem, azt akarja, ha majd körülnéznek a tetthelyen, tudják, hogy utolsó leheletéig küzdött.

Először is el kell jutnia a fegyveréhez, amely az ágy másik oldalán, a földön fekszik. A franciaágynyi szélesség azonban pokoli hosszú út, ha az embert meg akarják gyilkolni.

– Ne mozdulj, te szemét! – hallja, mégis visszamászik az ágyra, és araszol a túlsó széle, a pisztolya felé.

Gyötrő lassúsággal céljához közeledik, de az utolsó mozdulatot csak lendületből tudja megtenni.

Megmarkolja az ágy keretét, lehemperedik a padlóra, de estében a jobb karja a mellkasa alá szorul. Mivel a balt meglőtték, a másik kezében nincs elég erő, hogy a fegyveréért nyúljon.

Ebben a pillanatban a támadó az ágyon terem, és közvetlen közelről rálő Judra.

A nyomozó úgy érzi, mintha letaglózták volna. Valami összeomlik a belsejében. Ekkor még nem tudja a pontos részleteket, de a golyó a hátán lépett be, átlyukasztotta a bal tüdőt, áthatolt a harmadik és a negyedik borda között, majd a mellén kilépve a jobb kezébe fúródott, mivel még mindig azon fekszik.

A bérgyilkos leugrik az ágyról, áldozata fölé hajol, kitapintja a pulzusát.

– Nesze, baszd meg! – búcsúzik, és elpárolog.

Jud sokkot kap, zihálva fekszik a földön. Nem tudja, hol van, mi történik vele.

Aztán ráeszmél, hogy biztosan megint Vietnamban harcol. Érzi a füstöt, látja a torkolattüzeket. Csak levegőt nem kap. Talán ez mégsem Vietnam. Talán csak álmodik. De ha ez álom, miért olyan nehéz lélegezni?

Talpra vergődik. A televízióhoz botladozik, bekapcsolja. Talán majd abból kiderül, álmodik-e. JohnnyCarson tűnik fel az esti beszélgetőműsorban. Odanyúl, megérinti a képernyőt, hogy igazi-e. Vércsíkot hagy az üveglapon.

Szomjas. Kitántorog a fürdőszobába, elfordítja a csapot, alá tartja a tenyerét, hogy felfogja benne a vizet. Ekkor látja meg a jobb kezébe ágyazódott golyót, a mellkasából csordogáló vért. Most már tudja, mi történt. Visszamegy a hálószobába, az ágy lábához fekszik, és várja a halált.

De túl sokáig volt zsaru. Nem adhatja meg magát ilyen egyszerűen. Ha majd másnap megérkeznek a helyszínelők, látniuk kell, hogy mindent megpróbált. Újra föltápászkodik, eljut a telefonhoz, a központot hívja. Női hang jelentkezik, ő meg levegő után kapkodva mondja neki, hogy FBI-ügynök, és lelőtték. Azonnal kapcsolják a DeKalb megyei kapitányságot.

Fiatal rendőrnő veszi a hívást. Jud neki is elismétli, hogy FBI-ügynök, és lelőtték, de már csak motyogni tud. Elkábította az altató, sok vért vesztett, alig érteni a szavait.

– Mi az, hogy FBI? – kérdezi kelletlenül az ügyeletes, és Jud hallja, amint odaszól az őrmesternek, hogy valami részeg van a vonalban, aki azt állítja, FBI-os. Most mit csináljon? Az őrmester azt feleli, tegye le.

Ekkor a központos beavatkozik, hogy ez komoly, azonnal küldjék oda a mentőket, és nem hagyja békén őket, amíg bele nem egyeznek.

– Ő mentette meg az életemet – mesélte nekem később Jud.

Elájult, amikor a központos félbeszakította a beszélgetést, és nem is nyerte vissza az eszméletét, amíg a mentősök az arcára nem helyezték az oxigénmaszkot.

– Ne készítsék elő sokkhoz! – hallja az orvos hangját. – Nem fogja kibírni.

De azért beviszik a megyei kórházba, ahol egy mellkassebész az ügyeletes. És miközben a műtőasztalra teszik, míg az orvosok elkeseredetten küzdenek az életéért, ő már tudja.

A halál közelségétől világosság támad az agyában: „Ez nem bosszú. Sokakat juttattam börtönbe, de egyik sem férkőzhetett ennyire közel hozzám. Csak az, akiben vakon bíztam.”

Mire a sebészetről áttolják az intenzív osztályra, megérkezik John Glover, az atlantai területi iroda vezetője. Glover hónapok óta hordja a vállán a gyermekgyilkosságok ügyét, s most még ez is. Mint a halott gyerekek és Jud, ő is fekete, egyike a legmagasabb rangú feketéknek az FBI-nál. Baráti érzéseket táplál Jud iránt.

– Keressék meg a feleségemet! – suttogja Jud. – Tőle kérdezzék, mi történt.

Glover azt hiszi, félrebeszél, de az orvos azt mondja, nem – teljesen öntudatánál van.

Jud huszonegy napot tölt a kórházban, a szobája előtt állandóan fegyveres őr posztol, mivel nem tudni, kik lőttek rá, nem jönnek-e vissza, hogy végezzenek vele. Közben az ügye semmit sem halad előre. A felesége megdöbbenéssel értesül a történtekről, hálát ad az égnek, hogy a férje nem halt meg. Bárcsak otthon maradt volna akkor este!

Az irodában egy ügynökcsapat lenyomoz minden lehetséges szálat. Jud régóta zsaru, sok ellenséget gyűjthetett össze. Miután világossá válik, hogy felépül, már valamivel könnyedebb hangon tárgyalnak a kérdésről, mintha csak aDallashőséről lenne szó: „Ki lőtte le Jockyt?”

Hónapokba telik, mire visszatér a hétköznapi élethez. Végre hozzájut, hogy rendezze a számlákat, amelyek a támadás óta halmozódnak. Sóhajtva veszi kézbe a Southern Bell több mint háromszáz dolláros telefonszámláját. Ám ahogy átfutja, kezd összeállni a kép.

Másnap bemegy az irodába, és közli, hogy szerinte a telefonszámla a kulcs. Mivel ő a sértett, nem szabályos, hogy az üggyel foglalkozzék, de a kollégái hallgatnak rá.

A listán egy csomó Columbusba irányuló hívás szerepel.A telefontársaságtól megszerzik a számhoz tartozó nevet és címet. Judnak fogalma sincs, ki ez a pasas. Néhány társával kocsiba vágja magát, és megteszi a százötven kilométert Columbusig. Úti céljuk a prédikátor lakása, aki – Jud úgy látja – a valóságban sokkal inkább kuruzsló.

Az FBI-ügynökök rászállnak, de ő tagadja, hogy bármi köze lenne a gyilkossági kísérlethez. Az ügynökök nem tágítanak. Egy közülük valót akartak lelőni, hát nem nyugszanak, amíg meg nem találják a tettest vagy tetteseket.

Lassan fény derül a történtekre. A prédikátorról Columbus környékén úgy tartják, ő az, aki „mindent elintéz”. Ray felesége még októberben kereste fel, de ő állítólag nem vállalta a melót.

Az asszony azt felelte, akkor majd talál valaki mást, és megkérte, hadd használhassa a telefonját, kifizeti a távolsági hívást. Egy régi atlantai szomszédját hívta fel, aki Juddal egy időben szolgált Vietnamban, és tudott bánni a pisztollyal. A prédikátor szerint az asszony azt mondta neki: „Muszáj elintéznünk ezt a dolgot!”

– Ráadásul máig lóg nekem a telefon árával! – panaszolja a prédikátor.

Az ügynökök visszarobognak Atlantába, ahol vallatóra fogják a volt szomszédot. Miután sarokba szorítják, az elismeri, hogy Rayné bérgyilkosságra kérte, de esküszik, fogalma sem volt róla, hogy Jud a célpont.

Állítja, hogy azt felelte, nem ismer senkit, aki ilyesmit vállal, esetleg a sógora tud valakit. Össze is hozta vele. A sógor azután bemutatta az asszonyt egy újabb fickónak, aki elfogadta a megbízást, és szerződtetett két végrehajtót.

Rayné, a sógor, a szerződéskötő és a két pisztolyos ellen vádat emeltek, a volt szomszédot kihagyták a perből. Az öt vádlottat bűnösnek találták bűnszövetségben elkövetett emberölési kísérletben. Mindannyiukat tíz-tíz évi szabadságvesztésre, az ilyen esetben kiszabható legsúlyosabb büntetésre ítélték.

A gyermekgyilkosságok ügyében időnként találkoztam Juddal. Hamarosan keresni kezdte a társaságomat. Nemtartoztam ugyan irodabeli kollégái közé, mégis tudtam, milyen idegfeszültséget okoz a munkája, megértettem, min ment és megy keresztül, azt hiszem, úgy érezte, velem nyíltan beszélhet. Elmondta, mennyire fokozta a saját ügyével együtt járó nyomasztó érzelmi terheket az, hogy nyilvánosan megszellőztették a családi életét.

Mindezek után a Hivatal igyekezett segíteni rajta, felmerült, hogy másik területi irodába helyezik, talán Atlantától távol hamarabb visszanyeri a lelki nyugalmát. Miután elbeszélgettünk, és megosztotta velem az érzéseit, másképp láttam. Úgy gondoltam, jobb, ha marad egy ideig.

Bementem John Gloverhez, az atlantai területi iroda vezetőjéhez.

– Ha áthelyezik, megfosztják a támogatástól, amelyet ebben az irodában élvez. Itt kell maradnia. Várjanak egy évet, hadd nyugodjanak meg a gyerekek is, ráadásul itt a nagynéni, aki segít a nevelésükben.

Azt javasoltam, ha már küldik valahova, akkor a columbusi fiókirodába, mivel abban a városban volt zsaru, és még mindig ismeri az ottani gárda nagy részét.

Ott is tartották az Atlanta–columbusi régióban, ahol lassanként visszazökkent a rendes kerékvágásba. Később átvette a New York-i területi iroda, amelyben főként kémelhárítással foglalkozott, emellett az iroda egyik személyiségelemzési koordinátora lett – összekötő a helyi rendőrség és az én quanticói részlegem között.

Amikor új státusokat kaptunk, odahoztuk Judot, továbbá szintén New Yorkból Roseanne Russót, valamint a washingtoni területi irodából Jim Wrightot, aki korábban több mint egy éven át dolgozott a John Hinckley-ügy nyomozásán és az azt követő peren. Roseanne végül elhagyott bennünket a washingtoni területi iroda és a kémelhárítás kedvéért. Jud és Jim kiemelkedő, nemzetközi hírű szakemberekké és személyes jó barátaimmá váltak. Amikor részlegvezető lettem, Jim Wright vette át tőlem a személyiségelemzési program irányítását.

Judot állítólag megdöbbentette, hogy kiválasztottuk. De már New Yorkban is kiválóan koordinátorkodott, és gazdag bűnüldözői tapasztalatai révén kezdettől fogva remek munkát végzett nálunk. Gyorsan tanult, és rendkívül mélyreható elemzéseket készített. Rendőrkorában a „lövészárokból” látta az ügyeket, és ezt a szemléletet jól kamatoztatta Quanticóban.

Ha az oktatásban úgy hozta a helyzet, nem riadt vissza attól, hogy az ellene elkövetett gyilkossági kísérletet és annak következményeit megemlítse. Még segélykérő hívásának hangfelvételét is megőrizte, s néha lejátszotta egy-egy órán. De olyankor nem volt képes a tanteremben maradni. A folyosón várt, amíg véget nem ért.

– Jud, ez fantasztikus téma – mondtam neki egyszer, és elmagyaráztam, mennyi félrevezető vagy értelmetlennek tetsző elemet tartalmazott a helyszín. A lábnyomokat, a vért a televízión. Most kezdtük megérteni, hogy a látszólag irracionális elemeknek racionális magyarázatuk lehet. – Ha feldolgoznád az esetedet, rendkívül hasznos oktatási eszközhöz jutnánk.

Megfogadta a tanácsomat, és az egyik legérdekesebb, legtanulságosabb oktatási tétel alakult ki ebből, ami ráadásul katarzisként hatott rá. Így vallott erről:

– Óriási élmény volt. Miközben feldolgoztam az esetet, olyan zegzugos úton haladtam végig, amelyre azelőtt sohasem merészkedtem volna. Valahányszor bizalmas társaságban beszélek róla, újabb hasonló ügyek tárulnak fel. Több bérgyilkosságot hajtanak végre vagy kísérelnek meg ebben az országban a házastárs felbujtására, mint hinni szeretnénk, de a családokat annyira megrázza a dolog, hogy mindenki hallgat.

Akadémiai oktatóként legfelkavaróbb élményeim közé tartozott az, ahogy Jud a saját esetét tanította. És tudom, hogy nem vagyok ezzel egyedül. Végül eljutott arra a pontra, hogy már benn tudott maradni, amikor a hangszalagot lejátszotta.

Mire Jud a részlegemhez került, rengeteg kutatást végeztem az elkövetés utáni viselkedéssel kapcsolatban. Világossá vált számomra, hogy amit az elkövető a bűncselekmény után tesz – bármennyire igyekszik is változtatni ezen –, az legnagyobbrészt kívül áll tudatos ellenőrzésén. Saját ügye nyomán Jud erősen érdeklődni kezdett az elkövetés előtti viselkedés iránt. Akkor már egy ideje felismertük a kiváltó stresszoroknak mint a bűncselekmény elkövetéséhez vezető, különálló eseményeknek a jelentőségét, Jud azonban nagymértékben kiszélesítette a részleg látóhatárát, és rámutatott, mennyire fontos a bűntett végrehajtását megelőző viselkedésre és személyközi mozzanatokra összpontosítanunk. Egy partner viselkedésének akár gyökeres, akár apró mivolta ellenére is számottevő módosulása azt jelezheti, hogy az illető már tervbe vette a fennálló helyzet megváltoztatását. Ha a férj vagy feleség váratlanul lehiggad, vagy sokkal barátságosabb és engedékenyebb, mint azelőtt, akkor esetleg már arra az álláspontra jutott, hogy a változás elkerülhetetlen vagy sürgető.

A házastárs elleni bérgyilkosságok nehezen felderíthetők. A túlélő érzelmileg előre felkészül, a bűncselekmény színhelyének átrendezése téves irányba terelheti a rendőrséget, a házastárs elkövetés előtti viselkedése is színlelt. Az efféle esetek megfejtésének az az egyedüli módja, ha sikerül valakit szóra bírnunk, ahhoz pedig, hogy ebben eljárhassunk, folyamatában kell megértenünk az ügyet, a tényleges történéseket.

Jud esete mindenekelőtt arra tanít, mennyire félreértelmezhetjük a viselkedést a tetthely alapján. Ha Jud meghalt volna, téves következtetéseket vontunk volna le.

A zöldfülű hekusokat a kezdet kezdetén kioktatják, nehogy összezavarjanak valamit a bűncselekmény színhelyén. Bármilyen tapasztalt és különlegesen képzett volt is Jud, a maga félig eszméletlen állapotában önkéntelenül összezavarta a saját tetthelyét. A sok lábnyomból és Jud mozgásának bizonyítékaiból arra jutottunk volna, hogy egy balul sikerült betöréses rablással állunk szemben – a behatolók járatták őt a szobában, kényszerítették, hogy mutassa meg, hol rejtőznek bizonyos értéktárgyak. A vér a televízió képernyőjén viszont arra utalhatott volna, hogy Jud épp ágyban fekve tévét nézett, amikor meglepték, és azonnal lelőtték.

A legfontosabb szempontra Jud mutatott rá:

– Szilárd meggyőződésem, hogy ha meghalok, az asszony simán megúszta volna. Jól eltervezte a dolgot, az utóbbi időkben tanúsított viselkedése a szomszédokat is kellően előkészítette. Teljesen hitelesen játszotta volna a gyászoló özvegyet.

Mint mondottam, Jud meg én jó barátok lettünk; sőt, kapcsolatunkat inkább testvérinek mondhatom. Ez időben azzal ugrattam, hogy mindjárt az első teljesítményértékelési időszakban kellett volna lejátszania nekem azt a szalagot, ha maradéktalan rokonszenvemre pályázik. Szerencsére azonban sohasem szorult rá ilyen eszközökre. Jud Ray eredményei magukért beszélnek. Jelenleg a Nemzetközi Oktatási Részleg vezetője, e minőségében szakmai gyakorlata és hozzáértése a szövetségi és rendőrnyomozók újabb nemzedékének is hasznára válik. De bárhová megy is, mindig közülünk való marad, az egyik legjobb emberünk – nem sokan mondhatják el magukról a bűnüldözésben azt, amit ő: hogy jellemének és akaraterejének köszönhetően túlélte az ellene irányuló gyilkossági kísérletet, azután maga adta az igazságszolgáltatás kezére a bűnösöket.

13. FEJEZET

A LEGVESZÉLYESEBB JÁTÉK

Richard Connell 1924-ben novellát írt A legveszélyesebb játék címmel. Hőse egy bizonyos Zaroff tábornok, egy szenvedélyes vadász, aki a nagyvadak üldözésébe beleunván, sokkal izgalmasabb és okosabb zsákmányra kezd vadászni: emberi lényekre. Ma is népszerű írás, Lauren lányom nemrégiben az iskolában olvasta.

Connell meséje tudomásunk szerint körülbelül 1980-ig a képzelet világába tartozott, ám ekkor egy halk, szelíd anchorage-i pék, bizonyos Robert Hansen változtatott a helyzeten.

Hansen esetében nem dolgoztunk ki szokványos személyiségrajzot, sem az azonosításához és elfogásához szükséges stratégiát. 1983 szeptemberére, mire részlegemet bevonták az ügybe, az alaszkai lovas csendőrség már azonosította Hansent mint a gyilkosságok gyanúsítottját. Csak az nem volt világos, mennyi bűn terheli a lelkét, illetve egyáltalán képes-e ilyen borzalmakat elkövetni ez az ember, aki köztiszteletben álló családapa, a közösség oszlopa volt.

Addig az alábbiak történtek:

Az előző év június 13-án fiatal nő futott lélekszakadva egy anchorage-i rendőrhöz. Egyik csuklóján bilincs himbálózott, és nem hétköznapi történetet adott elő. Ezt a tizenhét éves prostituáltat az utcán leszólította egy alacsony, ragyás arcú, vörös hajú férfi, aki kétszáz dollárt kínált orális szexért. Miközben a kocsijában a kért szolgáltatást nyújtotta, a férfi bilincset csatolt a csuklójára, pisztolyt vett elő, majd a divatos Muldoon negyedben álló házához hajtott. Senki más nem volt otthon. A férfi azt mondta,ha együttműködik, és szót fogad neki, nem esik bántódása.Ám ezután kényszerítette, hogy meztelenre vetkőzzék, megerőszakolta, és borzasztó fájdalmakat okozott: a mellbimbóját harapdálta, kalapácsnyelet nyomott a hüvelyébe. A pincében egy póznához bilincselte, majd néhány órára lefeküdt. Amikor felébredt, közölte, hogy egészen megkedvelte, ezért most a magánrepülőjén elviszi az erdei nyaralójába, ott megint lefekszik vele, aztán visszahozza Anchorage-ba, és szabadon engedi.

A lány azonban tudta, hogy ez utóbbira nincs sok esély. A férfi megerőszakolta és bántalmazta őt, miközben meg sem próbálta leplezni a kilétét. Ha abban a nyaralóban kötnek ki, megnézheti magát. A repülőtéren, miközben elrablója berakodott a gépbe, sikerült megszöknie tőle. Hanyatt-homlok elrohant, hogy segítséget keressen. Ekkor találta meg a rendőrt.

A személyleírás alapján kiderült, hogy az emberrabló Robert Hansen, negyvenöt év körüli, nős férfi, egy fiú és egy lány édesapja. Iowából származott, tizenhét esztendeje költözött a környékre, jól menő sütödét működtetett Anchorage-ban, a város rangos polgára lett. A rendőrök elvitték a lányt Hansen muldooni házához, ahol a férfi állítólag megkínozta, majd a reptérre, ahol azonosította a Robert Hansen tulajdonát képező Piper Super Cubot.

Ezután a nyomozók felkeresték Hansent, és szembesítették a fiatal nő vádjaival. Felháborodottan tiltakozott, azt állította, soha nem is látta az illetőt, aki nyilván pénzt akar kicsikarni tőle, hiszen köztudomású, hogy tehetős. Maga az ötlet is nevetséges. „Kérem tisztelettel, hogy lehet megerőszakolni egy prostituáltat?”

A szóban forgó estére alibivel is tudott szolgálni. A családja Európában nyaralt, ő pedig otthon vacsorázott két üzletfelével. Megadta a nevüket, és ők megerősítették a szavait. Kellő alap híján – pusztán a nő vallomására támaszkodva – nem tartóztathatták le, nem emelhettek vádat ellene.

De ha bizonyíték nem volt is, az anchorage-i rendőrök és az alaszkai lovas csendőrök füstszagot éreztek, márpedig akkor tűznek kellett lennie valahol. Még 1980-ban az eklutnai útnál földmunka közben egy nő sekély sírba temetett maradványaira bukkantak. Részben már fölfalták a medvék, és a jelek szerint több késszúrással ölték meg. Sohasem azonosították, csak „Eklutnai Annie” néven emlegették.

Ugyanabban az évben egy Seward melletti kavicsgödörben felfedezték Joanne Messina holttestét, majd 1982 szeptemberében a Knik folyó közelében, egy sekély sírban vadászok találtak rá a huszonhárom éves Sherry Morrow hullájára. A sztriptíztáncosnő az előző novemberben tűnt el. Három lövéssel végeztek vele. A helyszínen talált töltényhüvelyek alapján a golyókat egy 0,223-as kaliberű Ruger Mini–14-esből, egy nagy tűzerejű vadászpuskából lőtték ki. Sajnos ez Alaszkában elterjedt fegyver volt, így nehéz lett volna ellenőrizni minden vadászt, aki ilyennel rendelkezett. A nő ruháján nem találtak golyó ütötte lyukakat, tehát bizonyosan meztelenül lőtték le.

Majdnem pontosan egy évvel később újabb holttest került napvilágra egy sekély sírból a Knik partján. Ezúttal Paula Golding munka nélküli titkárnőé, aki végső kétségbeesésében egy toplessbárban vállalt állást, hogy valamiből megéljen. Őt is Ruger Mini–14-essel lőtték le. Áprilisban tűnt el, s közben zajlott le a tizenhét éves prostituált szökéssel végződött elrablása. Most, hogy már Golding is gyarapította a megoldatlan bűnügyek sorát, az alaszkai lovas csendőrség bűnügyi nyomozóhivatala úgy döntött, jobb, ha újra a körmére néznek ennek a Hansen úrnak.

Jóllehet, mire értesültem a dologról, a rendőrségnek már volt gyanúsítottja, szerettem volna, ha ítéletemet nem befolyásolja az addig végzett nyomozómunka. Ezért mielőtt első telefonkonferenciánk során meghallgattam volna a férfi adatait, arra kértem az alaszkaiakat:

– Előbb beszéljenek a bűncselekményekről, aztán hadd mondjam el én, mit gondolok a fickóról.

Ismertették a tisztázatlan gyilkosságokat és a fiatal nő vallomásának részleteit. Cserébe leírtam a megtörtént események általam elképzelt menetét és egy férfit, aki szerintük nagyon hasonlított a gyanúsítottjukra – a dadogást is beleértve. Ezután meséltek Hansenről, a foglalkozásáról, a családjáról, a közösségben betöltött rangjáról meg arról, hogy kiváló vadász hírében áll. Talán ennek alapján elkövethetett efféle bűnöket?

De el ám, feleltem. Az okozott gondot, hogy bár sok másodkézből való információval rendelkeztek, tárgyi bizonyítékuk nem volt ellene. Csak akkor gyűjthették be – amitől nagyon ódzkodtak –, ha beismerő vallomást tesz. Felkértek, hogy szálljak ki a helyszínre, és segítsek az ügy felgöngyölítésében.

Bizonyos értelemben az ellenkezőjét műveltem, mint amit általában szoktunk, mivel most ismert gyanúsítottal dolgoztunk, s azt próbáltam eldönteni, hogy előélete, személyisége és viselkedése illik-e a bűncselekmények sorához.

Magammal vittem Jim Hornt, aki nemrégiben csatlakozott részlegemhez Colorado államból, a boulderi fiókirodától. Valamikor együtt estünk át az ügynöki alapkiképzésen, s amikor végre felhatalmazást kaptam, hogy négy új munkatársat toborozzak, megkértem Jimet, hogy térjen vissza Quanticóba. Jim Reese mellett ma ő a Hivatal egyik fő stresszkezelési szakértője, ami kritikus feladatkör a mi munkánkban. De 1983-ban ez volt az egyik első személyiségelemzési ügye.

Az Anchorage-ba vezető hivatalos út volt az egyik legizgalmasabb és legkevésbé kellemes életemben. Az utolsó, víz fölötti szakaszon torokszorító, idegromboló repülés után érkeztünk meg, rendőrségi kocsiba ültünk, és a szállásunkra hajtattunk. Menet közben elhaladtunk néhány bár mellett, amelyekben az áldozatok dolgoztak. Stricheléshez az év legnagyobb részében túl hideg volt, ezért üzleti kapcsolataikat a gyakorlatilag a nap huszonnégy órájában nyitva tartó bárokban kötötték. Talán egy órára, ha bezártak, a helyiség ki- és a részegek eltakarítása céljából. Akkoriban – főként az olajvezeték építése miatt átmenetileg jelentősen felduzzadt népesség miatt – Alaszka vezető helyen állt országos viszonylatban az öngyilkosság, alkoholizmus és nemi betegségek előfordulási arányát tekintve. Mintha a vadnyugat meghódításának kísérőjelenségei ismétlődtek volna meg.

Az egész légkört merőben idegennek találtam. Úgy vettem észre, állandósult a konfliktus a tősgyökeres lakosság és a „lenti” – értsd: más tagállamokból érkezett – jövevények között. Mindenfelé ott sétafikált a sok tetovált, marcona pasas, mintha egyenesen egy Marlboro-reklámból léptek volna ki. A nagy távolságok miatt sokan tartottak saját repülőgépet, úgyhogy Hansen nem rítt ki e tekintetben.

Az is figyelemre méltó ebben az ügyben, hogy a személyiségelemzés ekkor szolgált először házkutatási parancs alátámasztásául. Górcső alá vettük mindazt, amit a bűncselekményekről és Robert Hansenről tudtunk.

Ami a viktimológiai oldalt illeti, az ismert áldozatok mind prostituáltak vagy sztriptíztáncosnők voltak, részei a lehetséges áldozatok nagy halmazának. Gyökértelenségük folytán, és mivel a prostituáltak nem szokták tudatni a hatóságokkal tartózkodási helyüket, nemigen derült ki, történt-e valamelyikükkel valami, amíg holtan nem találtak rájuk. Ugyanezzel a problémával került szembe a rendőrség és az FBI Washington államban, a Green River-i gyilkosnál. Az áldozatok megválasztása tehát igen figyelemreméltó volt. A gyilkos csak olyan nőket szemelt ki, akik senkinek sem hiányoztak.

Nem mindent tudtunk Hansenről, de amit igen, az illett a képbe. Alacsony volt, vékonydongájú, erősen himlőhelyes, és csúnyán dadogott. Feltételeztem, hogy kamaszkorában súlyos bőrpanaszai lehettek, ami beszédhibájával tetézve kortársai, főleg a lányok csúfolódásának céltáblájává tette. Ez igencsak megtépázta az önbizalmát. Esetleg ezért költözött Alaszkába is – új életet kezdeni az északi végeken. És pszichológusszemmel nézve a prostituáltak bántalmazása meglehetősen szokványos módja a női nem egészének való visszavágásnak.

Nagy jelentőséget tulajdonítottam annak is, hogy Hansen közismerten kiváló vadász. A városban hírnevet szerzett magának azzal, hogy a Kuskokwim-hegységben számszeríjjal elejtett egy alaszkai vadjuhot. Nem azt akarom mondani, hogy a legtöbb vadász alkatilag gyenge, de tapasztalataim szerint az, aki ilyen, esetleg vadászattal próbál kompenzálni, vagy késsel, pisztollyal játszadozik. Az erős dadogás David Carpenterre, a San Franciscó-i „ösvény menti” gyilkosra emlékeztetett. Akárcsak abban az esetben, Hansennél is fogadni mertem volna, hogy abban a pillanatban eltűnik a beszédzavara, mihelyt a parancsnoki hídon érzi magát.

Mindent egybevéve, noha pontosan ilyen felállással még sohasem találkoztunk, kezdett kialakulni az elképzelésem arról, ami történik. Prostituáltakat és „olyan” táncosnőket találtak holtan isten háta mögötti erdőkben, vadászpuskára utaló lőtt sebekkel. A lövéseket legalább egy esetben meztelen testre adták le. A tizenhét éves lány, aki állítása szerint elmenekült Hansentől, azt mondta, a férfi az erdei nyaralójához akart repülni vele. Hansen a nyárra Európába küldte a feleségét meg a gyerekeit, és egyedül volt otthon.

Úgy gondoltam, Robert Hansen – akárcsak Zaroff tábornok A legveszélyesebb játékban – megcsömörlött a jávorszarvastól, medvétől, vadjuhtól, és figyelmét érdekesebb prédára fordította. Zaroff kifejtette, hogy szórakozásához foglyul ejtett tengerészeket használ fel, akik hajótörést szenvedtek a szigetéhez vezető hajózócsatorna szándékosan jelöletlen sziklazátonyain: „A föld szennyére vadászom – alkalmi fuvarokat bonyolító hajók matrózaira –, két tucat nem ér fel e söpredékből egy telivér ménnel vagy agárral.”

Feltételezésem szerint Hansen hasonlóan vélekedhetett a prostituáltakról. Őket magánál is alacsonyabb rendűnek, értéktelenebbnek tekinthette. És nem kellett csábszöveg, hogy magával csaljon egyet. Csak fölszedte, megbilincselte, elrepült vele a vadonba, meztelenre vetkőztette, szabadon eresztette, aztán késsel vagy puskával vadászott rá.

Bűnelkövetési stílusa az idők folyamán alakult ki. Az elsőáldozatokat egyszerűen megölte, aztán a repülőjén jó messzire elvitte a holttestüket. Dühből ölt. Felajzotta, hogy az áldozatait az életükért könyörögtette. Vadász lévén, egyszer csak felötlött benne, hogy ötvözheti kétféle kedvtelését, ha élve röpteti őket a rengetegbe, aztán sportból és további szexuális kielégülés céljából vadászik rájuk. Ez az uralkodás csúcsa. Aztán rákapott a dologra, újra meg újra akarta.

Mindez elvezetett a házkutatási parancs problémájához. Jimtől és tőlem írásos nyilatkozatot kértek, amely elmagyarázza a vizsgálóbírónak, mivel foglalkozik a személyiségelemzés, mit akarunk találni a házkutatás során, és milyen megfontolások alapján.

Egy közönséges bűnözővel szemben, akinek a számára a fegyver csupán esetleges eszköz, Hansennek fontos lehetett a puskája. Ezért azt vártam, hogy valahol a házában tartja, ha nem is szem előtt. Valami szerelvényaknában, falburkolat vagy álfal mögött, a padláson elrejtve; efféle helyen.

Arra is számítottam, hogy az emberünk „gyűjtögető”, bár nem egészen normális értelemben. Sok kéjgyilkos emléktárgyakat szerez áldozataitól, és női hozzátartozóinak adja őket a dominancia jeleként, illetve azért, hogy újra átélje az élményt. A vadász Hansen viszont nem szögezhette a nők fejét a falra, ahogy az elejtett vadakévaltette, tehát másfajta trófeákról kellett gondoskodnia. Mivelaz áldozatokat nem csonkította meg, úgy gondoltam, ékszereket vesz el tőlük, amelyeket a feleségének vagy a lányának ad, és kitalál valami történetet, hogy honnan származnak. Úgy látszott, nem tulajdonítja el az áldozatok alsóneműjét vagy egyéb azonosítható holmit, de talán kisebb fényképeket vagy valami mást a tárcájukból elvesz. Az effajta személyiséggel kapcsolatos tapasztalataim alapján úgy véltem, esetleg találhatunk naplót vagy nyilvántartást a zsákmányról.

A következő feladat az alibi megtámadása volt. Hansenkét üzletfele gond nélkül állíthatta, hogy vele töltötték a kérdéses estét, ha ez számukra nem jelentett kockázatot. Változtathatott a helyzeten, ha számukra is nagy a tét. Az anchorage-i rendőrség felhatalmazást szerzett a szövetségi kerületi ügyésztől, hogy vádtanács nyomozzon a Hansent azonosító fiatal prostituált elrablása és bántalmazása ügyében. Ezután megkeresték a két üzletembert, és felszólították őket, hogy ismét adják elő a történetet. Ám ezúttal tájékoztatták őket, hogy amennyiben a vádtanács előtt hamis vallomást tesznek, nagy bajba kerülnek.

Amint vártam, ez elégnek bizonyult ahhoz, hogy jobb belátásra bírja őket. Mindketten beismerték, hogy aznap este nem jártak Hansennél. A pék kérte őket arra, hogy segítsék ki egy, úgymond, ostoba szituációból.

Hansent letartóztatták emberrablás és nemi erőszak vádjával. Azonnal átkutatták a házát, és a rendőrség megtalálta a Ruger Mini–14-es puskát. A ballisztikai vizsgálatok kiderítették, hogy abból lőtték ki a holttestek közelében talált töltényhüvelyeket. Miként sejtettem, Hansen csinos trófeaszobát rendezett be, tele állatfejekkel, szarvakkal, agancsokkal, rozmáragyarakkal, kitömött madarakkal, állatbőrökkel. Ott szokott tévézni. A padlás padlódeszkái alatt további fegyvereket találtak, valamint különféle olcsó ékszereket, amelyeket az áldozatoktól tulajdonítottak el. Ugyanonnét előkerült egy Timex óra is. Más tárgyakat Hansen a feleségének és a lányának adott. Rábukkantak az egyik áldozat gépkocsi-vezetői jogosítványára és más irataira is. Napló helyett azzal egyenértékű bizonyítékra akadtak:egy repülőtérképre, rajta az egyes holttestek lelőhelyével.

Ennyi bőven elég volt ahhoz, hogy lekapcsoljuk Hansent, de házkutatás nélkül semmi sem lett volna a kezünkben. A házkutatási parancs megszerzéséhez pedig ebben az esetben a vizsgálóbíró számára kielégítő módon kellett demonstrálnunk, hogy kellő viselkedéstani bizonyíték indokolja a kutatást. Azóta számos alkalommal segítettünk magunkon hasonló írásos nyilatkozattal. A legnevezetesebb talán „a 40-es szövetségi főúti gyilkos”, a delaware-i Steven Pennel esete, akit 1992-ben végeztek ki a különlegesen kialakított furgonjával felszedett nők megkínzásáért és meggyilkolásáért.

Mire az anchorage-i rendőrség és az alaszkai csendőrség 1984 februárjában sort kerített Robert Hansen kihallgatására, már otthon lábadoztam seattle-i összeesésem után. Roy Hazelwood, aki emberfeletti erőfeszítéssel kettő helyett dolgozott, ellátta a rendőröket kikérdezési módszerekkel.

Hansen ugyanúgy tagadott mindent, mint amikor a rendőrség az emberrablási ügyben megkereste. Boldog családi életére, sikeres vállalkozására hivatkozott. Először azt állította, a töltényhüvelyek úgy kerültek a különböző tetthelyekre, hogy arra járt, és a célba lövést gyakorolta. Pusztán a véletlen műve, hogy mindenütt találtak egy-egy holttestet is. Végül azonban a seregnyi bizonyíték és a makacs hallgatásától feldühödve halálbüntetést követelő ügyész meggyőzte, hogy jobb, ha kipakol.

Tetteinek igazolása végett azt állította, csupán orális szexet akart az általa felszedett prostituáltaktól – mivel úgy érezte, az ő tisztességes feleségétől nem kérhet ilyesmit. Amelyik prosti kielégítette, annak nem esett bántódása. Aki viszont okoskodott, nem fogadott szót – azt megbüntette.

Hansen viselkedése e tekintetben ugyanazt tükrözte, amit a Monte Rissell-lel készített börtöninterjúból megtudtunk. Mindketten mostoha gyermekkorukban gyökerező kisebbrendűségi érzéssel küszködtek. Rissell azokkal a nőkkel bánt el a legkegyetlenebbül, akik barátságot vagy nemi élvezetet tettetve próbálták megtéveszteni, mert nem ismerték fel, hogy az ilyen típusú személyiségnek mindennél fontosabb a hatalom, a parancsolás.

Hansen azt is állította, hogy harminc-negyven prostituált önként repült el vele, s őket vissza is hozta élve. Ezt nehezen tudtam elhinni. Ezek a prostituáltak a piacról élnek: egy gyors menet, és máris jöhet a következő kuncsaft. Amelyikük kicsit is beletanult az üzletbe, elég jó emberismerő. Nem indul önszántából repülős országjárásra olyan palival, akit akkor ismert meg. Ha tévedett, hát annyiban, hogy engedett a rábeszélésnek, és elment a férfi házába. Mihelyt átlépte a küszöböt, már késő volt.

Költött másához, Zaroff tábornokhoz hasonlóan Hansen is kifejtette, hogy csak bizonyosfajta emberekre vadászott. Soha eszébe sem jutott „tisztességes” nőt bántani, a prostituáltakat, sztriptíztáncosnőket és félpucér bártündéreket viszont szabad prédának tekintette. „Nem mondom, hogy minden nőt gyűlölök, erről nincs szó… De a prostituáltak szerintem alacsonyabb rendűek… Ők dobták fel a labdát, én csak kihasználtam a ziccert.”

A vadászat csúcsát nem maga az ölés jelentette. „A cserkészés hozott lázba” – magyarázta kihallgatóinak.

Előéletét illető gyanúink igazolódtak. Egy pék fiaként nőtt fel az iowai Pocahontasban. Kiskorában bolti tolvajlással kezdte, de miután felnőtt, s már rég megvásárolhatta volna magának, amit akart, még mindig lopott az izgalom kedvéért. Elmondása szerint a lányokkal először a középiskolában gyűlt meg a baja. Elkeserítette, hogy dadogása és pattanásos bőre távol tartja tőle az embereket. „Ha csak ránéztem egy lányra, hátat fordított nekem az utálatos hangom és arcom miatt.” Eseménytelen katonai szolgálat után huszonkét évesen nősült. Többször elítélték gyújtogatásért és betörésért, ezt szétköltözés és válás, majd újabb házasság követte. Mihelyt második felesége lediplomázott, Alaszkába költöztek, ahol új életet kezdhetett. De a törvénnyel továbbra is hadilábon állt, többek között ismételten feljelentették olyan nők bántalmazásáért, akik visszautasították a közeledését. Érdekes, hogy ekkoriban, sok társához hasonlóan, VW bogárral járt.

1984. február 27-én bűnösnek találták négyrendbeli emberölésben, egyrendbeli emberrablásban és erőszakos nemi közösülésben, valamint különféle lopási és fegyvertartási vádpontokban. Mindezért négyszázkilencvenkilenc évi szabadságvesztésre ítélték.

Mielőtt a rendőrség a Hansen-ügy kezdetén eldönthette volna, hogyan tovább, először többek közt arra a kérdésre kellett választ találnunk, vajon ugyanaz a személy ölte-ölhette-e meg valamennyi Anchorage-ból eltűnt prostituáltat és sztriptíztáncosnőt. Gyakorta döntő kérdés ez a bűnügyi nyomozati elemzésben. Körülbelül abban az időben, amikor Alaszkában felfedezték Robert Hansen első áldozatának holttestét, New York államból kaptam telefonhívást. A buffalói rendőrség kért fel egy kegyetlen, szemlátomást fajgyűlölő indíttatású gyilkosságsorozat értékelésére.

1980. szeptember 22-én egy élelmiszer-áruház parkolójában agyonlőttek egy Glenn Dunn nevű tizennégy éves fiút. A tanúk fehér fiatalemberként írták le a fegyveres támadót. Másnap a harminckét esztendős Harold Greent lőtték le egy gyorsétteremben Buffalo egyik elővárosában, Cheektowagában. Ugyanazon az estén a harmincéves Emmanuel Thomast ölték meg saját háza előtt, mégpedig az előző napi gyilkosság körzetében. Másnap Joseph McCoyt gyilkolták meg Niagara Fallsban.

Úgy tetszett, mindössze két tényező köti össze ezeket az értelmetlen gyilkosságokat: az, hogy valamennyi áldozat fekete, és mindegyiküket 0,22-es kaliberű golyók ölték meg, aminek alapján a sajtó máris elnevezte a tettest: „a 0,22-es kaliberű gyilkos”.

Buffalóban magasra csaptak a fajgyűlölet lángjai. A fekete közösségek kiszolgáltatottnak érezték magukat, azzal vádolták a rendőrséget, hogy semmit sem tesz a védelmükre. Bizonyos mértékig mintha az atlantai rettegést tükrözte volna a feszültség, amely – mint ilyenkor oly gyakran – nem enyhült azonnal. Még rosszabbra fordult a helyzet.

Október 8-án Parler Edwards hetvenéves fekete taxisofőrt Amherst külvárosban holtan találták a kocsijában. Kivágták a szívét. Másnap újabb fekete taxisofőrt, a negyvenéves Ernest Jonest fedezték fel a Niagara folyó partján. Az ő szívét is kitépték a mellkasából. Vérrel borított gépkocsija néhány kilométerrel odébb, Buffalo belterületének határán került elő. A rá következő napon, pénteken, a 0,22-es kaliberű gyilkos személyleírásának nagyjából megfelelő fehér férfi lépett be a harminchét éves Collin Cole kórházi szobájába, kijelentette, hogy gyűlöli a niggereket, és fojtogatni kezdte a beteget. Csak az ápolónő megjelenése késztette menekülésre a behatolót, így Cole életben maradt.

Az egész város forrongott. Vezetői a fekete aktivisták legkülönfélébb válaszcsapásaitól tartottak. A buffalói területi iroda vezetője, Richard Bretzing kérésére azon a hétvégén a helyszínre érkeztem. Bretzing kikezdhetetlen jellem, derék családapa, az FBI úgynevezett mormon maffiájánakoszlopos tagja. Sohasem felejtem el, az irodája falán egy nagyjából következő tartalmú felirat díszelgett: „Ha egy férfi otthon csődöt mond, az életben is elbukik.”

Szokásom szerint először az áldozatokat vettem szemügyre. Amint azt a rendőrség is jelezte, a hat áldozat között nem volt más számottevő kapcsolat, mint a bőrük színe meg az, hogy – én legalábbis úgy láttam – balszerencséjük az adott pillanatban az adott helyre vetette őket. A 0,22-es kaliberű lövéseket szemlátomást ugyanaz a személy adta le. E küldetéstudattól fűtött, merényletszerű gyilkosságok végrehajtójáról elmekórtani szempontból csak annyit lehetett mondani, hogy beteges négergyűlölet hajtja.

El tudtam képzelni ezt az egyént fajgyűlölő szervezetek vagy akár pozitív célokat és értékrendet valló csoportok – például valamilyen egyház – tagjaként, aki abban a meggyőződésben cselekszik, hogy ezeket szolgálja. Ugyanebből az okból beléphetett a hadseregbe is, ahonnét azonban hamar elbocsáthatták pszichológiai alkalmatlanság miatt vagy egyszerűen azért, mert nem tudott alkalmazkodni a katonai élethez. Észszerű, rendezett gondolkodású egyén, előítéletes téveszméi önmagukban véve „logikus” rendszert alkotnak.

A két másik bűncselekmény, a taxisofőrök elleni borzalmas támadások is faji alapon történtek, de úgy éreztem, hogy ezeknél másik elkövetővel állunk szemben. Rendezetlen elméjű, zavart tudatú személyre vallottak, aki minden valószínűség szerint megállapítottan paranoid skizofrén. A tetthelyek féktelen, irányíthatatlan, gyilkos dühről árulkodtak. Ha a négy lövöldözésnek és két kizsigerelésnek ugyanaz az elkövetője, akkor nem egészen két hét leforgása alatt, Joseph McCoy és Parler Edwards megölése között súlyos, pusztító személyiségváltozásnak kellett bekövetkeznie nála. Ez egyrészt nem illett össze a kórházbeli incidenssel – feltéve, hogy az valóban a 0,22-es kaliberű gyilkoshoz köthető –, másrészt ösztöneim és tapasztalataim azt súgták, a szívkitépő beteges fantáziája hosszú idő, legalábbis néhány év alatt alakult ki. A rablás egyik esetben sem játszott szerepet, de míg az első négy esetben az elkövető gyorsan lecsapott, majd elhúzta a csíkot, a két utolsó tetthelyen láthatólag sokáig időzött. Valószínűbbnek tartottam, hogy amennyiben a hat bűncselekmény valóban összefügg, akkor a környéken már négy feketét megölt fajgyűlölő hatására lépett működésbe a szíveket kivágó elmebeteg.

Azután december 22-én Manhattan közepén dolgozni kezdett a „belvárosi kaszaboló”, és tizenhárom óra alatt agyonszúrt négy feketét meg egy spanyol ajkút. Két másik fekete sértett alig úszta meg élve. December 29–30-án a késelő szemlátomást ismét leruccant vidékre, Buffalóban a harmincegy éves Roger Adamst, Rochesterben a huszonhat éves Wendell Barnest döfte le. A következő három napon három másik buffalói fekete ellen kísérelt meg sikertelenül hasonló támadást.

Azt nem állíthattam határozottan a rendőrségnek, hogy a 0,22-es gyilkos azonos a belvárosi kaszabolóval vagy azzal a férfival, aki ezt a legutóbbi bűncselekmény-sorozatot elkövette. Azt azonban bizonyosra vettem, hogy azonos típusú személyiségről van szó. Mindenütt megjelent a fajgyűlölő elem és a villámgyors támadás.

A 0,22-es kaliberű ügye a következő hónapokban két lépéssel haladt előre. Januárban a georgiai Fort Benningben – ott, ahol három évvel korábban William Hance próbálta kijátszani „A Gonosz Erői”-kártyát – egy fekete bajtársa megkéselésének vádjával őrizetbe vették Joseph Christopher huszonhárom éves közlegényt. A letartóztatott Buffalo melletti régi házának átkutatásakor nagy mennyiségű 0,22-es kaliberű lőszer és egy lefűrészelt csövű puska került elő. Christopher csak előző novemberben vonult be, és a buffalói, illetve manhattani gyilkosságok idején eltávozást kapott Fort Benningből.

Még a Fort Benning-i helyőrségi fogdában elmondta Aldrich Johnson századosnak, az ügyeletes tisztnek, hogy ő követte el „azt a dolgot Buffalóban”. Vádat emeltek ellene a buffalói lövöldözések és néhány késelés miatt. Bűnösnek találták, és némi beszámíthatósági kötélhúzás után hatvanévi szabadságvesztésre ítélték. Matthew Levine pszichiáter századost, aki a martini katonai kórházban vizsgálta Christophert, elmondása szerint elképesztette, mennyire ráillett alanyára a 0,22-es kaliberű gyilkos személyiségrajza. Miként a személyiségrajz jósolta, a férfi nem jól tudott alkalmazkodni a katonaélethez.

Christopher nem ismerte el, de nem is tagadta a két taxisofőr meggyilkolását. Ezekkel nem is vádolták, és sem bűnelkövetési stílus, sem kézjegy szempontjából nem illettek a többihez. Mindkét említett fogalom rendkívül fontos a bűnügyi nyomozati elemzésben, és országszerte sok-sok perben igyekeztem tanúként megértetni a kettő közötti különbséget a bíróval és az esküdtszékkel.

A bűnelkövetési stílus – vagy modus operandi – tanult viselkedés, mindaz, amit az elkövető a bűncselekmény végrehajtása során tesz. Dinamikus dolog, azaz változhat. A kézjegy – a kifejezést magam alkottam a modus operanditól való megkülönböztetés végett – viszont az, amit az elkövetőnek önmaga kiteljesítésére meg kell tennie. Statikus jellegű, változatlan.

Nem várható például, hogy egy fiatalkorú felnövekedvén is ugyanúgy kövesse el bűncselekményeit, kivéve, ha már eleve tökéletesen hajtotta végre. Ha az elsőt megússza, tanul belőle, és egyre jobban csinálja. Ezért mondjuk, hogy a bűnelkövetési stílus dinamikus. Ha ezzel szemben az illető sanyargatja áldozatát, fájdalmat okoz neki, vagy könyörgésre kényszeríti, az a kézjegye. Olyasmi, ami kifejezi a gyilkos személyiségét. Valami, amire késztetést érez.

Az USA sok tagállamában a vádhatóság csak a bűnelkövetési stílus alapján kapcsolhat össze bűnügyeket, ami – mint arra már rámutattunk – idejétmúlt módszer. A Christopher-ügyben a védelem könnyen érvelhetett azzal, hogy a buffalói 0,22-es kaliberű lövöldözések és a manhattani belvárosi késelések markánsan különböző modus operandit jeleznek. Igaz, de a kézjegy hasonló – elkövetőjük fajgyűlölettől hajtva előszeretettel öldösött véletlenszerűen kiválasztott feketéket.

A lövöldöző és a kizsigerelő viszont egymástól határozottan eltérő kézjegyet mutat. Az, aki szíveket tépett ki – bár a háttérben az előzőével rokon indíték sejlik fel –, ritualizált, megszállott, kényszerképzetes névjegyet hagyott maga után. Valamiért ez is, az is kénytelen elkövetni a bűncselekményt, de mindkettő más-más okból.

A bűnelkövetési stílus és a kézjegy közötti határvonal egészen vékony is lehet. Vegyük például annak a texasi bankrablónak az esetét, aki a bankban rekedt valamennyi személyt levetkőztette, és szexuális pozitúrákban lefényképezte őket. Ez volt a kézjegye. Nem volt szükség rá a bankrablás végrehajtásához, nem is segítette azt, sőt, emiatt az illető tovább időzött a tetthelyen, ami fokozta a kockázatot,hogy elfogják. Mégis késztetést érzett rá, hogy megtegye.

Azután bankrablás történt a michigani Grand Rapidsben. Odarepültem, hogy helyszíni tanácsadással működjek közre az esetnél. Ez a fickó is mindenkit pucérra vetkőztetett, de nem készített felvételeket. Azért járt el így, mert a szemtanúkat annyira lefoglalta saját meztelenségük, hogy zavarukban nem a tettest nézték, s később nem tudtak határozott személyleírást adni. Ez a megoldás a sikeres bankrablás eszköze, a tettes bűnelkövetési stílusának része volt.

A kézjegyelemzés jelentős szerepet játszott Steven Pennell 1989-es delaware-i perében, amelynél mi készítettük a házkutatási parancs alapjául szolgáló írásos nyilatkozatot. Részlegem munkatársa, Steve Mardigian szorosan együttműködött New Castle megye és Delaware állam közös rendőrségi akciócsoportjával egy személyiségrajz elkészítésében, amely lehetővé tette a gyanúsítottak körének leszűkítését és kezdeményező stratégia kidolgozását a gyilkos nyakon csípésére.

A 40-es és 13-as számú szövetségi főút mentén megfojtott, bezúzott koponyájú prostituáltakra bukkantak. Szemlátomást szexuálisan bántalmazták és megkínozták őket. Steve hajszálpontos személyiségrajzot készített. Azt mondta, az elkövető huszonöt-harmincöt éves fehér férfi, aki az építőiparban dolgozik. Furgonnal jár, sokat vezet, áldozatkeresés céljából cirkál az utakon, férfias benyomást kelt, felesége vagy állandó barátnője van ugyan, de élvezi, ha uralkodhat a nőkön. Gondosan megválasztott fegyvereit magával hordja, és elkövetés után megsemmisíti a bizonyítékokat. Ismerős a környéken, ennek megfelelően dönti el, hol szabadul meg a hulláktól. A bűncselekmények idején érzelmi mélyponton van, és újra meg újra gyilkol, amíg el nem fogják.

Steven B. Pennell harmincegy éves fehér férfi volt, villanyszerelőként dolgozott. Furgonnal járt, sokat vezetett, áldozatkeresés céljából cirkált az utakon, férfias benyomást keltett, nős volt ugyan, de élvezte, ha uralkodhatott a nőkön. Gondosan összeállított „kínzófelszerelést” hordott magával a furgonjában, és amikor tudta, hogy a rendőrség a nyomában van, megkísérelte megsemmisíteni a bizonyítékokat. Ismerős volt a környéken, ennek megfelelően döntötte el, hol szabadul meg a hulláktól. A bűncselekmények idején érzelmi mélyponton volt, és újra meg újra gyilkolt, amíg el nem fogták.

Azután került horogra, hogy Mardigian javasolta, egy női zsarut álcázzanak prostituáltnak. Renee C. Lano közrendőr két hónapon át sétált az országutak mentén, egyre várta, hogy a személyiségrajznak megfelelő, furgonos férfi fékezzen mellette. Különösen érdekes volt a furgon kárpitozása. Az egyik áldozaton gépkocsi-üléshuzatból való kék szövetszálakat találtak. Lano szigorú parancsot kapott, hogy amennyiben egy furgon megáll, be ne szálljon – ez a nála lévő lehallgató ellenére is a halálos ítéletét jelenthette –, viszont igyekezzék minél többet megtudni. Miután a leírásnak megfelelő fickó végre lestoppolt, a nő beszédbe elegyedett vele, és hosszasan alkudozott a nyitott fülkeajtón keresztül. Amint észrevette a kék kárpitozást, csodálni kezdte a furgont, s beszélgetés közben fesztelenül megkapirgálta az anyagot. Az FBI laboratóriuma megerősítette, hogy a szálak megegyeznek a korábbi mintával.

Pennell perében az elkövető kézjegyével kapcsolatban kellett tanúskodnom. A védelem azt igyekezett bizonyítani, hogy a bűnelkövetési stílus számtalan változó részlete miatt valószínűleg nem minden esetben ugyanaz a személy az elkövető. Világossá tettem, hogy amodus operandira való tekintet nélkül valamennyi szóban forgó emberölés közös nevezője a fizikai, szexuális és érzelmi kínzás. A gyilkos egyes esetekben fogóval cibálta az áldozatok emlőjét, levágta a mellbimbójukat. Mások csuklóját és bokáját összekötözte, a lábszárukat csapkodta, bottal, korbáccsal verte az ülepüket, vagy kalapáccsal ütlegelte őket. A kínzás módszere – azaz a bűnelkövetési stílus – tehát változott ugyan, a kézjegy azonban mindenkor a fájdalomokozáson és az áldozatok elgyötört sikolyain keresztüli örömszerzés. Minderre nem a gyilkosság végrehajtásához volt szükség, hanem ahhoz, hogy az elkövető megkapja azt, amit a bűncselekménytől akart.

Ha Steven Pennell még élne, és olvasná ezeket a sorokat, akkor sem tudna változtatni ezen a viselkedésén további bűncselekményeinél. Esetleg más vagy még leleményesebb módszereket tudna kieszelni a nők kínzására. Magáról a tortúráról azonban nem tudna lemondani.

Mindannyiunk szerencséjére azonban – mint már említettem – Delaware állam bölcs ítélethozóinak döntése alapján Pennellt 1992. március 14-én méreg befecskendezésével kivégezték.

A kézjegyelemzés alkalmazásában mérföldkövet jelentett George Russell 1991-es pere. Russell a vádirat szerint az előző évben leütött és megfojtott három seattle-i fehér nőt – Mary Anne Pohlreichet, Andrea Levine-t és Carol Marie Beethe-t. Részlegem munkatársa, Steve Etter végezte a személyiségelemzést, azután én jelentem meg a bíróság előtt, hogy szakértőként tanúskodjam. A vádló tudta, hogy egyetlen emberölésre alapozva nem várhat elmarasztaló ítéletet. A rendőrség a Pohlreich-gyilkosságra találta a legmeggyőzőbb bizonyítékokat, ezzel kellett megtámogatni a másik kettőt is. A siker kulcsa tehát a három eset összekötése volt.

Russell nem olyannak látszott, aki képes ezeknek az égbekiáltó bűnöknek az elkövetésére. Számos kisstílű tolvajlás terhelte ugyan a számláját, de még a helybeli – Mercer-szigeti – rendőrök, akik korábban sokszor kerültek vele szembe, még ők sem hitték, hogy ez a harminc év körüli, jóképű, kellemes modorú, megnyerő fekete fiatalember, akinek megannyi barátja és ismerőse van, gyilkosságra vetemedne.

1990-ben még mindig szokatlannak számított a más bőrszínűek közötti, szexuális indíttatású emberölés, ám a társadalmi kötöttségek fellazulása, a tolerancia növekedése nyomán a bőrszín egyre kevésbé volt meghatározó tényező. Ez különösen érvényes volt az olyan megfontolt, okosabb egyénekre, mint Russell, aki fekete és fehér nőkkel egyaránt rendszeresen randevúzott, és mindkét csoportban akadtak barátai.

Stratégiai jelentőségű pillanat érkezett el, amikor Miriam Schwartz kirendelt védő a per előtt azt az indítványt tette Patricia Aitkennél, a King megyei törvényszék bírájánál, hogy a három ügyet külön-külön eljárásban tárgyalják, mivel a gyilkosságokat vélhetőleg nem ugyanaz a tettes követte el. Rebecca Roe és Jeff Baird ügyészek ekkor arra kértek, magyarázzam meg, miként kapcsolódnak egymáshoz az esetek.

Megemlítettem a mindhárom alkalomra jellemző rohamszerű támadást. Mivel a három gyilkosság hét hét leforgása alatt következett be, nem volt várható, hogy az elkövető változtat bűnelkövetési stílusán, hacsak az egyik eset valamely sikertelen mozzanata a hiba kijavítására nem készteti. De meggyőzőbb volt a kézjegy.

Mindhárom nő holttestét meztelenül, kihívó, lealacsonyító pózban hagyták hátra. Az elrendezés szexuális tartalma esetről esetre erősödött. Az első hullát összekulcsolt kézzel, bokánál keresztezett lábbal egy szennyvíz-lefolyórács és egy hulladékgyűjtő konténer közelében találták meg. A másodikat ágyra fektették, a fejére párnát tettek, a lábát kétoldalt lelógatták, vörös magas sarkú cipőt húztak rá, és a hüvelyébe puskát dugtak. Az utolsó kezét-lábát szétterpesztették az ágyán, szájába műanyag falloszt helyeztek, a bal hóna alá pedigA nemi élet örömeicímű könyvet.

A villámgyors támadás a nők megöléséhez kellett, a lealacsonyító pózoltatás nem.

Elmagyaráztam a pózoltatás és a megrendezett helyszín közötti különbséget. Az utóbbi olyan bűncselekményeknél fordul elő, ahol az elkövető megpróbálja tévútra vezetni a nyomozást, elhitetni a rendőrséggel, hogy másképp zajlottak le az események, mint valójában. Például egy nemi erőszaktevő megkísérli közönséges betörésnek álcázni behatolását. Ez a bűnelkövetési stílus egy mozzanata. A pózoltatás viszont kézjegy.

– Nem gyakori az effajta pózoltatás – tanúskodtam a meghallgatáson –, amely különleges üzenetet hordozó kellék gyanánt hagyja hátra az áldozatot. Az ilyen bűncselekményeket az erőfitogtatás vágya és a düh diktálja, a vadászat bizsergető izgalma, a gyilkolásé meg azé, ahogy a tettes végül az áldozatot hagyja, végeredményben az egész rendszert csapva arcul.

Magabiztosan jelentettem ki:

– Rendkívül nagy a valószínűsége, hogy egyetlen elkövetővel állunk szemben.

Bob Keppel, a washingtoni államügyészség nyomozásvezetője, a Green River-i akciócsoport kiszolgált tagja velem egybehangzóan nyilatkozta, hogy az általa addig megvizsgált több mint ezer gyilkosságból mindössze vagy tíznél fordult elő pózoltatás, és egyikben sem tapasztalta az e háromnál látható elemeket.

Mindezzel még nem azt mondtuk, hogy Russell az elkövető, csupán azt hangsúlyoztuk, bárki követte is el az egyiket, ugyanaz felelős a másik kettőért.

A védelem egy másik szakértő bevonásával kívánta cáfolni az általam mondottakat, tanúsítani, hogy tévedtem a kézjegyet illetően, mert a három bűncselekményt nem ugyanaz a személy követte el. A sors iróniájából ezt a szerepet régi kollégámnak, a sorozatgyilkossági tanulmány másik résztvevőjének, Robert Resslernek szánták, aki már nyugalomba vonult az FBI-tól, de tanácsadással még foglalkozott.

Úgy gondoltam, ezek az esetek meglehetősen egyértelműek annak, aki annyira gyakorlott a személyiségrajzban és tetthelyelemzésben, mint mi ketten, ezért rettentően meglepett, hogy a másik oldalon akar fellépni az ügyek szétválasztása érdekében. Durván szólva, úgy véltem, teljesen el van tájolódva. Mivel azonban mindannyian számtalanszor elismertük, hogy amit művelünk, korántsem egzakt tudomány, joga volt a saját véleményre. Bob meg én azóta számos alkalommal képviseltünk egymással szemben álló oldalt, ezek közül talán a leginkább említésre méltó annak eldöntése volt, beszámíthatatlan-e Jeffrey Dahmer. Bob a védelmet támogatva állította, hogy igen, míg én Park Dietzcel értettem egyet, aki a vád nevében tanúsította, hogy nem.

Ennélfogva még inkább csodálkoztam, amikor Bobegyéb elfoglaltságaira hivatkozva nem jelent meg a Russell-ügy tárgyalás előtti meghallgatásán, és maga helyett egy másik nyugdíjas ügynököt, Russ Vorpagelt küldte. Russ eszes fickó, egykori sakkbajnok, aki tíztáblás szimultánt is játszott. A személyiségelemzés azonban nem a fő szakterülete volt, és úgy láttam, a tények nem mellette szólnak. Miután kétségbe vonta véleményemet, Rebecca Roe alaposan megizzasztotta keresztkérdéseivel. A meghallgatás végén Aitken bírónő úgy döntött, hogy a Keppel által és általam bemutatott kézjegybizonyítékok valószínűsítik a közös elkövetőt a három esetnél, ezért azok együtt tárgyalhatók.

Magán a tárgyaláson ismét tanúskodtam a kézjegyről, cáfolva a védelem által felvetett több elkövetős elméletet. A Carol Beethe-gyilkosságnál Schwartz védő kifejtette, hogy az áldozat barátjának indítéka és lehetősége is volt az emberölésre. Szexuális jellegű gyilkosságoknál mindig megvizsgáljuk a házastársat vagy szeretőt is, és szilárd meggyőződésem volt, hogy ez az eset szexuális indíttatású, „idegen elkövetős” emberölés.

A hat férfiból és hat nőből álló esküdtszék négy napon át tanácskozott, majd bűnösnek találta ifj. George Waterfield Russellt egyrendbeli előre megfontolt gyilkosságban és kétrendbeli előre megfontolt, különös kegyetlenséggel elkövetett gyilkosságban. Életfogytiglani szabadságvesztésre ítélték, és Washington állam Walla Walla-i fegyintézetébe szállították.

Amióta Seattle-ben kómába estem, most először jártam a városban. Jó érzés volt visszatérni és a Green River-i ügy felkavaró élményei után ismét egy bűncselekmény tisztázásában segédkezni. Ellátogattam a Svéd Kórházba, örömmel láttam, hogy még mindig ott az emlékplakett, amelyet hálából adtam az ottaniaknak. Bekukkantottam a Hilton Szállóba is, hátha eszembe jut valami, de semmire sem emlékeztem. Alighanem túl nagy megrázkódtatás ért ahhoz, hogy tudatosan feldolgozhassam. Egyébként is sok éven át annyit utaztam, hogy a hotelszobák összemosódtak az agyamban.

Mára olyan szintre fejlesztettük a kézjegyelemzést, hogy sorozatgyilkosságoknál rutinszerűen alkalmazzák más személyiségelemzők is, akiknek érdeklődését felkeltette a módszer, elsősorban Larry Ankrom és Greg Cooper.

Greg Cooper 1993-ban jelentős szerepet játszott Gregory Mosely elítéltetésében. Mosely megerőszakolt, összevert és leszúrt két nőt. Ügyét két külön észak-karolinai joghatóság tárgyalta, s mindkettő bűnösnek találtaelőre megfontolt gyilkosságban. Akárcsak a Russell-pernél,a vád itt is nehezen boldogult volna, ha nem kapcsoljaössze a két esetet. Mindkettőnek szakértői véleménnyelkellett alátámasztania a gyilkosságok közötti kapcsolatot, ésGreg a tetthelyi felvételek, esetdossziék tanulmányozása után úgy látta, adhat ilyen véleményt.

A kézjegyelemzés kulcsmozzanatát Moselynál a különös kegyetlenséggel elkövetett gyilkosságban találta meg. Mindkét áldozat magányos, egyedülálló, enyhén mozgáskorlátozott, húsz év körüli nő volt, ugyanabba a countrybárba jártak, ahonnét néhány hónap időközzel elrabolták őket. Mindkettőjüket irgalmatlanul összeverték, azt is mondhatnánk, hogy halálra, de a jelek szerint kézzel és kötéllel fojtogatták is őket; egyikükön tizenkét késszúrást találtak, továbbá vaginális és anális behatolás nyomait. Az egyik esetben igazságügyi orvostani bizonyítékok voltak Mosely ellen, többek között az ondó DNS-vizsgálati eredménye. Mindkét nemi erőszakra, kínzásra és gyilkosságra félreeső környéken került sor, a holttesteket pedig nehezen megközelíthető, világtól elzárt helyen hagyták.

Greg az első perben tanúsította, hogy a kézjegy alapján az elkövető szadista nemi beállítottságú, alacsonyönértékelésű személyiség. Önértékelését az áldozatok kiválasztása jelezte, szadizmusát pedig az, amit művelt velük. Más gyönge egyéniségű, rendezetlen típusú elkövetőkkel szemben ez az egyén csak megcsonkításuk után ölte meg áldozatait. Testestül-lelkestül rendelkezni akart velük, fájdalmat akart okozni nekik, hogy élvezhesse, miként reagálnak kegyetlenségére.

Első szakvéleményével Greg segítette a vádat a második gyilkossági ügy bíróság elé terjesztésében. Moselyt halálra ítélték. A kilenc hónappal későbbi második perben Greg hozzájárult az újabb elmarasztaló döntés és halálos ítélet megszületéséhez.

Amikor először tanúskodott, farkasszemet nézett Moselyval, s miközben a vádlott személyiségéről beszélt a zsúfolt tárgyalóterem előtt, Mosely arckifejezéséről leolvasta a kérdést: „Honnan a francból tudod ezeket?” Borzasztó nyomás nehezedett rá. Ha nem jár sikerrel, elvetik a vádat, amely a második perben is helyrehozhatatlanul meggyengül.

Ahogy a második vallomástételnél Mosely meglátta, ezt morogta őreinek:

– Ez a szemét megint el fog kapni!

Emberölési ügyekben a vád sikeres képviseletéhez és az elmarasztaló ítélethez hagyományosan az alábbiak valamelyike kell: következetes tárgyi bizonyítékok, tanúvallomások, illetve beismerő vallomás vagy jó, erős közvetett bizonyítékok. A tetthelyek viselkedéstani elemzése és a kézjegyelemzés terén kifejtett munkánk nyomán újabb nyíl került az igazságszolgáltatás tegezébe. Ez önmagában rendszerint nem elegendő a vádlott elítéléséhez, de ha a többi elem közül is társul hozzá egy vagy több, gyakran képes összekapcsolni a különálló bűncselekményeket, és az utolsó mozzanatot jelentheti, amely már elegendő ahhoz, hogy megálljon a vád.

A sorozatgyilkosok rendkívül veszedelmes játékot űznek. Minél inkább megértjük, hogyan játszanak, annál inkább csökkenthetjük esélyeiket.

14. FEJEZET

KI ÖLTE MEG AMERIKA SZÉPÉT?

Ki ölte meg Amerika szépét?

Négy éven át nyomasztotta ez a kérdés Wood Rivert, az illinoisi kisvárost. Sokakkal egyetemben nyugtalankodott miatta Alva Busch, az illinoisi rendőrség felügyelője és Don Weber, Madison megye kerületi ügyésze.

1978. június 20-án, kedden Karla Brown és vőlegénye, Mark Fair sörös-zenés összejövetelen látták vendégül barátaikat, akik segítettek beköltözni Acton sugárút 979. alatti házukba. Az árnyas fasorban meghúzódó, fehérre mázolt, földszintes deszkaépület utcai bejáratát karcsú, hengeres oszlopok szegélyezték. A fiatalok az előző két hétben azzal foglalatoskodtak, hogy lakható állapotba hozzák ezt a jellegzetesen első közös fészket, amely a huszonhárom éves Karla és a huszonhét éves Mark ígéretes új életét jelképezte. Már öt éve jártak együtt, amikor a fiú bejelentette, hogy leküzdötte férfiúi tétovaságát, és kész igazán elkötelezni magát kapcsolatuk mellett. Karla akkor fejezte be tanulmányait a helybeli főiskolán, Mark villanyszerelő-segédként dolgozott, így fényes jövő várt rájuk.

Noha évekig halogatta a döntést, Mark Fair tudta, milyen szerencsés, hogy Karla a jövendőbelije. Karla Lou Brown százötven centiméteres magasságával, hullámos, szőke hajával, bombázó alakjával, szépségkirálynő-mosolyával az amerikai eszményt testesítette meg. A fiúk bomlottak utána, a lányok pedig irigykedtek rá a Roxanai Középiskolában, ahol mindenki emlékezett az egykori sportversenyek vidám, energikus pomponlányára. Legjobb barátai a közismerten elbűvölő, kacér kedvű Karla érzékeny, szemlélődő oldalát is ismerték. Tudták, hogy hűséges az erős, atlétatermetű, nála két fejjel magasabb Markhoz. Álmodni sem lehetett szebb párt.

A keddi házszentelő után a jegyesek visszatértek East Alton-i lakásukba, hogy összepakolják a maradék dobozokat. Úgy gondolták, másnap teljesen birtokba veszik új otthonukat, a következő éjszakát már ott töltik.

Szerda reggel, miután Mark elment dolgozni a Camp Villamos- és Fűtőberendezések Gyárába, Karla az Acton sugárútra indult, hogy ott rakodjon-rendezkedjen, amíg Mark fél öt körül be nem fejezi a munkáját. Izgatottan várták, milyen lesz ott aludni.

Mihelyt Mark végzett, először a szüleivel egy utcában lakó barátjához, Tom Fiegenbaumhoz sietett, aki vállalta, hogy segít átszállítani az öregek kertjéből egy jókora és szokatlan alakú, úgynevezett vaklábas kutyaólat.

Fél hat tájban értek az Acton sugárútra, s amíg Tom befarolt a kocsibehajtón, Mark körülnézett, hogy szóljon Karlának. De nem találta, ami azt jelentette, hogy a lány valószínűleg elszaladt valamit vásárolni, viszont a hátsó ajtót nyitva hagyta. Ez bosszantotta a fiút. Meg is akarta mondani a menyasszonyának, hogy vigyázzon az ilyesmivel.

Bevitte Tomot, hogy megmutassa neki a házat. Körbekalauzolta a földszinten, majd a konyha után az alagsorba indultak. Amikor a lépcső aljára értek, Marknak nem tetszett a felfordulás, amit látott. Még egy-két kis asztal is felborult, pedig előző este Karlával mindent rendbe raktak. Valami kiömlött a pamlagra meg a padlóra.

– Mi folyik itt? – tette fel a költői kérdést Mark. Ahogy megfordult, hogy visszamenjen a földszintre, és megkeresse Karlát, a nyitott ajtón át belátott a mosókonyhába.

Ott térdelt Karla pulóverben, de deréktól lefelé meztelenül, a keze villanydróttal hátrakötve, a feje egy negyvenliteres, vízzel teli dézsába lógott, azok egyikébe, amelyeket a lány a ruhák költöztetéséhez használt. A pulóvert pedig, amelyet előzőleg az egyik dézsába pakolt, csak télen szokta viselni.

– Úristen! Karla! – ordította Mark, miközben Tommal odarohantak. Kihúzta a lány fejét a dézsából, hanyatt fektette a földön. Karla arca püffedt volt, szederjes, a homlokán és az állán egy-egy mély vágás húzódott. A szeme nyitva, de látszott, hogy halott.

Markot letaglózta a fájdalom. Kérte a barátját, hogy takarja le valamivel a lányt, majd miután Tom visszatért egy vörös pléddel, kihívták a rendőrséget.

Amikor David George néhány perc múlva megérkezett a Wood River-i rendőrségről, Mark és Tom az utcai bejáratnál várták. Levezették a biztos urat az alagsorba, megmutatták neki a tetthelyet. Mark egész idő alatt alig tudta tartani magát.

– Istenem, Karla! – Ezt hajtogatta.

Wood Riverben, ebben a St. Louistól kocsival negyedórányira fekvő, csöndes településen nem szoktak effajta borzalmakhoz. Hamarosan a helyszínen tolongott minden valamirevaló helybeli zsaru, beleértve Ralph Skinner harminckilenc éves rendőrfőnököt is.

Karla fején látszott, hogy erős ütést mértek rá valami lapos tárggyal, talán a helyiségben lévő, felborított tévéállvánnyal. Egy pár zoknit hurkoltak a nyakára, és a boncolás később megállapította, hogy halálát ez okozta, s a fejét csak azután nyomták a vízzel teli dézsába.

Bármilyen nagy figyelmet szenteltek is a gyilkosság helyszínének, a rendőrség munkáját kezdettől fogva nehézségek kísérték. Alva Busch, az illinoisi rendőrség felügyelője, gyakorlott helyszínelő, nem talált vakut a fényképezőgépéhez. Bill Redfern, aki Tom Fiegenbaum hívását fogadta az őrszobán, szerencsére magával hozta a gépét, és készített tetthelyi felvételeket, de történetesen csak fekete-fehér film volt betöltve. További gondot okozott a rengeteg ember, aki a költözködés miatt megfordult a házban. Emiatt igen sok friss ujjlenyomat keletkezhetett, és kiszűrni azokat, amelyek nem a segítőkéi voltak, nehéznek, ha nem épp lehetetlennek látszott.

Bizonyos mozzanatok esetleg támpontot adhattak, de teljesen értelmetlennek tetszettek. A legérdekesebb ezek közül a konyhai kávéfőzőgép üvegkannája volt, amelynek hiányát a rendőrök röviddel azelőtt észlelték a konyhában, hogy megtalálták az alagsorban felhalmozott gerendák közé lökve. Se Mark, se más nem tudott észszerű magyarázatot adni arra, mit keres ott, és milyen szerepet játszhatott a gyilkosságban. Alva Buschnak sikerült néhány ujjlenyomatot rögzítenie az üvegfelületen, de ezek használhatatlanul hiányosnak bizonyultak.

A rendőrség a gyilkosságot követő napokban átfésülte a környéket, kikérdezett mindenkit, aki esetleg láthatott valakit. Paul Main, az egyik szomszéd elmondta, hogy a bűntény napjának délutánját nagyrészt a háza tornácán töltötte barátjával, John Prantéval. Prante emlékezett, hogy aznap délelőtt rövid időre megfordult Mainnél, azt követően, hogy állást keresett a helybeli olajfinomítóban, de nemsokára távozott, mert más munkahelyeken is jelentkezni akart. A gyilkosság előtti estén Main, Prante meg egy harmadik barátjuk Karláék hurcolkodó kompániáját figyelték. Mindhárman azt mondták, reménykedtek, hogy meginvitálják őket a házszentelőre, mivel Main telekszomszéd, meg aztán a harmadik barát futólag ismerte Karlát a középiskolából. De a kutya sem hívta őket. Csak annyi történt, hogy a barát a kocsibehajtón túlról átkiabált Karlának.

A szemközti szomszéd, egy Edna Vancil nevű idős hölgy emlékezett, hogy a gyilkosság napján fehér tetejű piros autó parkolt a 979-es számú ház előtt. Bob Lewis, a buli egyik résztvevője elmondta, hogy látta Karlát a kocsibehajtón beszélgetni egy „durva külsejű”, hosszú hajú fickóval, aki integetett a lánynak, és a nevén szólította. Ez az illető lehetett Paul Main barátja.

– Milyen jó a memóriád. Pedig de régen volt – hallotta Karla válaszát Lewis, aki elmondása szerint ezután beszámolt a találkozásról Mark Fairnek, és azt ajánlotta, ha effélék laknak a szomszédban, nem árt vigyázni, amíg jobban meg nem ismerik őket. Mark nem látszott nyugtalannak, azt felelte, Karla a középiskolából ismeri a loboncos hajút, aki csak látogatóba jött Paul Mainhez.

Egy asszony végighajtott az utcán, az unokáját vitte fogorvoshoz. Mindketten láttak egy férfit meg egy nőt beszélgetni a kocsibehajtón, de az asszony még akkor sem tudott személyleírást adni, amikor hipnózisban kérdezték.

A rendőrök Karla sok barátnőjénél érdeklődtek, próbálták kideríteni, nem neheztelt-e rá valaki, esetleg egy kikosarazott fiú. De mindenki azt mondta, Karlát kedvelték, haragosáról nem tudnak.

Egy nőnek, Karla volt lakótársának azonban eszébe jutott valami. Karla kicsi korában elveszítette az apját, azédesanyja, Jo Ellen férjhez ment Joe Sheppardhoz, akitől azóta elvált. Az adatközlő szerint Karla nem értettszót a mostohaapjával, aki megütötte a lányt, és mindig csapta a szelet a barátnőinek. Sheppardot okvetlenül számításba kellett venni mint gyanúsítottat. A gyilkosságot követő estén egyébként megjelent, és kérdésekkel ostromolta a rendőröket. Mint már jeleztem, nem szokatlan, hogy a gyilkos a rendőrök körül lebzsel, vagy más módon igyekszik beleártani magát a nyomozásba. Viszont semmi bizonyíték nem szólt Sheppard ellen.

Szintén alaposan szemügyre kellett venni Mark Fairt. ő meg Tom Fiegenbaum találták meg a holttestet, bejárása volt a házba, ő állt legközelebb az áldozathoz. Ahogy a George Russell-ügynél említettem, a házastárs vagy szerető mindig szóba jön. Mark azonban a bűncselekmény vélhető időpontjában dolgozott, rengetegen látták és beszéltek vele a munkahelyén. Senki nem kérdőjelezte meg – sem a rendőrség, sem Karla barátai, rokonai –, hogy a fiú gyásza őszinte és mély.

Folytatódott a nyomozás. Gépi hazugságvizsgálatnak vetettek alá számos személyt, azokat, akik közvetlenül a halála előtt találkozhattak Karlával. Mark, Tom és Joe Sheppard gyanún felül átmentek a vizsgálaton. Senki sem akadt fenn igazán a szűrőn, még a legközelebb Paul Main járt ehhez, az alacsony értelmi színvonalú szomszéd, aki aznap délután otthon tartózkodott. Noha azt állította, John Prante vele volt a tornácán, és igazolhatja, hogy nem hagyta el a házat, maga Prante – aki simán átment a vizsgálaton – azt mondta, még délelőtt elment munkát nézni, így nem tudhatja, mit csinált az alatt az idő alatt Main. Main vizsgálati eredménye tehát kétséges volt, így gyanúsított maradt, de közvetlen nyom őt sem kötötte a bűncselekményhez, miként senki mást sem.

A Karla Brown-gyilkosság mélyen megrázta Wood Rivert, olyan sebet ütött, amely sohasem heged be. A városi és az illinoisi rendőrség minden föllelhető személyt kikérdezett, minden lehetséges szálat lenyomozott. Mégsem jutottak közelebb a megoldáshoz. Teltek-múltak a csüggesztő hónapok, lepergett egy év, aztán még egy. Különösen nagy teher nehezedett Karla nővérére, Donnára, akit a férjével, Terry Judsonnal együtt szinte naponta keresett a rendőrség. Karla édesanyja és másik nővére, Connie Dykstra nem bírta ezt az igénybevételt, ők kevésbé tartották a kapcsolatot az ügyön dolgozó hatóságokkal.

Nem volt könnyű helyzetben Don Weber, a Madison megyéért – itt volt ugyanis Wood River – felelős államügyész sem, aki a gyilkosság idején még helyettes kerületi ügyész volt. Mint kérlelhetetlen bűnüldöző és mint mélyen érző ember egyaránt elszántan igyekezett megmutatni a nyilvánosságnak, hogy ilyen gazságokat nem tűrnek el errefelé. Szinte megszállottan dolgozott, hogy Karla gyilkosát az igazságszolgáltatás kezére adja. Amint 1980 novemberében Illinois állam legfőbb ügyészévé választották, azonnal felújította a nyomozást.

Ugyanígy nem hagyta nyugodni az ügy – bármilyen régóta húzódott is előrehaladás nélkül – a helyszínelő nyomozót, Alva Buscht sem. Egy hekus életében mindig akad néhány ügy, amelytől nem tud szabadulni. A sors úgy hozta, hogy Busch révén ez a Wood River-i végül mégis nagyot lépett előre.

1980 júniusában, két teljes esztendővel Karla meggyilkolása után Busch az új-mexikói Albuquerque-ben tanúskodott egy emberölési ügyben, amellyel kapcsolatban egy lopott autót kutatott fel Illinoisban. Míg a tárgyalás előtti meghallgatás befejezésére várt, részt vett egy előadáson, amelyet dr. Homer Campbell, az Arizonai Egyetem szakértője tartott a fényképek számítógépes feldolgozásáról.

– Hé, doki – szólította meg az előadás után –, lenne egy esetem magának.

Campbell doktor vállalta, hogy megvizsgálja a tetthelyi és boncolási felvételeket, hátha segíthet pontosan meghatározni az eszközt vagy fegyvert, amelyet Karlánál használtak. Busch az ügyhöz tartozó összes fotó másolatát elküldte neki.

A fényképek fekete-fehér volta nem könnyítette meg a munkát, de Campbell így is alapos elemzést végzett korszerű berendezésével. A számítógépes feldolgozás segítségével szinte kifordította a felvételeket, és észrevett néhány dolgot. A mély sebeket az állon és a homlokon szeghúzó kalapács okozta, a kisebb vágások a felfordított tévéállvány kerekeitől eredtek. Ám ezután olyasmi hangzott el, ami váratlan fordulatot eredményezett az ügyben, és teljesen új irányba indította el a nyomozást.

– Mi a helyzet a harapásokkal? Van valami gyanúsítottjuk, akitől a nyakon látható harapásnyomok eredhetnek?

– Miféle harapásnyomok? – hökkent meg Busch.

Campbell elmondta neki, hogy bár nem a legjobb képeket tudta előállítani, Karla nyakán olyan jellegzetes harapásnyomok látszanak, hogy amennyiben letartóztatnak egy gyanúsítottat, összehasonlítás céljára teljesen megfelelnek. Kivált az egyik, amelyet semmilyen más bőrsérülés nem fed át.

A harapásnyomok gyakorlatilag egyenértékűek voltak az ujjlenyomattal, s hasonlóan használható nyommal eddig egyáltalán nem rendelkeztek. Itt jegyezzük meg, hogy Ted Bundy foglenyomatának összehasonlítása a Floridai Állami Egyetem Khí Ómega leánykollégiumában meggyilkolt áldozat ülepén talált harapásokkal hozzájárult a sorozatgyilkos elítéléséhez. Campbell a vád tanújaként szerepelt a Bundy-perben. (Részlegem munkatársa, Bill Hagmaier többször is hosszan elbeszélgetett Bundyval, mielőtt a gyilkost 1989. január 24-én kivégezték Florida állam villamosszékében. Senki sem tudja biztosan, hány fiatal élet szárad a lelkén.)

Mihelyt az illinoisi rendőrség megkapta Campbell doktor harapásfelvételeit, újra fontolóra vettek néhányat az eredeti feltételezések közül, elsősorban Paul Maint. Miután azonban harapásmintát vettek Maintől, Campbell nem tudta párosítani azt a tetthelyi és boncolási felvételekkel. Megkísérelték felkutatni Main barátját, John Prantét is, hátha az újabb fejlemények hallatán bemártja Maint, de nem találták.

Más megoldási lehetőséggel is próbálkoztak, például bevontak egy jól ismert illinoisi parafenomént, aki az eset részleteinek ismerete nélkül közölte: „Vízcsorgást hallok.” A rendőrség számára ez világos utalás volt Karla holttestének felfedezésére. Azonkívül azonban, hogy a gyilkos vasúti sínek közelében lakik (mint Madison megyében a legtöbben), a parafenomén nem nyújtott sok segítséget.

Így hát a harapásnyomok ismeretében sem jutott jelentősen előre az ügy. 1981 júliusában Don Weber és négy munkatársa az államügyészség átszervezésével összefüggésben egy New York-i tanfolyamon vett részt az igazságügyi orvostan kriminalisztikai felhasználása tárgyában. Mivel Campbell doktor tudott erről, felajánlotta, hogy elhozza a Brown-ügy fényképeit, és megmutatja őket dr. Lowell Levine-nak, a New York-i Egyetem igazságügyi fogász szakértőjének, aki előad a tanfolyamon. Levinetanulmányozta a fotókat, és egyetértett Campbell-lel, hogy némelyik sérülés határozottan harapásnyom, de azt mondta, ő nem tudná biztonsággal azonosítani. Javasolta viszont Karla holttestének exhumálását, mivel „az érckoporsó a bizonyítékok hűtőháza”. Személyesen nem ismertem Levine-t, hírből annál inkább. Ő végezte New Yorkbana Francine Elveson-ügy elemzését. (Bizonyára igencsak jól, mert amikor Bill Hagmaier és Roseanne Russo a Clinton Büntetőintézetben beszélgetés céljából felkeresték CarmineCalabrót, az addigra az összes fogát kihúzatta, nehogy bizonyítékként szolgáljanak ellene a perújrafelvételnél. Levine doktor a későbbiekben New York állam igazságügyi orvostani intézetét vezette.)

1982 márciusában Weber és két illinoisi rendőrnyomozó utazott a St. Louis-i rendőr-főkapitányság életvédelmi osztályának éves továbbképzésére. Magam is megjelentem ott, áttekintést adtam a népes hallgatóságnak a személyiség- és tetthelyelemzésről. Bár én nem emlékszem a találkozásra, Weber az esetről Charles Bosworthszel közösen írott izgalmas tanulmánya, A néma tanú lapjain beszámol arról, hogy előadásom után kollégáival odajött hozzám, és megkérdezte, fel lehetne-e használni a most hallottakat az ő esetükben. Weber szerint azt feleltem, majd hívjanak fel quanticói irodámban, és örömmel segítek, amiben tudok.

Hazatérése után Weber megtudta, hogy Rick White a Wood River-i rendőrségtől szintén ott volt St. Louis-ban, és tőle függetlenül arra a következtetésre jutott, hogy ez jó megközelítés lehet a Brown-nyomozásban. White érintkezésbe lépett velem, megszerveztük, hogy Quanticóba jön a tetthelyi felvételekkel, én helyben elemzem őket, és tájékoztatom a benyomásaimról. Webert lefoglalták a tárgyalásra előkészítendő ügyek, így ő nem jöhetett személyesen, de megbízta maga helyett Keith Jensen helyettes államügyészt, hogy kísérje el White-ot, Alva Buscht és Randy Rushingot, azok egyikét, akikkel Weber St. Louis-ban járt. A négyes csaknem ezernégyszáz kilométert utazott Quanticóig egy jelzés nélküli járőrkocsiban. Wood River akkori rendőrfőnöke, Don Greer épp Floridában nyaralt, de a tanácskozásra ő is Washingtonba repült.

A tárgyalóban találkoztunk. A nyomozók a hosszú út nagy részét azzal töltötték, hogy összeszedték elgondolásaikat, feltételezéseiket; nem tudhatták, hogy először szeretném minden befolyástól mentesen levonni saját következtetéseimet. Mindamellett rögtön megtaláltuk a közös hangot. Sok más esettel ellentétben, amikor politikai megfontolásból vontak be bennünket, vagy avégből, hogy fedezzünk valakit, ezek a fiúk kizárólag azért kerestek fel, mert nem voltak hajlandók feladni a reményt. Ők akartak idejönni, és őszintén izgatta őket, mit tehetek, hogy jó irányba kormányozzam őket.

Különösen jól szót értettünk Alva Buschsal, akit hozzám hasonlóan nem a tekintélytisztelet jellemzett, ugyancsak arról volt nevezetes, hogy szókimondásával sokakat kiakasztott. Tulajdonképpen Quanticóba is csak azért engedték el, mert Don Weber fenyegetőzött, hogy valamennyi politikai kapcsolatát latba veti az érdekében.

Elkértem a tetthelyi felvételeket, és percekig tűnődtem felettük. Feltettem néhány tájékozódó kérdést.

– Elkészültek? – érdeklődtem ezután. – Talán rögzíthetnék, amit mondani fogok.

Először is tapasztalataimra alapozva kijelentettem, amikor egy holttest házon belül vízben köt ki – kádban, zuhanyozóban vagy valamilyen tartályban –, akkor a cél nem a nyomok eltüntetése, mint Atlantában láttuk, hanem a bűncselekmény színhelyének olyan megrendezése, amely valótlan megvilágításba helyezi a történteket. Majd rámutattam, hogy már kétségkívül kikérdezték a gyilkost, aki a szomszédságban vagy a közvetlen közelben tartózkodott. Az efféle bűncselekmények majdnem mindig házon vagy szomszédságon belül zajlanak. Az emberek nem tesznek meg nagy távolságokat, hogy elkövessék őket. Ha a tettes összevérezte magát, ami egész bizonyos, valahol a közelben meg kellett mosakodnia, és meg kellett szabadulnia a véres holmijától. Az illető zavartalanul mozgott, tudta, hogy nyugodtan ténykedhet, mert vagy jól ismerte Karlát, vagy előtte megfigyelte, kileste a lány és Mark szokásait. Amikor a rendőrség beszélt vele, együttműködött a nyomozókkal. Ezért úgy érzi, képes uralni a helyzetet.

Aznap délután nem gyilkos szándékkal ment Karláék házába. Az emberölés gondolata csak később merült fel. Ha készült volna rá, magával vitte volna a fegyvereit és egyéb eszközeit (a „kínzófelszerelését”). Ehelyett kézzel fojtogatta, fejbe ütötte, ami átgondolatlan, düh vagy kétségbeesés diktálta válasz arra, hogy a nő elutasította őt. A nemi erőszaktevők három kulcsszava az irányítás, korlátozás, kényszerítés. Valószínűleg azzal kopogtatott be, hogy segít a költözködésben. Karla köztudomásúan barátságos volt, és mivel valahonnét ismerte az illetőt, valószínűleg beengedte. A férfi a testét akarta, így vagy úgy viszonyt kezdeményezett. Amikor Karla ellenállt, vagy a betolakodó rájött, hogy túlságosan belebonyolódott a dologba, úgy döntött – akárcsak Mary Frances Stoner gyilkosa Dél-Karolinában –, nincs más kiút, meg kell ölnie a lányt. De valószínűleg még ezután is pánikba esett, visszakozni próbált. Ugyebár vizet találtak a padlón és a pamlagon. Nos, miután fojtogatta Karlát, könnyen lehet, hogy vizet locsolt az arcára, megpróbálta feléleszteni. De hiába, most pedig csinálnia kellett valamit az áldozat vizes arcával, hát a padlón a dézsához vonszolta, és belenyomta a fejét, olyan látszatot keltett, mintha valami hajmeresztő, perverz rítus játszódott volna le; más szóval elvonta a figyelmet arról, ami valójában történt. A vízbe merített fej egyébként másodlagos jelentéssel is bír. A lány elutasította őt. Most ő alázta meg. Mint már sok más esetben tapasztalhattuk, minél tovább tevékenykedik az elkövető a tetthelyen, még ha ezzel azt igyekszik is megakadályozni, hogy a rendőrség szagot fogjon, annál több támpontot ad, viselkedéstani nyomot hagy hátra.

Úgy véltem, a keresett személy huszonöt-harminc éves, nem gyakorlott gyilkos. A színhely mesterkélt elrendezése gyönge, látnivalóan sohasem próbálkozott még ilyesmivel. Viszont lobbanékony, támadó személyiség, tehát kisebb bűncselekményeket elkövethetett. Ha valaha megnősült, akkor nemrégiben különköltözött, elvált, de legalábbis megromlott a házassága. Mint oly sokan ebből a fajtából, örök vesztes a fickó, kisebbrendűségi érzéssel küzd. Látszólag magabiztosan léphet fel, de a lelke mélyén lesújtó véleménye van magáról.

Átlagos intelligenciájú, az IQ-ja ennek megfelelő, a drót használata műhelygyakorlatot vagy valamilyen kétkezi szakmát jelez. A nyomozás megindítása után lakó- és/vagy munkahelyet változtathatott, mihelyt pedig elült a vihar, és nem keltett gyanút, akár a várost is elhagyhatta. Elképzelhető, hogy – a feszültséget enyhítendő – rákapott a kábítószerre, ivásra vagy dohányzásra. Egyébként az alkohol magában a bűncselekményben is szerepet játszott. Az adott fickó számára vakmerő lépés volt ez. Az elkövetés előtt ihatott, ami csökkentette a gátlásait, viszont nem volt részeg, mert akkor nem tett-vett volna annyit a helyszínen utólag.

Rosszul alszik, problémái vannak a nemi életével, és egyre inkább rászokott az éjszakázásra. Ha azelőtt volt állandó munkahelye, a nyomozás kezdete után sokat hiányzott. Megváltoztatta a külsejét is. Ha régebben szakállt, hosszú hajat hordott, azóta levágatta. Ha borotvált volt az arca, szakállt növesztett. Ezzel együtt nem az a született pedáns alkat. Természeténél fogva kócos és rendetlen, bármely ezzel ellenkező kísérlet a görcsös önkontroll egyértelmű megnyilvánulása. Ez az igyekezet testileg-lelkileg elcsigázza.

Ami a gépkocsit illeti, visszanyúltam jó öreg gyilkospatentemhez – a Volkswagen bogárhoz. Úgy gondoltam, régi és nem épp agyonkarbantartott példány, a színe piros vagy narancssárga.

Az illető éber figyelemmel követi a rendőrségi nyomozást a sajtóban, ehhez igazítja cselekedeteit. Ha a rendőrfőnök nyilvánosan bejelenti, hogy nincs új nyom, az segít neki, hogy úrrá legyen az idegein. A hazugságvizsgálaton könnyűszerrel átmenne, ahogy nagyon sok gyilkos. A nyomozás következő szakaszának arra kell irányulnia, hogy felkavarja őt.

Sokféle stresszor adódhat. A férfi minden júniusban nyugtalankodni kezd. Ugyanez történhet Karla születésnapja tájékán. Valószínűleg elzarándokolt a lány sírjához a Kálvária-dombi temetőbe. Esetleg virágot küldött, vagy közvetlenül hozzá könyörgött bocsánatért.

Következő teendőként tehát be kell jelenteni, hogy új és ígéretes szálra bukkantak, amely vélhetőleg ismét reflektorfénybe állítja az ügyet. Állandóan reklámozzák ezt, csapjanak nagy hírverést. Legyen minél intenzívebb a „zabszemtényező”. Említsék meg, hogy bevonták az ügybe az FBI személyiségelemzőjét, akinek a szakvéleménye tökéletesen egyezik az újonnan feltárt bizonyítékokkal.

Ekkor tájékoztattak, hogy Levine doktor a holttest exhumálását javasolta, és megkérdezték, mit gondolok erről. Azt feleltem, óriási ötlet, és minél nagyobb csinnadrattával csinálják, annál jobb. Weber előre jelentse be a televízióban, hogy amennyiben a holttestet jó állapotban találják, és az újabb vizsgálat megerősíti azt, amit várnak, közel jutnak a gyilkosság felderítéséhez. Mindez bizonyos értelemben azt sugározza a tettesnek, hogy „feltámasztják” Karlát, visszahozzák a sírból, tanúként állítják saját meggyilkolása ügyében.

A holttest kiemelése rendkívül erős stresszor lesz a férfi számára. Azt javasoltam, Weber nyilvánosan szögezzele, ha húsz évbe telik, akkor is pontot tesz ennek az ügynek a végére. Az elkövető felfigyel, ezer kérdésre keres választ. Akár a rendőrségre is betelefonál! Okvetlenül fényképezzenek le vagy vegyenek videóra mindenkit, aki felbukkan a temetőben; talán ő is köztük lesz. Rettentően izgatja, milyen állapotban maradt meg a holttest. Amikor végre bejelentik, hogy kivételesen épen, az még inkább felzaklatja. Ugyanakkor egyre magányosabbá válik, elszigetelődik esetleges barátaitól. Ekkor ideje kérdezősködni bárokban és hasonló helyeken, hogy nincs-e olyan a törzsvendégek között, aki mostanában feltűnően megváltozott. Lehet, hogy nemrégiben csatlakozott valamilyen gyülekezethez, a valláshoz fordult, hogy vigaszt merítsen. Miközben egyre fokozzák a rá nehezedő nyomást, egyszer csak valamelyik zsaru – ez akár én is lehetek – olyan megjegyzést tesz az újságban, amely szinte együttérzőn hangzik. Azt mondjuk, tudjuk, mi megy végbe benne, hogy nem akarta megölni a lányt, és évek óta cipeli ezt az iszonyú terhet.

A továbbiakban felvázoltam a Stoner-ügyben alkalmazotthoz hasonló kihallgatási stratégiát. A lényeg az volt, hogy mihelyt azonosítottak egy gyanúsítottat, ne tartóztassák le azonnal, inkább hagyják vagy egy hétig őrlődni, majd igyekezzenek beismerő vallomásra bírni, mielőtt őrizetbe vennék. Minél több tényt tudnak felsorakoztatni, minél inkább efféléket mondanak: „Tudjuk, hogy innen ide hurcolta”, vagy „Tudunk a vízről”, annál nyerőbb a helyzet. Nem árt elhelyezni a szobában valamilyen tárgyat, amely fizikai jelentőséggel bírt a gyilkosságban (mint a kő a Stoner-ügyben).

Véleményem meghallgatása után úgy látszott, öt látogatóm megszívlelte a mondottakat. Megkérdezték, hogy következtethettem ennyi mindenre pusztán a fényképek megtekintése és az ügy rutinjellegű részleteinek megismerése után. Nem emlékszem pontosan, mit feleltem, de Ann Burgess egyszer megjegyezte, hogy vizuális típus vagyok, először is azzal dolgozom, amit látok. Valószínűleg igazat állít, hogy a konzultációk során „úgy vélem”helyett gyakrabban mondom azt: „úgy látom”. Ez részben abból fakadhat, hogy a legtöbb esetben nem tekinthetemmeg személyesen a helyszínt, ezért a fejemben kell újrateremtenem a látványt. Gyakran előfordul, hogy a rendőrség több évvel az általam adott elemzés után ismét felhív, és úgy emlékszem az ügyre meg arra, amit az ismeretlen tettesről nyilatkoztam, mintha csak abban a percben írták volna le a tetthelyet.

Az illinoisi nyomozók az elmondottak alapján kijelentették, hogy a számos megkérdezett közül két személy még mindig erősen gyanús – Paul Main és a barátja, John Prante. A gyilkosság napján mindketten a szomszéd házban tartózkodtak, és legalább egyikük, Prante sört fogyasztott. Az általuk előadottak nemigen passzoltak egymáshoz, ami lehetett csekély értelmi képességük és az ivás következménye, de jelenthette azt is, hogy legalább az egyikük hazudott. Prante jobban szerepelt a hazugságvizsgálaton, de a személyiségrajz mindkettejükre elég jól illett. Végül is bizonyos tekintetben Prantéra jobban. Ő készségesebben együttműködött a rendőrséggel, és miután némileg lecsillapodtak a kedélyek, elhagyta a várost, miként a feltételezett tettes, később pedig visszatért.

Kijelentettem, hogy a fentebb vázolt sajtókampányt mindkét gyanúsított ellen felhasználhatják. Úgy gondoltam, mivel akárki tette is, időről időre lelkiismeret-furdalás gyötri, megspékelhetnénk az akciót azzal, hogy például egy nő Karlát megszemélyesítve éjszakánként felhívja mindkettőjüket, és zokogva ismételgeti: „Miért? Miért? Miért?” Ezzel egyidejűleg az újságok arról cikkezzenek, mennyire megtestesítette Karla az amerikai ideált, milyen tragikus, hogy élete virágjában pusztították el. Mindig hajlottam a színpadias mozzanatokra.

Mihelyt a kampány hét-tíz napja tart, a rendőrség megfigyelheti, Main vagy Prante úgy reagál-e, ahogy a gyilkostól vártam. Ha egyikük igen, akkor a következő lépésben informátorok – barátok, ismerősök, munkatársak – segítségével szedjenek ki belőle megjegyzéseket vagy beismerő vallomást.

Az exhumálás 1982. június 1-jén pontosan úgy zajlott, ahogy reméltem, Lowell Levine a helyszínre érkezett, a sajtó bő terjedelemben tárgyalta az eseményt, Weber kellően ünnepélyes és derűlátó nyilatkozatokat adott. Tapasztalatom szerint vidéken sokkal könnyebb együttműködésre bírni az újságírókat, mint nagyvárosokban, ahol jóval hajlamosabbak azt hinni, hogy megpróbáljuk felhasználni őket, mi akarjuk megmondani, mit közöljenek. A magam részéről úgy látom, a sajtó és a bűnüldözés együttműködése egyikük tisztességét sem áshatja alá. Sohasem kívántam újságírótól vagy tévériportertől, hogy hazudjék, hamis vagy hiányos sztorit adjon le. Viszont sokszor bocsátottam rendelkezésre olyan információkat, amelyeket az ismeretlen tettessel is el akartam olvastatni, hogy azután reagáljon rájuk. Amikor a riporterek segítik a munkámat, én is támogatom őket. Egyes esetekben, miután különösen készségesen viselkednek, exkluzív interjút adok, amikor eljön az ideje, hogy az egész történet a nyilvánosság elé kerüljön.

Karla holtteste szerencsére hihetetlenül jól konzerválódott. Az új halottszemlét a St. Louis-i helyettes halottkém, dr. Mary Case végezte. Az első halottkémi vizsgálattól eltérően a halál okát vízbefúlásban határozta meg. Koponyatörést is talált, de ami a legfontosabb, a nyomozáshoz szükséges harapásnyomokra is rábukkant.

A szervezett sajtókampány teljes gőzzel folytatódott. Tom O’Connor a városi rendőrségtől és Wayne Watson, a gazdasági bűncselekményeket vizsgáló részleg munkatársa az otthonában kereste fel Maint, azzal az ürüggyel, hogy esetleg jogosulatlanul vett fel önkormányzati vagy állami segélyt. Beszélgetés közben szóba hozták a Karla Brown-gyilkosságot. Main nem vallott be semmit, tagadta, hogy bármi köze lenne a bűncselekményhez, de naprakészen tájékozott volt a sajtót illetően, és bizonyos bennfentes értesülésekkel is rendelkezett. Amikor Watson megemlítette, hogy korábbi lakcímei között nem sorolta fel az Acton sugárutat, Main arra hivatkozott, hogy szeretné elfelejteni a rossz emlékeket, a zsaruk sokat zaklatták a meggyilkolt szomszéd lány miatt.

– Arra gondol, akit lelőttek, megfojtottak és egy vizesdézsába nyomtak? – kérdezte Watson.

– Nem, dehogy! Nem lőtték le! – hangoztatta Main.

Körülbelül a holttest kihantolása idején egy Martin Higdon nevű férfi kereste fel a Wood River-i rendőrséget, elmondta, hogy együtt járt középiskolába Karla Brownnal, és a mostani sajtóközlemények nyomán a munkahelyén is ez az állandó téma. Úgy gondolta, a rendőrségre tartozik, hogy egy kolléganője szerint egy férfi a gyilkosság után nem sokkal egy összejövetelen azt mondta, a gyilkosság napján Karla házánál járt.

O’Connor és Rick White kikérdezte az asszonyt, akit Vicki White-nak hívtak. A nyomozó névrokona megerősítette Higdon szavait, hozzátéve, hogy a férjével, Markkal Spencer és Roxanne Bondnál szórakoztak, ott beszélt a férfival, akit a Lewis és Clark Felsőfokú Technikumból ismert. Az illető azt állította, a gyilkosság napján Karla házánál járt. Megemlítette, hol találtak rá a holttestre, és hogy a lányt megharapták a vállán. El szándékozott hagyni a várost, mert attól tartott, komolyan gyanúba keveredhet. Akkoriban White-né üres fecsegésnek vélte mindezt.

Meg is nevezte a férfit: John Prante.

Honnan tudhatott Prante közvetlenül a gyilkosság után a harapásnyomokról, holott a rendőrség csak két évvel később szerzett erről tudomást? Ezt kérdezte egymástól a két nyomozó, majd felkeresték az egykori házigazdát, Spencer Bondot, aki ugyanúgy emlékezett, mint a White házaspár, és hozzátette, Main is említett neki részleteket azzal kapcsolatban, hogyan találtak rá Karlára. Vajon Main szerezte értesüléseit Prantétól, vagy fordítva? Bár Prante jobban szerepelt a hazugságvizsgálaton, Weberék nem tartották Maint elég merésznek ilyen bűncselekmény végrehajtásához, sem elég agyafúrtnak ahhoz, hogy Prantéra terelje a gyanút.

Bond nem sokkal a nyomozók érdeklődése előtt látta Prantét a régi piros Volkswagen mikrobuszával. Bár a színt és a gyártmányt eltaláltam, a modellt elhibáztam, ami önmagában véve is figyelemre méltó. Akkoriban kezdtük észrevenni, hogy az elkövetők mindinkább kedvelik a furgonokat. Ilyet használt Bittaker és Norris, Steven Pennell nemkülönben. A személyautóval ellentétben a furgon hátuljában azt csinál az ember, amit akar, hiszen észrevétlenül teheti. Az ilyen jármű valósággal mozgó tetthely a gyilkossághoz.

Nem lepett meg, amikor hallottam, hogy John Prante a gyilkosság óta szakállt növesztett. Bond vállalta, hogy beszél Prantéval az ügyről, és közben lehallgatót visel. Bár Prante nem ismerte be a gyilkosságot, azt elárulta, mennyire illik rá a személyiségrajz. Hegesztést tanulta technikumban. A gyilkosság után elhagyta a várost. Elvált, nehezen boldogult a nőkkel, és rettentően érdekelte a nyomozás állása.

Weber június 3-án, csütörtökön kötelezte Prantét, hogymásnap készíttessen foglenyomatot. Don Greer rendőrfőnök azt mondta a férfinak, hogy megpróbálnak a tisztázatlan szálak végére járni, és ha a lenyomat nem illik a harapásnyomokhoz, kizárhatja magát a gyanúsítottak közül.

A mintavétel után Prante felhívta Webert, ahogy azt előre sejtettem. Tudni akarta, hol tart a nyomozás. Weberben volt annyi lélekjelenlét, hogy a másik készülékhez irányítsa a helyettesét, Keith Jensent, mert így később nem zárhatták ki az ügyből mint potenciális tanút. A beszélgetés során Prante ellentmondott korábbi állításának arra vonatkozólag, mikor tartózkodott Paul Main házában. Mint megjósoltam, készségesen viselkedett.

A rendőrség további információkhoz jutott Bond és Prante újabb, szintén lehallgatott beszélgetéséből, és még több derült ki Bond és Main hangszalagra rögzített társalgásából. Prante elmondta Bondnak, hogy naponta több csomag cigarettát szív el. Main még azt is megpendítette, hogy esetleg Karla elutasította Prantét, aki próbálkozott nála. Ezután a rendőrök ismét kikérdezték Maint, aki ezúttal kijelentette, hogy Prantét tartja felelősnek a gyilkosságért, bár egy Prantéval folytatott magánbeszélgetés után ezt visszavonta.

A következő kedden Weber, Rushing és Greer Long Islandre repültek dr. Levine-hoz. Átadták neki az új halottszemlén készült fotókat, valamint három személy foglenyomatát – Mainét, egy harmadik régi gyanúsítottét és Prantéét. Az első kettőt Levine kapásból kizárta. Nem állíthatta tudományos biztonsággal, hogy nincs a világon senki más, akinek a fogsormintája illene a harapásnyomokhoz, de Prantéé tökéletesen illett.

Paul Maint letartóztatták és vád alá helyezték a nyomozás akadályozásáért. Prante ellen emberölésért és erőszakos nemi közösülés szándékával elkövetett betörésért emeltek vádat. 1983 júniusában állt bíróság elé. Júliusban bűnösnek találták, és hetvenöt évi szabadságvesztésre ítélték.

Öt évbe tellett, de sokak elhivatott munkájának együttes eredményeként a gyilkos végül a törvény kezére jutott. Különösen jóleső érzéssel olvastam annak a levélnek a másolatát, amelyet Keith Jensen helyettes államügyész William Webster FBI-igazgatónak küldött. Így írt benne: „A lakosság végre biztonságban érzi magát, az elhunyt családja úgy látja, igazságot szolgáltattak, és egyiket sem mondhatnánk el, ha nincs John Douglas. Tudom, hogy rengeteget dolgozik, és nem térhetek szó nélkül napirendre fáradozásai fölött. Ezúton fejezem ki őszinte hálámat, és kívánom, bárcsak több John Douglas szolgálná a közt olyan rátermettséggel, hozzáértéssel és munkabírással, mint ő.”

Valóban szívet melengető szavak. Szerencsére az előző januárban sikerült megértetnem Jim McKenzie-vel, az FBI-akadémia igazgatóhelyettesével is, hogy „több John Douglas” kellene. Ő azután eredményesen képviselte ügyemet a központban, még ha emiatt más fejlesztésektől kellett is létszámot elvonni. Így került hozzám az első körben Bill Hagmaier, Jim Horn, Blaine McIlwaine és Ron Walker, a másodikban Jim Wright és Jud Ray. Hamar bebizonyosodott, hogy mindannyian alaposan kiveszik a részüket a munkából.

A legelszántabb erőfeszítések ellenére akadnak ügyek, mint Karla Browné, amelyeket évek múltán tudunk csak lezárni. Más, nem kevésbé bonyolult eseteket viszont napok vagy hetek alatt megoldunk, ha minden egybevág.

Amikor az FBI egyik délnyugati területi irodájának gyorsíróját, Donna Lynn Vettert földszinti lakásában éjszaka megerőszakolták és meggyilkolták, Roy Hazelwood és Jim Wright félreérthetetlen parancsot kapott az igazgatóságtól: azonnal szálljanak ki a helyszínre, és derítsék fel az ügyet. Ekkoriban már régiókra osztottuk az országot, és ez az ügy Jim területére esett.

Messze hangzó üzenetet kellett közvetíteni: nem viszi el szárazon, aki FBI-osokra emel kezet, és erről minden eszközzel gondoskodni fogunk. Másnap délután kettőkor az FBI túszmentő osztagának helikoptere Quanticóból a marylandi Andrews légi támaszpontra fuvarozta a két ügynököt és sebtében összepakolt poggyászát, majd a Hivatal lökhajtásosával folytatták útjukat. Mihelyt földet értek, haladéktalanul a tetthelyre robogtak, amelyet a helybeli rendőrség érintetlenül hagyott a számukra.

A huszonkét éves fehér bőrű áldozat tanyán nőtt fel, és bár több mint két esztendeje dolgozott az FBI-nál, alig nyolc hónapja költözött be a városba. Nem ismerte az ottani élet veszélyeit, így fordulhatott elő, hogy iparvállalatokkal tarkított, túlnyomórészt feketék és spanyol ajkúak lakta negyedbe telepedett. A háztömb kezelője tisztában volt a biztonsági szempontokkal. Az olyan lakások bejárati ajtaja fölé, amelyeket egyedülálló nő bérelt, a szokásos sárga helyett fehér opálizzót csavart be, így irányítva rájuk saját emberei és a biztonsági őrök figyelmét. A jó szándékú jelzés értelmét nem tették közhírré, de bárki egykettőre rájöhetett.

Nem sokkal este tizenegy után hívták ki a rendőrséget, mivel az egyik lakó észrevette, hogy a lakás ablakán feltépték a szúnyoghálót, és szólt a tömb biztonsági őrének. Az áldozat meztelenül, összevert arccal, testén több késszúrással, vérbe fagyva feküdt. A boncolás megállapította, hogy megerőszakolták.

A támadó az elülső ablakon hatolt be, közben levert egy nagy cserepes növényt. A telefonzsinórt kihúzta a falból. Ijesztően nagy vérfoltok éktelenkedtek az ebédlő szőnyegén és a konyha kövén, ahol a támadás lejátszódhatott. Az egyik helyen hátborzongató vértócsa jelezte, hogy az áldozat ott fekhetett. Alakja kiterjesztett szárnyú angyalra emlékeztetett. A vérnyomok szerint a sértettet ezután bevonszolták a nappaliba. Az áldozat testén látható dulakodási sebek arra utaltak, hogy ő szaladt a konyhakésért, amelyet a támadó kicsavart a kezéből, és ellene fordított.

Vetter véres ruháját a mentők találták meg a konyhában, a kredenc mellett. A nő sortja és bugyija hurkává tekeredett, ez sejteni engedte, hogy a betörő húzkodta le róla, miközben ő a földön feküdt. A rendőrség megérkezésekor a lakásban nem égett a villany. Úgy gondolták, valószínűleg az elkövető kapcsolta le, hogy távozása után késleltesse a bűncselekmény felfedezését.

Kollégák, családtagok és szomszédok egybehangzóan félénk, becsületes és istenfélő teremtésnek írták le a fiatal nőt. Szigorúan vallásos környezetben nevelkedett, komolyan vette a hitét. Nem volt feltűnően szép, nem járt el otthonról sem férfiakkal, sem a munkatársaival, akik azt mondták, lelkiismeretes és szorgos volt, de „más”. Ez valószínűleg tájékozatlanságából és neveltetéséből fakadt. Senki sem említette, hogy „elítélhető” kapcsolatai vagy szokásai lettek volna. A lakásában nem találtak sem kábítószert, sem alkoholt, cigarettát vagy fogamzásgátló tablettát.A szülei meg voltak győződve róla, hogy még érintetlen, és azt mondták, szerintük bármit megtett volna, hogy megvédje a szüzességét.

A helyszín tanulmányozása után Roy és Jim arra a következtetésre jutott, hogy pontosan ez történt. Bár csurom vér volt az egész lakás, egy bizonyos vérfolt – közvetlenül a fürdőszobaajtó előtt – különösen felkeltette az érdeklődésüket. A vécécsészében leöblítetlen vizeletet találtak, de papírt nem.

Ebből rögtön sejtették, mi zajlott le a behatoló és áldozata között. A nő bizonyára a fürdőszobában tartózkodott, amikor hallotta, hogy betörtek. Felugrott, mindent otthagyva igyekezett megnézni, mi történt. Ahogy kilépett az ajtón, a férfi ököllel az arcába csapott, lényegében azért, hogy harcképtelenné tegye. A nyomozók a nappaliban egy ülőpárna alá rejtve megtalálták a gyilkos fegyvert, egy konyhakést.

Maga a fegyver is elárult valamit – hogy az ismeretlen tettes nem emberölési szándékkal tört be a lakásba. Az pedig, hogy semmiféle érték sem hiányzott, arra utalt, hogy nem is a nyereségvágy vezérelte, hanem a nemi erőszak. Ha gyilkolni ment volna, nem pedig azért, hogy a kedvét töltse a nővel, semmi értelme sem lett volna kihúznia a telefont. A könnyen megközelíthető lakás, a jámbor áldozat, a szó nélküli, villámgyors támadás mind-mind vérmes természetű, nem túl intelligens férfira utalt, aki járatlan a társas érintkezésben, vagy nem bízik abban, hogy képes a szavaival hatni valakire. Tudta, hogy ennél a védtelen áldozatnál is csak úgy érhet célt, ha kezdettől az ellenőrzése alatt tartja.

Nem számított arra, milyen heves ellenállást tanúsít ez a félénk, csöndes nő. Az áldozat előélete egyértelműen azt sugallta a személyiségelemzőknek, hogy pontosan ezt kellett tennie női becsülete védelmében. A támadó azonban nem tudta ezt. Minél elkeseredettebben harcolt Vetter, minél inkább érezte a férfi a veszélyt, hogy kicsúszik az ellenőrzés a kezéből, annál inkább feldühödött. A Karla Brown-ügynél, ahol szintén a nemi erőszak fordult emberölésbe, úgy véltem, a támadó haragja háttérbe szorult az általa teremtett kínos helyzet „lerendezésének” kényszere mellett. Ennél a gyilkosságnál viszont mintha a düh és az áldozattal való elbánás kényszere egyenlő fontosságra tett volna szert. Ezt a haragot nem a pillanat szülte. A vonszolási sérülések tanúsága szerint a férfi a konyhai támadás után egy másik helyiségbe rángatta át a vérző, haldokló nőt, és ebben az állapotban becstelenítette meg.

Roy és Jim még megérkezésük estéjén hozzáláttak a személyiségelemzéshez. Húsz és huszonhét év közötti férfit kerestek. Ha fehér nő esett áldozatul szexuális indíttatású vagy kéjgyilkosságnak, általában azt feltételezték, hogy az elkövető is fehér. Az ügynökök azonban szilárdan hittek abban, hogy ez nemi erőszaknak indult, így annak a „szabályai” vonatkoznak rá. Ebben a túlnyomórészt fekete és spanyol ajkú sorházkomplexumban, illetve környéken gyakran fordult elő, hogy fekete férfiak fehér nőket erőszakoltak meg, tehát minden esély megvolt arra, hogy a gyilkos is fekete.

Úgy gondolták, az ismeretlen tettes nem nős, de együtt élhet valakivel, akitől anyagilag függ vagy akit kizsákmányol. Az a nő, aki esetleg kapcsolatban áll vele, fiatalabb és tapasztalatlanabb nála, vagy valamilyen okból könnyen befolyásolható. Ez az ember nem kezdene olyannal, aki bármiképpen elbátortalanítaná, netán kihívást jelentene a számára. Bár eléggé csekély intelligenciájú, az iskolában sem produkált látványos eredményeket – viszont a magatartása valószínűleg gondokat okozott –, az utcán annál jobban kiismeri magát, és az öklére bizton számíthat. Szeretne belevaló, kemény fickónak mutatkozni a környezete előtt, olyan jó ruhában jár, amilyenre csak futja neki. Kisportolt, igyekszik formában maradni.

A tetthelytől gyalogszerrel elérhető távolságra él, bérlakásban, alacsony jövedelmű környéken. Alantas munkát végez, gyakran kerül összetűzésbe munkatársaival vagy hatósági személyekkel. Lobbanékony vérmérséklete miatt nem teljesített katonai szolgálatot, vagy ha mégis, akkor idő előtt leszerelték. Korábban nem gyilkolt, de betört, vagy testi sértést okozott. Roy Hazelwood, a nemi erőszak és a nők elleni bűncselekmények szakértője határozottan úgy vélte, hogy az illetőnek erőszakos nemi közösülés vagy szexuális veszélyeztetés van már a rovásán.

Embereink olyan elkövetés utáni viselkedést jósoltak, amely sok tekintetben hasonlított Karla Brown gyilkosáéhoz, beleértve a munkahelyi hiányzást, komolyabb italozást, fogyást és a külső megváltoztatását. A legfontosabb pedig az a feltételezésük volt, hogy ez az egyén bizalmasan említést tesz bűncselekményéről családtagjának vagy közeli ismerősének. Ebből kiindulva dolgozhattak ki kezdeményező stratégiát az elfogására.

Mivel tudták, hogy az ismeretlen tettes figyelemmel kíséri a híreket, Roy és Jim úgy döntöttek, nyilvánosságra hozzák a személyiségrajzot, nyilatkoznak a helyi sajtónak. Egyetlen részletet hallgattak el, az elkövető bőrszínét. Tévedés esetén nem akarták rossz irányba terelni a nyomozást, összegubancolni az esetleges szálakat.

Azt viszont közzétették, hogy akinek az ismeretlen tettes a gyilkosságról beszélt, az maga is halálos veszélyben forog, hiszen terhelő értesülések birtokába jutott. Aki ilyen helyzetbe került, sürgősen lépjen érintkezésbe a hatóságokkal, mielőtt késő lenne. Két és fél hét múlva felhívta a rendőrséget egy férfi, aki a keresett személlyel együtt követett el fegyveres rablást. A gyanúsítottat letartóztatták, és a tetthelyen talált tenyérlenyomatok alapján vádat emeltek ellene.

Amikor ezután végignéztük a személyiségrajzot, megállapítottuk, hogy Jim és Roy rátapintottak az igazságra. Az elkövető – huszonkét éves fekete férfi – négy sarokra lakott a bűncselekmény színhelyétől. Nőtlen volt, a húgánál lakott, az tartotta el. A gyilkosság idején feltételesen szabadlábon volt. Bíróság elé állították, bűnösnek találták, és halálra ítélték. Az ítéletet csak a közelmúltban hajtották végre.

Sokszor mondogatom az embereimnek, hogy olyanoknak kéne lennünk, mint a magányos lovas, aki beüget a városba, kisegíti az igazságszolgáltatást, majd csöndben tovalovagol.

Kik lehettek ezek az álarcosok? Ezt az ezüsttöltényt hagyták hátra.

Azok? Hát a quanticóiak.

Ebben az utóbbi esetben Jim és Roy csendben távoztak a városból. Odafelé az FBI szélsebes különgépén utaztak. Miután elvégezték a munkájukat, egy menetrend szerinti járaton repültek haza, turista osztályon, vidám nyaralók és visongó gyerekek közé zsúfolva. De mi tudtuk, mit csináltak, ahogy mindazok is, akiknek hátrahagyták az „ezüsttöltényeket”.

15. FEJEZET

CSALÁDI ÜGYEK

Gregg McCrary épp esetdossziék fölé görnyedt ablaktalan quanticói irodájában, amikor csengett a telefon. Az egyik hozzá tartozó rendőrkapitányságról hívták egy olyan szívszorító ügyben, amilyenekről sajnos nagyon gyakran hallunk.

Egyedülálló fiatal nő indult vásárolni társasházi lakásából. Magával vitte kétéves kisfiát is. Amint be akart szállni a kocsijába, hirtelen hasgörcse támadt, úgyhogy visszaszaladt a parkolóból az épületbe, a hátsó bejáratnál lévő mosdóba. Ebben a biztonságos, kellemes kertvárosban mindenki mindenkit ismert, ezért az anyuka az előtérben hagyta a kicsit, csak szigorúan ráparancsolt, hogy maradjon bent a házban, és játsszon szépen, amíg ő vissza nem jön.

A folytatást talán már sejtjük is. Az asszony körülbelül háromnegyed óra múlva végez a mosdóban. Kijön, de a gyerek nincs az előtérben. Az anya még nem ijed meg, odakint is körülnéz, gondolja, biztos elcsavargott egy kicsit a fiú, bár elég hűvös, szeles az idő.

Ám ekkor észreveszi a fél pár kötött, egyujjas kesztyűt a parkoló kövén, miközben a gyereknek híre-hamva sincs. Most már pánikba esik.

Berohan, azonnal tárcsázza a segélyhívó számot. Halálra rémülten magyarázza a központosnak, hogy elrabolták a gyermekét. A rendőrség pillanatok alatt megérkezik, átfésüli a környéket. Ekkorra a fiatal nő már hisztérikus állapotba kerül.

Az újságok világgá kürtölik a hírt. Az asszony az éter hullámain át kérleli azt, akit illet, hogy hozza vissza a fiát. A rendőrök mélységesen együtt éreznek ugyan vele, de módszeresen dolgoznak, ezért szépen elvégzik a hazugságvizsgálatot, amelyen a nő sikeresen átmegy. Tudják, hogy minden gyermekrablásnál iszonyúan drága az idő, ezért sietve hívják Gregget.

Ő meghallgatja a beszámolót, majd a segélyhívó hangfelvételét. Valami nem tetszik neki. Aztán újabb fejlemény következik. A szerencsétlen asszonynak kis csomagot hoz a postás. Feladó nincs, se üzenet vagy bármi megjegyzés – csupán a másik fél pár kesztyű. Az anya teljesen összetörik.

Gregg azonban már tudja. Közli a rendőrséggel, hogy a fiú halott, az édesanyja ölte meg.

A rendőrök firtatják, honnét veszi ezt. Annyi gyereket kapnak el perverz szörnyetegek. Honnan tudja, hogy most nem ez a helyzet?

Hát elmagyarázza nekik. Először is az anya előadásából. Senki sem féltheti jobban a gyermekét attól, hogy valami perverz elviszi, mint az anyja. Észszerű az, hogy ilyen sokáig őrizet nélkül hagyja? Ha hosszabb időre a mosdóba kellett mennie, nem azt várnánk-e inkább, hogy magával viszi, vagy sebtében kitalál valamit? Lehetséges, hogy minden úgy történt, ahogy az asszony elmondta, de az ember már kezdi sorra mérlegelni a tényezőket.

A hangszalagon az anya egyértelműen úgy fejezte ki magát, hogy valaki „elrabolta” a gyermekét. Gregg tapasztalatai szerint a szülők lelkileg szinte bármire képesek, hogy ne kelljen tudomásul venniük ilyen borzalmas eshetőséget. Felfokozott idegállapotában az asszony mondhatta volna azt, hogy a gyerek eltűnt, elszaladt, nem tudja, hová lett, vagy valami hasonlót. Ő azonban elrablásról beszélt, ami azt sejteti, hogy agyában már előrevetíti a forgatókönyvet, amelyet el fog játszani.

A könnyes könyörgés a rádióban önmagában véve persze nem terhelő bizonyíték, bár az amerikaiak előtt most már óhatatlanul megjelenik a dél-karolinai Susan Smith képe, amint azért rimánkodik, hogy két kisfiát bántatlanul engedjék szabadon. Az ilyen helyzetben látható szülők általában teljesen őszintén viselkednek, de sajnos ez a fajta nyilvánosság könnyen ártatlannak mutathatja azokat is, akik nem azok.

Gregg szemében azonban mindenen túltett a kesztyű előkerülése. Gyermeket általában három indok valamelyikével visznek el: emberrablók haszonszerzés céljából, perverzek szexuális kielégülés végett, magányos, labilis idegállapotú egyének azért, mert kétségbeesetten szeretnének saját gyereket. Az emberrabló telefonon vagy írásban érintkezésbe lép a családdal, hogy közölje követeléseit. A másik két típus semmit sem akar a családtól. A három csoportba tartozók egyike sem küld vissza csak úgy magában egy tárgyat, hogy tudassa a családdal a gyermek elrablásának tényét. A család e nélkül is tud róla. Ha valami bizonyíték érkezik, azt követelés is kíséri; máskülönben semmi értelme.

Az anya tehát úgy rendezte meg a gyermekrablási komédiát, ahogy szerinte egy igazi bűncselekményt elkövetnének. Vesztére fogalma sem volt az effajta bűntettek valóságos lezajlásáról, ezért elpuskázta.

Nyilván kellő indokkal követte el tettét, ezért meg tudta győzni magát, hogy nem csinált semmi rosszat. Ezért ment át a hazugságvizsgálaton. Gregg azonban nem nyugodott bele. Hozatott egy tapasztalt FBI-poligráfust – a hazugságvizsgálat szakértőjét –, és megismételtette a vizsgálatot, de ezúttal tudatták az alannyal, hogy gyanúsított. És egészen eltérő eredményt kaptak. Némi célirányos kérdezgetés után az asszony beismerte, hogy megölte a gyermekét, és megmutatta a rendőröknek, hol rejtette el a holttestet.

Megszokott indíték vezette, ahogy azt Gregg kezdettől gyanúsította. Egyedülálló anyaként elvesztegette a legszebb éveit, mert koloncként lógott rajta a gyerek. Azután megismerkedett egy férfival, aki szorosabbra akarta fűzni a kapcsolatukat, családot akart alapítani vele. De világossá tette, hogy közös életükben nincs helye ennek a kölyöknek.

Az is figyelemre méltó az esetben, hogy Gregg akkor is ugyanerre a következtetésre jutott volna, ha a rendőrség a gyermek eltűnésének bejelentése nélkül bukkan a holttestre. A gyereket téli kezeslábasban, takaróba bugyolálva, majd tetőtől talpig vastag műanyag zsákba húzva találták meg. A gyermekrabló vagy perverz nem bajlódott volna ennyit azzal, hogy a kicsit melegen és „kényelmesen” betakargassa, vagy megvédje az elemektől. Míg sok gyilkosság színhelye nyilvánvaló és tartós haragról tanúskodik, a holttest otthagyásának módja megvetést, gyűlöletet fejez ki, ez a temetés szeretetet és bűntudatot sugárzott.

Az emberi történelem kezdeteibe vész azok sora, akik szeretteiket bántották. Miután Alan Burgesst kinevezték a Viselkedéstudományi Részleg élére, első televíziós nyilatkozatában leszögezte: „Az erőszak gyökerei emberöltők sokaságán át egészen addig nyúlnak vissza, amikor Káin lelőtte Ábelt.” Szerencsére a riportereknek mintha nem tűnt volna fel, hogy Burgess újfajta felfogást vall a világ első gyilkos fegyveréről.

A tizenkilencedik századi Anglia egyik nevezetes bűneseténél is felmerült a családon belüli erőszak gyanúja. Jonathan Whicher, a Scotland Yard felügyelője 1860-ban a délnyugat-angliai Somerset grófságban lévő Frome városkába utazott a rangos Kent család Francis nevű csecsemőjének meggyilkolása ügyében. A helybeli rendőrök biztosra vették, hogy cigányok ölték meg a gyermeket, Whicher azonban nyomozni kezdett, és arra a meggyőződésre jutott, hogy a valódi bűnös Francis tizenhat éves nővére, Constance. A bíróság tekintetbe vette a család társadalmi állását, eleve képtelennek tartotta a gondolatot, hogy egy tizenéves hajadon megölhetné kisded fivérét, ezért figyelmen kívül hagyta a felügyelő által beterjesztett bizonyítékokat, és felmentette a vádak alól az ifjú hölgyet.

A közfelháborodás nyomán Whicher távozni kényszerült a Scotland Yardtól. Éveken át saját szakállára dolgozott, hogy bizonyítsa igazát és Constance bűnösségét. Végül egyaránt megrendült anyagi helyzete és egészségi állapota miatt fel kellett hagynia igazságkereső küzdelmével – egy évvel azelőtt, hogy Constance Kent beismerte a gyilkosságot. Újra bíróság elé állították, és életfogytiglani börtönre ítélték. Három évvel később jelent meg Wilkie Collins újszerű detektívregénye, a Holdkő, amely a Kent-eseten alapul.

A hozzátartozók, családtagok közötti gyilkosságok felderítésének nyitja sok esetben a megrendezettség. Aki egészen közel áll az áldozathoz, annak tennie kell valamit, hogy elterelje magáról a gyanút. Egyik legelső személyes tapasztalatomat Linda Haney Doverrel kapcsolatban szereztem, akit 1980 karácsonyán öltek meg a georgiai Cartersville-ben.

Bár Linda külön élt a férjétől, Larrytől, azért eléggé baráti viszonyban maradtak. A százötvenhét centi magas, ötvenkét kilós asszony rendszeresen átjárt a korábban közösen lakott házba, hogy takarítson a férfira. Pontosan ezzel foglalkozott december 26-án is, miközben Larry sétálni vitte a kisfiukat a parkba.

Amikor délután visszatérnek, Lindát nem találják ott. Ráadásul rend és tisztaság helyett teljes felfordulás fogadja Larryt a hálószobában. Az ágynemű a földön, a fiókok félig kiráncigálva, a ruhák szerteszórva, vörös foltok – talán vér? – a szőnyegen. A férj azonnal hívja a rendőrséget. A rendőrök a helyszínre robognak, és átkutatják a házat.

Linda holttestére a ház alatti térben akadnak rá, nyakig a hálószobából származó paplanba bugyolálva. A takaró eltávolítása után látják, hogy az asszony pólóját és melltartóját feltűrték a melle fölé, farmernadrágja a térdéig leeresztve, a bugyiját pedig épp csak annyira húzták le, hogy szabaddá tegyék a szeméremtájékot. A fejen és az arcon zúzódások, továbbá több szúrt seb, amelyeket láthatólag a melltartó feltolása után ejtettek. A rendőrök szerint a gyilkos fegyver a nyitott konyhafiókból kivett kés, amelyet azonban nem találnak. (Soha nem is került elő.) A tetthely arra utal, hogy az asszonyt eredetileg a hálószobában támadták meg, majd kivitték a holttestét a ház alá. A combon lévő vércseppek is jelzik, hogy a gyilkos mozgatta a hullát.

Linda Dover előéletében semmi sincs, ami fokozottan veszélyeztetetté tenné. Bár külön élt Larrytől, senkivel sem folytatott viszonyt. Csupán az ünnep okozhatott szokatlan idegfeszültséget, meg az, ami a házasság megromlásához vezetett.

A tetthelyi felvételekre és a cartersville-i rendőrségtől kapott információkra alapozva úgy láttam, az ismeretlen tettes két típus valamelyikébe tartozik. Elképzelhető, hogy fiatal és tapasztalatlan, alacsony önértékelésű, magányos egyén, aki a közelben lakik, és a véletlen alkalmat kihasználva követte el a bűncselekményt. A rendőrök erre azt felelték, az utóbbi időben gondokat okozott egy csirkefogó, akitől sokan félnek a környéken.

Az esetben azonban túl sok volt a megrendezett elem, ezért inkább hajlottam arra, hogy a második típussal van dolgunk: olyasvalakivel, aki jól ismerte az áldozatot, ennélfogva igyekszik elterelni magáról a figyelmet. A gyilkos kizárólag azon indítékból érezhette szükségesnek a holttest elrejtését a helyszínen, amit úgy nevezünk: „emberölés személyes okból”. Az arcon és nyakon látható sérülések is egészen személyre szóló támadásra utaltak.

Úgy véltem, az ismeretlen tettes intelligens, de csak középiskolát végzett, és a munkájához fizikai erőkifejtés szükséges. A múltban már tanúsított erőszakos magatartást, kudarctűrési küszöbe alacsony. Hangulatember, képtelen elviselni a vereséget, és a gyilkosság idején valamilyen okból különösen levert volt, valószínűleg anyagi nehézségei támadtak.

A megrendezésnek megvolt a maga belső logikája, indoka. Akárki bánt is el ilyen brutálisan Lindával, nem akarta elöl hagyni a holttestet, ahol egy családtag – kivált az asszony fia – rátalálhat. Ezért csavarta a paplanba és vitte le a ház alá. Úgy akarta beállítani az egészet, hogy szexuális bűncselekménynek tűnjön fel – ezért tolta fel a melltartót és meztelenítette le a genitáliákat –, jóllehet semmi sem bizonyított nemi erőszakot vagy arra irányuló kísérletet. Úgy gondolta, így kell eljárnia, mégis feszélyezte, hogy a rendőrök látni fogják az asszony fedetlen keblét és szemérmét, ezért a paplannal letakarta.

Kijelentettem, hogy az elkövető kezdetben feltűnően együttműködőnek és aggódónak mutatkozik, de ellenséges, pökhendi hangra vált, mihelyt az alibijét kezdik feszegetni. Elkövetés utáni viselkedésében megjelenhet a fokozott alkohol- vagy kábítószer-fogyasztás, esetleg a vallás felé fordulás. Az illető megváltoztathatta a külsejét, esetleg új munkahelyet keresett, vagy el is költözött a környékről. Azt tanácsoltam tehát a rendőrségnek, hogy olyan személyt keressenek, aki teljesen kifordult magából.

– Személyisége és viselkedése semmiben sem hasonlít arra, amilyen az emberölést megelőzően volt – mondtam.

Csak azt nem tudtam, hogy amikor a cartersville-i rendőrség személyiségrajzot kért tőlem, már Larry Bruce Dovert vádolta a felesége meggyilkolásával, csak arról akart megbizonyosodni, hogy jó nyomon jár-e. Ez több okból is felpaprikázott. Először is ki se látszottam a folyó ügyekből. Ennél is fontosabb azonban az, hogy ez az eljárás kényelmetlen helyzetbe hozhatta az FBI-t. Valamennyi érintett szerencséjére a személyiségrajz tökéletesen illett a gyanúsítottra. Amint azt a Hivatal igazgatójának és az atlantai területi iroda vezetőjének kifejtettem, ellenkező esetben egy csavaros eszű ügyvéd beidézhetett volna a védelem tanújaként, és annak kimondására kényszeríthetett volna, hogy „szakértő” személyiségrajzom bizonyos pontokon eltér a vádlottól. Ettől kezdve rászoktam, hogy előbb mindig megkérdezzem a rendőrséget, gyanúsít-e valakit, még ha előre nem akartam is tudni, ki az.

De ebben az esetben legalább sikerült igazságot szolgáltatni. Larry Bruce Dovert 1981. szeptember 3-án bűnösnek találták Linda Haney Dover meggyilkolásában, és élete fogytáig rács mögé dugták.

Újabb variáció a házi színpad témájára Elizabeth Jayne Wolsieffer, becenevén Betty megölése a pennsylvaniai Wilkes-Barre-ban.

1986. augusztus 30-án, szombat reggel hét után a Birch Street 75. számú házból hívták a rendőrséget. A körülbelül öt perccel később a helyszínre érkező Dale Minnick és Anthony George közrendőrök a padlón fekve találták a harminchárom éves Edward Glen Wolsieffer doktort. A városka közkedvelt fogorvosát leütötték, majd megkísérelték megfojtani. A sérült mellett lévő öccse, Neil elmagyarázta, hogy átellenben lakik, amikor a bátyja telefonált, odasietett, és ő értesítette a rendőrséget. Glen kábának, tudatzavarosnak tűnt, csak annyit tudott kinyögni, hogy egyedül Neil telefonszáma jutott az eszébe.

Közölték, hogy Glen harminckét éves felesége, Betty, valamint az ötéves Danielle az emeleten tartózkodnak. Valahányszor Neil elindult, hogy megnézze őket, Glent az ájulás környékezte, vagy újra nyöszörögni kezdett, így még egyikük sem járt odafönn. A bátyja említette neki, hogy attól fél, a betörő még mindig a házban rejtőzik.

A két rendőr átkutatta az épületet. Behatolót nem találtak, viszont a házaspár hálószobájában meglelték Betty holttestét. Az asszony oldalra fordítva, egy szál hálóingben feküdt az ágy mellett, a földön, fejjel az ágy lába felé. Hálóinge derékig felcsúszott. A nyakán látható véraláfutások, a szája szélére száradt tajték és szederjes arcszíne alapján úgy látszott, kézzel megfojtották. A lepedő és a takaró véres, de az áldozat arcát mintha letörölgették volna.

A kislány békésen aludt a szomszéd szobában. Miután felébredt, elmondta a rendőröknek, hogy semmit sem hallott – se betörésre vagy dulakodásra, se más mozgolódásra utaló lármát.

Minnick meg George visszatértek a földszintre, és anélkül, hogy beszámoltak volna arról, amit odafönn tapasztaltak, megkérdezték Wolsieffer doktort, mi történt. A férfi elmondta, hogy épp világosodott, amikor zajra riadt fel. Mintha betörtek volna a házba. Kivette a pisztolyát az éjjeliszekrényből, és kiment körülnézni, de nem keltette fel Bettyt.

Ahogy a hátsó hálószoba ajtajához közeledett, jól megtermett férfit vett észre a lépcső tetején. Úgy tűnt, az idegen nem látta meg őt, ezért követte a földszintre, de aztán szem elől tévesztette, és keresni kezdte odalenn.

Hirtelen hátulról valami kötelet vagy zsineget vetettek a nyakára, de még idejében ledobta a fegyverét, és a hurokba csúsztatta a kezét, mielőtt megszorították volna a torkán. Ekkor hátrarúgott, ágyékon találta a férfit, aki elengedte a nyakát. Mielőtt azonban megfordulhatott volna, hátulról fejbe ütötték, és minden elsötétült. Amikor valamivel később magához tért, telefonált az öccsének.

A Wolsieffer doktoron látható külsérelmi nyomokat nem találták súlyosnak sem a rendőrök, sem a mentők, akiket ők hívtak ki a helyszínre – zúzódás a tarkón, rózsaszín csíkok a nyak hátulsó felén, apró karcolások a mellkas bal oldalán. De nem akartak kockáztatni, ezért beszállították az ambulanciára. Az ottani orvos sem látta veszélyesnek a sérült állapotát, de a korábbi eszméletvesztésre való tekintettel megfigyelésre bent tartotta a fogorvost.

A rendőrség kezdettől fogva gyanúsnak találta Wolsieffer elbeszélését. Észszerűtlennek tetszett, hogy valaki nappal, az emeleti ablakon át hatoljon be a házba. Odakintről egy ócska létra vezetett a hátsó hálószoba nyitott tetőablakához, amelyen a betörő állítólag feljutott, de ez a rozoga tákolmány aligha bírhatott el egy akár átlagos súlyú betörőt. Ráadásul a létrafokok a ház felé fordultak. A létra alján, a puha talajban semmiféle benyomódás sem jelezte, hogy súly nehezedett rá, és nem mutatkozott nyom az alumínium ereszcsatornán sem, amelynek a létra fönt támaszkodott. Nem volt továbbá harmat vagy fűmaradvány a létrafokokon és az ablak előtti tetőfelületen, márpedig kellett volna lennie, ha kora reggel ott másznak fel.

Ellentmondásos mozzanatokat észleltek a házban is. Láthatólag nem vittek el semmilyen értéktárgyat, még a hálószobában szembeötlően elhelyezett ékszereket sem. Ha pedig a behatoló gyilkolni akart, miért hagyott volna egy eszméletlen férfit a keze ügyében pisztollyal a földszinten, hogy az emeleten megölje, de szexuálisan ne bántalmazza a feleségét?

Két dolog különösen zavarónak hatott. Ha Glent fojtogatni kezdték, miért nem látszottak ennek nyomai a torkán? És a legfelfoghatatlanabb: sem Glen, sem az öccse, Neil nem ment fel az emeletre, hogy megnézze az asszonyt és a gyereket.

Fokozta a bonyodalmakat, hogy Wolsieffer doktor története idővel színesedett. A behatoló személyleírása kézzelfoghatóbbá vált, több részlet jutott a fogorvos eszébe. A férfi sötét garbót viselt, bajuszos volt, és harisnyát húzott a fejére. Wolsieffer több ponton ellentmondásba keveredett. Családtagjainak azt mondta, pénteken késő éjjel tért haza, de lefekvés előtt beszélt a feleségével. A rendőröknek korábban azt állította, egyáltalán nem ébresztette fel az asszonyt. Először bejelentette, hogy az íróasztalfiókból elveszett körülbelül ezerháromszáz dollár, de később visszavonta ezt, miután a rendőrség megtalálta az összeg letétbe helyezéséről szóló nyugtát. Amikor a segélyhívásra a helyszínre érkező rendőrök ki akarták kérdezni, félig eszméletlennek, összefüggő gondolkodásra gyakorlatilag képtelennek látszott, viszont amikor a kórházban a felesége haláláról tájékoztatták, utalt arra, hogy hallotta, amikor a rendőrök kihívták a haláleseti vizsgálóbírót.

A nyomozás folyamán Glen Wolsieffer egyre újabb és mind aprólékosabban kidolgozott történetekkel számolt be a támadásról. Végül a behatolók száma kettőre nőtt. A fogorvos elismerte a rendőröknek, hogy korábban viszonyt folytatott egy volt asszisztensével, de az már egy éve véget ért. Később bevallotta, hogy a gyilkosság előtt néhány nappal látta a nőt, és le is feküdt vele. Elfelejtette viszont megemlíteni, hogy ugyanakkor egy férjes asszonnyal is gyengéd kapcsolatot tartott fenn.

Betty Wolsieffer barátnői elmondták, hogy az asszony nagyon szerette ugyan a férjét, és igyekezett megóvni a házasságukat, de megelégelte a férfi viselkedését, különösen a péntek esti kimaradásokat, amelyek rendszeressé váltak. A gyilkosság előtti napokban egy barátnőjének kijelentette, hogy ha Glen a következő pénteken sem talál haza időben, akkor „a sarkára áll”.

Az otthonában és a kórházban megejtett első beszélgetések után Glen az ügyvédje tanácsára megtagadta a rendőröktől a további tájékoztatást. Ezért az öccsére összpontosítottak. Az ő előadása éppolyan különös volt, mint Glené. Visszautasította a hazugságvizsgálatot, mondván, hogy úgy hallotta, az eredmény gyakran megbízhatatlan, és nem szeretné, ha kára származna ebből. A rendőrség és Betty családjának ismételt kérésére, valamint a média nyomására októberben ráállt, hogy együttműködik a nyomozással, és meghallgatásra jelentkezik a városi bíróságon.

Délelőtt negyed tizenegy tájban, tizenöt perccel a megbeszélt időpont után kis Hondájával frontálisan egy kamionnak ütközött, és azonnal meghalt. Éppen távolodott a bíróság épületétől, amikor a szerencsétlenség bekövetkezett. A haláleseti vizsgálóbíró öngyilkosságnak minősítette a történteket, bár később úgy tűnt, talán csak elvétette a kanyart, és idegesen próbált korrigálni. Talán sohasem fogjuk megtudni az igazságot.

Több mint egy évvel a gyilkosság után a wilkes-barre-i rendőrség nagy mennyiségű közvetett bizonyítékot gyűjtött össze arra nézve, hogy Glen Wolsieffer ölte meg a feleségét, de egyik sem volt megdönthetetlen, így nem nyújtott kellő alapot a vádemelésre. Ujjlenyomatait és hajszálait megtalálták a tetthelyen – a saját hálószobájában. Ez tehát nem sokat számított. A rendőrök feltételezték, hogy esetleges véres ruháit vagy a netán használt kötelet a közeli folyóba dobhatta, mielőtt telefonált az öccsének. Letartóztatására és elítélésére az egyetlen reményt az jelentette, ha szakértői vélemény támasztja alá, hogy a bűncselekményt olyan egyén követte el, aki személyesen ismerte az áldozatot, majd pedig megrendezte a helyszínt.

1988 januárjában felkérést kaptam a wilkes-barre-i rendőrségtől, hogy készítsek személyiségelemzést az esethez. Miután átnéztem az addigra terjedelmesre duzzadt anyagot, eléggé gyorsan arra a következtetésre jutottam, hogy a gyilkosságot valóban olyasvalaki követte el, aki jól ismerte az áldozatot, és ennek álcázására átrendezte a tetthelyet. Mivel a rendőrségnek már volt gyanúsítottja, nem óhajtottam szokványos személyiségrajzot összeállítani, sem ujjal mutogatni a férjre, ehelyett megpróbáltam némi munícióval ellátni a hatóságokat, hogy segítsek megalapozni a letartóztatást.

Fényes nappal, hét végén betörni ezen a környéken, olyan házba, amelynek a behajtóján két kocsi áll, rendkívül kockázatos bűncselekmény semmiféle rizikócsoportba sem tartozó áldozatok ellen. A betöréses rablási verzió tehát fölöttébb valószínűtlen volt.

Többéves kutatásaink és világszerte folytatott esetkonzultációink mind ellentmondtak annak a feltételezésnek, hogy a behatoló bemászik az emeleti ablakon, majd a fenti helyiségekben körül sem nézve, egyenesen lemegy a földszintre.

Semmi sem bizonyította, hogy a behatoló fegyvert hozott magával, s ez egészen valószínűtlenné tette a szándékos emberölést. Wolsieffernét nem erőszakolták meg, tehát ugyanilyen valószínűtlen volt az a változat is, hogy az elkövető nemi erőszakot tervezett, de elszámította magát. Mivel pedig láthatóan nem vittek el semmit, még egy szempont szólt a betöréses rablási szándék ellen. Mindez alaposan leszűkítette a lehetséges indítékok körét.

Az emberölés módja – kézzel való megfojtás – személyes kapcsolatot jelez. Egy idegen nem folyamodik ehhez a módszerhez, kivált előre megtervezett, fáradságos behatolás után.

A rendőr aprólékos munkával lépésről lépésre haladt tovább. Bár a nyomozók meg voltak győződve arról, ki a gyilkos, a bizonyítékok még mindig túl közvetettek voltak ahhoz, hogy megálljanak a bíróság előtt. Közben Glen Wolsieffer Washington közelébe, a Virginia állambeli Falls Churchbe költözött, ott folytatott fogorvosi praxist. 1989 végére elkészült a letartóztatási parancs és a jelentésemre hivatkozó nyilatkozat, amely megfogalmazta a bűncselekmény valószínű indítékát. November 3-án a virginiai megyei és városi rendőrség képviselői megjelentek Wolsieffer rendelőjében, hogy letartóztassák.

– Túl gyorsan történt – mondta egyiküknek. – Belebonyolódtunk. Minden összekavarodott.

Később azt állította, hogy a behatoló(k) támadásáról beszélt, nem pedig a felesége meggyilkolásáról.

Bár addigra már több tagállamban tetthelyelemzési szakértőként ismertek el, a védelem „vudu mágusnak” titulált azért, ahogyan a tényeket értelmeztem, és a bíró végül úgy határozott, hogy nem tanúskodhatok. A vádhatóság mindazonáltal felhasználhatta a tőlem kapott instrukciókat. Mindez az alapos rendőri munkával együtt elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy kimondhassák a vádlott bűnösségét erős felindulásból elkövetett emberölésben.

Számos szembeszökő mozzanat volt a Wolsieffer-ügyben – a rozoga és rosszul elhelyezett létre, a szexuális bűncselekményre utaló megrendezés a szexuális bántalmazás legcsekélyebb jele nélkül, a fojtogatási nyomok következetlensége, az a látszólagos gondatlanság, hogy nem néztek utána a feleség és a gyerek hogylétének, a tény, hogy a kislány nem ébredt fel semmiféle zajra. A legordítóbb jel azonban az állítólagos behatoló cselekedeteinek és viselkedésének végletes logikátlansága. Ha valaki bűncselekmény – bármilyen bűncselekmény – elkövetése céljából hatol be egy házba, először a legnagyobb veszéllyel – ez esetben a ház száznyolcvanöt centis, kilencvenkilós, felfegyverzett urával – törődik, s csak azután a kisebb veszélyt jelentő, fegyvertelen nővel.

A nyomozónak mindig ki kell engednie a csápjait, hogy érzékelje ezeket a következetlenségeket. Talán mivel már oly sok ilyen esetet láttunk, mindig azonnal igyekszünk túllépni azon, amit az emberek mondanak, s megpróbáljuk kitalálni, mit mutat valójában a viselkedés.

Bizonyos szempontból olyanok vagyunk, mint a szerepére készülő színész, aki látja a szövegkönyvet, de amit el kell játszania, az a sorok között lapul – márpedig valójában erről szól az adott jelenet.

Ennek egyik legékesebb példája az az 1989-es bostoni eset, amikor súlyosan megsebesítették a huszonkilenc éves Charles Stuartot, és meggyilkolták harmincéves feleségét, Carolt. Az ügy hatalmas vihart kavart a városban, és kis híján faji villongásokhoz vezetett.

Egy este a házaspár hazafelé tartott a természetes szülési tanfolyam előadásáról, amikor Roxburyben megálltak egy piros lámpánál, és egy nagydarab fekete férfi állítólag megtámadta őket. A rabló rálőtt a feleségre, majd a férjre vetette magát, aki súlyos hasi sérüléseket szenvedett. Charlest tizenhat órán át operálták. Bár az orvosok elkeseredetten küzdöttek Carol életéért a brighami kórházban, néhány óra múlva meghalt. Császármetszéssel világra hozták a házaspár kisfiát, Christophert, aki azonban csak pár hétig élt. A férj még kórházban lábadozott, amikor Carolt nagy sajtóhírverés és látványos külsőségek közepette eltemették.

A bostoni rendőrség működésbe lendült, előkerített minden fekete férfit, aki megfelelt Charles személyleírásának. Stuart végül kiválasztott egy személyt az előtte felsorakoztatottak közül.

Ám röviddel ezután kezdett összezavarodni a történet. Matthew Stuart kétségbe vonta, hogy rablás történt, amikor a fivére a segítségét kérte az állítólagosan ellopott javakat tartalmazó zsák megsemmisítéséhez. Miután a szövetségi kerületi ügyész Charles Stuartot vádolta meg a gyilkossággal, Charles egy hídról leugorva öngyilkosságot követett el.

A fekete közösség érthetően megbotránkozott a férfi rágalmai miatt, miként hat évvel később is, amikor a dél-karolinai Susan Smith valótlanul állította, hogy egy fekete férfi rabolta el két gyermekét. A Smith-ügyben azonban a helybeli seriff mindent megtett, hogy megoldja a problémát. A sajtóval és a szövetségi hatóságokkal – többek között ügynökünkkel, Jim Wrighttal – együttműködve napok alatt megoldotta az esetet.

A Stuart-ügynél nem folyt ennyire eredményesen a nyomozás, bár szerintem sikeresebb lehetett volna, ha a rendőrség alaposan elemzi a Stuart által elmondottakat, és összeveti azzal, ami a bűncselekmény helyszínén szemlátomást történhetett. Nem mindenki megy el ilyen messzire a bűncselekmény megrendezése során – vagyis addig, hogy lőfegyverrel súlyosan megsebesítse magát. De miként a Wolsieffer-ügyben is, ha az állítólagos elkövető először a kisebb veszélyre csap le – ez a legtöbb esetben a nő –, az nem lehet véletlen. Bármiféle rablási szituációban a rabló először mindig a legkomolyabb ellenfelet igyekszik semlegesíteni. Ha nem így jár el, annak valami más oka van. David Berkowitz – „Sam fia” – például először mindig a nőkre támadott, és a legtöbb esetben durvábban, mert ők voltak a célpontjai. A férfi csupán balszerencséjére épp ott tartózkodott.

A megrendezett bűncselekmények azért okoznak gondot a bűnüldözők számára, mert érzelmileg könnyen azonosulunk az áldozatokkal és túlélőkkel. Ha valaki nyilvánvalóan le van sújtva, természetesen hinni akarunk neki. Ha az illető csak kicsit is tűrhető színész, ha a bűncselekmény a felszínen hihető, akkor könnyen megeshet, hogy nem is vizsgálódunk tovább. Akárcsak az orvos, együtt érzünk az áldozatokkal, csakhogy azzal senkinek sem használunk, ha elveszítjük tárgyilagosságunkat.

Miféle ember képes ilyesmit elkövetni?

Bármilyen fájdalmas is néha a válasz erre a kérdésre, az a dolgunk, hogy megkeressük.

16. FEJEZET

SHARI FAYE BÚCSÚJA

1985. május 31-én 15.38-kor elrabolták Shari Faye Smitht, ezt a gyönyörű, életvidám középiskolás lányt, amikor megállt a családi házuk előtti levélszekrénynél a dél-karolinai Columbia közelében. A közeli bevásárlóközpontból tartott haza, ahol állandó fiújával, Richarddal találkozott. Már csak két nap volt hátra a Lexingtoni Középiskola érettségi ünnepélyéig, ahol ő énekelte volna a nemzeti himnuszt.

Alig néhány perc múlva az édesapja, Robert a házhoz vezető hosszú behajtó elején találta a lány kocsiját. Az ajtaja nyitva, a motor járt, Shari retikülje az ülésen feküdt. A pánikba esett férfi azonnal értesítette a Lexington megyei seriffhivatalt.

Columbiában, ezen a büszke és békés településen, amely valósággal megtestesítette a családközpontú értékrendet, egyszerűen nem történtek ilyen dolgok. Hogy tűnhetett el ez a csinos, barátságos fiatal szőkeség a saját otthona elől, és miféle ember művelhetett ilyesmit? Jim Metts seriff nem tudta, de azt érezte, hogy válság készülődik. Először is megszervezte a keresést, amelyből Dél-Karolina történetének legnagyobb embervadászata bontakozott ki. A szövetségi állam és a szomszédos megyék bűnüldözői siettek a segítségére, ezernél is több civil önkéntes támogatásával. Másodszor pedig Metts szép csöndben kizárta a gyanúsítottak köréből Robert Smitht, aki a nyilvánosság előtt könyörgött a lánya szabadon bocsátásáért. Ha egy ennyire kevéssé veszélyeztetett csoportba tartozó személy eltűnik vagy bűncselekmény áldozatául esik, mindenképpen meg kell vizsgálni a házastársat, a szülőket és a közeli családtagokat.

A porig sújtott Smith család várt valami jelet, bármilyet, akár váltságdíj-követelést. Azután megszólalt a telefon. Egy erősen eltorzított férfihang bejelentette, hogy foglyul ejtette Sharit.

– Csak hogy tudják, hogy nem kamuzok: Shari fekete-sárga fürdőruhát viselt a pólója és sortja alatt.

Shari édesanyja, Hilda rimánkodni kezdett neki, felhívta a figyelmét, hogy a lány cukorbeteg, rendszeres táplálkozásra, vízre és gyógyszerre van szüksége. A hívó nem követelt váltságdíjat, csupán ennyit mondott:

– Még ma levelet kapnak.

A család és a rendőrség még inkább megijedt.

Metts következő lépése tükrözte szakmai felkészültségét és képzettségét. Akárcsak Lewis McCarty seriffhelyettes, elvégezte az FBI Nemzeti Akadémiájának tanfolyamát, kitűnő kapcsolatokat ápolt a Hivatallal. Habozás nélkül felhívta Dél-Karolinában Robert Iveyt, a columbiai területi iroda vezetőjét, valamint az én quanticói részlegemet. Engem épp nem tudott elérni, de gyors és együttérző válaszra lelt Jim Wrightnál és Ron Walkernél. A két ügynök az elrablás körülményei, a tetthelyi felvételek és a telefonbeszélgetésről szóló beszámolók elemzése alapján megegyezett abban, hogy eszes és rendkívül veszedelmes emberrel van dolguk, Shari élete súlyos veszélyben forog. Attól tartottak, a lány már halott, és az elkövető hamarosan kényszert érez, hogy újabb bűncselekményt hajtson végre. Feltételezésük szerint valószínűleg az történt, hogy az emberrabló látta, amikor Shari a barátjával, Richarddal csókolózott a helybeli bevásárlóközpontban, azután a lány nyomába szegődött. Shari, balszerencséjére, megállt a levélszekrénynél. Ha nem teszi, vagy ha autók járnak az úton, a bűncselekményre egyáltalán nem került volna sor. A seriffhivatal hangrögzítő berendezést szerelt fel Smithéknél abban a reményben, hogy az elkövető ismét kapcsolatot keres a családdal.

Ezután döntő fontosságú és rendkívül elkeserítő bizonyíték érkezett. Bármennyi borzalmas, szinte hihetetlen dolgot tapasztaltam is a bűnüldözésben töltött esztendők során, meg kell mondanom, hogy alighanem ez a leginkább szívfacsaró. Kétoldalas, kézzel írott levél jött Sharitől a hozzátartozóinak. A bal oldalon csupa nagybetűvel ez állt: „ISTEN A SZERETET.”

Ma is kínszenvedés olvasnom, mégis olyan rendkívüli dokumentuma egy fiatal lány bátorságának és jellemszilárdságának, hogy szeretném teljes terjedelmében közreadni:

85. 6. 1.

03.10

Mindnyájatokat SZERETLEK!

Végakaratom

Szeretlek, anyu, apu, Robert, Dawn, Richard és mindenki más, összes barátaim és rokonaim. Most az atyához megyek, úgyhogy kérlek, ne féltsetek! Emlékezzetek a tréfáimra, az együtt töltött nagyszerű pillanatokra! Ne csüggedjetek emiatt, éljetek továbbra is Jézus szeretetében. Ebből is fakad majd valami jó. Gondolatban örökkéveletekleszek! (Ha rám csukjákis a fedelet.) Mindnyájatokatbaromiraszeretlek.Bocs, apu, egyszer muszáj kimondanom! Jézus megbocsát. Richard, édesem – igazán szerettelek, ésmindigszeretni foglak, és a szívemben őrzöm a meghitt perceket. Csak egyre kérlek: fogadd el Jézust mint személyes megváltódat! A családom volt a legfontosabb tényező az életemben. Bocs, amiért annyit költöttél rám. Egyszer nézz be hozzánk.

Sajnálom, ha valaha is csalódást okoztam. Csak azt akartam, hogy büszkék legyetek rám, mert én mindig büszke voltam a családomra. Anyu, apu, Robert és Dawn, annyi mindent szeretnék elmondani, amit már rég el kellett volna. Szeretlek benneteket!

Tudom, hogy ti is mindannyian szerettek, és hiányozni fogok nektek, de ha ugyanúgy összetartotok, ahogy mindig is – együtt ki fogjátok bírni!

Ne legyen bennetek harag, se zúgolódás. Minden jóra fordul azoknak, akik szeretik az Urat.

Örökké szeretni foglak –

Teljes szívemből szeretlek mindnyájatokat!

Sharon (Shari) Smith

Ui.: Nagyi! Borzasztóan szeretlek. Valahogy mindig úgy éreztem, hogy a kedvenced vagyok. Az enyém Te voltál!

Nagyon szeretlek

Metts seriff beküldte a lapokat a Dél-karolinai Kriminalisztikai Intézetbe, hogy elemezzék a papírt és az ujjlenyomatokat. Miután Quanticóban elolvastuk a levél másolatát, többé-kevésbé biztosra vettük, hogy az emberrablás gyilkosságba torkollott. Az egymáshoz ragaszkodó Smithék azonban – akiknek vallásos hite oly meghatóan tükröződik Shari írásában – nem adták fel a reményt. Június 3-án délután Hilda Smith rövid telefonhívást kapott, amely az iránt érdeklődött, megérkezett-e a levél.

– Most már hisznek nekem?

– Hát, nem tudom, higgyek-e, mert Sharivel még egy szót sem beszéltem, és tudnom kell, jól van-e.

– Két-három nap múlva megtudja – hangzott a baljós válasz.

A férfi este ismét jelentkezett, közölte, hogy Shari él, és célzott arra, hogy hamarosan elengedi. Néhány kijelentése azonban mást sejtetett:

– Még valamit szeretnék mondani. Shari most már testileg-lelkileg, érzelmileg, szellemileg hozzám tartozik. A lelkünk eggyé vált.

Amikor Smithné biztosítékot kért, hogy a lánya él, a hívó ezt felelte:

– Shari biztonságban van, és… most már az énem része, és Isten vigyáz mindannyiunkra.

Végül valamennyi hívásról kiderítették, hogy környékbeli nyilvános fülkékből kezdeményezték őket, de akkoriban a vonal lenyomozásához körülbelül tizenöt perc kellett, annyi ideig pedig sohasem tudták szóval tartani a férfit. A beszélgetéseket azonban szalagra rögzítették, és az FBI területi irodája továbbította hozzánk a felvételek másolatát. Amikor Wright és Walker társaságában meghallgattam az egyes felvételeket, megdöbbentünk, micsoda lelkierővel és önfegyelemmel tárgyalt Smithné ezzel a szörnyeteggel. Nem volt kétséges, kire ütött Shari.

Metts arra kért, adjunk tanácsokat a családnak, miként fogadják az esetleges további hívásokat. Jim Wright azt javasolta, viselkedjenek úgy, ahogy a rendőrség képviselője túszdráma esetén. Tehát hallgassanak figyelmesen, ismételjenek meg minden információt, ami fontos lehet, hogy ellenőrizzék, jól értették-e az üzenetet, próbálják válaszra bírni a hívót, hogy többet áruljon el magáról és terveiről. Ebből több előny is származhat. Először is elég hosszúra nyújthatja a beszélgetést a sikeres lefüleléshez. Másodszor pedig megnyugtatja a hívót, hogy megértő hallgatóságra talált, és további kapcsolattartásra bátorítja.

Mondanom sem kell, ilyen fegyelmezett teljesítményt kérni enyhén szólva túlzás egy megrettent, kétségbeesetten szorongó családtól. Smithék azonban kivágták a rezet, s ezáltal fontos értesüléseket szereztek nekünk.

Az emberrabló másnap este telefonált, ezúttal Shari huszonegy éves nővérével, Dawnnal beszélt. Shari már négy napja tűnt el. A férfi részleteket árult el az emberrablásról, elmondta, hogy lefékezett, amikor meglátta a lányt a levélszekrénynél, barátságosnak mutatkozott, néhány fényképet készített Shariről, aztán pisztollyal kényszerítette, hogy átszálljon a kocsijába. Miként korábban is, a beszélgetés folyamán gyakran hangot váltott – hol feltűnően nyájas volt, hol kegyetlenül tárgyilagos, hol meg tétován sajnálkozó, amiért az egész dolog „kicsúszott a kezéből”.

Így folytatta elbeszélését:

– Szóval hajnali négy óra ötvennyolckor… nem, elnézést, várjon egy percet. Aha, június elsején, szombaton három tízkor írta, amit megkaptak. Június elsején, szombaton négy ötvennyolckor a lelkünk egyesült.

– A lelkük egyesült – ismételte Dawn.

– Ez mit jelent? – tudakolta a háttérből Hilda.

– Ne kérdezzen többet! – intette le a hívó.

De mi tudtuk, mit jelent, hiába bizonygatta a férfi, hogy „a megváltás közel”, és Shari egy nap múlva hazatér. Még arra is figyelmeztette Dawnt, hogy egy mentőautó álljon készenlétben.

– Majd közlöm, hol találnak bennünket.

A quanticóiak számára a szalagra rögzített beszélgetés legfontosabb mozzanata az időpontra vonatkozó megjegyzés volt: 4.58, majd a visszalépés 3.10-re. Feltételezéseinket megerősítette a komor hívás, amelyet másnap délben Hilda fogadott:

– Jól figyeljen! Induljanak el a 378-ason a körgyűrűtől nyugati irányban. Kanyarodjanak le a prosperityi kijáratnál, menjenek két és fél kilométert, forduljanak jobbra a Moose Lodge 103-as táblánál, aztán ötszáz méter után balra a fehér favázas épületnél. A hátsó udvaron túl két méterrel várjuk magukat. Isten kiválasztott bennünket.

Ezzel a férfi letette.

Metts seriff visszajátszotta a felvételt, amely egyenesen elvezette Shari Smith holttestéhez, harminc kilométerre, a szomszédos Saluda megyében. A lány a sárga felsőrészt és a fehér sortot viselte, amelyben utoljára látták, de oszlásnak indult hullája elárulta a seriffnek és a halottkémnek, hogy már napok óta halott – fogadni mertünk volna, hogy június 1-jén reggel 4.58 óta. A tetem állapota miatt nem lehetett meghatározni az emberölés módját, sem azt, szexuálisan bántalmazták-e Sharit.

Jim Wright, Ron Walker meg én azonban biztosra vettük, hogy a gyilkos igyekezett addig táplálni a reményt a családban, amíg a kritikus nyomok megsemmisültek. A lány arcán és haján szigetelőszalag ragacsos maradványai látszottak, de magát a szalagot eltávolították – a tervezés és a rendezett gondolkodás újabb jele. Az ilyen esetek általában nem kezdődnek ennyire jól szervezetten, ami arra utalt, hogy az elkövető intelligens, az áldozatnál idősebb egyén, aki valamiféle szexuális örömszerzés céljából visszajárt a tetemhez. Ezzel csak akkor hagyott fel, amikor a hulla már annyira bomlani kezdett, hogy minden további „kapcsolat” lehetetlenné vált.

Magához az emberrabláshoz – a délután közepén egy vidéki lakóövezetben – bizonyos agyafúrtság kellett. Az elkövető életkorát huszonöt-harmincöt évre taksáltuk, a magam részéről kifejezetten a felső határ felé hajlottam. Abból a könnyed kegyetlenségből, amellyel a családdal játszadozott, egymás között arra jutottunk, hogy valószínűleg korán nősült, amit rövid és sikertelen házasság követett, most pedig vagy egyedül, vagy a szüleivel él. Feltételeztük, hogy már akadt dolga a rendőrséggel – nők elleni erőszak vagy legalább szeméremsértő telefonhívások miatt. Amennyiben gyilkosság is van a priuszán, akkor gyermekek vagy fiatal lányok sérelmére követte el. Számos sorozatgyilkossal ellentétben ez a fickó nem prostituáltakat szemel ki magának, mert azokkal nem mer kikezdeni.

A precíz iránymeghatározás és az időpont helyesbítése újabb fontos részletekre mutatott rá. Az útmutatást előre kigondolta, és papírra vetette. Többször is visszatért a helyszínre, mindent gondosan lemért. Amikor a családnak telefonált, a leírt szöveget olvasta fel! Tudta, hogy át kell adnia az üzenetet, de minél gyorsabban bontania kell a vonalat. A korábbi beszélgetések során többször is elveszítettea fonalat, amikor félbeszakították, és elölről kellett kezdenie. Bárki is az illető, görcsösen szőrszálhasogató, megszállott rendmániás. Kényszeresen jegyzetel, mindenről listát ír, és ha elkeveredik a feljegyzéseiben, a gondolatai is tüstént összezavarodnak. Tudtuk, hogy az elrablás helyszínére menet és onnan távoztában el kellett hajtania Shariék háza előtt. Személyiségvonásai alapján feltételeztem, hogy a kocsija tiszta, szépen rendben tartott, legfeljebb hároméves. Mindent egybevetve kevert személyiség, akinek az ostoba külvilág iránti önelégült megvetése állandó harcban áll saját mélyen gyökerező bizonytalanságával, kisebbrendűségi érzésével.

Ilyen esetekben a bűncselekmény színhelye a gyilkosság lélektani jellemzői közé tartozik. A bűntény földrajzi vonatkozásai is helybeli elkövetőt sejtettek, olyan személyt, aki valószínűleg születésétől vagy nagyon régóta ott él. Ahhoz, amit Sharivel, majd a holttestével művelni akart, időre volt szüksége valami eldugott helyen, ahol biztosan senkisem háborgatta. Ilyen helyeket csak odavalósi egyén ismer.

Az FBI műszaki főosztályának jelanalizáló részlege tájékoztatott bennünket, hogy a hívó beszédhangjának eltorzításához úgynevezett beállítható sebességszabályozót használtak. Telexet adtunk le az ország összes területi irodájának, hogy nyomozzák le a gyártókat és kiskereskedelmi egységeket. Az információ alapján úgy gondoltuk, az ismeretlen tettes jártas az elektronikában, és esetleg a lakásépítésben vagy -karbantartásban dolgozik.

Másnap Bob Smith épp kisebbik lánya búcsúztatásának utolsó részleteit egyeztette a temetkezési vállalkozóval, amikor a gyilkos ismét jelentkezett, ezúttal R-beszélgetésre, és Dawnt kérte a telefonhoz. Közölte, hogy másnap délelőtt feladja magát, és a Shariről a levélszekrénynélkészített fényképeket már postázta a Smith családnak. Önsajnálatba merülve kérte Dawnt, hogy bocsássanak meg neki, és imádkozzanak érte. Arra is célzott, hogy az önként jelentkezés helyett az öngyilkosság gondolatávalis foglalkozik, megint sopánkodott, amiért „kicsúszott a kezemből ez a dolog, pedig nem akartam mást, csak szerelmeskedni Dawnnal. Már néhány hete fi…”

– Kivel? – vágott a szavába a lány.

– Ó, bocsánat, Sharivel – javította ki magát a férfi. – Néhány hete figyeltem, és… ööö… egyszerűen kicsúszott a kezemből a dolog.

Ezután még többször összekeverte a két nővért, ami nem csoda, mivel a két csinos, társaságkedvelő szőkeségmeghökkentően hasonlított egymásra. Dawn fényképemegjelent az újságokban és a televízióban, s a férfi mindazt megtalálhatta benne, ami Shariben vonzotta. Ha az ember a hangfelvételeket hallgatta, óhatatlanul felfordult a gyomra ettől a szadista, végtelenül öntelt viselkedéstől. De ekkor már tudtam – bármilyen ridegen kiszámítottnak hangzik is –, hogy Dawn alkalmas csalétek a gyilkos elfogására.

A férfi még aznap telefonált a helyi televízió nagyágyújának, Charlie Keyesnek, megerősítette szándékát, miszerint önként jelentkezik a rendőrségen, elmondta, hogy közvetítőnek szeretné felhasználni a népszerű személyiséget, akit exkluzív interjúval kecsegtetett. Keyes meghallgatta, de bölcsen távolságtartó maradt, és semmit sem ígért.

Először is – magyaráztam Lewis McCartynak, aki felhívott – nincs szándékában feladni vagy megölni magát. Dawnnak azt mondta, ő „a család barátja”; eléggé pszichopata ahhoz, hogy megértést és együttérzést várjon a családtól. Nem hittük, hogy ismeri őket, csupán abból fakadt ez, hogy a képzeletében Shari szerette őt, közel állt hozzá. Úgy láttam, az illető teljesen narcisztikus személyiség, és minél tovább tart ez a kapcsolat, minél több reakciót tud kiváltani a családból, annál természetesebbé válik a számára, annál inkább beleéli magát. És újra gyilkolni fog, lehetőleg olyasvalakit, aki nagyon hasonlít Sharire, ha pedig nem talál ilyet, akkor mást, aki épp adódik. Bármit csinál, lényegében hatalom, irányítás, korlátozás és kényszerítés a célja.

A Shari temetését követő este újra telefonált, Dawnnal beszélt. Különlegesen perverz ötlettel azt mondta a központosnak, hogy Shari kér R-beszélgetést. Ismét kijelentette, hogy fel fogja adni magát, majd hátborzongatóan fesztelen hangon emlékezett meg a lány haláláról, mint valami magától értetődő dologról:

– Szóval körülbelül éjjel kettőtől, vagyis attól fogva, hogy már tudta, egészen négy ötvennyolcig, amikor meghalt, rengeteget beszélgettünk mindenféléről, kihasználta az időt. Azt mondta, felkészült a távozásra, Isten várja, hogy az angyalai közé fogadja őt.

Beszámolt arról, hogy lefeküdt vele, és három halálnemet kínált neki – golyó, kábítószer-túladagolás vagyfulladás. Shari az utóbbit választotta, ezért szigetelőszalagot tekert az orrára és a szájára.

– Miért kellett megölnie? – kérdezte könnyek között Dawn.

– Kicsúszott a kezemből a dolog. Megijedtem, mert… jaj, Dawn, isten tudja, miért. Fogalmam sincs. Isten bocsássa meg nekem. Remélem, jóvátehetem, jóvá is kell, különben a pokolba küld, és életem végéig ott maradok, de börtönbe vagy villamosszékbe nem megyek.

Dawn és az édesanyja kérték a hívót, inkább bízza magát Istenre, semhogy önkezével vessen véget az életének. A részlegemben biztosak voltunk abban, hogy egyik sem áll szándékában.

Két héttel Shari Smith eltűnése után Debra May Helmicket rabolták el Richland megyében – Smithék házától negyven kilométerre –, a szülei lakókocsija előtti udvarról. Az édesapja épp odabenn tartózkodott, alig hat méterre tőle. Egy szomszéd látta, hogy valaki megáll az autójával, kiszáll, beszél Debrával, aztán hirtelen elkapja, berántja a kocsiba, és elszáguld. A szomszéd és az apa azonnal az autó után eredtek, de szem elől tévesztették. Akárcsak Shari, Debra is csinos, kék szemű szőkeség volt, de vele ellentétben mindössze kilencéves.

Metts seriff újabb erőket mozgósított a kislány felkutatására. Közben a dolgok kezdtek az idegeimre menni. Akinek ilyen a hivatása, kénytelen valamiféle tárgyilagos távolságtartással kezelni az elébe kerülő anyagokat, különben becsavarodik. Nos, ez már a Smith-ügynél is nehezemre esett, most pedig végképp lehetetlenné vált. A kis Debra Helmick csupán kilencesztendős volt – éppen annyi, mint az én szintén szőke és kék szemű Erika lányom. A kisebbik, Lauren pedig csak öt. Az ember ilyenkor nem tud szabadulni a mardosó érzéstől, hogy „az én gyerekemmel is megtörténhetett volna”, legszívesebben magához bilincselné a kicsit, és állandóan rajta tartaná a szemét. Valójában nem tehettem ezt, kellő mozgásteret, szabadságot hagytam csemetéimnek az élethez, de azok után, amiket láttam, ez állandó lelki tusámba került.

A Smith és a Helmick lány korkülönbsége ellenére az időzítés, a körülmények és a bűnelkövetési stílus alapján valószínűnek tartottuk, hogy egyazon elkövetővel állunk szemben. Tudom, hogy a seriffhivatal és részlegem egyetértett ebben. Lewis McCarty komoran nyugtázta, hogy immár hivatalosan is sorozatgyilkosról van szó, Quanticóba repült, és magával hozta a két eset összes anyagát.

Walker és Wright áttekintették mindazokat a mozzanatokat, amelyek alapján személyiségrajzot készítettek, átgondolták, milyen tanácsokat adtak eddig. Az újabb bűncselekmény ismeretében sem láttak okot arra, hogy változtassanak helyzetértékelésükön.

Az ismeretlen tettes – bár eltorzította a hangját – szinte bizonyosan fehér volt. Mindkét bűncselekmény szexuális indíttatású volt, és bizonytalan, kisebbrendűségi érzéssel küzdő, felnőtt férfi követte el. Mindkét áldozat fehér volt, és tapasztalataink szerint az efféle bűncselekményeknél nem szokták átlépni a faji határokat. Úgy gondoltuk, az elkövető feltűnően félszeg, udvarias, elég rossz képet alakított ki saját magáról, valószínűleg esetlen vagy túlsúlyos, nem vonzó a nők szemében. Arra számítottunk, hogy a továbbiakban még inkább kényszeres viselkedést mutat. Közeli ismerősei észrevehetik, hogy lefogyott, esetleg erősen iszik, elhanyagolja a borotválkozást, és nagyon szeretnebeszélni a gyilkosságról. Pedantériája abban is megnyilvánul, hogy feszült figyelemmel követi a televíziós híradásokat, gyűjti az újságkivágásokat. Pornográfiát is gyűjt, különös tekintettel a lekötözős, szadomazochista kiadványokra. Alaposan kiélvezi, hogy híres, hatalmat gyakorol áldozatai és a lakosság fölött, kénye-kedve szerint bánhat a gyászoló Smith családdal. Bekövetkezett, amitől féltem: mivel nem talált a vágyainak és fantáziaképeinek megfelelő áldozatra, az útjába eső legvédtelenebbet ragadta el. Sharihez az életkora révén legalább valamennyire józan ésszel közeledhetett. Még ha ezt végiggondolta is, Debra Helmick iránt nem táplálhatott különösebb érzelmeket, ezért nem számítottunk arra, hogy telefonálni fog a családjának.

McCarty hazatért huszonkét pontba sorolt következtetéseinkkel, az elkövető jellemzésével, s így állított be Mettshez:

– Ismerem azt az embert, már csak a nevét kell kiderítenünk.

Bármennyire jólesett is ez a belénk vetett bizalom, a dolgok ritkán ilyen egyszerűek. A dél-karolinai hatóságok és a columbiai területi iroda egyesült erővel átfésülték a környéket, Debra nyomait keresték. De se levél, se telefon, semmilyen követelés, friss bizonyíték. Quanticóban a végszóra vártunk, próbáltunk minden eshetőségre felkészülni. Az eltűnt gyermek családja iránti részvét szinte elviselhetetlenül kínzott. Ivey, a területi iroda vezetője és Metts seriff együttes hívására összeszedtem a cókmókomat,és Columbiába repültem, hogy a helyszínen segédkezzem az ügy megoldásában. Magammal vittem Ron Walkert. Most utaztunk először együtt azóta, hogy ő és Blaine McIlwain megmentették az életemet Seattle-ben.

Lew McCarty a repülőtéren várt, kocsiba ültünk, és nem vesztegettük az időt – a mi virginiai mércénkkel mérve is rekkenő, fülledt hőségben máris megismerkedtünk a különböző helyszínekkel. Először a két elrablás helyszínét kerestük fel. Dulakodás nyomai sehol sem látszottak. Shari holttestének feltalálási helye pusztán az volt, ami – a gyilkosságot egyértelműen máshol követték el. A terepszemle után azonban még inkább meggyőződésemmé vált, hogy az ismeretlen tettes jól ismeri a környéket, bizonyosan helybeli, noha Smithéknél többször is távolsági hívással jelentkezett.

Metts seriff értekezletet tartott az irodájában. Tágas és impozáns helyiség volt – vagy tíz méter hosszú, három és fél méter magas, a falakat elborították a plakettek, oklevelek és emléktárgyak; az egész élete feltárult azokon a falakon, a gyilkosságok felderítéséről tanúskodó dokumentumoktól a leánycserkészek köszönőleveléig. Terebélyes íróasztala mögött ült, mi pedig – Bob Ivey, Lew McCarty, Ron meg én – előtte félkörben.

– Már nem hívogatja Smithéket – sóhajtotta Metts.

– Majd én ráveszem, hogy újra telefonáljon – feleltem.

Elmondtam, hogy a személyiségrajz értékes segédeszköz a rendőrségi nyomozásnál, de emellett az is szükséges, hogy gyorsan előcsalogassuk az elkövetőt, és kifejtettem néhány kezdeményező technikát, amelyet fontolgattam. Megkérdeztem, akad-e olyan helybeli újságíró, aki együttműködne velünk. Nem diktálni akartam, mit írjon, de olyanszemély kellett, aki rokonszenvez a törekvéseinkkel, és nem akar ránk mászni, mint oly sok firkász.

Metts erre Margaret O’Shea nevét említette. AColumbiaState munkatársnője vállalta, hogy eljön az irodába, ahol Ron meg én megpróbáltuk megismertetni a keresett bűnöző személyiségével és várható viselkedésével.

Elmondtuk, hogy bizonyára éber figyelemmel kíséri a sajtót, kivált a Dawnnal kapcsolatos híradásokat. Kutatásainkból tudtuk, hogy ez a típus gyakran visszatér a tetthelyre vagy áldozatai sírjához. Úgy véltük, a megfelelő tálalással előcsalogathatjuk, és csapdába ejthetjük. Esetleg azt is elérhetjük, hogy ismét telefonáljon. Utaltam arra, hogy a tylenolos mérgezésnél szorosan együttműködtünk a sajtóval, és ez mintául szolgálhat ahhoz, ahogyan most szeretnénk eljárni.

O’Shea megígérte, hogy biztosítja a kívánt sajtónyilvánosságot. McCarty ezután elvitt Smithékhez, és elmagyarázta nekik, mit szeretnék tőlük. Lényegében azt forgattama fejemben, hogy Dawnt állítom csaléteknek a kelepcénkhez. Robert Smith nagyon zaklatottan reagált erre, nem akarta immár egyetlen lányát is veszélynek kitenni. Bármennyire aggódtam magam is e vállalkozás miatt, úgy éreztem, ez kecsegtet a leginkább sikerrel, és igyekeztem megnyugtatni az édesapát, hogy Shari gyilkosa gyáva alak, aki ekkora hírverés és ellenőrzés közepette egy ujjal sem mer Dawnhoz nyúlni. A hangfelvételek tanulmányozása alapján pedig meggyőződésem, hogy Dawn elég okos és bátor ahhoz, amit kérek tőle.

Dawn bevitt Shari szobájába, amelyet a húga eltűnése óta érintetlenül hagytak. Amint várható is, ez elég gyakori olyan családoknál, amelyek tragikus hirtelenséggel veszítették el gyermeküket. Rögtön szemet szúrt nekem Shari koalamaci-kollekciója – plüsskoalák minden méretben és színben. Dawn elmondta, hogy a nővére nagy becsben tartotta a gyűjteményét, és minden barátja tudott erről.

Hosszan időztem a szobában, próbáltam megérezni, milyen lehetett Shari. Tudtam, hogy elkaphatjuk a gyilkosát, csak a megfelelő lépéseket kell megtennünk. Végül felemeltem egy pici koalát – azt a fajtát, amelyik kitárja a karját, ha megnyomjuk a vállát. Felvetettem a családnak, hogy néhány nap múlva – ez elég ahhoz, hogy a sajtó közhírré tegye – emlékszertartást rendeznénk Shari sírjánál a lexingtoni temetőben, és ennek során Dawn egy csokor virágra helyezné a plüssállatkát. Úgy gondoltam, ez az alkalom jó eséllyel odavonzza a gyilkost, és még valószínűbb, hogy az illető a ceremónia után visszatér, hogy megkaparintsa a koalát, ezt a kézzelfogható emléktárgyat.

Margaret O’Shea pontosan megértette, miféle sajtótámogatást igényelünk, és az újságtól egy fotóst küldetett a szertartásra. Mivel sírkövet még nem állítottak, fehérre mázolt fapulpitust készíttettünk, rajta Shari képével. A családtagok egymás után a sírhoz járultak, és imádkoztak Shariért meg Debráért. Azután Dawn fogta Shari kis koaláját, és rácsíptette egy rózsa szárára. Rendkívül szívhez szóló, megindító élmény volt az egész. Miközben Smithék beszéltek, és néhány fotós felvételeket készítetta helyi sajtó számára, Metts emberei szép csöndben felírták az összes arra haladó gépkocsi rendszámát. Zavart, hogy a sírhely ennyire közel fekszik az úthoz. Azt gondoltam, egy ilyen forgalmas pont elbátortalaníthatja az elkövetőt,márpedig ha nem merészkedik eléggé közel, nem láthatja meg, amit szeretnénk észrevétetni vele. De ezen nem változtathattunk.

A másnapi lapokban megjelentek a fényképek. Shari gyilkosa az éjszaka folyamán nem jött el a koaláért, mint reméltem. Talán az út közelsége riasztotta el. Nem sokkal éjfél után viszont ismét telefonált. Dawn vette fel a kagylót,hogy újabb R-beszélgetést folytasson „Shari Faye Smithszel”.Miután a hívó meggyőződött róla, csakugyan Dawn van-e vonalban, és tisztázta, „ugye, tudja, hogy nem kamuzok?”, megtette eddigi legvérfagyasztóbb bejelentését:

– Szóval, tudja, Isten azt akarja, hogy kövesse Shari Faye-t. Csak idő kérdése. Most, a következő hónapban, idén vagy jövőre. Nem vigyázhatnak magára örökké.

Ezután megkérdezte, hallott-e Debra May Helmickről.

– Kiről?

– Hel-mick-ről, arról a kis tízévesről.

– Á, a Richland megyeiről?

– Arról.

– Igen.

– Na, akkor figyeljen ide. Menjenek az egyesen észak… mit is beszélek, szóval az egyesen nyugat felé, forduljanak balra a Peach Festival Roadnál, ahol Bill falatozója áll, menjenek öt és fél kilométert Gilberten át, forduljanak jobbra az utolsó dűlőúton, mielőtt a Two Notch Roadnál a stoptáblához érnek, menjenek át a láncon, a „Tilos az átjárás”-tábla után ötven métert előre, majd még tízet balra. Debra May ott várja magukat. Isten irgalmazzon nekünk!

Egyre vakmerőbb és szemtelenebb lett, már nem bajlódott a hangtorzítóval. Dawn dacolt az életveszéllyel, mindent elkövetett, hogy a lehető legtovább tartsa vonalban a férfit, és briliáns húzással a nővére fényképeit kezdte firtatni, amelyeket a tettes ígért, de nem érkeztek meg.

– Nyilván az FBI-osok szedték el a képeket – magyarázkodott a hívó, ezzel elárulva, hogy tud a részvételünkről az ügyben.

– Csudákat – vágott vissza Dawn. – Nagyon jól tudja, hogy amit ők megszereznek, nekünk is megmutatják. Elküldi a képeket, vagy sem?

– El, el – dörmögte nem túl meggyőzően a férfi.

– Szerintem a bolondját járatja velem, egyszer már megígérte, hogy elküldi őket, még sincsenek itt.

Közelebb jutottunk a célhoz, de óriási felelősség nehezedett rám azzal, hogy fokozott veszélynek tettem ki Dawnt. Miközben Ron meg én a helyi hatóságoknak segédkeztünk, a Dél-karolinai Kriminalisztikai Intézet technikusai minden elképzelhető laboratóriumi vizsgálatnak alávetették az egyetlen tárgyi bizonyítékot – Shari végakaratát. A szöveget nagyalakú, vonalas jegyzettömblapokra írták, s ez ötletet adott az egyik elemzőnek.

Egy úgynevezett Esta berendezés segítségével, amely azokat a szinte mikroszkopikus bemélyedéseket is képes észlelni, amelyek a tömbben fölül lévő lapokon át nyomódtak a papírba, felismerte egy bevásárlólista részletét, továbbá egy számsort. Végül sikerült kihámoznia tíz számjegyből kilencet: 205 837 13 8.

Alabama előhívója 205, a 837-es pedig egy huntsville-i központ. A Kriminalisztikai Intézet a Southern Bell telefontársaság rendészetével együttműködve megvizsgálta mind a tíz szóba jövő huntsville-i számot, majd ellenőrizték, létesült-e kapcsolat valamelyiken Columbia, illetve Lexington megye körzetével. Az egyiket néhány héttel Shari elrablása előtt többször is hívták egy Smithék otthonától mindössze huszonöt kilométerre lévő magánházból. Eddig ez volt a leghasználhatóbb nyom. A lakcímnyilvántartó szerint a ház egy középkorú házaspár, Ellis és Sharon Sheppard tulajdona volt.

McCarty ezzel az információval felfegyverkezve maga mellé vette néhány emberét, és a házhoz robogott, melynek lakói szívélyesen fogadták, de az ötvenen fölüli Ellisre csupán annyi illett a személyiségrajzból, hogy villanyszereléssel foglalkozott. Sheppardék sok éve éltekmár boldog házasságban, semmi olyasmit nem lehetett elmondani velük kapcsolatban, amit a gyilkosról feltételeztünk. Elismerték, hogy telefonáltak Huntsville-be, ahol katona fiuk állomásozott, viszont azt állították, nem is tartózkodtak a városban, amikor a két borzalmas gyilkosság történt. Ilyen biztató nyom után kiábrándító volt az eredménytelenség.

McCarty azonban már rengeteget dolgozott velünk,és szilárdan hitt a személyiségrajzban. Ismertette hát Sheppardékkal is, azután megkérdezte, tudnak-e valakiről, akire ráillik.

Egymásra néztek, ahogy mindketten rádöbbentek. Igen, ez Larry Gene Bell lesz, felelték.

A seriffhelyettes körültekintő kérdéseire mindent elmeséltek Bellről. Hogy harminc-egynéhány éves, elvált, a fia a volt feleségével él, félszeg és esetlen, Ellisnek szokott dolgozni, villanyt szerel különböző házaknál, és más alkalmi megbízásokat is vállal. Rendszerető, pedáns, ő vigyázott a házukra, amikor hat hétre elutaztak, azután visszament a szüleihez, akiknél azóta is lakik. Sharon Sheppard emlékezett, hogy egy jegyzettömbre felírta a fiuk telefonszámát Gene-nek, hátha valami történne, amíg ők távol vannak. És ahogy most elgondolkodott, az is eszébe jutott, hogy amikor értük ment a repülőtérre, másról sem beszélt, csak a Smith lány elrablásáról és meggyilkolásáról. Csodálkoztak a külsején, amikor meglátták: lefogyott, borostás volt, nagyon zaklatottnak látszott.

McCarty megkérdezte a házigazdát, nincs-e fegyvere. Ellis azt felelte, egy töltött 0,38-as pisztolyt tart önvédelemből. McCarty meg akarta nézni, mire Sheppard készségesen megmutatta, hol tartja. De nem volt ott. Az egész házat tűvé tették érte, és végül meg is találták – annak az ágynak a matraca alatt, amelyikben korábban Gene aludt. Szemlátomást nemrégiben tüzeltek vele, aztán beszorult. Az ágybetét alól előkerült még egy Hustler pornómagazin is, címlapján egy szőke szépség keresztre feszített pózban lekötözve. Amikor McCarty lejátszotta az egyik Dawnnal folytatott telefonbeszélgetés részletét, Ellis határozottan felismerte Larry Gene Bell hangját:

– Semmi kétség, ő az.

Éjjel kettő tájban Ron Walker bezörgetett hozzám, és kiugrasztott az ágyból. Épp akkor telefonált neki McCarty, aki beszámolt Larry Gene Bellről, és kérte, hogy azonnal menjünk a seriffhivatalba. Egybevetettük az információkat a személyiségrajzzal. Kísérteties volt az egyezés. Úgy látszott, beletaláltunk a közepébe. A seriff fényképei megörökítették Bell kocsiját a sír közelében, de a sofőr nem szállt ki.

Metts reggel, munkába menet akarta letartóztatni Bellt, és tanácsot kért a kihallgatás lefolytatásához. Az iroda háta mögött egy kamion állt, amelyet a seriffhivatal egy kábítószer-razzia során foglalt le, és kisegítő irodának használt. Javaslatomra sebtében átalakították az „akciócsoport” főhadiszállásává. Az üggyel kapcsolatos fotókat és térképeket helyeztek el a falakon, az íróasztalokra dossziékat és más anyagokat halmoztak. Azt is ajánlottam, hogy népesítsék be a kamiont lázasan sürgölődő zsarukkal, akik olyan benyomást keltenek, mintha bizonyítékok garmadája gyűlt volna össze a gyilkos ellen.

Figyelmeztettük őket, hogy nem egykönnyen szedhetnek ki beismerő vallomást Bellből. Dél-Karolinában kiszabható ugyan halálbüntetés, de a fickó a legjobb esetben is hosszú fegyházbüntetésre számíthat, amelynek során nehéz idők várnak a perverz gyermekgyilkosra – nem éppen kedvező körülmények annak, aki félti az életét és a testi épségét. Úgy gondoltam, az a legígéretesebb, ha mentő körülményt sugallnak – vagy megpróbáljáklegalább részben magukat az áldozatokat hibáztatni, bármennyire durvának találják is ezt a megoldást a kihallgatók,vagy ráveszik, hogy beszámíthatatlanságra hivatkozva igyekezzék kibújni a felelősség alól. A gyanúsítottak más mentsvár híján gyakran kapva kapnak ezen a lehetőségen, jóllehet, a statisztika szerint az esküdtszékek ritkán fogadják el.

A seriff emberei hajnalban letartóztatták Larry Gene Bellt, aki épp munkába indult a szüleitől. Jim Metts jól megnézte magának az arcát, amikor bevitték az „akciócsoportos” kamionba.

– Mintha egyszerre lemeszelték volna – mesélte később. – Kellő lélektani megvilágításba került.

Ismertették és aláíratták vele a jogait, ő pedig beleegyezett, hogy beszél a nyomozókkal.

Majdnem egész nap vallatták, mialatt Ron meg én Metts irodájában várakoztunk, időről időre összefoglalót kaptunk a helyzetről, és tanácsokat adtunk a folytatáshoz. Közben a seriff helyettesei a házkutatási parancs birtokában felforgatták Bell lakását. Mint megjósoltuk, a cipői orrukkal elvágólag sorakoztak az ágya alatt, az íróasztalánminden a helyén, még a szerszámok is katonás rendbenálltak hároméves, példásan karbantartott kocsijának csomagtartójában. Az íróasztalon ott feküdt a szülői ház megközelíthetőségének leírása, pontosan olyan precíz megfogalmazásban, ahogy korábban a két holttest lelőhelyéhez adott útbaigazítást. Még több szadomazochistasajtótermék került elő, mint hittük. A nyomrögzítőkSharitől származó hajszálakat találtak Bell ágyán, az íróasztal fiókjában pedig egy ívnyi emlékbélyeget, amelyből a lánybúcsúlevelének bérmentesítésére használtat leszakították.Amikor pedig a férfi fényképét bemutatták a tévéhíradóban, Debra Helmick elrablásának szemtanúja azonnal felismerte.

Előélete hamar kibontakozott. Miként vártuk, gyermekkora óta különféle szexuális vétségekben volt részes, amelyek végül kicsúsztak a kezéből, amikor huszonhatévesen késsel próbált a kocsijába kényszeríteni egy huszonkilenc éves férjes asszonyt. Hogy a börtönt elkerülje, vállalta a pszichiátriai kezelést, amelyen azonban csak két alkalommal jelent meg. Öt hónappal később pisztollyal kísérelt meg az autójába tuszkolni egy főiskolás lányt.Öt év börtönt kapott, huszonegy hónap múltán feltételesen szabadlábra helyezték. A próbaidő alatt több mint nyolcvanobszcén telefonhívást intézett egy tízéves kislányhoz.Bűnösnek vallotta magát, de ismét próbára bocsátották.

Ám a kamionban nem akart beszélni. Tagadta, hogy bármi köze lenne a bűncselekményekhez, csupán annyit ismert el, hogy érdeklődött irántuk. Még a hangszalagok lejátszására sem reagált. Körülbelül hat óra elteltével közölte, hogy személyesen Metts seriffel akar tárgyalni. Metts bement, ismét tájékoztatta a jogairól, Bell azonban nem vallott be semmit.

Így hát késő délután Ron meg én még mindig a seriff irodájában üldögéltünk, amikor Metts és Don Meyers szövetségi kerületi ügyész – dél-karolinai megnevezéssel megyei tiszti főügyész – behoztak egy dagadt, puhány, igazi hájfejű pasast. Meglepetten néztünk fel, Meyers pedig az ő karolinai kiejtésével megkérdezte Bellt:

– Tudja, honnan jöttek ezek a fickók? Egyenest az F-B-I-tól. Csináltak egy személyiségrajzot, és képzelje, tisztára olyan, mint maga! Most szeretnének eldiskurálni magával egy cseppet.

Leültették a fal melletti fehér kanapéra, aztán mindketten kimentek, hármasban hagytak bennünket.

A Bell-lel szemben lévő, kis lerakóasztal oldalánál ültem, Ron a hátam mögött állt. Még mindig ugyanazt a ruhát viseltem, amelyben az éjszaka közepén elhagytam a motelt, azaz fehér inget és majdnem ugyanolyan fehér pantallót. Harry Belafonte-hacukának szoktam hívni, de ebben a közegben, a fehér falú szobában, a fehér kanapéval kórháziasan sterilnek, már-már túlviláginak hatott.

Először is egy-két szót szóltam sorozatgyilkossági tanulmányunkról, és világossá tettem Bell előtt, hogy kutatásaink alapján tökéletesen értem, milyen indítékkal követték el ezeket az emberöléseket. Megpendítettem, hogy talán azért tagadta egész nap a bűncselekményeket, mert igyekszik elfojtani kellemetlen érzéseit:

– Amikor a börtönökben egymás után beszélgettünk az elítéltekkel, többek között azt tapasztaltuk, hogy szinte sohasem derül ki, mi az igazság az illető múltjával kapcsolatban. És amikor egy-egy ilyen bűncselekmény megtörténik, az általában valóságos rémálom az elkövetője számára. Rengeteg megpróbáltatáson megy keresztül, amíg idáig jut: anyagi gondok, házsártos feleség vagy szeszélyes barátnő.

Miközben ezt magyaráztam, Bell bólogatott, mint aki ismeri mindezeket a problémákat.

– Az a baj, Larry – folytattam –, hogy ha bíróság elé állítják, az ügyvédje valószínűleg nem akarja majd, hogy vallomást tegyen, és egyáltalán nem lesz módja rá, hogytisztázza magát. Csak a rossz oldalát fogják megismerni, semmi jót, csak azt, hogy hidegvérű gyilkos. Pedig, mint mondtam, azt tapasztaltuk, hogy akik ilyesmit csinálnak, nagyon gyakran szinte lidérces álomként élik meg, és amikor másnap reggel felébrednek, el sem tudják hinni, hogy valóban elkövették azt a bűnt.

Bell egyfolytában egyetértőleg bólogatott.

Még nem kérdeztem meg nyíltan, ő követte-e el a gyilkosságokat, mert tudtam, ha így fogalmazom meg, tagadó választ kapok. Ezért közel hajoltam, és ezt tudakoltam:

– Mikor kezdte rosszul érezni magát emiatt, Larry?

– Amikor láttam egy fényképet, és az újságban olvastam róla, hogy a család a temetőben imádkozott – felelte.

– Mondja, Larry, ahogy most itt ül, mit gondol? Lehetséges, hogy maga tette?

Ilyen helyzetben igyekszünk tartózkodni az olyan vádló vagy erős indulati töltésű szavaktól, mint megölni, bűncselekmény és gyilkosság.

Könnyes szemmel válaszolt:

– Csak annyit tudok, hogy az itt ülő Larry Gene Bell nem tehette, de a rossz Larry Gene Bell igen.

Tudtam, hogy ennél közelebb nem juthatunk a beismeréshez, Don Meyers azonban még valamivel meg akart próbálkozni, és egyetértettem vele. Úgy gondolta, ha szembesítjük Bellt Shari anyjával és nővérével, talán hirtelen reakciót válthatunk ki belőle.

Hilda és Dawn vállalkoztak a találkozásra, én pedig felkészítettem őket, mit mondjanak, hogyan viselkedjenek. Aztán újra bevonultunk Metts irodájába. A seriff a hatalmas íróasztal mögött ült, Ron Walker meg én a szoba két oldalán, így háromszöget alkottunk. Behozták Bellt, leültették középre, az ajtóval szemben. Azután bevezették a két nőt, és felszólították a gyanúsítottat, hogy mondjon valamit. Leszegte a fejét, nehezen szánta rá magát, hogy a nőkre tekintsen.

Dawn azonban ekkor egyenesen a szemébe vágta, ahogy tanítottam:

– Maga az! Tudom, hogy maga az. Felismerem a hangját.

Bell nem tagadta, de el sem ismerte. Lassanként visszaböfögte mindazt, amit a szájába adtam, hogy szóra bírjam. Hogy az itt ülő Larry Gene Bell nem tehette, meg a többi marhaságot. Még mindig reménykedtem, hogy megragadja az alkalmat, és beszámíthatatlanságra hivatkozva mindent kipakol.

Ez így ment egy darabig. Smithné kérdésekkel ostromolta, próbálta kiugratni a nyulat a bokorból. Fogadok, valamennyi jelenlévőt émelygés környékezte, hogy végig kellett hallgatnia mindezt.

Aztán hirtelen az agyamba villant: vajon nincs-e fegyver Dawnnál vagy Hildánál? Megmotozták-e őket, amikor megjöttek, mert nem emlékszem ilyesmire. Úgyhogy ettől kezdve végig tűkön ültem, gyakorlatilag ugrásra készen, hogy a pisztoly után kapjak, és lefegyverezzem azt a nőt, amelyik a táskájába nyúl. Tudtam, mit szeretnék csinálni ilyen helyzetben, ha a saját gyerekemről volna szó, és sok más szülő ugyanígy érez. Tökéletes alkalom ez, hogy megöljék a fickót, és nincs a világon az az esküdtszék, amely bűnösnek nyilvánítaná őket.

Szerencsére sem Dawn, sem Hilda nem próbált fegyvert becsempészni. Talán több önmérséklet szorult beléjük, nálam is jobban hittek az igazságszolgáltatásban, mindenesetre Ron utólag ellenőrizte: nem volt motozás.

Larry Gene Bellt a következő január végén állították bíróság elé Shari Faye Smith meggyilkolásáért. Az óriási közfigyelemre való tekintettel az eljárást Berkeley megyében, Charleston közelében folytatták le. Don Meyers felkért, hogy szakértőként tanúskodjam a személyiségrajzzal és annak kidolgozásával, továbbá a vádlott kihallgatásával kapcsolatban.

Bell a per során nem tett vallomást, és soha többé nem ismert be semmit. A legmesszebb azzal ment el, amit nekem mondott Metts seriff irodájában. A tárgyalások alatt majdnem végig buzgón, mintegy kényszer alatt irkált egy ugyanolyan jegyzettömbre, amilyenre Shari Smith a végakaratát írta. A vádhatóság előterjesztése azonban így is eléggé meggyőző volt. Csaknem egy hónapos bizonyítási eljárás után az esküdtszék alig negyvenöt perces tanácskozást követően visszatért a határozattal, miszerint a vádlott bűnös emberrablásban és előre megfontolt szándékos emberölésben. Négy nappal később – az esküdtek további mérlegelés után hozott javaslatainak figyelembevételével – halálra ítélték. Debra May Helmick elrablásának és meggyilkolásának ügyét külön eljárásban tárgyalták. Az ottani esküdtszéknek sem kellett sokkal több idő, hogy ugyanarra a végeredményre jusson.

17. FEJEZET

BÁRKI LEHET ÁLDOZAT

Larry Gene Bell esete az én szemszögemből nézve a bűnüldözés legkiválóbb példája: számos megyei, tagállami szintű és szövetségi szerv mintaszerű együttműködése figyelmes és erélyes helyi vezetéssel, két hősies család, valamint a személyiség- és tetthelyelemzés, illetve a hagyományos rendőrségi és igazságügyi orvostani módszerek tökéletes összhangja. Mindezen tényezők együtthatásaként viszonylag korán sikerült megálljt parancsolni egy mind veszélyesebbé váló sorozatgyilkosnak. Bár a jövőbeni nyomozások mind ezt az utat követnék!

Dawn Smith a későbbiekben figyelemre méltó dolgokat művelt. Egy évvel a tárgyalás után elnyerte Dél-Karolina szépének címét, és második helyezést ért el az országos szépségkirálynő-választáson. Férjhez ment, hozzálátott zenei ambícióinak megvalósításához, country- és gospelénekes lett. Szoktam látni a televízióban.

Amikor ezeket a sorokat írom, Larry Gene Bell a Dél-karolinai Központi Fegyintézet siralomházában tartja feltűnően feszes rendben a zárkáját. A rendőrség szerint több más kislány és fiatal nő meggyilkolása is az ő számlájára írható Észak- és Dél-Karolinában. Ami engem illet, kutatásaim és tapasztalataim alapján lehetetlennek tartom, hogy az ilyen egyén visszailleszkedjék a társadalomba. Ha valaha is kiengedik, újra gyilkol. Bizonyos mértékig még azokkal is egyetértek, akik szerint kegyetlen és szokatlan büntetés ilyen sokáig siralomházban sínylődni hagyni valakit. Ilyen sokáig halogatni az ítélet végrehajtását valóban kegyetlen és szokatlan dolog – a Smith és Helmick családdal szemben, azokkal szemben, akik ismerték és szerették azt a két lányt, meg mindannyiunkkal szemben, akik szeretnénk látni, hogy diadalmaskodik az igazság.

1989. június 1-jén egy floridai halász három „uszadék fát” vett észre a bárkájáról a Tampai-öbölben. Értesítette a parti őrséget és a St. Petersburg-i rendőrséget. Három, erősen oszlásnak indult női holttestet húztak ki a vízből. Kezükre-lábukra részint sárga műanyag spárgát, részint szokványos fehér kötözőzsineget csomóztak. Mindhármuk nyakába huszonöt kilós kohósalak falazóblokkot kötöttek nehezéknek, kétlyukas típust, nem pedig a közönségesebb háromlyukast. Ezüstszínű szigetelőszalaggal ragasztották le a szájukat és – a maradványokból ítélve – a szemüket, mindhárman pólót és bikinifelsőt viseltek. A fürdőruha alsó része hiányzott, ami valamilyen szexuális jellegű bűncselekményre utalt, bár a tetemek állapota és a víz nem tette lehetővé a nemi erőszak igazságügyi orvos szakértői megállapítását.

A közeli partszakaszon talált gépkocsi alapján azonosították a három holttestet. A harmincnyolc éves Joan Rogers és két lánya, a tizenhét éves Michelle meg a tizenöt éves Christie egy ohiói tanyáról utaztak életük első igazi nyaralására. Már jártak Disney Worldben, most pedig a St. Petersburg-i Day’s Innben szálltak meg, mielőtt hazaindultak volna. Az apa nem tudott elszabadulni a gazdaságtól, ezért nem kísérte el feleségét és leányait.

A halottak gyomortartalmának vizsgálata és a Day’s Inn éttermi személyzetének kikérdezése után a halál beálltának időpontját körülbelül negyvennyolc órával korábbra becsülték. Az egyetlen kézzelfogható nyom a kocsiból előkerült cédula volt, rajta a Day’s Inntől az autó feltalálási helyéig vezető út leírása, a hátoldalán pedig a St. Petersburg forgalmas üzletutcájától, a Dale Mabrytől a szállodáig tartó út kézzel rajzolt térképvázlata.

Az eset azonnal hírlapi szenzációvá vált, megmozgatta a St. Petersburg-i és tampai rendőrséget éppúgy, mint a Hillsborough megyei seriffhivatalt. A közvélemény elszörnyedt. Úton-útfélen azt beszélték, hogy ha ezt a három ártatlan ohiói turistát így meggyilkolták, akkor bárki lehet áldozat.

A rendőrség megpróbálta követni a cédulán találtakat, összehasonlította a kézírást a szállodai alkalmazottakéval, üzletekben és irodákban dolgozókéval a Dale Mabry környékén, ahonnét az útmutatás kezdődött. De semmi eredmény. A brutális, szexuális jellegű hármas gyilkosság azonban riasztó eshetőséget jelzett. A Hillsborough megyei seriffhivatal azzal kereste meg az FBI tampai területi irodáját, hogy ez talán egy sorozat kezdete. A három rendőri szerv és az FBI együttes munkája sem hozott azonban számottevő előrehaladást.

Jana Monroe a tampai területi irodában dolgozott. Mielőtt FBI-ügynök lett, rendőrjárőrként, majd életvédelmis nyomozóként dolgozott Kaliforniában. 1990 szeptemberében – miután Jim Wright meg én felvételi beszélgetést folytattunk vele – áthelyezését kértük a quanticói részlegnél megüresedett posztra. Jana ezt megelőzően személyiségelemzési koordinátorként tevékenykedett, és Quanticóba kerülése után a Rogers-ügy lett az egyik első munkája.

A St. Petersburg-i rendőrség képviselői Quanticóba repültek, és ismertették az ügyet Janával, Larry Ankrommal,Steve Etterrel, Bill Hagmaierrel és Steve Mardigiannal. Ezután elkészítették a személyiségrajzot, amely harmincöt-negyvenöt éves, fehér férfit írt le, aki fizikai dolgozó, lakáskarbantartás jellegű foglalkozást űz, iskolázatlan, nemi erőszak és testi sértés miatt büntetett előéletű, és közvetlenül a gyilkosságot megelőzően kiváltó stresszorok érték. Mihelyt a nyomozástól felborzolt kedélyek lecsillapodtak, elköltözött a környékről, de – miként John Prante a Karla Brown-ügyben – visszatérhetett.

Az ügynökök elég magabiztosak voltak a személyiségrajzot illetően, az mégsem vezetett letartóztatáshoz. Csekély előrehaladás történt. Erélyesebben kezdeményező megközelítés kellett, ezért Jana megjelent a Megoldatlan rejtélyek című országos sugárzású televízió-műsorban, amely gyakran hozzásegít ismeretlen tettesek felkutatásához és azonosításához. Jana szereplését és a bűntény leírását követőentöbb ezer bejelentés érkezett, de egyik sem bizonyult nyomra vezetőnek.

Ha valami nem megy, mindig azt mondom az embereimnek, próbálkozzunk valami mással, még akkor is, ha azt korábban soha senki nem próbálta. Jana pontosan ezt tette. Úgy látszott, a kézzel írott cédula az egyetlen tényező, amely az áldozatokat a gyilkoshoz köti, de eddig nem sokat segített. Mivel az eset széles körben ismertté vált Tampában és St. Petersburgben, Jana azt találta ki, hogy kinagyítja a cédulát, és óriásplakátokon teszi közzé, hátha valaki felismeri a kézírást. Bűnüldözői berkekben elfogadott vélemény, hogy a közvetlen hozzátartozókon és jó barátokon kívül az emberek általában nem ismerik fel mások írását, de Jana úgy gondolta, valaki mégis előkerülhet, kivált ha a keresett személy gorombán viselkedik, és felesége vagy élettársa csak az alkalomra vár, hogy feljelentse.

Több helybeli üzletember adományozott hirdetési felületet, a cédula nagyítását sokszorosítva közszemlére tették. Napokon belül egymástól teljesen függetlenül három személy hívta a rendőrséget, és a kézírás alapján azonosított egy bizonyos Oba Chandlert. A negyvenöt év körüli fehér férfi alumíniumburkolatok engedély nélküli szereléséből élt, és korábban mindhárom feljelentő beperelte, amikor az újonnan fölszerelt alumíniumburkolat az első komolyabbzápor után levált. Azért voltak olyan biztosak az illető személyazonosságában, mert mindhárman rendelkeztek az alperes kézzel írott válaszával.

A személyiségrajz az életkor és a foglalkozás mellett több más kulcsponton is Chandlerre illett. Korábban felelősségre vonták vagyon elleni bűncselekményekért, testi sértésért és nemi erőszak kísérletéért. A nyomozás után elköltözött a közvetlen környékről, bár azt nem érezte szükségesnek, hogy egészen elhagyja a vidéket. A kiváltó stresszor Chandler jelenlegi felesége volt, aki a férfi által nem kívánt gyermeket hozott a világra.

Mint oly gyakran, ha sikerül egy ügyben áttörést elérni, most is újabb áldozat jelentkezett, miután értesült a gyilkosság részleteiről. Egy asszony meg a barátnője megismerkedett egy férfival, akire illett Chandler személyleírása. A férfi sétahajókázni hívta őket a saját motorcsónakján a Tampai-öbölbe. A barátnőnek valahogy gyanús volt az egész dolog, és visszautasította az ajánlatot, így az asszony egyedül ment.

Amikor az öböl közepére értek, a férfi meg akarta erőszakolni. Az asszony ellenkezett, mire figyelmeztette:

– Ne sikíts, különben betapasztom a szádat szigszalaggal, rád kötök egy falazóblokkot, és mehetsz a vízbe!

Oba Chandlert letartóztatták, vád alá helyezték, és bűnösnek találták Joan, Michelle és Christie Rogers sérelmére elkövetett, előre megfontolt gyilkosságban. Halálra ítélték.

Áldozatai hétköznapi, hiszékeny emberek voltak, akiket szinte véletlenszerűen választott ki. Az áldozatokat néha teljesen véletlenül szemelik ki, igazolva a riasztó feltételezést, miszerint bárki lehet áldozat. És az ilyen esetekben, miként a Rogers-ügyben is, a kezdeményező technika döntő jelentőségűvé válhat.

1982 végén hirtelen és rejtélyes halálesetek követték egymást Chicago környékén. A chicagói rendőrség hamarosan összefüggést talált az esetek között, és meghatározta az okot is: az áldozatok valamennyien cianiddal mérgezett Tylenol kapszulát szedtek. Mihelyt a kapszula feloldódott a gyomorban, pillanatok alatt bekövetkezett a halál.

Ed Hagarty, a chicagói területi iroda vezetője felkért, hogy szálljak be a nyomozásba. Még sohasem dolgoztam termékpancsolási ügyön, de ahogy elgondolkoztam, úgy véltem, a börtöninterjúknál és sok másféle elkövetővel szerzett tapasztalatok itt is alkalmazhatók. Az FBI szakzsargonjában az eset „Tymurs” néven vált ismertté.

Az első gondot maga a mérgezés véletlenszerű természete okozta. Mivel az elkövető nem egy bizonyos áldozatot vett célba, és nem tartózkodott a tetthelyen, szokásos elemzéseink közvetlenül semmire sem deríthettek fényt.

Az emberölések látszólag indíték nélküliek voltak – vagyis nem hagyományos, jól felismerhető indok, például szerelemféltés, nyereségvágy vagy bosszú magyarázta őket. A mérgező célpontja lehetett a terméket előállító Johnson & Johnson cég, valamelyik értékesítő üzlet, egy vagy több személy az áldozatok közül, esetleg a társadalom általában.

A mérgezésekben ugyanazt a fajta cselekményt láttam, mint amilyen a semmiféle különösebb célpont ellen nem irányuló robbantás vagy a felüljárókról a lent elhaladó gépkocsikra való kődobálás. Mindezekben a bűncselekményekben a tettes egyáltalán nem látja az áldozat arcát. Magam elé képzeltem az elkövetőt, akit jobban izgat haragjának kiélése, mint egy bizonyosfajta áldozat megcélzása – valahogy úgy, mint az elsötétített autókba lövöldöző David Berkowitzot. Ha ez a fajta egyén valaha is rákényszerült volna, hogy áldozatai szemébe nézzen, talán meggondolja magát, vagy valami megbánást mutat.

Mivel kézenfekvő volt az összehasonlítás más gyáva, véletlenszerű bűncselekményekkel, tudni véltem, milyen lehet az ismeretlen tettes. Noha itt más jellegű bűnténnyel volt dolgunk, a személyiségrajz sok szempontból ismerősnek tetszett. Kutatásaink kimutatták, hogy azokat, akik válogatás nélkül gyilkolnak, és nem keresik a nyilvános szereplést, jobbára elsődlegesen a harag motiválja. Úgy gondoltam, ez a fickó súlyos depressziós időszakokon esik át, önbizalom-hiányos, kisebbrendűségi komplexussal küzdő egyén, akit egész iskolai pályafutása során, munkahelyein, személyes kapcsolataiban kudarcélmények értek.

Statisztikai szinten valószínűleg beleillik a merénylőtípusba – huszonöt-harmincöt éves, fehér férfi, egyedülálló, nokturnális („éjszakai bagoly”). Elmegy az áldozatok lakásához, vagy meglátogatja a sírjukat, esetleg otthagy valami jelentőségteljes dolgot. Arra számítottam, hogy munkája révén hatalomközeli pozícióban van, például mentősofőr, biztonsági őr, áruházi detektív vagy segédrendőr. Valószínűleg teljesített katonai szolgálatot is, vagy a hadseregben, vagy a tengerészgyalogságnál.

Úgy gondoltam, átesett már pszichiátriai kezelésen, problémája orvoslására gyógyszereket szed. A kocsija legalább ötéves, nem túl jó állagú, de erőt és hatalmat sugároz, mint a rendőrségeken kedvelt Ford modell. Az első mérgezés időpontja körül – szeptember 28-29. táján – kiváltó stresszor érte, amiért esetleg az egész társadalmat hibáztatta. A dolog felszította a haragját. Mihelyt az ügy nyilvánosságrakerül, boldog-boldogtalannal megtárgyalja bárokban, drogériákban, és rendőrökkel is. A bűncselekmények által képviselt erő lelkesítőleg hat az önbizalmára, ezért lehet, hogy naplót vezet, vagy újságkivágásokat gyűjt.

Elmondtam a rendőrségnek, hogy valószínűleg levelet intézett hatalommal bíró személyekhez – az Egyesült Államok elnökéhez, az FBI igazgatójához, a kormányzóhoz, a polgármesterhez –, amelyekben az elszenvedettvélt igazságtalanságokra panaszkodott. Első leveleit aláírta,demiután senkitől sem kapott általa megfelelőnek tartott választ, dühbe gurult, amiért mellőzik. Ezekkel a válogatás nélküli gyilkosságokkal vág vissza mindazoknak, akik nem vették komolyan őt.

Végül óva intettem attól, hogy túlzott jelentőséget tulajdonítsanak a Tylenol mint a mérgezés eszköze kiválasztásának. Úgy láttam, ez egy kidolgozatlan, slampos akció. A Tylenol közönséges gyógyszerkészítmény, a kapszulák könnyen kinyithatók. Legalább annyira valószínű volt, hogy a csomagolás tetszik az elkövetőnek, mint az, hogy különös haragot táplál a Johnson & Johnson ellen.

Ahogy a sorozatos robbantók, gyújtogatók és hasonlók esetében, egy Chicago méretű nagyváros számos lakójára ráillik az általános személyiségrajz. Ezért – miként a Rogers-ügyben – fontosabbnak tartottam, ha a kezdeményező technikákra összpontosítunk. A rendőrségnek állandó nyomást kellett gyakorolnia az elkövetőre, hogy ne tudjon megnyugodni. Ennek egyik módja az, hogy csak határozott kijelentéseket tesznek közzé. Ugyanakkor felhívtam a figyelmet, ne provokálják azzal, hogy őrültnek nevezik, ami sajnos már megtörtént.

Ennél is fontosabbnak láttam azonban, hogy biztassák a sajtót olyan cikkek közlésére, amelyek emberközelbe hozzák az áldozatokat, mivel a bűncselekmény már jellege folytán arctalanná tette őket az ismeretlen tettes elméjében. Egész konkrétan arra gondoltam, valami bűntudatféle ébredhet benne, ha a mérgezésben meghalt tizenkét éves kislányarcával szembesül, és ezen keresztül talán meg tudjuk fogni.

Az Atlantában és a Shari Smith-ügyben alkalmazott módszer variációjaként javasoltam, hogy tartsanak éjszakai ügyeletet néhány áldozat sírhelyénél, amelyet az ismeretlen tettes felkereshet. Abból kiindulva, hogy az elkövető rosszul érezheti magát a bőrében, azt is tanácsoltam, a sajtó bő terjedelemben foglalkozzék a bűncselekményekhez kötődő évfordulókkal.

Úgy gondoltam, bizonyos üzletek meglátogatásárabátoríthatnánk azon a módon, ahogy a bankrablókat Milwaukeeban és Detroitban egyes bankfiókokba „irányítottuk”, ott pedig már vártunk rájuk. A rendőrség például információkat szivárogtathat ki, hogy intézkedéseket tettek a fogyasztók védelmére ebben és ebben az üzletben. A fickó esetleg késztetést érezhet, hogy saját szemével győződjön meg cselekedetei hatásáról, és megtekinti azt a helyet. Ennek változataként újságcikk jelenhet meg egy üzletvezetőről, aki fennhéjázva hangoztatja, hogy nála első a biztonság, hozzá aztán be nem teszi a lábát a tylenolos mérgező, hogy belepiszkáljon az árujába. További verziója ugyanennek a trükknek, ha a rendőrség és az FBI kellő csinnadrattával reagál egy „fülesre” egy bizonyos üzletben, majd kiderül, hogy vaklárma az egész. Ám a rendőrség képviselője a kamerák előtt kijelenti, hogy hírforrásaik hatékonysága következtében az ismeretlen tettes jobbnak látta, ha eltekint a mérgezett Tylenol kihelyezésétől. Ez olyan közvetett kihívás, amelynek az illető nehezen tud ellenállni.

Színre léptethetünk egy vérző szívű lélekgyógyászt is, aki nyilatkozatában széles mellel támogatja az ismeretlen tettest, a társadalom áldozatának nevezi, ezzel mentő körülményt sugall neki. Ezután várható, hogy az elkövető felhívja vagy felkeresi a doktor rendelőjét, ahol lesben állunk, és lecsapunk rá.

Úgy véltem, ha társadalmi aktivistákból álló munkacsoportot hoznak létre, amely a telefonbejelentések fogadásában segíti a rendőrséget, az elkövető várhatóan jelentkezik a feladatra. Ha Atlantában szervezhettünk volna hasonlót, azt hiszem, Wayne Williams is felbukkant volna az önkéntesek között. Ted Bundy annak idején jelentkezett a seattle-i nemi erőszak elleni válságközpontba.

A bűnüldöző szervek részéről mindig érezhető némi fanyalgás a média felhasználása, illetve a vele való szoros együttműködés ellen. Pályám során számos alkalommal találkoztam ezzel. Még az 1980-as évek elején, amikor a személyiségelemző program viszonylag új keletű volt, berendeltek a központba, hogy számot adjak egynémely kezdeményező technikámról a bűnügyi nyomozati főosztálynak és a Hivatal jogtanácsosának.

– Mondja, John, ugye nem hazudik a sajtónak?

Egy friss példán mutattam be nekik, hogyan működik egy sikeres kezdeményező megközelítés a tömegtájékoztatásnál. Az történt, hogy fiatal nő holttestére bukkantak a San Diegó-i hegyekben, a nyakán kutyanyakörv és póráz.Megfojtották és megerőszakolták. Az autója az egyikországút mellől került elő. Szemlátomást kifogyott a benzinje, a gyilkos fölvette a kocsijába – mint irgalmas szamaritánus vagy eleve erőszakkal –, és arra a helyre vitte, ahol rátaláltak.

Azt javasoltam a rendőrségnek, hogy meghatározott rendben adjon információkat a sajtónak. Először írja le a bűntényt, és mellékelje az elemzésünket. Másodszor hangsúlyozza, hogy az FBI teljes erőbedobással együttműködik a helyi hatóságokkal, és „akkor is elkapjuk a gazembert, ha húsz évbe telik!”. Harmadszor pedig valaki biztosan látott valamit egy ilyen forgalmas útvonalon, ahol egy fiatal nő kocsija lerobbant. A harmadik menetben tehát tegyék közzé, hogy jelentések szerint valami vagy valaki gyanúsat észleltek arrafelé a nő elrablása körüli időszakban, és a rendőrség a lakosság segítségét kéri.

Úgy okoskodtam, hogy amennyiben a gyilkos azt hiszi,láthatták valahol – ami valószínű is –, akkor szükségesnek tartja semlegesíteni az esetleges bejelentést, kimagyarázni magát, indokolttá tenni jelenlétét a helyszínen.Elballag a rendőrségre, és valami effélét mond: „Arra jártam, és láttam, hogy az a nő elakadt. Lehúzódtam, megkérdeztem, segíthetek-e, de azt felelte, minden rendben, úgyhogy továbbmentem.”

Na mármost a rendőrség lépten-nyomon a lakossághoz fordul, hogy a hírközlőszerveken keresztül a segítségét kérje, csak éppen az nem jut az illetékesek eszébe, hogy ezt kezdeményező technikaként alkalmazzák. Kíváncsi vagyok, hányszor fordult elő, hogy az elkövető színre lépett, mégis kicsúszott a bűnüldözők keze közül,mert nem tudták, mire figyeljenek. Itt jegyzem meg, mindebből nem következik, hogy a valódi tanúknak bármi félnivalójuk lenne. Az adatközléstől még nem válnak gyanúsítottá, viszont jelentős segítséget nyújthatnak a tettes kézre kerítésében.

A San Diegó-i esetben a módszer pontosan úgy hatott, ahogy az imént felvázoltam. Az ismeretlen tettes beleártotta magát a nyomozásba, és horogra akadt.

– Rendben, Douglas, értjük a szempontjait – felelték nagy kegyesen a központ emberei. – Csak mindig szóljon nekünk, ha ilyen eszközökhöz akar folyamodni.

A hivatalnokok néha fáznak az újításoktól.

Reméltem, hogy a sajtó így vagy úgy segít előkotorni a tylenolos mérgezőt. Bob Greene, a Chicago Tribune népszerű rovatvezetője találkozott a rendőrség és az FBI képviselőivel, azután megindító cikket írt a tizenkét éves Mary Kellermanről, a mérgező legfiatalabb áldozatáról, egy olyan asszony egyetlen gyermekéről, aki nem szülhetett többet. Miután a tudósítás megjelent, rendőrök és FBI-ügynökök vették megfigyelés alá a kislány szüleinek lakását és a sírhelyét. Azt hiszem, az akcióban részt vevők legtöbbje ökörségnek tartotta ezt az egészet, úgy gondolták, bűntudattól gyötört és/vagy a kellemes emlékeket felidézgető gyilkosok valójában nem szoktak sírokat látogatni. De én biztattam őket, hogy szánjanak rá a dologra egy hetet.

Még Chicagóban tartózkodtam, amikor a rendőrök lesbe álltak a temetőben, és tudtam, a fejemre zúdítom a haragjukat, ha semmire sem jutnak. A megfigyelés a legjobb körülmények között is idegölő, kényelmetlen munka, hát még éjnek idején a temetőben.

Az első éjszaka semmi sem történt. Csönd és béke honolt a sírkertben. Ám a második éjjel a megfigyelőcsapat tagjai mintha zajra lettek volna figyelmesek. Óvatosan, nehogy észrevegyék őket, közelebb lopóztak. Egy nagyjából a személyiségrajznak megfelelő korú férfi hangját hallották.

Az illető megrendülten, kétségtelenül zokogással küszködve könyörgött:

– Sajnálom, nem akartam. Baleset volt!

A halott lány bocsánatáért esedezett.

Szent szilvamag, gondolták a zsaruk, ez a Douglas ráhibázott. A férfira vetették magukat.

De álljon meg a menet! Hiszen nem is Marynek szólította az áldozatot.

A fickó majd szörnyethalt ijedtében. És amikor a rendőrök végre alaposabban körülnéztek, ráeszméltek, hogy a Mary melletti sír előtt állt!

Kiderült, hogy Mary Kellerman mellé egy felderítetlen cserbenhagyásos gázolás áldozatát temették, és a mit sem sejtő gázoló visszatért, hogy meggyónja bűnét.

Négy-öt évvel később a chicagói főkapitányság ugyanehhez a csalafintasághoz folyamodott egy megfejtetlen gyilkosságnál. Bob Sagowskinak, az FBI oktatási koordinátorának ösztökélésére a bűntény évfordulója tájékán információkat kezdtek adni az újságoknak. Amikor elcsípték a gyilkost a sírnál, az csak ennyit mondott:

– Már kíváncsi voltam, mi tart ennyi ideig.

A tylenolos mérgezőt nem fogtuk el ilyen módon. Egyáltalán nem kaptuk el a gyilkost. Egy gyanúsítottat letartóztattak, és a gyilkosságokkal összefüggő zsarolásban bűnösnek találták, de ahhoz nem volt elegendő bizonyíték ellene, hogy emberölésért is vádat emeljenek. A személyiségrajz illett rá, de a temető megfigyelésének időszakában Chicagón kívül tartózkodott. Bebörtönzése után viszont nem jelentettek több mérgezést.

Mivel tárgyalásra nem került sor, a törvény szerint természetesen nem állíthatjuk, hogy ez volt a mi emberünk. Az azonban világos, hogy a megoldatlan sorozatgyilkosságok elkövetőinek bizonyos százaléka tulajdonképpen hurokra kerül, csak épp az ügyben nyomozók nem tudnak erről. Amikor egy aktív gyilkos egyszerre beszünteti tevékenységét, három magyarázat kínálkozik (eltekintve attól, hogy egyszerűen „nyugalomba vonult”). Az első az, hogy öngyilkosságot követett el, ami egyes személyiségtípusoknál elképzelhető. A második az, hogy elhagyta a környéket,és másutt folytatja üzelmeit. Az FBI ennek megakadályozására hozta létre az erőszakos bűnözők elfogási programjának számítógépes adatbázisát, amelynek segítségével Egyesült Államok-szerte rendőri szervek ezrei képesek könnyen megosztani egymással értesüléseiket. A harmadik magyarázat pedig az, hogy a gyilkost valamilyen más bűncselekményért – rendszerint betöréses lopásért, rablásért vagy súlyos testi sértésért – fogták le, és az ezért kiszabott enyhébb büntetését tölti, miközben a hatóságok kapcsolatba sem hozzák a személyét legsúlyosabb cselekményeivel.

A Tylenol-ügy óta számos termékpancsolási eset fordult elő, bár a legtöbbet hagyományosabb indíték jellemezte. Családon belüli esetekben, például házastársmeggyilkolásánál úgy rendezhetik el a helyszínt, hogy termékpancsolás látszatát keltsék. Az ilyen ügyek értékelésekor a rendőrségnek figyelembe kell vennie a bejelentett esetek számát, gócos vagy szórványos jellegét, azt, hogy a terméket annak a helynek a közvetlen közelében fogyasztották-e el, ahol feltehetőleg belenyúltak, és az áldozat meg a bűncselekmény bejelentője közötti kapcsolatot. Mint bármely más, gyaníthatóan személyes okból elkövetett emberölésnél, fel kell tárni a korábbi nézeteltéréseket, össze kell gyűjteni az elkövetés előtti és utáni viselkedésre vonatkozó minden lehetséges adatot.

Ha egy bűncselekménynek látszólag nincs tudatosan kiválasztott áldozata, valójában irányulhat konkrét célpont ellen. Ami pedig a felszínen csupán a harag és elkeseredés kiváltotta bűncselekmény, arról kiderülhet, hogy az elkövetőt voltaképpen szokványos indíték mozgatta, mondjuk,gyorsan és kényelmesen akart kiszállni a házasságból, biztosítási összegre vagy örökségre áhítozott. Ezekben az esetekben rendszerint kriminalisztikai bizonyítékok is leleplezik az elkövetőt. A laboratóriumi elemzés például kiderítheti a cián vagy más méreg forrását.

Hasonló analízissel viszonylag egyszerűen a végére járhatunk annak, ha valaki azért csempész idegen anyagot egy termékbe, hogy aztán kártérítésért perelhesse a gyártót, például döglött egeret helyez a spagettimártásos üvegbe, patkányt a kólás dobozba vagy tűt egy zacskó rágcsálnivalóba. A cégek gyakran inkább gyorsan elsimítják a vitát, hogy elkerüljék az ellenreklámot, és távol tartsák magukat a bíróságtól. A kriminalisztikai vizsgálómódszerek azonban ma már olyan szintre fejlődtek, hogy ha egy vállalat rosszindulatú beavatkozásra gyanakszik, elutasítja a kártérítés megfizetését, és az FBI-hoz viszi az ügyet, a hamisítót jó eséllyel leleplezik, és eljárást indíthatnak ellene. A jó nyomozó ugyanígy felismerheti a megrendezett hőstetteket, amelyek révén valaki társai vagy a közvélemény elismerését akarja megszerezni.

A tylenolos ügy minden borzalmával együtt abnormális eset volt, nem látszott eleve zsaroló célzatúnak. A sikeres zsaroláshoz az elkövetőnek először bizonyítania kell, hogy képes valóra váltani fenyegetését. Ezért a termékpancsolással fenyegető zsarolók jellemzően egyetlen üveghez vagy csomaghoz nyúlnak, azt valamilyen módon megjelölik, majd telefonon vagy írásos üzenettel felhívják rá a figyelmet. A tylenolos mérgező azonban nem fenyegetéssel kezdte, hanem rögtön gyilkolt.

Zsarolómércével mérve nem volt rafinált. A módszer primitívsége alapján – a gyilkosságok után a Johnson & Johnson vagyonokat költött hamisításbiztos csomagolásra – tudtam, hogy a fickó nem rendezett elme. A fenyegetőzőknél viszont részben ugyanazok az irányelvek alkalmazhatók, mint amelyeket politikai fenyegetéseknél használnak annak eldöntésére, hogy vajon a bejelentő ténylegesen veszélyes-e, képes-e megvalósítani kinyilatkoztatott szándékát.

Ugyanez érvényes a robbantókra is. Minden robbantási bejelentést komolyan kell venni, de azután a hatóságoknak gyorsan meg kell állapítaniuk, valós-e a veszély, hiszen az élet nem állhat meg. A robbantók és zsarolók jellemzően többes szám első személyben beszélnek közleményeikben, ezzel sejtetik, hogy a háttérből egy nagyobb csoport figyel. A tény ezzel szemben az, hogy ezek az emberek legtöbbnyire magányos farkasok, akik senkiben sem bíznak.

A robbantók általában három kategória valamelyikébe sorolhatók. Egyesek hataloméhesek, őket a pusztítás csábítja. Akadnak küldetéstudatosak, akiket az eszközök megtervezésének, kivitelezésének és elhelyezésének izgalma vonz. Végül az ezermestereknek az általuk kieszelt és fabrikált szerkezetek elméssége, technikai tökéletessége szerez kielégülést. Ami az indítékokat illeti, ezek a zsarolástól a munkahelyi vitákon és a bosszún át egészen az öngyilkosságig terjednek.

A robbantókkal folytatott kutatásaink visszatérő általános személyiségvonásokat mutatnak. Az elkövető rendszerint fehér férfi, életkora az áldozattól vagy a célponttól függ. Legalábbis átlagos intelligenciájú, gyakran jóval a fölötti, bár ez elért eredményeiben nem tükröződik. Ápolt, rendszerető, precíz, gondos tervező, kerüli az összeütközéseket, nem kisportolt, meghunyászkodó, önbizalom-hiányos személyiség. A személyiségelemzés alapja a célpont vagy áldozat és az eszköz vizsgálata – utóbbinál például az, hogy robbanószer vagy inkább gyújtóbomba –, hasonlóan ahhoz, ahogy a tetthely alapján a sorozatgyilkost elemezzük.Figyelembe vesszük mind az áldozat, mind az elkövető rizikótényezőit, azt, hogy az áldozat esetleges vagy szándékosan kiválasztott, mennyire hozzáférhető, a nap mely szakában történt a támadás, mi a célba juttatás módja (például posta), továbbá a bomba alkotóelemeiben vagy kidolgozásában felismerhető egyedi sajátságokat, netán beteges irtózást valamitől.

Személyiségelemzői pályám kezdetén készítettem az első személyiségrajzot az azóta hírhedtté vált Unabomberhez – az FBI-nál használt kódneve Unabom –, aki onnan kapta becenevét, hogy egyetemeket és professzorokat szemelt ki célpontul.

A legtöbbet saját közléseikből tudjuk meg a robbantókról. Mire a Unabomber elszánta magát, hogy az újságoknak küldött levelek és egy több ezer szavas kiáltvány útján a nagy nyilvánossághoz fordul, már tizenhét éve működött, három halottat és huszonhét súlyos sérültet hagyott maga mögött. Egyéb fegyvertények mellett sikerült időlegesen lelassítania az egész polgári légi forgalmat, amikor kilátásba helyezte, hogy bombát robbant a Los Angeles-i nemzetközi repülőtéren.

Akárcsak a legtöbb robbantó, ő is egy csoport (a „Szabadság Klub”) nevében vállalt felelősséget terrorcselekményeiért. Nem sok kétség fér azonban hozzá, hogy olyan típusú magányos elkövető, akit a fentiekben leírtam.

A személyiségrajzot azóta széles körben publikálták, és nem látok okot ítéletem felülvizsgálatára. (A szerző szavait igazolta, amikor 1996 áprilisának első napjaiban egy montanai kis üdülőtelepen az FBI emberei őrizetbe vették Theodore John Kaczynski volt egyetemi matematikatanárt. Az ötvennégy éves férfit családja jelentette fel, mert gyanús iratokat tartott magánál. A házkutatás során előkerült egy feladásra váró, teljesen kész robbanószerkezet is. – A ford.) Sajnos – Brussel doktor úttörő munkája ellenére, amelyet Metesky, az „őrült robbantó” ügyében végzett – amikor a Unabomber először lecsapott, a nyomozó hatóságok még nem voltak annyira felkészülve az efféle elemzés felhasználására, mint manapság. A legtöbb ilyen elkövető tevékenysége korai szakaszában elfogható. Az első és a második bűncselekmény a legjellemzőbb a viselkedés, a földrajzi hely, a célpont megválasztása szempontjából, azután az illető tökéletesíteni kezdi módszereit, és útra kel az országban. Esztendők múltán ideológiája is bonyolódik, túllép a társadalommal szembeni elemi neheztelésen, amely kezdetben mozgatta. Úgy hiszem, ha 1979-ben ott tartottunk volna a személyiségelemzéssel, ahol most, a Unabombert talán már jó néhány éve elfogták volna.

A robbantók fenyegetései nagyon gyakran zsarolás eszközei, és valamely egyén vagy körülhatárolt csoport ellen irányulnak. Az 1970-es évek közepén telefonon bombamerénylettel fenyegették meg egy texasi bank elnökét.

A hívó hosszú, tekervényes mondatokkal értésére adta, hogy amikor néhány nappal azelőtt a Southwest Bell telefontársaság szerelőket küldött a pénzintézetbe, valójában az ő emberei jelentek meg ott. Bombát helyeztek el, amely mikrohullámú kapcsolóval működésbe hozható, de eltekint ettől, amennyiben az elnök eleget tesz követeléseinek.

Most jön a legvérfagyasztóbb rész. A telefonáló bejelenti, hogy nála van az elnök felesége, Louise. Az asszony Cadillaccel jár, délelőtt ide ment, aztán oda stb. stb. A pánikba esett elnök egy másik vonalon hazatelefonáltat a titkárnőjével, mivel tudja, hogy a nejének otthon kell lennie. De nem veszik föl. Az elnök most már hinni kezd.

Ekkor a hívó közli, mekkora összeget akar, méghozzá használt, tízes és százas címletű bankjegyekben. Ne értesítse a rendőrséget, megkülönböztető jelzés nélkül is egyből felismerik a kocsijaikat. Mondja meg a titkárnőjének, hogy körülbelül negyvenöt percre elhagyja a bankot. Ne értesítsen senkit! Mielőtt kilép az irodájából, háromszor kapcsolja fel és le a villanyt. A csoport tagjai figyelik a jelzést. Tegye a pénzt a kocsijába, parkoljon le a járda mellett ezen és ezen a forgalmas utcán, hagyja bekapcsolva a motort és a parkoló lámpát.

Na már most ebben a bizonyos esetben nem volt se bomba, se emberrablás, csupán egy minden hájjal megkent szélhámos, aki a legvalószínűbb áldozatot választotta ki magának. Forgatókönyvének minden mozzanata határozott célt szolgált. Időzítése azon alapult, hogy a telefontársaság emberei előzőleg ténylegesen dolgoztak a bankban, tehát szerepeltethette őket a bomba elhelyezőiként. A telefonszerelők köztudomásúan olyan munkát végeznek, amelyet senki sem ért vagy kísér különösebb figyelemmel, tehát eléggé hihetően hangzik, hogy rosszban sántikálnak.

Mivel számított rá, hogy a bankelnök hazaszól a feleségének, a zsaroló még aznap reggel felhívta az asszonyt, a Southwest Bell képviselőjeként mutatkozott be, elmondta, hogy számos panasz érkezett a környékről szeméremsértő telefonhívások miatt, és megpróbálják lenyomozni a hívót, ezért legyen szíves, tizenkettő óra és tizenkettő negyvenöt között ne vegye fel a telefont, ha csöng; ugyanis csapdát állítanak.

A terv talán legzseniálisabb része az az utasítás, miszerint a pénzt a járó motorral és égő lámpával leparkolt kocsiban hagyják. Az elnök azt hiszi, a világítás jeladásravaló, holott a hívó biztonsági intézkedéseinek része. Figyelmeztette ugyan áldozatát, hogy ne értesítse a rendőrséget, ám tudja, valószínűleg mégis megteszi, és az akció legveszélyesebb szakasza mindig a pénz átadása, amikora rendőrök feltehetőleg lesben állnak. Kitervelte tehát, hogyamennyiben balszerencséjére fülön csípik a kocsiban, akkor azt mondja, épp csak arra sétált a forgalmas utcán, meglátott egy autót járó motorral és égve felejtett lámpával, és amilyen jótét lélek, odament, hogy mindent lekapcsoljon. Ha ebben a helyzetben rajtakapják, nem tehetnek vele semmit. Még ha a pénzzel távoztában fogják el, akkor is mondhatja azt – mivel már megindokolta, mit keresett a kocsiban –, hogy a táskát az ülésen találta, és épp a rendőrségre indult vele.

A zsaroló a valószínűségre játszik. Gondosan leírta előre a szövegét, már csak az adatokat kell kitöltenie. Ha a ma kiszemelt áldozat nem jön be, legközelebb másnál próbálkozik. Végül valamelyik ráharap, és akkor neki csinossumma üti a markát a fáradozásáért, miközben ténylegesen nem kellett emberrablásra vagy robbantásra vetemednie. Ezekben az esetekben a szöveg általában jó bizonyíték, mert az elkövető feltehetőleg megtartja, hiszen későbbi dobásainál még hasznos lehet. Tudja ugyanis, hogy néhány egyszerű előkészítő lépés után bárki lehet áldozat.

Amikor a hatóságok végre kiismerték a fenti történet szereplőjének fortélyait, elfogták, bíróság elé állították és elítélték. Kiderült, hogy volt lemezlovas az illető, aki úgydöntött, jó beszélőkéjét gyorsabb haszonszerzésre fordítja.

Miben különbözik az ilyen elkövető a tényleges emberrablótól? Mindketten nyereségvágyból cselekszenek, tehát egyikük sem akar szükségtelenül mutatkozni az áldozat előtt, mert a gyilkolás nem céljuk. A nagy különbség az, hogy az igazi emberrablónak általában segítőtársra van szüksége terve kivitelezéséhez, s míg az egyszerű zsaroló alapjában véve ügyes svindler, az emberrabló már szociopata. Nem áll szándékában megölnie áldozatát, de célja elérése érdekében kétségkívül hajlandó rá.

Steve Mardigian részt vett az Exxon olajtársaság alelnökének ügyében, akit New Jersey-i háza elől raboltak el, hogy váltságdíjat kapjanak érte. Dulakodás közben véletlenül karon lőtték. Az emberrablók – a cég volt biztonsági őreés annak felesége – mégis folytatták tervüket, és egy ládába zárták – szívbeteg – foglyukat, aki ott meghalt. A láda – vagy hasonló megoldás – értelme az, hogy az emberrablók a lehető legkevésbé akarnak érintkezni áldozatukkal, és igyekeznek nem személynek tekinteni. A fenti esetben az elkövetők utólag kijelentették, hogy megbánták tettüket, amelyre elsősorban a kétségbeesés vitte rá őket. De elkövették, lépésről lépésre habozás nélkül végrehajtották. Önző céljaik érdekében elfogadhatónak tartották egy másik ember halálát, ami a szociopata viselkedés egyik jellemzője.

Bármilyen rémületkeltő bűncselekmény is az emberrablás, néhány más törvénysértéstől eltérően olyan nehéz büntetlenül megúszni, hogy a nyomozónak különös gonddal és kétkedő szemmel kell értékelnie, alaposan szemügyre kell vennie az áldozattal összefüggő vonatkozásokat és az elkövetés előtti viselkedést. Miközben tisztában van azzal, hogy bárki lehet áldozat, választ kell találnia a kérdésre: miért éppen ezt az áldozatot szemelték ki?

Néhány évvel ezelőtt egy éjszaka sürgős ügyben hívtak a lakásomon. Egy oregoni nyomozó elmondta egy fiatal nő történetét, aki az ő körzetében járt iskolába. Valaki a nyomába szegődött, de sem ő, sem más nem tudta megállapítani az illető személyazonosságát. A nő többször is látta a fák között ólálkodni, de mire az apja vagy a barátja kiment körülnézni, mindig eltűnt. Telefonálgatott is neki, de csakis olyankor, ha senki más nem tartózkodott otthon. A nő kezdett kiborulni. Több idegtépő hét után étteremben vacsorázott a barátjával. Felállt az asztaltól, hogy kimenjen a mosdóba. Épp elhagyta a mellékhelyiséget, amikor valaki megragadta, gyorsan kirángatta a parkolóba, ahol támadója durván pisztolycsövet dugott a hüvelyébe, és azzal fenyegette, hogy megöli, ha értesíti a rendőrséget, azután eleresztette. A nőt annyira megrázta a dolog, hogy nem tudott használható személyleírást adni.

Most pedig a jelek szerint elrabolták, amikor egy este a könyvtárból távozott. Az autóját megtalálták a parkolóban. Senki sem jelentkezett, a helyzet kezdett igazán aggasztóvá válni.

Megkértem a nyomozót, hogy meséljen az áldozatról. Megtudtam, hogy csinos lány, mindig jól tanult, de az elmúlt évben gyereket szült, és a kicsi eltartása miatt összekülönbözött a családjával, főként az apjával. Az utóbbi időben az osztályzatai leromlottak, kivált azóta, hogy követték.

Azt tanácsoltam, egyelőre semmit se mondjanak az apának, hátha mégis tévedek, és a fiatal nő holtan kerül elő, de az egész átverésnek hangzik. Ki követné ezt a lányt? Állandó barátja van, mostanában nem szakított senkivel. Hírességek kivételével általában olyan személy követ valakit, aki többé-kevésbé ismeri. Ezek az egyének korántsem elég ügyesen vagy óvatosan járnak el. Ha a nő látta, az apja és a barátja nem szalaszthatták el minden alkalommal. Soha senki más nem volt jelen a hívásoknál, és miután a rendőrség kezdte lehallgatni a vonalat, egy csapásra elmaradtak a telefonok. Az emberrablásra végül közvetlenül az érettségi vizsga előtt került sor – ez sem véletlen.

Kezdeményező stratégia gyanánt azt javasoltam, szólaltassák meg az apát a sajtóban, ennek során hangsúlyozza,milyen szoros kapcsolat fűzi a lányához, mennyire szereti, visszavárja, kérje az emberrablókat, hogy engedjék szabadon. Ha jól sejtem, egy-két nap múlva összetörtenés koszosan előkerül majd egy történettel, miszerint elrabolták, bántalmazták, és az országúton kilökték egy autóból.

Pontosan ez történt. Kellően elcsigázva és mocskosan bukkant fel a rablómesével. Javasoltam, hogy a kihallgatásán – amely ezúttal úti beszámoló formáját öltötte – arra összpontosítsanak, ami feltételezéseink szerint valójában történt. Ne vádaskodjanak, inkább méltányolják, hogy a lánynak sok problémája van a szüleivel; sokféle megpróbáltatáson, fájdalmon és idegfeszültségen ment át; pánikba esett a vizsgák előtt; mutassanak neki olyan megoldást, hogy a végén ne maradjon szégyenben. Mondják meg neki, hogy nem kell félnie a büntetéstől, pszichológiai tanácsadásra és megértésre van szüksége, amit meg is fog kapni. Mihelyt mindezt világossá tették, bevallotta a csalást.

Mindazonáltal elég izzasztó az ilyen eset. Ha az ember téved, az borzalmas következményekkel jár, mert ha valóban követnek valakit, az gyakran halálos bűncselekmény kezdetét jelentheti.

Akár híresség, akár hétköznapi ember követéséről van szó, legtöbbször szerelemmel vagy csodálattal kezdődik a dolog. John Hinckley „imádta” Jodie Fostert, és azt akarta, hogy viszonozzák a szerelmét. A lány azonban gyönyörű filmcsillag volt, ráadásul a Yale hallgatója, a férfi pedig jelentéktelen senki, ezért úgy érezte, tennie kell valamit, hogy kiegyenlítse a mérleget, és lenyűgözze bálványát. Márpedig mi lehetne lenyűgözőbb, mint az Egyesült Államok elnöke elleni, történelmi jelentőségű merénylet? Világosabb pillanataiban minden bizonnyal ráeszmélt, hogy nem válhat valóra az álom, amelyben ők ketten boldogan élnek, míg meg nem halnak. Cselekedete révén mégis megvalósította az egyik célját. Híres lett, és neve a köztudatban – ha mégoly fonák módon is – örökre összekapcsolódik Fosterével.

Miként a legtöbb ilyen esetben, Hinckleynél is hatott egy közvetlen stresszor. Az idő tájt, amikor rálőtt Reagan elnökre, az apja végképp felszólította, hogy keressen munkát, és tartsa el magát.

Ken Baker, a titkosszolgálat ügynöke börtöninterjút készített Mark David Chapmannel, John Lennon merénylőjével. Chapman erősen kötődött a Beatles egykori kiválóságához, és külsőségekben hasonulni próbált hozzá. Összegyűjtötte Lennon valamennyi számát, még ázsiai lányokkal is járt, hogy utánozza a popsztár és Yoko Ono házasságát. De miként az gyakran megesik ennél a típusnál, végül eljutott egy pontra, amikor saját alacsonyabb rendűségének érzése elviselhetetlenné vált. Többé nem tudott megbirkózni azzal, hogy nincs egy szinten eszményképével, ezért meg kellett ölnie. Hátborzongató, de Hinckleyt többek között Chapman példája sarkallta arra, hogy elkövesse tettét, és ezáltal híressé – helyesebben hírhedtté – váljon.

Elbeszélgettem Arthur Bremmerrel, aki titokban követte George Wallace alabamai kormányzót elnökválasztási kampánykörútján, majd Marylandben merényletet kísérelt meg ellene, amivel tolószékbe kényszerítette, és élethossziglani fájdalmakra kárhoztatta. Pedig nem is gyűlölte Wallace-t. Mielőtt rálőtt, heteken át Nixon elnök nyomában járt, de nem tudott eléggé közel férkőzni hozzá. Elkeseredetten igyekezett megmutatni a világnak, mennyit ér, és Wallace elérhetőnek bizonyult. Lényegében tehát újabb példáját láthatjuk annak, amikor az áldozat csupán rosszkor és rossz helyen tartózkodott.

Riasztóan nagy azoknak a követéses eseteknek a száma, amelyek merényletbe torkollnak. Ha az áldozat politikus, ez ürügyet szolgáltat a gyilkosságra, jóllehet szinte mindig csak azt leplezi, hogy egy jelentéktelen senki valakinek akar látszani. Filmcsillagoknál és John Lennonhoz hasonló hírességeknél még ilyen indok sem merül fel. Az egyik legtragikusabb eset a huszonegy éves Rebecca Schaefferé, akit 1989-ben Los Angeles-i lakása előtt gyilkoltak meg. A gyönyörű és tehetséges színésznő a Húgom,Samcímű televíziós sorozatban Pam Dawber húgának szerepében vált országszerte ismertté. Amikor a csöngetésre ajtót nyitott, egyetlen lövéssel végzett vele Robert John Bardo, egy tizenkilenc éves tucsoni munkanélküli, aki legutoljára egy szórakozóhelyen dolgozott mint takarító. Akárcsak Chapman, Bardo is rajongóként kezdte. Rajongása megszállottsággá fajult, s ha már „normális” kapcsolatot nem teremthetett a színésznővel, másképp akarta „elkapni”.

Mint valamennyien tudjuk, nem csak hírességeket szoktak követni. Természetesen gyakran előfordul, hogy volt házastársat vagy szeretőt követnek. A dolog akkor lép halálos szakaszba, amikor a követő végül úgy dönt: „Ha nem azenyém, másé se legyen!” Jim Wright – a téma legtapasztaltabb specialistája részlegünkben és országos szinten is vezető szaktekintély – azonban rámutatott, hogy mindazok, akik kapcsolatban állnak a nyilvánossággal – különösen pedig a nők –, ki vannak téve követők zaklatásának. Más szóval a követő vágyának tárgya nem okvetlenül a képernyőn vagy a filmvásznon jelenik meg. Lehet felszolgálónő a sarki étteremben vagy pénztáros a helybeli bankban. Esetleg ugyanabban az üzletben vagy cégnél dolgozik, mint a követő.

Ez történt egy Kris Welles nevű fiatal montanai nővel, a missoulai Conlans bútorgyár alkalmazottjával. Kris szorgalmas munkájával kivívta környezete megbecsülését, és előbb értékesítési igazgatóvá küzdötte fel magát, majd 1985-ben az egész üzemet rábízták.

Miközben ő fölfelé haladt a ranglétrán, Wayne Nance a raktárban dolgozott. Ez az egyébként magának való férfi láthatóan kedvelte Krist, aki mindig szívélyesen, barátságosan bánt vele. A felszín alatt azonban érződött Wayne kiszámíthatatlan természete, s ez riasztotta az asszonyt. Viszont a munkájára soha nem volt panasz, nap mint nap mindenkit lepipált a raktárban.

Kris csak azt nem sejtette – miként férje, Doug, a helybeli fegyverkereskedő sem –, hogy Wayne Nance megszállottan imádja. Állandóan leste a nőt, és egy kartondobozba gyűjtögette a kegytárgyakat – titokban készített fényképeket, irodai jegyzetlapokat a kézírásával, mindent, ami hozzá tartozott.

Továbbá azzal sem volt tisztában sem a Welles házaspár, sem a missoulai rendőrség, hogy Wayne Nance gyilkos. 1974-ben megrontott és agyonszúrt egy ötéves kislányt. Később kiderült, hogy több felnőtt nőt is megkötözött, betömte a szájukat, és lelőtte őket – köztük az anyja legjobb barátnőjét. Mindez a jelenlegi lakóhelyével szomszédos megyékben történt, a gyér népességű Montana államban, ám az egyik rendőrhatóságnak riasztó módon sejtelme sem volt a másik hatóság illetékességi területén nyilvántartott priuszról.

Kris Welles mit sem tudott erről, mígnem egy éjjel Nance betört városszéli otthonukba. Golden retriever szukájuk nem tanúsított ellenállást. A pisztollyal felfegyverzett férfi rálőtt Dougra, megkötözte a pincében, aztán fölkényszerítette Krist az emeleti hálószobába, és az ágyhoz kötözte, hogy megerőszakolhassa. Az asszony nyilvánvalóan jól ismerte, ő pedig meg sem próbálta leplezni kilétét.

Eközben Dougnak odalent sikerült kitépnie magát kötelékeiből. A vérveszteségtől és a fájdalomtól erőtlenül, félig eszméletlenül egy asztalhoz tántorgott, ahol a boltba való egylövetűt tartotta. Valahogy belekínlódott egy töltényt, aztán minden maradék erejét összeszedte, és lassan, keservesen felvonszolta magát a pincelépcsőn. Amilyen csöndben csak tudott, fellopakodott az emeletre, majd a folyosóról célba vette egyetlen lövedékével Nance-t.

Minden összefolyt a szeme előtt, de le kellett terítenie, mielőtt amaz észreveszi, és saját pisztolyához kap. Nance sértetlen volt, a fegyvere pedig még tele lőszerrel. Kézitusában nem vehette fel vele a versenyt.

Elhúzta a ravaszt. Talált. Nance hanyatt esett, de azután talpra állt, és megindult felé. A lövés nem végzett vele. Nance egyre közeledett a lépcsőhöz. Doug nem menekülhetett, s egyébként sem hagyhatta ott a feleségét, tehát az egyetlen lehetséges megoldást választotta. Megfordította a kilőtt puskát, és rátámadt vele a másik férfira. Addig ütlegelte a tusával a jól megtermett Nance-t, amíg Kris kiszabadította magát, és a segítségére sietett.

Mindmáig igen kevés olyan ügyet tartanak nyilván, amelyben egy sorozatgyilkos kiszemelt áldozatai képesek voltak hathatósan visszavágni és önvédelemből megölni támadójukat. Wellesék esete egy ezek közül. Csodával határos történetüket több alkalommal is elmesélhették a quanticói tanfolyamok hallgatóinak.

18. FEJEZET

AGYZSIBBASZTÓK CSATÁROZÁSA

Szerény szavaik nem mindennapi élethelyzetbe engedtek betekintést a hőssé vált áldozatok nézőpontjából. Bár akkor éjjel megjárták a poklot, mindketten elképesztően kedves, finom érzésű és közvetlen emberek.

Egyik quanticói előadásuk után az egyik rendőr megkérdezte:

– Ha Wayne Nance életben maradt volna, és nem volna halálbüntetés, szóval ha még mindig egy planétán kéne élniük vele, vajon ugyanolyan kiegyensúlyozottak lennének, mint most?

Egymásra néztek, kimondatlanul is egyetértettek. Végül Doug Welles válaszolt:

– Szinte biztos, hogy nem.

Miféle ember képes ilyesmit elkövetni?

Sorozatgyilkossági vizsgálatunk idején Bob Resslerrel az Illinois állambeli Jolietben jártunk, ahol Richard Speckkel beszélgettünk. Utána szállodai szobámban tévét néztem, és az esti CBS-híradóban Dan Rather riportját láttam a történetesen szintén a jolieti fegyházban raboskodó Thomas Vandával. Vanda több késszúrással megölt egy nőt. Egész életében ki-be járt az elmegyógyintézetekbe, s valahányszor „gyógyultan” kiengedték, újabb bűncselekményt követett el. Az emberölés előtt, amelyért mostani büntetését kapta, egyszer már gyilkolt.

Felhívtam Resslert, és azt mondtam neki, hogy beszélnünk kéne ezzel az elítélttel is, ha már itt vagyunk. A televízióban látottak alapján úgy véltem, a kisebbrendűségi komplexussal küzdő bűnöző tökéletes példája. Éppúgy lehetett volna gyújtogató is, mint gyilkos. Vagy megfelelő eszközök és hozzáértés birtokában robbantó.

Másnap visszamentünk a fegyházba, és Vanda vállalta, hogy találkozik velünk. Kíváncsi volt, mit keresünk ott, meg aztán nemigen látogatta senki. A beszélgetés előtt átnéztem a dossziéját.

A százhetvenöt centis, huszonöt év körüli fehér férfi alkatában volt valami zavaró puhaság. Sokat mosolygott, de mosoly közben is feszültnek hatott – a tekintete megállás nélkül jobbra-balra cikázott, az arca idegesen rángatózott, a kezét dörzsölgette. Az ember nem merne nyugodtan hátat fordítani ennek a fickónak. Először is azt tudakolta, hogy mutatott a tévében. Amikor azt mondtam, jól, nevetett és felengedett. Egyebek között elmesélte, hogy belépett a börtön bibliaolvasó körébe, és úgy érzi, ez sokat segített neki. Meglehet, de jó néhány elítéltet láttam már, akik a feltételes szabadlábra helyezési felülvizsgálat közeledtével vallási csoportosulásokhoz csatlakoztak, hogy ezzel is mutassák, megérdemlik, hogy kiengedjék őket.

Megoszlanak a vélemények, hogy az effajta fickónak fegyházban vagy a rabkórház elmeosztályán van-e a helye, de az interjú után felkerestem a pszichiátert, aki kezelte. Érdeklődtem, mi a helyzet Vandával.

Az ötven körüli elmegyógyász kedvező választ adott:

– Jól reagál a gyógyszeres és egyéb terápiára.

Példaként említette a bibliaolvasó kört, és kijelentette, ha Vanda így fejlődik, előbb-utóbb megérik a szabadlábra helyezésre.

Megkérdeztem, tudja-e pontosan, mit követett el Vanda.

– Nem, de nem is akarom tudni – felelte. – Időm sincs rá amellett, hogy ennyi elítélttel kell foglalkoznom.

Hozzátette, hogy nem szeretné igazságtalanul befolyásolni a pácienshez való viszonyát.

– Azért hadd mondjam el, doktor úr, mit művelt Thomas Vanda – erősködtem. Mielőtt tiltakozhatott volna, elmeséltem, hogyan csatlakozott ez a társaságkerülő, betegesen zárkózott személyiség egy felekezeti csoporthoz. Egy összejövetelt követően, miután a többiek távoztak, ajánlatot tett a fiatal nőnek, akinek a lakásán összegyűltek. A nő visszautasította, és Vanda nem igazán jól fogadta ezt, mint az effélék általában. Leütötte a szerencsétlent, behozott a konyhából egy kést, és többször beledöfött. Azután, miközben a nő a földön haldoklott, hímvesszőjét az egyik nyílt hasi sebbe tolta és ejakulált.

Meg kell mondanom, ez elképesztett. A nő magatehetetlenül fekszik, a teste még meleg, vérzik, a férfi óhatatlanul összevérzi magát vele. Még csak elszemélyteleníteni sem tudja. Mégis képes az erekcióra és a kielégülésre. Ezek után érthető, miért állítom, hogy ez harag szülte bűncselekmény, nem pedig szex. Nem a nemi vágy jár a férfi fejében – hanem veszett harag.

Egyébként ezért nincs értelme ivartalanítani a visszaeső nemi erőszaktevőket – bármilyen megnyugtatónak tűnik némelyek számára ez az elképzelés. A baj az, hogy így nem állítanánk meg őket sem fizikailag, sem emocionálisan. A nemi erőszak kifejezetten dühös cselekmény. Ha kiherélünk egy férfit, egy dühös embert kapunk.

– Maga undorító, Douglas! – jelentette ki a pszichiáter, miután befejeztem a történetet. – Kotródjon a rendelőmből!

– Én vagyok undorító? Ön hamarosan olyan helyzetbe kerül, hogy javaslatot tehet Vanda szabadon bocsátására, mivel jól reagál a kezelésre, és még azt sem tudja, ki a nyavalyával beszél, miközben ezekkel a fegyencekkel foglalkozik. Hogy akarja megérteni őket, ha nem szakít rá időt, hogy megtekintse a tetthelyi felvételeket vagy beszámolókat, átlapozza a boncolási jegyzőkönyveket? Utánanézett, milyen módon követték el a bűncselekményt? Tudja, hogy kitervelték-e? Kiderítette, milyen viselkedés vezetett odáig? Tudja, milyen állapotban hagyta el az elkövető a tett színhelyét? Tudja, hogy megpróbálta-e büntetlenül megúszni, alibit szerezni? Honnan a frászkarikából tudja akkor, hogy közveszélyes-e vagy sem?

Nem válaszolt, és nem hiszem, hogy azon a napon magam mellé állítottam, de erről a dologról nem tudok szenvtelenül nyilatkozni. Ez az alapja annak, amit részlegemben csinálunk. Mint már számtalanszor kifejtettem, a pszichiátriai kezelésben az a bökkenő, hogy jelentős mértékben a beteg visszajelzésein alapul. Rendes körülmények között az elmegyógyászhoz fordulónak saját jól felfogott érdeke, hogy őszintén feltárja a gondolatait és érzéseit. A mielőbb szabadulni vágyó elítéltnek viszont az az érdeke, hogy azt mondja, amit a terapeuta hallani akar. Ha pedig az orvos készpénznek veszi a hallottakat, nem veti egybe az alanyra vonatkozó más információkkal, az meghiúsíthatja az egész rendszert. Ed Kemper és Monte Rissell – hogy csak két nevet említsek – kezelés alatt álltak, miközben bűncselekményeiket elkövették, és mindketten palástolni tudták ezt, mi több, „fejlődést” mutattak.

Abban látom a problémát, hogy az eszményekkel teli ifjú pszichiáterek, pszichológusok, szociális munkások kijönnek az egyetemről, ahol azt tanították nekik, hogy tényleg van eredménye annak, amit csinálnak, aztán szembekerülnek ezekkel a börtönlakókkal, és szeretnék hinni, hogy megváltoztatták őket. Sokszor nem értik meg, hogy amikor megpróbálják felmérni az elítélteket, olyanokkal kezdenek, akik maguk is mesterei mások felmérésének! Az elítélt egykettőre kiszagolja, jól felkészült-e a doktor vagy sem, és ha az utóbbi, akkor máris enyhébbnek állítja be előtte bűncselekményét és annak az áldozatokra gyakorolt hatását. Olyannak, aki nincs tisztában a részletekkel, vérbeli bűnöző saját jószántából vajmi ritkán árulja el, mi az ábra. Ezért volt az alapos felkészülés annyira meghatározó jelentőségű börtöninterjúinknál.

A segítő hivatások űzői gyakran nem akarják megismerni a véres részleteket, nehogy előítéleteket tápláljanak pácienseikkel szemben. Thomas Vanda orvosa is erre hivatkozott. Én azonban mindig azt mondom a hallgatóknak, ha érteni akarjuk Picassót, tanulmányoznunk kell a műveit. Ha meg akarjuk érteni a bűnöző személyiségét, tanulmányoznunk kell a bűncselekményeit.

A mentálhigiéné szakemberei a személyiségből kiindulva szemlélik a viselkedést, én és az embereim viszont a viselkedésből indulunk ki, és ebből a nézőpontból tekintünk a személyiségre.

Természetesen különféle szempontok szerint vizsgálhatjuk a büntetőjogi felelősség kérdését. A pszichológus dr. Stanton Samenow a néhai pszichiáterrel, dr. Samuel Yochelsonnal együttműködve úttörő munkát végzett a washingtoni Szent Erzsébet Kórházban a bűnözőviselkedés terén. Többéves közvetlen kutatás után, amelynek során fokról fokra megváltozott előzetesen kialakított nézeteinek többsége, Samenow végül azt a következtetést vonta le nagy hatású, gondolatgazdag könyve, A bűnöző elméjében lapjain, hogy „a bűnözők a felelősségteljes emberektől eltérő módon gondolkodnak”. A bűnözőviselkedés Samenow szerint nem annyira elmebetegség kérdése, mint inkább jellemhiba.

Dr. Park Dietz – aki gyakran dolgozik együtt velünk – kijelentette: „Azok közül a sorozatgyilkosok közül, akiket eddig alkalmam nyílt tanulmányozni vagy megvizsgálni, egyetlenegy sem volt jogi értelemben beszámíthatatlan, de normális sem. Mindannyiuknál elmekórtani rendellenességek álltak fönn, de e szexuális érdeklődésüket és jellemüket befolyásoló rendellenességek dacára tudták, mit cselekszenek, tudták, hogy amit tesznek, az helytelen, mégis amellett döntöttek.”

Fontos szem előtt tartanunk, hogy a beszámíthatatlanság jogi, nem pedig orvosi vagy pszichiátriai fogalom. Nem határozza meg azt, hogy valaki „beteg”-e vagy sem. Arra vonatkozik, hogy az illető személy felelős-e a cselekedeteiért.

Na mármost, ha valaki úgy gondolja, hogy például Thomas Vanda elmebeteg, szíve joga. Azt hiszem, találhatnánk érveket emellett. De ha gondosan megvizsgáljuk az adatokat, szembe kell néznünk a ténnyel, hogy akármi is a baja ezeknek a Thomas Vandáknak, az gyógyíthatatlan. Ha pedig elfogadnánk ezt, akkor nem engednék ki őket olyan hamar, hogy tovább folytathassák, amit újra és újra megtesznek. Ne feledjük, neki sem ez volt az első gyilkossága.

Mostanában sokat beszélnek a büntetőjogi beszámíthatatlanságról, de a téma nem új keletű. Az angolszász joggyakorlatban legalább több száz évre megy vissza, egészen a 16. századig, William LambardEirenarcha, avagy „a békebírók hivataláról”című munkájáig.

A beszámíthatatlanságnak mint büntetőjogi vádak alóli kifogásnak első intézményes megfogalmazása az 1843-as M’Naghten-szabály, amely arról a Daniel M’Naghtenről kapta a nevét (olykor McNaughtennek vagy McNaghtennek is írják), aki gyilkosságot kísérelt meg Sir Robert Peel brit miniszterelnök ellen, de csak Peel magántitkárát sikerült lelőnie. Egyébként Peel szervezte meg a londoni rendőrséget. A londoni zsarukat az ő tiszteletére hívják mind a mai napig bobbynak.

M’Naghten felmentése akkora közfelháborodást váltott ki, hogy a legfelső bíróság királyi ítélőszékének főbíráját a Lordok Háza elé idézték, és magyarázatot kértek tőle. Az okfejtés lényege: a vádlott nem bűnös, ha elmeállapota megfosztotta őt attól a képességtől, hogy felismerje cselekedeteinek helytelen voltát vagy megértse azok természetét és minőségét; más szóval nem tudta megkülönböztetni a helyeset és a helytelent.

A beszámíthatatlanság elve az évek során azzá fejlődött, amit gyakran „az ellenállhatatlan késztetés próbája”-ként emlegetnek, azazhogy a vádlott nem bűnös, ha elmebetegsége miatt képtelen volt cselekedeteit irányítani vagy magatartását a törvényekhez igazítani.

David Bazelon bíró alaposan átfogalmazta ezt az 1954-ben, a Durham kontra Egyesült Államok-perben a fellebbviteli bíróságon hozott ítéletében, amely kimondta, hogy a vádlott büntetőjogilag nem felelős, ha bűncselekménye „elmebetegség vagy -fogyatékosság terméke”, és ha e betegség vagy fogyatékosság hiányában nem követte volna el a bűncselekményt.

A Durham-ítélet, amely ilyen széles mozgásteret hagyott, és eredendően nem foglalkozott a helyes és helytelen közötti különbségtétel méltánylásával, nem örvendett túlzott népszerűségnek a bűnüldözők és számos bíró meg ügyész körében. 1972-ben egy másik fellebbviteli bírósági döntés az Egyesült Államok kontra Brawner-perben el is vetette ezt a precedenst az Amerikai Jogtudományi Intézet „irányadó büntetőjogi próbája” javára, amely a felelősség alóli mentesülés feltételének meghatározásakor visszanyúlt M’Naghtenig és az ellenállhatatlan késztetésig, kimondván, hogy az elmefogyatékosság következtében a vádlottnak jelentős mértékben el kell veszítenie képességét arra, hogy megítélje magatartása helytelenségét vagy a törvényes követelményekhez igazítsa magatartását. Ez a felfogás az idő múlásával mind népszerűbb a bíróságokon.

De e disputa mellett, amely gyakran afféle elmetornává fajul, hogy hány angyal táncolhat egy gombostű fején, azt hiszem, foglalkoznunk kell egy még alapvetőbb fogalommal. Ez pedig a veszélyesség.

Az agyzsibbasztók szünet nélküli háborúskodásának egyik klasszikus összecsapását hozta Arthur J. Shawcross 1990-es sorozatgyilkossági pere a New York állambeli Rochesterben. Shawcrosst egy sor helybeli prostituált és hajléktalan meggyilkolásával vádolták, amely csaknem egy éven át folyt. A holttestek – melyek közül a későbbieket a halál beállta után meg is csonkították – a Genesee folyó szurdokvölgyéből és az azt környező erdőkből kerültek elő.

A részletes – és mint később kiderült, igen pontos – személyiségrajz elkészítése után Gregg McCrary tanulmányozta az ismeretlen tettes viselkedésének alakulását. Amikor a rendőrség megcsonkított holttestet fedezett fel, Gregg felismerte, hogy a gyilkos visszajár a hullákhoz, hogy zsákmányával időzzön. Ezután arra ösztökélte a rendőrséget, hogy fésülje át az erdőket, próbálja felkutatni az egyelőre még hiányzó nők holttestének egyikét. Ha ez sikerül, akkor helyezzék megfigyelés alá azt a helyet, mert a gyilkos előbb-utóbb bizonyosan felbukkan ott.

Többnapos légi felderítés után New York állam rendőrsége valóban talált egy holttestet a 31-es út mentén, a Lazacos-patakban. Ugyanekkor John McCaffrey felügyelőészrevett egy férfit a víz fölött átvezető alacsony hídon leparkolt kocsiban. Riasztották New York állam és Rochester város rendőrségét. A férfi, akit elfogtak, nem volt más, mint Arthur Shawcross.

A kihallgatást New York állam részéről Dennis Blythe, a rochesteri kapitányság képviseletében Leonard Boriello vezette. Shawcross több bűncselekményt is bevallott. A nagy érdeklődés közepette megkezdődött tízrendbeli emberölési per kulcskérdése az lett, beszámítható volt-e a vádlott a gyilkosságok idején.

A védelem szakértőként beidézte dr. Dorothy Lewist, a New York-i Bellevue Kórház jól ismert pszichiáterét, aki jelentős munkát végzett az erőszak gyermekekre kifejtett hatásának vizsgálata terén. Lewis arra a meggyőződésre jutott, hogy az erőszakos bűnözőviselkedés legtöbbször – ha nem mindig – a gyermekkori bántalmazás vagy megrázkódtatás és valamiféle fizikai állapot vagy szervi elváltozás – például epilepszia, valamilyen sérülés, károsodás, ciszta vagy tumor – együttes következménye. Természetesen idekívánkozik Charles Whitman, a huszonöt éves mérnökhallgató esete, aki 1966-ban Austinban felmászott a Texasi Egyetem óratornyára, és tüzet nyitott a járókelőkre. Mire a rendőrség körülvette az épületet, és kilencven perc múlva agyonlőtte, tizenhat halott és harminc sebesült esett áldozatul a vérengzésnek. Az incidens előtt Whitman rendszeresen visszatérő gyilkos dührohamokra panaszkodott. A boncolásnál daganatot találtak az agy homloklebenyében.

Vajon a tumor okozta Whitman gyilkos viselkedését? Nem tudhatjuk. Lewis azonban azt akarta bizonyítani az esküdtszéknek, hogy egy kicsiny, jóindulatú homloklebenyi ciszta, a doktornő által „részleges komplexusroham-állapot”-ként jellemzett epilepszia, a vietnami sebesülés okozta stressz utóhatása, valamint a férfi állítása szerint gyermekkorában édesanyjától elszenvedett fizikai és szexuális bántalmazás miatt a vádlott nem felelős szélsőségesen erőszakos időszakaiért. Kijelentette, hogy Shawcross valamiféle emlékezéshiányos kóborlási kényszer állapotában gyilkolt meg minden egyes nőt, s ezekre az epizódokra nem vagy nem pontosan emlékszik vissza.

Ezzel az érveléssel többek között az a gond, hogy Shawcross hetekkel-hónapokkal a gyilkosságok után a legapróbb részleteket is el tudta mesélni Boriellónakés Blythe-nak. Néhány esetben olyan holttestekhez vezette el őket, amelyeket a rendőrség nem tudott megtalálni. Valószínűleg azért volt képes erre, mert olyan sokat fantaziált mindegyikről, hogy emlékei frissen maradtak az elméjében.

Lépéseket tett egyes bizonyítékok megsemmisítésére, nehogy a rendőrség megtalálja őket. Letartóztatása után egy meglehetősen elemző levelet is írt a barátnőjének (amúgy nős volt), amelyben közölte, reménykedik a beszámíthatatlansági kifogásban, mivel elmegyógyintézetben sokkal könnyebb, mint börtönben.

Ami ez utóbbit illeti, Shawcross pontosan tudta, miről beszél. Először 1969-ben került összeütközésbe a törvénnyel, amikor betöréses rablásért és gyújtogatásért ítélték el a Syracuse-tól északra lévő Watertownban. Nem egészen egy év múlva ismét letartóztatták, ekkor beismerte, hogy megfojtott egy kisfiút és egy lányt, a lányt előtte meg is rontotta. Ezért a két bűncselekményért huszonöt évi fegyházra ítélték. Tizenöt után feltételesen szabadlábra helyezték. Ha emlékszünk egy korábbi fejezetből, ezért volt az életkor Gregg McCrary személyiségrajzának az az egyetlen pontja, amelynél tévedett. Shawcross hűvösön töltött tizenöt éve időlegesen szüneteltette az „érését”.

Most nézzük meg a dolgot közelebbről. Először is, akár engem kérdeznének, akár a sok ezer zsaru, ügyész és szövetségi ügynök szinte bármelyikét, akivel pályám során dolgoztam, azt az egybehangzó választ kapnák, hogy huszonöt év két kisgyerek életének kioltásáért eleve enyhe ítélet. Másodszor pedig ahhoz, hogy ezt a fickót még előbb is kiengedjék, úgy tűnik, két ellentétes előfeltételezés valamelyikéből kell kiindulniuk.

Az első számú: a fickó sötét háttere, szétesett családja, állítólagos gyermekkori megrontása, a jó nevelés hiánya, erőszakos múltja és minden más dacára a börtönélet oly csodálatos, lélekemelő, megvilágosító és javító hatású élményt jelentett, hogy Shawcross meglátta a fényt, felismerte eddigi tévelygését, és a börtön minden szempontból jótékony befolyására eltökélte magát, hogy új fejezetet kezd, és e pillanattól fogva derék, törvénytisztelő honpolgár lesz.

Na jó, ha ez nem tetszik, mit szólnának a második számúhoz: a börtönélet oly kimondhatatlanul iszonytató, nap nap után olyannyira kellemetlen és felkavaró, minden értelemben keserves bűnhődés, hogy Shawcross sötét múltja és a gyermekek megölésére és meggyilkolására irányuló szüntelen vágya ellenére sem kívánkozott vissza a rács mögé, ezért eltökélte magát, hogy bármit megtesz ennek elkerülésére.

Egyetértek, ez sem kevésbé valószínűtlen. Ha viszont sem egyiket, sem másikat nem fogadják el, akkor hogy az ördögbe engedhetnek ki ilyen embert anélkül, hogy mérlegelnék azt az eléggé komoly eshetőséget, hogy újra gyilkolni fog?

Egyes gyilkosok nyilvánvalóan sokkal nagyobb valószínűséggel ismétlik meg bűncselekményeiket, mint mások. Az erőszakos, szexuális indíttatású sorozatgyilkosokat illetően azonban egyet kell értenem dr. Park Dietzcel, amikor kijelenti: „Nehéz olyan körülményeket elképzelni, amelyek között vissza kellene engedni őket a társadalomba.” Ed Kemper, aki sokkal okosabb és sokkal messzebbre jutott az önmegismerésben, mint a legtöbb más gyilkos, akivel eddig beszéltem, őszintén elismeri, hogy nem kellene kiengedni őt.

Túl sok a borzalom a világban. Richard Marquette-nek, akivel interjút készítettem, húsz-egynéhány évesenOregonban már egy sor garázdaság, erőszakos nemiközösülés kísérlete és testi sértés volt a rovásán, majd egy portlandi bárban felszedett nővel való balsikerű szexuális próbálkozás után nemi erőszak, gyilkosság és a holttest megcsonkítása következett. Elmenekült a környékről, felkerült az FBI legveszélyesebb körözött bűnözőket tartalmazó listájára, és Kaliforniában letartóztatták. Előre megfontolt gyilkosságért életfogytiglani fegyházra ítélték. Tizenkét év után feltételesen szabadlábra helyezték, s mielőtt újra elkapták, megölt és feldarabolt még két nőt.Az ég szerelmére, ugyan mi indította arra a szabadlábra helyezésről döntő testületet, hogy azt képzelje, ez a fickó többé nem veszélyes?

Nem beszélhetek az FBI, az igazságügy-minisztérium vagy mások nevében, csakis a magaméban, de ami engem illet, sokkal inkább venném a lelkemre, hogy börtönben tartsak olyan gyilkost, aki vagy újra ölne, vagy nem, ha kihozzák, mint egy ártatlan férfi, nő vagy gyerek halálát e gyilkos szabadon engedése miatt.

Amerikában illik azt gondolni, hogy a dolgok egyre jobbra fordulnak, mindig lehet jobbítani a helyzeten, bármit elérhetünk, amit magunk elé kitűzünk. Én azonban minél többet tapasztalok, annál borúlátóbban ítélem meg bizonyosfajta elkövetők társadalomba való visszailleszkedésének lehetőségét. Amin gyermekkorukban keresztülmentek, az sok esetben valóban borzasztó, de ez nem okvetlenüljelenti azt, hogy a károsodás egy későbbi időpontban helyrehozható. Ellentétben azzal, amit egyes bírák, védőügyvédek és mentálhigiénés szakemberek talán hinni szeretnének, a börtönbeli jó magaviselet nem feltétlenül ígér elfogadható viselkedést a külvilágban.

Shawcross szinte minden tekintetben mintafegyenc volt. Csöndes, a maga dolgával törődő, tette, amit mondtak neki, békén hagyta a többieket. Kollégáimmal együtt arra jutottam, azt próbálom fáradhatatlanul megértetni mindazokkal, akik a büntetés-végrehajtás és igazságügyi pszichológia területén ténykednek, hogy a veszélyesség helyzetfüggő. Amíg valakit jól fegyelmezett környezetben tarthatunk, ahol nincs különösebb választása, talán nincs vele gond. De ha visszahelyezzük abba a közegbe, amelyben korábban csúnyán viselkedett, magatartása hamar megváltozik.

Vegyük például Jack Henry Abbot, az elítélt gyilkos esetét, aki börtönéletéről megindító és lényegfeltáró emlékiratokat írt A szörnyeteg bendőjében címmel. Felismerve kivételes írói tehetségét, abban a hiszemben, hogy aki ilyen érzékeny és élesen látó, annak vissza kell adni állampolgári jogait, olyan irodalmi nagyságok szálltak síkra Abbot szabadon bocsátásáért, mint Norman Mailer. Ám néhány hónappal kiengedése után Abbot összeszólalkozott egy Greenwich Village-i pincérrel, és megölte.

Ahogy Al Brantley, a Viselkedéstudományi Részleg volt oktatója, jelenleg a Nyomozástámogató Részleg munkatársa fogalmazott egyik nemzeti akadémiai előadásában: „A jövőbeni viselkedés, a jövőbeni erőszakos cselekvés legjobb előrejelzője a múltbeli erőszak.”

Senki sem foghatja rá Arthur Shawcrossra, hogy valaha is akár csak megközelítette volna Jack Henry Abbot eszét és tehetségét. A szabadlábra helyezési bizottságot azonban ő is meg tudta győzni arról, hogy kiengedhető. Miután próbára bocsátották, először Binghamtonban vert tanyát, de ott felbőszült helybeliek egy csoportja hadjáratot indított ellene, két hónap múltán tovább is állt. Nagyvárosi környéken, a több százezer lakosával névtelenséget inkább biztosító Rochesterben telepedett meg, ahol salátakészítőként helyezkedett el egy közétkeztetési vállalatnál. Egy évvel odaérkezése után ismét gyilkolni kezdett – ezúttal másfajta áldozatot választott, de nem kevésbé sebezhetőt.

Vizsgálatai során Dorothy Lewis több ízben hipnotizálta Shawcrosst, és „visszavitte” korábbi életszakaszaiba, melynek során a férfi eljátszotta az őt ért bántalmazás egyes mozzanatait, például azt, amikor az anyja mélyen a végbelébe dugott egy seprűnyelet. E videóra rögzített alkalmakkor Shawcross láthatóan más személyiségeket ölt magára, köztük aPsychocímű filmre hátborzongatóan emlékeztető jelenetben az anyjáét. (Shawcross anyja mindazonáltal hazudozónak nevezte a fiát, és tagadta, hogy valaha is bántalmazta volna.)

Lewis doktornő a Bellevue Kórházban foglalkozott bántalmazáson átesett gyermekekkel, akiknél személyiséghasadásos kényszerneurózist írt le. Ennyire fiatal pácienseknél nehéz elképzelni, hogy színlelni tudnák ezt a kórképet. De – mint Lewis kimutatta – a személyiséghasadás ritka esetei a gyermekkor kezdetén, sokszor még a beszédkészség kialakulása előtt jelennek meg. Felnőtteknél viszont mintha mindaddig nem is hallanánk személyiséghasadásos rendellenességről, amíg valakit gyilkosság vádjával bíróság elé nem állítanak. Hogy, hogy nem, korábban egyáltalán nem bukkan fel. Kenneth Bianchi, a két unokafivér egyike, akik az 1970-es években Los Angelesben a hillside-i fojtogatásos gyilkosságokat elkövették, letartóztatása után azt állította, hogy személyiséghasadásos. John Wayne Gacy ugyanezzel próbálkozott.

(Viccesen azt szoktam mondani, hogy ha az elkövetőben több személyiség lakik, akkor az ártatlan személyiségeket hajlandó vagyok elengedni, amennyiben a bűnösöket lakat alá tehetem.)

Charles Siragusa, aki mesterien vezette a Shawcross-per ügyészcsapatát, a vád oldalán Park Dietzet idézte be tanúként. Dietz ugyanolyan alaposan megvizsgálta Shawcrosst, mint Lewis, és Shawcross rengeteg konkrét részletet közölt a gyilkosságokról. Bár Dietz nem ítélkezett kategorikusan a bántalmazási történeteket illetően, úgy vélte, legalábbis hihetően hangzanak. Mindazonáltal nem tartotta Shawcrosst téveseszmésnek, nem talált bizonyítékot arra, hogy emlékezetkihagyásban vagy emlékezetvesztésben szenvedett volna, nem tapasztalt összefüggést a férfi viselkedése és bármiféle szervi neurológiai észlelet között, így arra a következtetésre jutott, hogy bármiféle lelki vagy érzelmi problémával küzdött is Shawcross, különbséget tudott tenni helyes és helytelen között, választhatott, gyilkol-e vagy sem. És legalábbis tíz alkalommal – de valószínűleg még többször – az előbbi mellett döntött.

Amikor Len Boriello megkérdezte a gyanúsítottat, miért ölte meg ezeket a nőket, Shawcross egyszerűen így válaszolt:

– Tettem a dolgomat.

Igazi elmebajosok – azok, akik elveszítették kapcsolatukat a való világgal – nem nagyon gyakran követnek el súlyosbűncselekményeket. Ha mégis, akkor általában annyirarendezetlenek, oly kevés kísérletet tesznek lelepleződésük elkerülésére, hogy többnyire hamar elfogják őket. Richard Trenton Chase, aki azért gyilkolt nőket, mert azt hitte, szüksége van a vérükre, hogy életben maradjon, valóban pszichotikus volt. Ha nem jutott emberi vérhez, beérte azzal, ami a keze ügyébe került. Miután elmegyógyintézetben helyezték el, a továbbiakban nyulakat fogdosott, kivéreztette őket, és a karjába fecskendezte a vérüket. Kismadarakat kapott el, leharapta a fejüket, és megitta a vérüket. Ez igazi elmebaj. De ahhoz, hogy egy kóros lelki alkatú gyilkos elrejtőzzön a rendőrség elől, és tíz emberölést megússzon, csuda jól kell csinálnia. Ne essünk abba a hibába, hogy összetévesztjük a pszichopatát a pszichotikussal!

Shawcross a per folyamán mindvégig sztoikus, kizökkenthetetlen, szinte katatóniásan merev viselkedést tanúsított az esküdtszék előtt. Mint aki valami transzhoz hasonló állapotban képtelen felfogni, mi zajlik körülötte. Ugyanakkor az őrzését és kíséretét ellátó személyzet arról számolt be, hogy mihelyt látó- és hallótávolságon kívül került az esküdtektől, tüstént felengedett, megeredt a nyelve, néha még tréfálkozott is. Tudta, hogy sok múlik azon, vevők-e a tizenkettek a beszámíthatatlansági kifogásra.

Gary Trapnell az egyik legeszesebb, legtalálékonyabb – és meg kell mondanom, legmegnyerőbb – bűnöző volt, akivel valaha interjút készítettem. Felnőttkora legnagyobb részében ki-be járt a börtönbe, és egy alkalommal még arra is rávett egy fiatal nőt, hogy szerezzen helikoptert, szálljon le vele a börtön közepén, és szöktesse meg őt. Nevezetes bűncselekménye – az 1970-es évek elején végrehajtott repülőgép-eltérítés – idején a földön veszteglő gépen próbált tárgyalni szabad távozásának feltételeiről. A dolog kellős közepén a kamerák előtt a levegőbe lendítette az öklét, úgy követelte:

– Szabadítsák ki Angela Davist!

– Mi az, hogy „szabadítsák ki Angela Davist”? Ez meg mi? – döbbent meg az eseten dolgozó bűnüldözők zöme. Trapnell előéletében semmi nem utalt arra, hogy bármi módon érzelmileg elkötelezett a fiatal kaliforniai egyetemi tanárnő és fekete polgárjogi harcos ügye mellett. Eddig a legcsekélyebb jelét sem mutatta, hogy érdekli a politika, és tessék, most többek között azt követeli, hogy bocsássák szabadon Angela Davist a börtönből. Ez a pasi alighanem flúgos. Ez az egyetlen logikus magyarázat.

Később, miután megadta magát, majd elítélték, és Illinois államban, a marioni szövetségi börtönben beszélgettem vele, erről a követeléséről faggattam.

Nagyjából az alábbiakat válaszolta:

– Amikor láttam, nem tudok kimászni ebből a helyzetből, mindjárt tudtam, hogy leültetnek, és az elég kemény lesz. Rájöttem, ha a fekete testvérek politikai fogolynak néznek, kisebb az esélye, hogy szétkapják a képemet.

Trapnell nemcsak tökéletesen észnél volt akkor, hanem előre is gondolkodott, tervezett, ami végeredményben ellentétes az őrültséggel. Mi több, megírta saját visszaemlékezéseit A bige is bolond címmel. Ez az informatív gyöngyszem tárgyalástechnikai szempontból is rendkívül tanulságosnak bizonyult. Ha egyszer csak felbukkan egy ilyen elborult ötlet, az arra utalhat, hogy az elkövető gondolatban már a következő lépésnél tart, és a tárgyalópartnernek ennek megfelelően kell reagálnia.

Trapnelltől hallottam valami nagyon-nagyon érdekeset.Azt mondta, ha odaadom nekiAz elmekórtani rendellenességekdiagnosztikai és statisztikai kézikönyve (DSK)legújabb kiadását, és kiválasztok belőle egy elmeállapotot, másnap bármely pszichiáterrel elhiteti, hogy valóban abban szenved. Ismétlem, Trapnellnek sokkal több volt a sütnivalója, mint Shawcrossnak. De ahogy ahhoz sem kell szárnyaló fantázia, hogy az ember kitalálja, sokkal több az esélye a szabadlábra helyezésre, ha azt mondja az agyzsibbasztónak, hogy sokkal jobban érzi magát, már nem is érdeklik a kisfiúk, éppúgy logikus, hogy az emlékezéshiányos kóborlási kényszer tetszetősebb magyarázat akkor, ha az esküdtszék előtt valami transzféle állapotban mutatkozunk.

A bűnüldözés sokáig a DSK-ra támaszkodva próbált útmutatást találni, meghatározni, mi meríti ki a súlyos elmezavar fogalmát, és mi nem. De legtöbben azt tapasztaltuk, hogy a mi munkánkban nemigen használható ez a segédeszköz. Részben ez indított arra, hogy összeállítsuk A bűncselekmények osztályozási kézikönyvét (BOK), amely 1992-ben jelent meg. A kötet magvát az én doktori értekezésem alkotta. Társszerzőként közreműködött Ressler, Ann Burgess és férje, Allen, a vezetéselmélet professzora Bostonban. A Nyomozástámogató és a Viselkedéstudományi Részleg más munkatársai, köztük Greg Cooper, Roy Hazelwood, Ken Lanning, Gregg McCrary, Jud Ray, Pete Smerick és Jim Wright egy-egy téma kidolgozásával járult hozzá a kötethez.

A BOK-kal arra vállalkoztunk, hogy viselkedési jellemzőik alapján, módszeresen osztályozzuk a súlyos bűncselekményeket, és úgy magyarázzuk őket, ahogy a szigorúan lélektani megközelítés, például a DSK-é nem tenné lehetővé. A DSK-ban például hiába keresnénk a gyilkosságnak azt a válfaját, amellyel O. J. Simpsont vádolták. A BOK-ban megtalálhatjuk. Igyekeztünk a viselkedéstani bizonyítékokat illetően elválasztani a búzát az ocsútól, segítséget nyújtani a nyomozóknak és igazságügyi szakembereknek, hogy arra összpontosítsanak, mely megfontolások jöhetnek szóba az adott ügyben, és melyek nem.

A vádlottak és védőügyvédeik bármilyen érvet képesek előrángatni, hogy elkerüljék a felelősségre vonást. Ez nem meglepő. Shawcross mosodabrigádja szerint a vádlott beszámíthatatlanságához egyebek között a vietnami sebesülés okozta stressz utóhatása is hozzájárult. A nyomozás kiderítette, hogy Shawcross nem is látott ütközetet. De ez nem újdonság. Előtte is sokszor próbálkoztak ugyanezzel, így Duane Samples, aki 1975. december 9-én éjjel két nőt zsigerelt ki az oregoni Silvertonban. Csak az egyik nő halt meg, de láttam a tetthelyi felvételeket. Mind a kettő úgy festett, mint egy boncolás. Robert Ressler megtudta, hogy Samples sem volt soha bevetésen. Viszont a támadás előtt Samples levelet írt, amelyben taglalta régi ábrándját, hogy kibelez egy gyönyörű meztelen nőt.

1981-ben Ressler Oregonba utazott, hogy a vádhatósággal karöltve megmagyarázza a kormányzónak, miért nem tanácsos szabadlábra helyeznie Samplest. A kormányzót sikerült eltéríteniük a szándékától, de Samplest tíz évvel később mégis szabadlábra helyezték.

Vajon Samples elmebajos? Pillanatnyi elmezavarában vágta fel a két nő hasát? Az ember természetesen hajlik arra, hogy aki képes ilyen borzalmas, perverz dolgokat elkövetni, az bizonyára tényleg „beteg”. De tudta-e, hogy helytelen, amit tesz? És mégis azt választotta-e? Nézetem szerint ezek a fontos kérdések.

A rochesteri városi bíróság több mint öt hétig tárgyalta Arthur Shawcross ügyét. Ennek során Siragusa ügyész az igazságügyi pszichiátria mélyebb és átfogóbb ismeretéről adott számot, mint amilyet addig szinte bármely szakorvostól láttam. A per folyamán – amelynek minden percét közvetítette a televízió is – a város hősévé vált. Amikor a bizonyítási eljárás lezárultával végre az esküdtszék kezébe került az ügy, nem egészen egynapi tanácskozás után megszületett a döntés, amely szándékos emberölés miatt valamennyi sértett esetében elmarasztalta a vádlottat. A bíró gondoskodott róla, nehogy Shawcrossnak még egyszer lehetősége legyen megismételnie cselekedeteit. Kétszázötven évi fegyházra ítélte.

Ez pedig felveti a beszámíthatatlansági kifogás egy másik vonatkozását, amelyet nagyon sokan nem látnak át: nevezetesen azt, hogy az esküdtszékek nem szeretik, és nem nagyon dőlnek be neki.

Mégpedig – úgy gondolom – két okból nem dőlnek be. Először is nehezen hihető, hogy a többszörös gyilkosok annyira belső kényszer hatása alatt követik el bűntetteiket, hogy nincs is más választásuk. Jusson eszünkbe, hogy tapasztalataim szerint még soha egyetlen sorozatgyilkos sem érzett akkora kényszert az ölésre, hogy a rend egyenruhás őrének jelenlétében is megtette volna.

A másik ok még ennél is alapvetőbb. Miután minden jogi, pszichiátriai, akadémikus okoskodás elhangzott, amikor végre a vádlott sorsáról kell határozni, az esküdtek ösztönösen ráeszmélnek, hogy a fickó veszélyes. Bármint vélekedtek is a tisztes milwaukeei polgárok amúgy intellektuálisan Jeffrey Dahmer beszámíthatóságáról vagy annak hiányáról, nem hiszem, hogy hajlandók lettek volna az illető – no meg a város – jövőjét olyan elmegyógyintézetre bízni, amelynek őrzöttségéről nincsenek meggyőződve. A börtönben mégiscsak valószínűbb, hogy féken tartják az illető veszélyességét.

Nem arra célzok, hogy a legtöbb pszichiáter vagy mentálhigiénés szakember lelkesen lökdösi ki a veszélyes elkövetőket a rács mögül, juttatja őket újra olyan helyzetbe, hogy még több kárt okozhassanak. Csak annyit állítok, hogy tapasztalataim szerint ezek az emberek a legtöbb esetben nem ismerik annyira a munkánkat, amennyire a tájékozott döntéshozatalhoz kellene. Még ha rendelkeznek is kriminalisztikai gyakorlattal, az sokszor egy bizonyos területre korlátozódik, így aztán arra hagyatkoznak.

Személyiségelemzőként az egyik első esetem Anna Berliner meggyilkolása volt. Az idős hölgyet oregoni otthonában ölték meg. A helybeli rendőrség egy klinikai pszichológussal konzultált, hogy milyen ismeretlen tettes keresendő. Az asszony sérülései között volt négy mély, ceruzával szúrt seb a mellkason. A pszichológus addig mintegy ötven, emberöléssel vádolt vagy azért elítélt személlyel készített interjút, legnagyobbrészt a börtönben. E tapasztalatai alapján úgy vélte, az elkövető meglehetősen börtönviselt, valószínűleg kábítószer-kereskedő, mivel a kihegyezett ceruzát csak a börtönben tekintik széles körben halálos fegyvernek. A „kintieknek” eszükbe sem jutna, hogy közönséges ceruzával támadjanak valakire.

Amikor a rendőrség engem is megkeresett, ellenkező véleményt adtam. Úgy gondoltam, az áldozat életkora és védtelensége, a halál okozásához szükségesnél súlyosabb testi sértés, valamint az a tény, hogy a bűncselekményre nappal került sor, továbbá semmi jelentősebb érték sem hiányzik, tapasztalatlan, fiatalkorú elkövetőre utal. Nem hittem, hogy körültekintően mérlegelte volna a ceruza fegyverként való alkalmazását. Ott találta, használta. Kiderült, hogy a gyilkos egy büntetlen előéletű, tizenhat éves fiú, aki azért kopogtatott be a nénihez, hogy hozzájárulást kérjen egy távgyaloglóversenyhez, amelyen ő maga részt sem vett.

A tetthely döntő vonása az volt, hogy minden viselkedési bizonyíték az elkövető bizonytalanságát sugallta számomra. Ha egy volt sittes megtámad egy idős nőt annak a lakásában, valószínűleg nagyon is magabiztosan viselkedik. Egyetlen kiragadott tárgyi bizonyíték – mint a Francine Elveson-ügyben a negroid hajszál – nem ad teljes képet. Anna Berliner meggyilkolásánál az igazsággal homlokegyenest ellenkező irányba vezethetett volna.

Ebben a szakmában mindannyiunk számára az a legfogósabb kérdés, vajon veszélyes vagy az lesz-e egy adott egyén. A pszichiátereknek gyakran úgy teszik fel, hogy az illető „fenyegetést jelent-e önmagára vagy másokra”.

Egy coloradói fotólaboratórium 1986 körül egy előhívásra beküldött filmtekercs miatt kereste meg az FBI-t. A képek egy terepszínű ruhába öltözött, harminc év körüli férfit ábrázoltak, aki terepjárója lecsapható hátfalánál pózolt egy Barbie babával, amelyet különféle kínzásoknak és csonkításoknak vetett alá. Semmilyen törvényt sem sértett meg ezzel, és úgy véltem, priusza sincs a fickónak. De felhívtam a figyelmet arra, hogy ebben az életkorban nem sokáig fogja kielégíteni ez a fantáziálás, amelyet a babán él ki. Tovább fajul a dolog. Pusztán a képekből nem tudtam megítélni, mennyire fontos neki ez a játék, de ha ennyit foglalkozott vele, alighanem az lehetett. Ezért úgy gondoltam, nem ártana szemmel tartani és kikérdezni az illetőt, mert veszélyessé válhat. Nem biztos, hogy a legtöbb pszichiáter ugyanerre az álláspontra helyezkedett volna.

Bármilyen bizarrnak tűnik is az eset, az évek során több „Barbie babás” ügy került hozzám, és mindegyikben felnőtt férfi szerepelt. Az egyik középnyugati alak ujjnyi távközökben tűket szurkált a babába, és a helyi elmekórház kertjében hagyta. Előfordul ilyesmi sátánista szertartásoknál, vuduhívőknél vagy olyanoknál, akik varázserőt tulajdonítanak maguknak, de itt egyikről sem volt szó. A férfi nevet sem adott a babának, ami azt jelezte volna, hogy egy bizonyos személyhez köti. Általános szadista hajlamot mutatott, ami azokra jellemző, akiknek komoly problémájuk van a nőkkel.

Mi mást mondhatunk az ilyen egyénről? Azt, hogy valószínűleg már kísérletezett kisállatok kínzásával, és talán rendszeresen foglalkozik ilyesmivel. Maga korabeliekkel – nőkkel és férfiakkal egyaránt – nehezen boldogul. Mielőtt felserdült, erőszakosan vagy durván bánt a kisebb, gyengébb gyerekekkel. És hamarosan elér arra a pontra, amikor már nem éri be azzal, hogy egy babán élje ki a fantáziáját. Vitatkozhatunk azon, „beteg”-e vagy sem, de akárhogy is, a magam részéről komolyan aggódom a veszélyessége miatt.

Mikor valószínű, hogy ez a veszélyes viselkedés megjelenik? Ez a fickó önbizalomhiányos, örök vesztes. Azt képzeli, mindenki vele akar kitolni, senki sem méltányolja a képességeit. Amikor életének stresszorai elviselhetetlenné válnak, abban a pillanatban egy lépéssel előbbre lép a fantáziálásban. A babacsonkítónál ez az egy lépés nem azt jelenti, hogy a korának megfelelő személyt keres, hanem fiatalabbat, gyengébbet, esetleg egy nyomorékot, mert gyáva. Egy súlycsoportba valóval nem mer kezdeni.

Nem feltétlenül gyerekre vadászik. A Barbie baba kifejlett, érett nőt ábrázol, nem valami kamaszodó csitrit. Bármilyen beteges hajlamú is ez a fickó, azért érett nővel való érintkezésre vágyik. Ha egy csecsemőbabát csonkít meg vagy bántalmaz, akkor másfajta problémákkal állunk szemben.

Mégis, az a fickó, aki tűket szurkál a babába, és a kórházban hagyja, meglehetősen zavart, valószínűleg nincs jogosítványa, kirí a tömegből bogarassága miatt. A terepegyenruhás már sokkal veszélyesebb. Dolgozik valahol, hiszen puskát, terepjárót, fényképezőgépet tud venni. „Normális” emberként jár-kel, tevékenykedik a társadalomban. Abban a percben, hogy bezsong, valaki nagy bajba kerül. Hogy képesnek tartom-e a legtöbb pszichiátert vagy mentálhigiénés szakembert e két eset biztonságos elkülönítésére? Nem. Ehhez egyszerűen nincs kellő felkészültségük vagy rálátásuk, mert a gyakorlatban nem ellenőrzik észleleteiket.

Sorozatgyilkossági tanulmányunk egyik meghatározó vonása volt, hogy a kézzelfogható bizonyítékok alapján ellenőriztük az alanyaink által elmondottakat. Ennek híján az ember kénytelen az alany saját visszajelzéseire hagyatkozni, amelyek a legjobb esetben hiányosak, a legrosszabban pedig tudományos szempontból értékelhetetlenek.

A veszélyesség értékelésének sokféle felhasználási, alkalmazási lehetősége van. Az Egyesült Államok titkosszolgálatának ügynökei 1982. április 16-án, pénteken egy levélsorozat miatt kerestek fel, amelyet egyazon személy írt 1979 februárja óta. Az illető megöléssel fenyegette az elnököt (a legelső küldeményben Jimmy Cartert, az összes többiben Ronald Reagant), valamint más politikusokat.

Az első borítékot a titkosszolgálat New York-i címére adta fel „Magányos Búsongó”, aki egy jegyzettömbből kitépett lap két oldalán kézírással fenyegetőzött, hogy agyonlövi „Carter elnököt vagy valaki mást, akinek hatalma van”.

1981 júliusa és 1982 februárja között nyolc újabb levél következett. Hármat a titkosszolgálatnak küldtek New Yorkba, egyet az FBI-nak ugyanoda, egyet az FBI-nak Washingtonba, egyet a Philadelphia Daily Newsnak, kettőt pedig egyenesen a Fehér Házba. Ezeket is ugyanaz a kéz írta, mint „Magányos Búsongó” üzenetét, de az aláírás „C. A. T.”-re változott. New Yorkban, Philadelphiában és Washingtonban adták postára őket. A levelekben C. A. T. kifejezésre juttatta abbéli szándékát, hogy megöli Reagan elnököt, akit hol „Isten gonosza”, hol pedig „az ördög” névvel illetett. Reagan-párti politikusokat is megfenyegetett. Említést tett még John Hinckleyről is, akinek meghiúsult küldetését beteljesíteni ígérte.

További levelek Jack Kemp képviselőházi tagra és Alfonse D’Amato szenátorra is kiterjesztették a címzettek körét. A titkosszolgálatot különösen aggasztották a mellékelt fényképek, amelyek New Yorkban készültek D’Amato szenátorról és Raymond McGrath képviselőről. Mivel közvetlen közelről vették fel őket, azt jelezték, hogy C. A. T. képes a célszemélyek közelébe férkőzni és valóra váltani fenyegetéseit.

Végül 1982. június 14-én a tizennegyedik levelet aNewYork Post szerkesztője kapta. Ennek írója kijelentette, hogy mindenki megtudja majd, kicsoda, mihelyt elbánt az elnökkel, akit „az ördög”-nek titulált. Azt állította, hogy senki sem hallgat rá, mindenki nevet rajta. Egyiken sem csodálkoztam.

Ugyanakkor „engedélyt” adott a hírlapnak, hogy beszéljen vele, miután véghezvitte történelmi küldetését. Erre az alkalomra vártunk. C. A. T. hajlandónak mutatkozott párbeszédet folytatni egy újság szerkesztőjével, sőt, valószínűleg égett a vágytól. Rajtunk nem múlott.

A levelek nyelvezetéből, a feladás helyéből és a címzettekből eléggé biztosra vettem, hogy a fickó New York-i. Egyedülálló, huszonöt-harminckét éves fehér férfi, tősgyökeres New York-i, a város peremén él, valószínűleg magányosan. Átlagos értelmi képességű, érettségizett, talán folytatott még némi bölcsész- és politológiai tanulmányokat is, és valószínűleg a legkisebb vagy az egyetlen fiú a családban. Gyanítottam, hogy korábban erősen ivott és/vagy kábítószerezett, de most már csak alkalmi fogyasztó. Úgy érzi, az életben kudarcot vallott, sohasem tudta beteljesíteni, amit a szülei vagy mások vártak tőle, mindent félbehagyott. Húsz-huszonöt évesen lelki károsodást okozhatott neki valamilyen mértéktelen idegi megterhelés, amelyet talán katonai szolgálat, válás, betegség vagy egy családtag elvesztése rótt rá.

Sokféle találgatás folyt akörül, mit jelent vagy jelképez a „C. A. T.”. Azt mondtam a titkosszolgálatnak, nem érdemes sokat tanakodni ezen, mert nem biztos, hogy bármit is jelent. Az emberek gyakran hajlamosak túlértékelni efféle részleteket, holott az ismeretlen tettesnek esetleg csak a név hangzása tetszik, vagy az, ahogy leírva mutat.

A titkosszolgálatot – mint mindig – az érdekelte, ténylegesen veszélyes-e ez a pasas, mivel rengetegen fenyegetőznek és szitkozódnak névtelen levelekben, amelyeknek aztán semmilyen következménye sincs. Én azonban úgy láttam, az olyan személyiségek, mint ez, mindig keresnek valamit. Politikai és vallásos csoportosulásoknál próbálkoznak, de eredménytelenül. Mások csodabogárnak tartják és félvállról veszik őket, így az idők múltán a probléma egyre mélyül. Valami küldetésre összpontosítanak, hogy valami értelmet adjanak az életüknek. Ez a levelezés az első eset, hogy az illető úgy érzi, ő irányít, és ez tetszik neki, ami arra indítja, hogy többször próbálkozzék, nagyobb dolgokat is megkockáztasson. És aki kockáztat, az veszélyes.

Úgy gondoltam, tud bánni a fegyverekkel, és jobban kedveli a közeli támadást, még ha ez azt jelenti is, hogy nem tud elmenekülni. Mivel küldetése öngyilkos jellegű, naplót vezet az utókor számára, hadd ismerje meg a világ a történetét. A tylenolos mérgezővel ellentétben nem akar névtelen maradni. Amikor az élettől már jobban fél, mint a haláltól, végrehajtja erőszakos tettét. Előtte nagyon nyugodtnak fog látszani. Álcázza majd magát, elvegyül a környezetében. Szóba elegyedik a rendőrökkel vagy titkosszolgálati ügynökökkel, ártalmatlannak, hétköznapinak látszik.

Bizonyos szempontból ugyanaz a típus volt, mint JohnHinckley, akinek az esetével és perével akkoriban sokat foglalkozott a sajtó. Úgy tetszett, kötődik is Hinckleyhez, akiről elég sokat tudtunk. Gondoltam, talán elmegy az ítélethirdetésre, és javasoltam a titkosszolgálatnak, hogy az idő tájt figyeltesse a washingtoni Ford Színházat, ahol Abraham Lincolnt lelőtték, és amelyet Hinckley is meglátogatott a merénylet előtt. Érdemes továbbá figyelni a közeli hotelt, ahol Hinckley korábban megszállt. Ha valaki Hinckley szobáját akarja lefoglalni, az könnyen lehet a mi emberünk.

A szálloda jelzett is igényt arra a bizonyos szobára. A titkosszolgálat ügynökei rajtaütésszerűen megjelentek – és egy idős házaspárt találtak, amely valaha a nászéjszakáját töltötte abban a szobában, és azóta már sokszor visszatért.

Augusztusban a titkosszolgálat két újabb levelet kapott, amelyet „C. A. T.” adott fel „Elnöki Hivatal, Washington” címzéssel, a postabélyegző tanúsága szerint a kaliforniai Bakersfieldben. Mivel kiszemelt áldozatát követve sok merénylő utazgat keresztül-kasul az országban, komolyan felmerült a gyanú, hogy ez az illető is úton van. Ezekben a levelekben ezt írta: „Testi és szellemi képességeim teljes birtokában magamra vállalom, hogy fegyverbe szólítom az Egyesült Államok annyi polgárát, amennyit csak bírok, és kiirtjuk az országból a belső ellenséget.”

Zavaros, végeérhetetlen, üldözési mániás mondatokban szólt arról, milyen „tortúrán és poklon” ment át, és kijelentette, tudja, hogy megölhetik, „miközben megkísérelek igazságot osztani a genyónak odafönt”.

Tüzetesen áttanulmányoztam a leveleket, és arra jutottunk, hogy majmolóval van dolgunk. Egyrészt az eddigi nyomtatott nagybetűk helyett folyóírást használt. Reagan elnököt „az ördög” vagy „az öregember” helyett inkább „Ron”-nak nevezte. Úgy gondoltam, ez a levélíró nő, és bármilyen ellenséges érzelmeket és fenyegetéseket juttatott kifejezésre, nem veszélyes.

Más volt a helyzet az igazi „C. A. T.”-vel. Úgy gondoltam, a „taktikai süketelés” a legjobb módszer, tehát szóval kell tartani, amíg be nem mérjük a tartózkodási helyét. Egy titkosszolgálati ügynökre osztottuk a szerkesztő szerepét, és eligazítottuk, milyennek mutatkozzék, mit mondjon. A lelkére kötöttem, hogy meg kell próbálnia bizalmas kapcsolatot kiépíteni C. A. T.-vel. Amikor ez sikerül, invitálja találkozóra, arra hivatkozva, hogy így végre mindent elmondhat neki, de éjszakai időpontot és félreeső helyet javasoljon, mert ő még inkább aggódik a titoktartás miatt, mint C. A. T.

Gondosan megszerkesztett apróhirdetést helyeztünk el a New York Postban, amelyre C. A. T. válaszolt is. Rendszeres társalgást kezdett az emberünkkel. Úgy gondoltam, nagy középületekből fog telefonálni, például a Központi vagy a Pennsylvania pályaudvarról, esetleg valamelyik könyvtárból vagy múzeumból.

Az FBI ekkor kapott egy másik értékelést dr. Murray Mirontól, a Syracuse-i Egyetem neves pszicholingvisztikai szakértőjétől. Murray meg én korábban együttműködtünk a fenyegetések felmérésével kapcsolatos kutatásban, közös cikkeket is írtunk, és az egyik legjobbnak tartottam a szakmában. A távpárbeszéd megkezdődése után írott analízisében Murray kijelentette, hogy C. A. T. már nem veszélyes, inkább feltűnésre törekvő csaló, aki abban kéjeleg, hogy ilyen fontos embereket piszkál. Murray határozottan úgy gondolta, hogy el kell kapni, de nem látta annyira fenyegetőnek, mint én.

Lassanként sikerült olyan hosszúra nyújtani a beszélgetéseket, hogy kelepcébe csaljuk az illetőt. 1982. október 21-én a titkosszolgálat és az FBI együttesen lefülelte a telefonálót a Pennsylvania pályaudvar egyik nyilvános fülkéjében, miközben épp a „szerkesztővel” csevegett. Ifj. Alphonse Amodio huszonhét éves volt, fehér, érettségizett és tősgyökeres New York-i.

Az FBI és a titkosszolgálat ügynökei felkeresték a szűk, svábbogaras lakást a város délkeleti peremén, a Long Island-i Floral Park negyedben. A család eléggé szétesettnek látszott, és amikor Amodiónét kikérdezték, fiáról adott leírása egyezett a személyiségrajzzal.

– Utálja [a világot], és azt hiszi, az is utálja őt – mondta az ügynököknek. Beszámolt fia kedélyhullámzásáról, dühkitöréseiről.

A fiatalember évek óta gyűjtötte az újságkivágásokat, már két iratszekrényt telirakott különböző politikusok nevével felcímkézett dossziékkal. Gyermekkorában olyan csúnyán dadogott, hogy emiatt később kezdte az iskolát. Felcsapott katonának, de az alapkiképzés után engedély nélküli eltávozás miatt leszerelték. Naplójában többször „alley cat” (kóbor macska) kifejezéssel utalt saját magára, ezenkívül semmi értelmes magyarázat nem kínálkozott a C. A. T. aláírásra.

Amodiót a Bellevue Kórház zárt osztályán helyezték el. A tárgyalása előtt David Edelstein szövetségi kerületi bíró értékelést kért egy pszichiátriai szociális munkástól, aki a vádlottat súlyos lelki betegnek tartotta, aki ennélfogva komoly veszélyt jelent az elnökre és más államhivatalnokokra.

Amodio beismerte, hogy ő C. A. T. Az őt kihallgató nyomozók nem érzékeltek politikai elemet a gondolkodásában. Kizárólag a hatalom tudata és a figyelemfelkeltés kedvéért csinálta.

Ma már nincs zárt osztályon. Vajon az ilyen személyiségtípus továbbra is veszélyes? Nem hiszem, hogy közvetlen veszélyt jelent, de ha a stresszorok ismét egymásra épülnének, és nem tudna másképp megbirkózni a helyzettel, újból aggódni kezdenék.

Hogy mire szoktam figyelni? Az egyik fő tényező a hangvétel. Ha egy politikushoz, filmcsillaghoz, sportolóhoz vagy más hírességhez intézett levelek sorát látom, amely mind ridegebb és sürgetőbb hangot üt meg („Maga nem válaszol a leveleimre!”), akkor komolyan veszem. Ennek a megszállott, kényszerneurózisos ridegségnek a fenntartása testileg-lelkileg kimerítő. Az egyén idővel összeroppan. Ha tetszik, az elmebetegség egy formájának is nevezhetjük az ilyen viselkedést, de számomra így is, úgy is az a fontos, mennyire válhat veszélyessé.

Noha készítettünk interjúkat nőkkel is, így a Ford elnök ellen merényletet megkísérlő „Vinnyogó” Lynette Fromme-mal és Sarah Jane Moore-ral, a Manson család szimpatizánsaival, közzétett börtöntanulmányunk azonban csupa férfira terjedt ki. Ha elvétve találni is egy-egy női merénylőt, a könyvben eddig említett valamennyi sorozatgyilkosság vagy kéjgyilkosság elkövetője férfi. Kutatásaink rávilágítottak, hogy gyakorlatilag minden sorozatgyilkos előéletében működésképtelen család, szexuális vagy fizikai bántalmazás, kábítószer vagy alkoholizmus, illetve az ezekhez kapcsolódó problémák valamelyike lelhető fel. Ugyanilyen környezetből kikerülnek nők is, nem is beszélve arról, hogy a lányok legalább annyira szenvedő alanyai a kiskorúak megrontásának és bántalmazásának, mint a fiúk.Akkor hát mi az oka, hogy felnövekedvén oly kevesen követik el közülük ugyanazokat a bűncselekményeket, mint a férfiak? A női sorozatgyilkos – vagy akár gyanúsított, mint Aileen Wuornos, akit azzal vádoltak, hogy férfiakat öldösött a floridai országutakon – annyira ritka, hogy azonnal felkelti a figyelmet.

Ezen a ponton ingoványos talajra tévedtünk, mert eddig egyszerűen senki sem végzett vizsgálatokat, hogy határozott választ találjon erre a kérdésre. Egyes elképzelések szerint a dolog közvetlenül összefügghet a tesztoszteronszinttel, vagy más hormonális és kémiai alapja van. Csak annyit mondhatunk tapasztalati bizonyossággal, hogy úgy tűnik, a nők internalizálják, belső csatornákra terelik a stresszorokat. Ahelyett, hogy másokra támadnának, magukat büntetik ivással, drogokkal, prostitúcióval és öngyilkossággal. Egyesek saját családjukban ismétlik meg a testi vagy lelki bántalmazást, miként állítólag Ed Kemper anyja. Ez a lelki egészség szempontjából romboló hatású, de attól még tény marad, hogy a nők nem gyilkolnak ugyanúgy, vagy távolról sem olyan számarányban, mint a férfiak.

Tehát mit tehetünk a veszélyességgel? Hogyan léphetünk közbe a labilis lelki alkat vagy jellemhiba eseteiben, mielőtt túl késő lenne? Sajnos nincs gyors, egyszerű válasz. Sokszor a család helyett a bűnüldözésre marad a rend és fegyelem fenntartása, ami veszedelmes helyzet a társadalom számára, hiszen mire cselekedni tudunk, már semmi jót sem tehetünk. Legfeljebb azt akadályozhatjuk meg, hogy még több rossz történjék.

Ha az iskolához fordulunk segítségért, szintén túl sokat kívánunk. Azt várjuk a túlterhelt pedagógusoktól, hogy napi hét órában alapvetően formáljanak át egy veszélyeztetett környezetből érkező gyermeket, s ez vagy sikerül, vagy nem. De mi lesz a nap többi tizenhét órájában?

Gyakran szegezik nekünk a kérdést, hogy kutatásaink és tapasztalataink nyomán meg tudjuk-e jósolni, melyik gyerek válik később valószínűleg veszélyessé. Roy Hazelwood így felel:

– Persze. Ahogy akármelyik jó tanító.

És ha ezeket a kicsiket idejekorán és kellő intenzitással kezeljük, az talán eredményre is vezet. Egy felnőtt példaadó viselkedése a fogékony esztendőkben egy világgal ér fel.

Bill Tafoya különleges ügynök, aki afféle „futurológusként” szolgált Quanticóban, a történelem egyik leghatékonyabb hosszú távú bűnmegelőző vállalkozását, az úgynevezett Head Start-programot („fejhossz-előny”) szeretnéújjáéleszteni, s ehhez legalább tíz éven át tartó és olyanmértékű anyagi-emberi erőforrásért emelt szót, amilyet az Egyesült Államok az Öböl-háborúban rendelkezésre bocsátott. Nem hiszi, hogy még több rendőr a megoldás, inkább szociális munkások armadáját állítaná csatasorba, hogy támogatást nyújtsanak a bántalmazott asszonyoknak, hajléktalan gyermekes családoknak, jó nevelőszülőket találjanak az árváknak. És mindezt ösztönző adókedvezményekkel segítené.

Nem vagyok biztos benne, hogy ez az átfogó megoldás, de kezdetnek feltétlenül figyelemre méltó lenne. Mert az a szomorú igazság, hogy az agyzsibbasztók csatározhatnak, amennyit akarnak, az embereim és én felhasználhatjuk a pszichológiát meg a viselkedéstant a bűnözők kézre kerítésére, de mire munkára fogjuk a tudományunkat, már megtörtént a baj.

19. FEJEZET

NÉHA A SÁRKÁNY GYŐZ

Amikor 1982 júliusában Seattle közelében, a Green Riverben megtalálták egy tizenhat éves lány holttestét, a dolognem keltett különösebb feltűnést. A Rainier-hegyet a Puget-szorossal összekötő folyó közkedvelt illegális szemétlerakó volt, az áldozat pedig prostituált. A lelet jelentősége csak a nyár végén vált nyilvánvalóvá a rendőrség számára – augusztus 12-én egy másik halott nő került elő a folyóból, majd három nappal később még hármat fedeztek fel. Az áldozatok életkora és bőrszíne más-más volt, de a halál oka azonos: fulladás. Mindannyiukat meztelenre vetkőztették, némelyiküket súllyal lehúzták, hogy rejtve maradjon, és kettejüknek apró köveket találtak a hüvelyében.

A bűncselekmények sorozatjellege félreérthetetlen volt, és ez felidézte Seattle legutóbbi sorozatgyilkosságának hátborzongató emlékeit. 1974-ben legkevesebb nyolc nőt rabolt el és ölt meg egy ismeretlen tettes, akiről csak annyit tudtak, hogy a neve Ted. Ezek az esetek négy éven át megoldatlanok maradtak, mígnem Floridában letartóztatták Theodore Robert Bundyt a leánykollégiumban elkövetett brutális gyilkosságsorozatért. Addigra ez a jóképű, kellemes modorú fiatalember végigportyázta az országot, legalább huszonhárom fiatal nőt ölt meg, és örökös helyet biztosított magának kollektív tudatunk rémkamrájában.

Azt a nyomozást Richard Kraske, a King megyei bűnügyi vizsgálati főosztály őrnagya vezette, aki most alkalmazni akarta az eddig tanultakat, ezért az FBI-hoz fordult segítségért a „Green River-i gyilkos” személyiségrajzának elkészítéséhez. Bár a több bűnüldöző szerv összefogásával újonnan létrehozott akciócsoport nyomozóinak véleményemegoszlott a tekintetben, hogy valóban összekapcsolható-e valamennyi eset, egy közös tényező világos volt: az összes áldozat prostituáltként kereste a kenyerét a Seattle–tacomai nemzetközi repülőtér közelében húzódó csendes-óceáni autóút, a Sea-Tac Strip mentén. S amióta meghaltak, újabb fiatal nők tűntek el.

Allen Whitaker, a seattle-i területi iroda vezetője szeptemberben továbbképzésen vett részt Quanticóban, s egyúttal megismertetett bennünket az első öt eset részletes anyagával. Szokásom szerint elvonultam a könyvtár felső szintjének magányába, hogy a kollégák háborgatásától és telefoncsöngéstől mentesen koncentrálhassak, kibámultam az ablakon – ami a mi vakondirodáink után mindig üdítő változatosságot jelentett –, és belevetettem magam az elkövető meg az áldozatok elméjébe. Körülbelül egy napig tanulmányoztam az anyagot – tetthelyi jelentéseket és fényképfelvételeket, boncolási jegyzőkönyveket, az áldozatok személyleírását. Az életkor, bőrszín és bűnelkövetési stílus eltérései ellenére az erős hasonlóságok határozottan arra mutattak, hogy valamennyi gyilkosságot ugyanaz a tettes követte el.

Részletes személyiségrajzot dolgoztam ki egy erős testfelépítésű, önbizalom-hiányos, nem állandóan foglalkoztatott, fehér férfiról, aki otthonosan mozog a folyónál, és nem érez megbánást azért, amit művel. Épp ellenkezőleg, küldetéstudat hajtja, megalázó élmények érték a nők részéről, és most arra törekszik, hogy a legalávalóbbnak tartottak közül lesújtson annyira, amennyire csak bír. Ugyanakkor figyelmeztettem a rendőrséget, hogy a bűncselekmények és az áldozatok sajátosságai miatt sokakra illik ez a személyiségrajz. Ez az illető – mondjuk, egy Ed Kemperhez képest – nem lángész. Bűntettei nem valami kifinomultak, ezért nagy kockázatot hordoznak. A hangsúlyt azokra a kezdeményező technikákra kellett helyeznünk, amelyek a rendőrséggel való kapcsolatfelvételre csábíthatták az ismeretlen tettest. Amikor Whitaker hazament Quanticóból, magával vitte a személyiségrajzot is.

A hónap második felében egy másik fiatal nő erősen oszlásnak indult hulláját fedezték fel a repülőtértől nem messze, egy lebontásra váró lakónegyedben. A meztelen holttest nyakára egy pár fekete férfizoknit kötöttek. A halottkém becslése szerint körülbelül ugyanabban az időben ölhették meg, amikor a folyóban talált áldozatokat. Talán a gyilkos változtatott a módszerein, miután értesült a folyó megfigyeléséről.

Amint Carlton Smith és Thomas Guillen gondos adatgyűjtéssel alátámasztott beszámolója, a Kutatás a Green River-i gyilkos után leírja, a legkomolyabb gyanúsított egy negyvennégy éves taxisofőr volt, aki szinte minden tekintetben megfelelt a személyiségrajznak. Elég korán beleártotta magát a nyomozásba, ötletekkel hívogatta a rendőrséget, hogyan találhatnák meg a gyilkost, tanácsolta, hogy figyeljenek a többi taxisra. Gyakran érintkezett prostituáltakkal és hajléktalanokkal a Strip mentén, éjszakázó típus volt, megszállottan cirkált a kocsijával, ivott és dohányzott, miként a személyiségrajz szerint az ismeretlen tettes is, és kinyilvánította aggodalmát a prostituáltak biztonsága iránt. Öt házassága futott zátonyra, a folyó közelében nőtt fel, özvegy édesapjával lakott, régi, hagyományos típusú, rossz állapotban lévő kocsit vezetett, és állandóan figyelemmel kísérte az üggyel kapcsolatos sajtótudósításokat.

A rendőrök szeptemberben ki akarták hallgatni, és felhívtak, hogy milyen stratégiát alkalmazzanak. Abban az időben rendkívül sokat utaztam, szinte heti rendszerességgel jártam az országot, hogy valamennyire lépést tartsak az ügyeimmel. Amikor telefonáltak, történetesen épp házon kívül voltam. Roger Depue, a részleg vezetője beszélt velük, aki elmondta, hogy napokon belül visszajövök, és okvetlenül várjanak a kihallgatással, amíg nem beszélnek velem. A gyanúsított mindaddig együttműködést tanúsított, és nem tervezte a környék elhagyását.

A kihallgatásra mégis a tervezett időpontban került sor, és egy egész napon át tartott. Ha jobban megnézzük, talán másképp is intézhették volna. A hazugságvizsgálat nem hozott egyértelmű eredményt, és bár ettől kezdve árnyékként követték a gyanúsítottat, folytatták a közvetett bizonyítékok gyűjtését, sohasem tudtak vádat emelni ellene.

Mivel személy szerint nem vettem részt a nyomozásnak ebben a szakaszában, nem nyilatkozhatom, hogy ígéretes gyanúsított volt-e ez az egyén. De az összehangoltság és célirányosság hiánya nagymértékben hátráltatta a munkát ebben az első időszakban, amikor a gyanúsított rendszerint a leginkább elfogható. Aggódik, nem tudja, mire számítson, a „zabszemtényező” a lehető legerősebb. Ahogy múlik az idő, és az ismeretlen tettes ráeszmél, hogy megúszhatja, egyre magabiztosabbá válik. Megállapodik, finomítja bűnelkövetési stílusát.

Az ügy kezdetén a helyi rendőrségnek még számítógépe sem volt. Miután a vizsgálat kibontakozott, ha abban az ütemben dolgozzák fel az egyes nyomokat, ötven év kellett volna az anyag alapos kiértékeléséhez. Hiszem és remélem, hogy ha ma indítanának a Green River-ihez hasonló nyomozást, a kezdeti szervezés hatékonyabb, a stratégia kifejezettebb lenne. A feladat még így is rendkívüli maradna. Ezek a prostituáltak nomád életet éltek. Amikor valamelyikük fiúja vagy stricije bejelentette az eltűnését, a lány nemegyszer szántszándékkal vált kámforrá, esetleg csupán a part mentén északabbra vagy délebbre helyezte át működési területét. Sokan több nevet is használtak, ami rémálommá tette a holttestek azonosítását és az esetek nyomonkövetését. Ilyen körülmények között nehezen lehetett fellelni és hitelesíteni az orvosi és fogorvosi nyilvántartásokat. Ezenkívül a rendőrség meg a prostituáltak közötti kapcsolattartás és együttműködés a legjobb esetben is mindig nehézkes.

1983 májusában fiatal prostituált teljesen felöltözött holttestére bukkantak egy gondosan megrendezett helyszínen: egy hal feküdt keresztben a torkán, egy másik a bal mellén, a lába között pedig egy borosüveg. Vékony kötéllel vagy zsineggel fojtották meg. A rendőrség ezt a hullát is a Green River-i gyilkos számlájára írta. De míg a legutóbbi szárazföldön talált áldozatot én is a sorozathoz kapcsoltam,ez inkább személyes okból elkövetett emberölésnek látszott.Nem úgy festett, mint egy véletlenszerűen kiválasztott áldozat. Ahhoz túl intenzív dühöt véltem kiolvasni a jelekből. A gyilkos jól ismerte áldozatát.

Ahogy közeledett az 1983-as év vége, a holttestek száma tizenkettőre emelkedett, és hét újabb eltűnést jelentettek. Az egyik halott nő nyolc hónapos terhes volt. Az akciócsoport felkért, hogy utazzam oda, és helyszíni tanácsadással segítsem a munkát. Mint említettem, akkoriban foglalkoztam az atlantai Wayne Williams-üggyel, a buffalói 0,22-es gyilkossal, a San Franciscó-i ösvény menti gyilkossal, az anchorage-i Robert Hansen-üggyel, egy hartfordi antiszemita gyújtogatássorozattal és még több mint száz más, folyamatban lévő esettel. Csak úgy tarthattam lépést mindegyikkel, hogy igyekeztem éjszaka velük álmodni. Tudtam, hogy kikészítem magamat. Csak azt nem tudtam, milyen gyorsan. És amikor a Green River-i akciócsoport megkeresett, rögtön láttam, hogy ezt az ügyet is be kell préselnem valahogy.

Biztosan éreztem, hogy személyiségrajzom illik a gyilkosra, de sok más emberre is, akik közül mostanra már több is érintett lehetett. Minél tovább folyt az ügy, annál inkább nőtt az esély, hogy újabb gyilkosok is belekeverednek, egyrészt mint utánzók, másrészt pusztán a földrajzi terület és az áldozatok alapján. A Sea-Tac Strip bőséges zsákmányt kínált a gyilkosoknak. Aki ölni óhajt, annak pont ilyen helyre érdemes mennie. A prostituáltak készséggel rendelkezésre álltak, és mivel sokan közülük Vancouvertől San Diegóig az egész nyugati parti sávban űzték az ipart, ha valamelyiküknek nyoma veszett, az még nem jelentette azt, hogy végleg eltűnt.

Úgy gondoltam, a kezdeményező technikák fontosabbak, mint valaha. A számtalan lehetőség közé tartozott, hogy lakossági tájékoztató gyűléseket hívunk össze a gyilkosságok tárgyában, azután jelenléti íveket adunk körbe, és feljegyezzük a résztvevők gépkocsijainak rendszámát, a sajtóban „szuperzsaruként” szerepeltetjük az egyik nyomozót, ezzel arra ingereljük a gyilkost, hogy kapcsolatot keressen vele, szívhez szóló tudósításokat közlünk a meggyilkolt várandós anyáról, hátha némi bűnbánat ébred az elkövetőben, és újra felkeresi a tetthelyet, megfigyelés alatt tartjuk azokat a nyilvánosságra nem hozott pontokat, ahol holttestek kerültek elő, álruhás rendőröket alkalmazunk.

Decemberi seattle-i kiruccanásomra magammal vittem két újabb személyiségelemző kollégát, Blaine McIlwaint és Ron Walkert, abból a megfontolásból, hogy így némi helyszíni tapasztalathoz juthatnak. Jó, hogy így tettem, mintha csak az égi hatalmak rendelésének engedelmeskedtem volna. Ők mentették meg az életemet.

Amikor betörték szállodai szobám kulcsra zárt, bereteszelt, biztonsági lánccal ellátott ajtaját, és eszméletlenül rángatózva találtak rám a padlón, az agyamban tomboló láz már kis híján végzett velem.

Mire végre felépültem, és 1984 májusában visszatértem a munkámhoz, a Green River-i gyilkos még mindig szabadon mászkált, miként több mint egy évtizeddel később, e sorok írásakor is. Ismét megkezdtem a konzultációt az akciócsoporttal, amely közben az amerikai történelem egyik legnagyobb szervezett embervadászatát indította meg. Minél tovább folyt a nyomozás, a holttestek számának gyarapodásával annál inkább meggyőződésemmé vált, hogy több gyilkos is tevékenykedik, ki-ki a saját szakállára, de bizonyos vonásaik közösek. A spokane-i és portlandi rendőrség is meggyilkolt vagy eltűnt prostituáltak sorával keresett meg, de nem láttam világos összefüggést a Seattle körüli gyilkosságokkal. A San Diegó-i rendőrség úgy vélte, egy ottani sorozat kapcsolódhat a Green River-ihez. Mindent egybevetve a Green River-i akciócsoport több mint ötven halálesetben nyomozott. Az erősen gyanúsítottak ezerkétszáz főt meghaladó létszámát körülbelül nyolcvanra sikerült fogyasztani. Akadt köztük az áldozatok fiújától vagy stricijétől kezdve egy portlandi palin át, akitől elszökött egy prostituált, miután kínzással fenyegette, seattle-i székhelyű prémvadászig mindenféle szerzet. Néhány ízben még rendőrök is szóba jöttek lehetséges gyanúsítottként. De egyik gyanú sem volt eléggé megalapozott az őrizetbe vételhez. Meggyőződésem, hogy ekkor legalább három gyilkos dolgozott, talán még több is.

Az utolsó jelentős kezdeményező akcióra 1988 decemberében került sor egy országos sugárzású, kétórás élő televízióadás formájában. Az Embervadászat élőben műsora, amelyet aDallasBobbyja, Patrick Duffy vezetett, megismertette a gyilkos vagy gyilkosok után folytatott kutatást,a nézők pedig ingyen hívható telefonvonalakon közölhették ötleteiket, bejelentéseiket. Magam is Seattle-be repültem, hogy szerepeljek a műsorban, továbbá kioktassam a rendőröket, hogyan szűrjék meg a hívásokat és tegyenek fel gyors, lényegre törő kérdéseket.

Az adást követő héten a telefontársaság becslése szerint több mint százezren tárcsázták a megadott számokat, de kevesebb mint tízezernek sikerült kapcsolatot létesítenie. Három hét elteltével pedig nem volt sem anyagi fedezet a díjtalan vonalak fenntartásához, sem bejelentés-felvevő, aki társadalmi munkában látta volna el a feladatot. Végső soron ez a megmozdulás a Green River-i eset sok másvonatkozásának jelképévé vált – sok lelkes ember hihetetlen erőfeszítéseket tett, de mégsem eleget, és azt is túl későn.

Gregg McCrary éveken át az irodája faliújságján tartott egy karikatúrát. A rajz egy tűzokádó sárkányt ábrázolt, amint vérszomjasan terpeszkedik egy leterített lovag fölött. A kép alatt csupán ennyi állt: „Néha a sárkány győz.”

Ennek az igazságnak egyikünk sem fordíthat hátat. Nem kaphatunk el mindenkit, és mivel akiket sikerül, azok már megöltek vagy megnyomorítottak másokat, nőket erőszakoltak vagy kínoztak meg, robbantottak vagy gyújtogattak, tehát egyikük sem kerül idejében kézre. Ez ma éppúgy érvényes, mint száz-egynéhány éve, amikor Hasfelmetsző Jack az első sorozatgyilkosként borzolta fel a kedélyeket.

A sors iróniája, hogy bár azEmbervadászatnem oldotta meg a Green River-i gyilkosságok rejtélyét, ugyanabban az esztendőben egy másik tévéműsorban is felléptem, amelyben személyiségelemzés segítségével meghatároztam minden idők leggyalázatosabb sorozatgyilkosának lehetséges személyazonosságát. A dolog egybeesett a whitechapeli gyilkosságok századik évfordulójával, vagyis személyiségrajzom legalább egy évszázadot késett ahhoz, hogy bármiféle hasznot hajthasson.

A brutális prostituáltgyilkosságokra 1888. augusztus 31. és november 9. között került sor a viktoriánus London szegény és zsúfolt keleti felének gázlámpákkal megvilágított utcáin és sikátoraiban. Az idő múltával a gyilkosságok elkövetési módja és az azokat követő trancsírozásmind kegyetlenebbé vált. Szeptember harmincadikán reggel egy-két óra leforgása alatt két nővel is végzett a gyilkos, ami akkoriban hallatlan eseménynek számított. A rendőrség több gúnyolódó levelet is kapott, ezeket az újságokban közzétették, és a borzalmak sajtószenzációvá váltak. A Hasfelmetszőt a Scotland Yard lázas igyekezete ellenére sohasem fogták el, és kiléte mindmáig intenzív találgatások tárgya. Miként William Shakespeare „igazi” személyazonossága esetében, a gyanúsítottak kiválasztása gyakran többet árul el a találgatókról, mint magáról a rejtélyről.

A legkedveltebb és legizgalmasabb jelöltek közé tartozott az idők során Albert Viktor clarence-i herceg, Viktória királynő legidősebb fiúunokája, egyben édesapja, Edward walesi herceg – akit 1901-ben e néven a hetedikként koronáztak meg – után mindjárt a következő a trónutódlási sorban. Clarence hercege a feljegyzések szerint az 1892-es nagy influenzajárványban hunyt el, de számos Hasfelmetsző-elmélet úgy tartja, szifilisz vitte el, esetleg az udvari orvos mérgezte meg, hogy eltávolítsa a botrány árnyékát a monarchiáról. Mindenesetre érdekes lehetőség.

Komolyan szóba jött még Montague John Druit fiúiskolai tanár, akire illett a szemtanúk személyleírása; dr. William Gull udvari főorvos; Aaron Kosminski, egy szegény lengyel bevándorló, a környékbeli tébolydák visszatérő lakója; és egy dr. Roslyn D’Onstan nevű újságíró, akiről köztudomású volt, hogy a fekete mágiával is kacérkodott.

Sok találgatásra adott okot, hogy a Hasfelmetsző gyilkosságai hirtelen abbamaradtak. Saját életének is véget vetett? A clarence-i herceget hivatalos útra küldték? Vagy egy másik gyanúsított halálozott el? Mai ésszel visszatekintve, legalább ennyire valószínűnek látom, hogy az elkövetőt valamilyen kisebb vétségért begyűjtötték, amint az oly sokszor megesik, s ez állította le a sorozatot. Más kérdés maga a „hasfelmetszés”. A kései áldozatok kizsigerelése vezetett azokhoz a feltételezésekhez, amelyek szerint a tettes járatos volt az orvostudományban.

Az 1988 októberében Egyesült Államok-szerte sugárzottHasfelmetsző Jack titokzatos személyazonosságafelsorakoztatta az ügy összes fellelhető bizonyítékát, majd különböző tudományterületek jeles képviselői előadták elemzésüket Jack igazi kilétéről, hogy „egyszer s mindenkorra” megoldják az évszázados talányt. Roy Hazelwooddalbennünket is meghívtak, és az FBI kedvezőnek találta az alkalmat arra, hogy folyamatban lévő nyomozások és perek veszélyeztetése nélkül ízelítőt adjunk abból, amivel foglalkozunk. A kétórás élőadást a brit színész, író és rendező, Peter Ustinov vezette, akit valóban egészen magával ragadott a rejtély, ahogy a műsor folyamán kibontakozott a véres dráma.

Egy ilyen gyakorlatra ugyanazok a szabályok és megkötések vonatkoznak, mint egy tényleges nyomozásra – az elemzés eredményének színvonalát a munkához felhasznált adatok és bizonyítékok korlátozzák. Száz évvel ezelőtt mai mércével mérve kezdetleges volt a nyomrögzítés. Annak alapján azonban, amit a Hasfelmetsző gyilkosságairól tudtam, úgy láttam, ha ma találkoznánk szembe egy ilyen üggyel, könnyen megoldhatnánk, ezért úgy gondoltam, ugorjunk bele. Aki ilyen munkát végez, annak voltaképpen kikapcsolódást jelent, ha melléfogás esetén mindössze annyi forog kockán, hogy ország-világ előtt bolondot csinál magából, nem pedig újabb ártatlan áldozatnak kell meghalnia.

A műsor előtt elkészítettem a személyiségrajzot – ugyanolyan formában, ahogy egy mai üggyel tenném, még fejlécet is szerkesztettem hozzá:

ISMERETLEN TETTES; ALIAS HASFELMETSZŐ JACK

SOROZATOS EMBERÖLÉS

LONDON, ANGLIA

1888

EEOK – EMBERÖLÉS (BŰNÜGYI NYOMOZATI ELEMZÉS)

Az utolsó sorban a rövidítés az Erőszakcselekményeket Elemző Országos Központot jelzi, amelyet 1985-ben hoztak létre Quanticóban, hogy összefogja a Viselkedéstudományi és a Nyomozástámogató Részleget, az erőszakosbűnözők elfogási programjának számítógépes adatbázisát és más gyors reagálású erőket.

Mihelyt előálltam a személyiségrajzzal, megkaptuk a lehetséges gyanúsítottakat, akárcsak egy igazi konzultációnál. Drámai szempontból bármennyire tetszetős volt is a clarence-i herceg, Roy meg én egymástól függetlenül arra jutottunk, hogy a legvalószínűbb gyanúsított Aaron Kosminski.

Miként kilencven évvel később a yorkshire-i hasfelmetsző esetében, bizonyosra vettük, hogy a rendőrségnek küldött gúnyolódó leveleket valami bajkeverő írta, nem pedig az „igazi” Jack. Az a fajta egyén, aki a bűncselekményeket elkövette, nem olyan személyiség volt, aki nyilvánosan odadobja a kesztyűt a rendőrségnek. A trancsírozás zavart elméjű, szexuálisan önbizalom-hiányos személyt sejtetett, akiben felhalmozódott a generalizált, az egész női nemre általánosított izzó gyűlölet. A minden esetben kimutatható villámgyors támadás azt jelezte, hogy az illető személyes és társadalmi síkon egyaránt kisebbrendűségi komplexussal küzd. Nem olyan egyén, aki a szavaival képes érvényesülni. A bűncselekmények fizikai körülményei arra engedtek következtetni, hogy az elkövető el tudott vegyülni a környezetében, nem keltett gyanút vagy félelmet a prostituáltakban. Magányos, szótlan egyén volt, nem pedig keménykötésű hentes, aki éjszakánként az utcákon portyázik, és visszatér rémtettei színhelyére. A rendőrség a nyomozás során kétségkívül őt is kikérdezte. A felkínált lehetőségek közül Kosminskire sokkal inkább illett a személyiségrajz, mint a többiek bármelyikére. Ami a halál utáni trancsírozáshoz állítólag szükséges anatómiai ismereteket illeti, az elkövető valójában közönséges böllérmunkát végzett. Egyébként is régóta tudjuk, hogy a sorozatgyilkosoknak nincs szükségük semmi másra, csak elszántságra ahhoz, hogy bármilyen szörnyűséget műveljenek a holttesttel. Ed Geint, Ed Kempert, Jeffrey Dahmert, Richard Marquette-et – hogy csak néhány nevet említsünk – egy pillanatig sem tartotta vissza az orvosi képzettség hiánya.

Miután bemutattam elemzésemet, kénytelen vagyok kissé óvatosabbra fogni a gyanúsítottat illető fenti nyilatkozatomat, hiszen száz év távolából nem jelenthetem ki határozottan, hogy Aaron Kosminski volt a Hasfelmetsző. Csupán egy volt az adott lehetőségek közül. Azt azonban igen nagy biztonsággal állíthatom, hogy Hasfelmetsző Jack olyan személy volt, mint Kosminski. Ha a bűnügyi nyomozati elemzésre ma kerülne sor, munkánk hozzájárulna ahhoz, hogy a rendőrség és a Scotland Yard leszűkítse a kört, majd tisztázza az ismeretlen tettes személyazonosságát. Ezért merem mondani, hogy mai mércével mérve ez az ügy könnyen megoldható lenne.

Egyes esetekben módszereink rámutatnak egy bizonyosfajta gyanúsítottra, de nincs elegendő bizonyítékunk a letartóztatáshoz és vád alá helyezéshez. Ilyen eset volt az 1970-es évek közepén az „MMM fojtogató” a kansasi Wichitában.

A sorozat 1974. január 15-én, az Otero család kiirtásával kezdődött. A harmincegy éves Joseph Oterót és feleségét, Julie-t reluxazsinórral kötözték és fojtották meg. Kilencéves fiukat, az ifjabb Josephet saját szobájában találták megkötözve, nejlonzacskóval a fején. A tizenegy éves Josephine-t nyakánál fogva, zokniban és egy szál pulóverben felakasztották a pince mennyezetén húzódó egyik csőre. A nyomok egyöntetűen arra utaltak, hogy mindezt nem hirtelen felindulásból követték el. A tettes elvágta a telefonvezetékeket, a zsinórt eleve magával hozta a helyszínre.

Tíz hónappal később egy helyi hírlapszerkesztő névtelen telefonhívás nyomán a közkönyvtárba sietett, ahol az ismeretlen tettes üzenete várta. A megjelölt könyvben talált írás felelősséget vállalt az Otero-gyilkosságokért, továbbiakat is kilátásba helyezett, és elmagyarázta, hogy „jelszavaim ezek lesznek: Megkötözni, Megkínozni és Megölni mindet”.

A következő három évben több fiatal nőt gyilkoltak meg, majd az egyik helyi televíziós csatornának küldött levél többet is elárult annak az ismeretlen tettesnek a lelkivilágáról, aki következetesen az általa kieszelt becenévvel illette magát: „Hányat kell még megölnöm, hogy végre az újságokban lássam a nevemet, vagy rám figyeljen az ország?”

Egyik közzétett üzenetében munkásságát ahhoz hasonlította, amit Hasfelmetsző Jack, Sam fia és a hillside-i fojtogató véghezvitt – csupa szürke senki, aki bűncselekményei révén sajtóhírességgé vált. Saját tetteit egy „démonnak” vagy „ismeretlen tényezőnek” tulajdonította, ami a személyiségére vonatkozó pszichológiai spekulációk sokaságához vezetett az újságok hasábjain.

Az ismeretlen tettes írásaihoz rajzokat is mellékelt, amelyek meztelen nőket ábrázoltak a legkülönbözőbb testhelyzetekben megkötözve, megerőszakolva és megkínozva. Ezeket a hátborzongató grafikákat nem publikálták, de ezek alapján jó képet alkothattam a keresett személyiségtípusról. Innen kezdve már csak le kellett szűkíteni a gyanúsítottak körét.

Akárcsak a példaképéül választott Hasfelmetsző Jack, hirtelen MMM is abbahagyta a gyilkolást. Ebben az esetben azonban szerintem az történhetett, hogy a rendőrség már kikérdezte őt, tudta, hogy szorul a hurok, és elég értelmes volt ahhoz, hogy leálljon, mielőtt elegendő bizonyíték gyűlik össze ellene. Remélem, hogy legalább sikerült semlegesítenünk, de a mi munkánkban néha a sárkány győz.

Ahogy néha a magánéletünkben is. Amikor a gyilkos megöl valakit, azzal az emberrel együtt sok más áldozatot is szed. Részlegemben korántsem én vagyok az egyetlen, aki megsínylette az állandó idegfeszültséget. Aggasztóan gyakoriak a családi problémák, házastársi viszályok.

1993-ban, huszonkét évi együttélés után Pam meg én is elváltunk. Valószínűleg más-más nézőpontból látjuk mindazt, ami kettőnk között történt, de bizonyos dolgok tagadhatatlanok. Miközben Erika és Lauren felnőtt, én folyton utazgattam, de ha éppen nem, a munkám akkor is annyira lefoglalt, hogy Pam sokszor úgy érezte magát, mint egy egyedülálló szülő. Vezette a háztartást, rendezte a számlákat, iskolába hordta a gyerekeket, fogadóórákra járt, ellenőrizte a házi feladatot, s ezalatt saját tanári pályáját sem hanyagolhatta el. Mire 1987 januárjában megszületett a fiunk, Jed, már több személyiségelemző dolgozott mellettem, így nem kellett annyit röpködnöm az országban. De be kell vallanom, az én három okos, kedves, szeretni való, csodálatos gyerekemet tulajdonképpen csak nem sokkal azelőtt ismertem meg igazán, hogy nyugalomba vonultam a Hivatalból. Az évek során annyi időt fordítottam halott gyerekek viktimológiai tulajdonságainak vizsgálatára, hogy közben magamat rövidítettem meg, alig tudtam valamit az én élő és viruló sajátjaimról.

Pam gyakran fordult hozzám a gyerekek apró-cseprő bajaival, egy-egy karcolással, horzsolással vagy azzal, hogy valamelyik leesett a bicikliről. Mindketten emlékszünk, hányszor törtem ki feszült idegállapotomban, leírtam a hasonló korú kicsinyek megcsonkított holttestét, amelyet munkám során láttam, és veszekedtem vele, amiért nem veszi észre, hogy egy ilyen baleset teljesen természetes, minek kerít ekkora feneket csip-csup ügyeknek.

Az ember sohasem tud teljesen érzéketlenné válni annyi borzalom között, mégis azon kapja magát, hogy egyre szenvtelenebbül fogad mindent, ami nem kifejezetten szörnyűség. Egyszer a gyerekekkel vacsoráztam, miközben a feleségem valami csomagot bontogatott a konyhában. Megcsúszott a kezében a kés, és csúnyán megvágta magát. Sikoltott, mire mindannyian kirohantunk. De mihelyt megállapítottam, hogy a sérülés nem súlyos vagy életveszélyes, emlékszem, egészen érdekesnek találtam a lecsorgó vér rajzolta alakzatokat, amelyeket gondolatban összehasonlítottam a gyilkosságok színhelyén látottakkal. Tréfával próbáltam oldani a feszültséget, mutogatni kezdtem Pamnek meg a gyerekeknek, hogy folyton más és más minta alakul ki, valahányszor megmozdítja a kezét, és többek között ilyen jelekből tudjuk kitalálni, mi játszódhatott le a támadó és áldozata között. De azt hiszem, a többiek nem olyan könnyedén fogták fel a dolgot, mint én.

Az ember védekező mechanizmusokat fejleszt ki, hogy meg tudjon birkózni mindazzal, amivel munkája során szembekerül, de végül könnyen undok, blazírt fráter válhat belőle. Ha az ember szilárd házasságra, biztos családi háttérre támaszkodhat, sok mindennel meg tud birkózni, de ha otthon is gondok adódnak, a különféle stresszorok felnagyíthatnak minden problémát, ahogy a bűncselekmények elkövetőinél is.

Pam meg én külön-külön baráti kört alakítottunk ki. Én nem mesélhettem az ő társaságának arról, amit csinálok, hát magamfajtákat kellett keresnem. S amikor kollégáimmal a munkán kívül összejöttünk, nemegyszer észrevettük, hogy a hétköznapi témák untatnak bennünket. Akármilyen lélektelenül hangzik is, ha az ember gyilkosok észjárását követve tölti a napjait, nem igazán izgatja fel többé, hová teszi a szomszéd a kukáját, vagy milyen színűre pingálja a kerítését.

Örömmel mondhatom azonban, hogy miután mindketten feldolgoztuk az érzelmi megrázkódtatást, Pam meg én jó barátok lettünk. A gyerekek nálam laknak – illetve Erika a főiskolai kollégiumban –, de volt feleségemmel sok időt töltünk együtt, és egyaránt kivesszük a részünket a szülői feladatokból. Boldog vagyok, amiért Lauren és Jed még elég fiatalok ahhoz, hogy gyermek-, illetve kamaszéveikből is élvezhessek valamit.

Míg az 1980-as évek elején egymagam alkottam az FBI teljes főállású személyiségelemző gárdáját – Roy Hazelwood, Bill Hagmaier és mások be-besegítettek, ahogy idejük engedte –, a létszám mára több mint tíz főre emelkedett. Ez még mindig nem annyi, amennyit a hozzánk érkező ügyek tömege kívánna, de épp akkora csoport, amely még lehetővé teszi, hogy fenntartsuk azt a személyes kapcsolatot egymással és a helyi nyomozó szervekkel, amely munkánkat fémjelzi. Sok rendőrfőnök és nyomozó, aki megkeres bennünket, a Nemzeti Akadémia tanfolyamai révén ismerkedett meg velünk, mint Jim Metts seriff, aki Shari Smith és Debra Helmick gyilkosának kézre kerítéséhez kérte a segítségemet, vagy Lynde Johnston százados, aki azért fordult Gregg McCraryhez, hogy kideríthesse, ki gyilkolja a prostituáltakat Rochesterben.

A nyolcvanas évek közepére a viselkedéstudományi terület két részre vált, a Viselkedéstudományi Oktatási és Kutatási Részlegre, valamint a Viselkedéstudományi Nyomozástámogató Részlegre, arra a csoportra, amelyben a bűnügyi személyiségelemzési program vezetőjeként dolgoztam. A nyomozástámogatásnál az enyém mellett még két fontos részterület alakult ki, az Erőszakos Bűnözők Elfogási Programjának Számítógépes Adatbázisa, amelyet Bob Resslertől Jim Wright vett át, és a Műszaki Szolgálat. Roger Depue-t nevezték ki az oktatás és kutatás élére, Alan Burgesst – a „Füstös”-t – pedig a nyomozástámogatáséra. (Ő csak névrokona Ann Burgessnek, akinek a férje, Allen Burgess viszont A bűncselekmények osztályozási kézikönyvének társszerzője. Ugye, tud követni?)

Munkám sok szempontból nagy árat követelt, és komoly kihívásokkal kellett szembenéznem, mégis elmondhatom, hogy szép pályát futottam be, amelyben sok örömöm tellett. Szerencsére sokáig sikerült elkerülnöm azt a lépést, amelyet szinte mindenkinek meg kell tennie, ha előbbre akar jutni egy vállalatnál vagy intézményben – az igazgatási funkciót. 1990 tavaszán megváltozott ez a helyzet. Egy részlegértekezleten Füstös Burgess bejelentette, hogy nyugalomba vonul a részlegvezetői posztról. Később Dave Kohl, az új quanticói igazgatóhelyettes, aki korábban osztagparancsnokom voltMilwaukeeban és társam a terroristaelhárító különítményben, behívatott az irodájába, és megkérdezte, mi a szándékom.

Elmondtam, hogy belefáradtam, megcsömörlöttem mindennel, már azon gondolkozom, hogy megpályázok egy belvárosi irodai állást az erőszakos bűncselekmények területén, és ott húzom ki nyugdíjig.

– Eszedbe ne jusson! – intett Kohl. – Elvesztegetnéd a tehetségedet az íróasztal mellett. Sokkal többet segíthetsz mint részlegvezető.

– Nem tudom, van-e kedvem hozzá, hogy részlegvezető legyek – vallottam be. Így is elég részlegvezetői feladatot láttam el, szervezeti kérdésekkel már csak azért is mindenki hozzám fordult, mert olyan régi bútordarab voltam. De pályámnak ezen a szakaszán nem akartam beleveszni az adminisztrálásba. Burgess remekül értett az igazgatáshoz, jó érzékkel mindenbe épp csak annyira nyúlt bele, hogy a beosztottai eredményesen dolgozhassanak.

– De nekem van – jelentette ki Kohl. Ő már csak ilyen erélyes, határozott, rámenős fajta.

Azt feleltem, továbbra is szeretnék eseteken dolgozni, bizonyítási stratégiákkal, bírósági szakértői munkával foglalkozni és nyilvános előadásokat tartani. Kohl biztosított, hogy minderre módom lesz, és fölterjesztett az állásra.

Első részlegvezetői ténykedésként jó szokásomhoz híven úgy döntöttem, hogy sok a szöveg, és a Viselkedéstudományi Nyomozástámogató Részleg nevét Nyomozástámogató Részlegre egyszerűsítettem. Azt akartam, hogy a helyi rendőri szervek és az FBI többi része világosan lássa, hová tartozunk, és hová nem.

Roberta Beadle személyzeti vezető segítségével és lankadatlan támogatásával négyről tizenhat főre fejlesztettem az adatbázis személyzetét. A részleg többi területe is gyarapodott, hamarosan elértük a körülbelül negyvenes összlétszámot. A felduzzadt méretekből fakadó igazgatási terhek valamelyes csökkentése végett regionális vezetési rendszert alakítottam ki, amelyben egy-egy ügynök egy-egy országrészért lett felelős.

Úgy gondoltam, mindezek az emberek megérdemlik a GS-14-es javadalmazást, de a központ csak négy-öt státust engedélyezett nekünk ebben a fizetési osztályban. Ezért jóváhagyattam odafönt, hogy amennyiben mindannyian elvégeznek egy kétéves szakosított továbbképző programot, akkor „felkent” szakértővé lépnek elő, jogot szereznek az ennek megfelelő besorolásra és juttatásokra. A program keretében végighallgatták a Nemzeti Akadémia Viselkedéstudományi Részlegének összes tanfolyamát, részt vettek a Fegyveres Erők Kórbonctani Intézete két kurzusán, pszichiátriát és jogot tanultak a Virginiai Egyetemen – ahol akkor Park Dietz is dolgozott –, elvégezték John Reed kihallgató-iskoláját, halottkémi vizsgálatot studíroztak a Baltimore-i Rendőrorvosi Hivatalban, helyszíneltek a New York-i rendőrség életvédelmiseivel, és valamelyik regionális ügynök keze alatt személyiségrajzokat készítettek.

Nemzetközi tevékenységünk is minden korábbit meghaladó méreteket öltött. A nyugalomba vonulásom előtti évben például Gregg McCrary Kanadában és Ausztriában is dolgozott nagyszabású sorozatgyilkosságokon.

A munka lényegét tekintve jól működött a részleg. Ami az igazgatást illeti, időnként elég lazán vettem, ami alaptermészetemből adódott. Ha láttam, hogy valakinél a kiégés jelei mutatkoznak, felülemelkedtem a szabályokon és előírásokon, mentesítettem bizonyos teendők alól, vagy rábeszéltem, hogy vegyen ki egy kis szabadságot. Végeredményben aztán sokkal hatékonyabban dolgoztak, mintha görcsösen ragaszkodtam volna a szabályzathoz. Ha az ember elsőrangú embereket irányít, és anyagilag nem jutalmazhatja őket, valami más módon kell segítenie nekik.

Mindig jól kijöttem a segédszemélyzettel is, és amikor nyugdíjba mentem, mintha ők sajnáltak volna a legjobban. Ennek az előzményei valószínűleg még a légierőnél töltött időmben keresendők. A Hivatal számos vezetője korábbankatonatiszt volt – nem egy közülük kitüntetett háborús hős, mint utolsó területiiroda-vezetőm, Robin Montgomery –, aki a tiszt nézőpontjából közelítette meg a kérdéseket. Nincs ebben semmi rossz, egy nagy szervezet kevésbé olajozottan működne csupa olyan vezetővel, mint én. Én viszont sorállományúként szolgáltam, ezért érzelmileg mindig azonosultam a segéderőkkel. Ennélfogva sokkal többet tudtam elérni náluk, ha segítség kellett, mint némely más vezető.

Sokan úgy gondolnak az FBI-ra, ahogy régebben az IBM-re: hatalmas, bürokratikus szervezet okos és gyakorlott, ámde színtelen emberekkel, akikből tizenkettő egy tucat, csupa fehér ing és blúz, sötét öltöny és kosztüm. Nekem azonban megadatott, hogy egy kis csoportban dolgozhattam, valóban páratlan, a maguk területén kiemelkedő egyéniségek között. Az idő múlásával, ahogy a viselkedéstudomány mind jelentősebb szerepet töltött be a bűnüldözésben, természetesen valamennyiünknek sajátos érdeklődési köre és szakterülete alakult ki.

Bob Ressler börtöninterjúink kezdetétől a kutatásra összpontosított, míg én az operatív munkának szenteltem magamat. Roy Hazelwood a nemi erőszak és kéjgyilkosság szakértője lett, Ken Lanning a fiatalkorúak elleni bűncselekmények országos szaktekintélye, Jim Reese a személyiségelemzéssel kezdte, de később a rendőrök és szövetségi ügynökök stresszel kapcsolatos problémáinak kezelésében ért el komoly eredményeket. Doktori címet szerzett ezen a területen, sokat írt, és keresett szaktanácsadó volt a bűnüldözésben. Jim Wright nemcsak az új személyiségelemzők képzését vette át, amikor a részleghez került, hanem a súlyos személyközi bűncselekmények egyik leggyorsabban terjedő válfajának, a követéses zaklatásnak is vezető szaktekintélye lett. Valamennyien sok-sok személyes kapcsolatot építettünk ki országszerte területi irodákkal, rendőrkapitányságokkal, seriffhivatalokkal és kormányzói szervekkel, így amikor valaki segítségért hív fel bennünket, ismerőssel beszélhet, akiben megbízik.

Az új jövevények számára néha majdhogynem ijesztő ennyi „sztár” közé kerülni, főként amióta a mozikban vetítettékA bárányok hallgatnakcímű filmet, és Egyesült Államok-szerte élénk érdeklődést keltett a munkánk. De igyekszünk biztosítani őket, hogy éppen azért esett rájuk a választás, mert úgy érezzük, adottságaik révén képesek a csapat teljes értékű és egyenrangú tagjaivá válni. Mindannyian komoly nyomozói tapasztalatokkal felvértezve érkeznek, és rögtön megkezdik a két teljes esztendeig tartó, munka közbeni képzést. Ehhez járul intelligenciájuk, ösztönös felismerőkészségük, szorgalmuk, emberi tartásuk és önbizalmuk, valamint az a képesség, hogy meghallgassák és értékeljék másoknézeteit. Ahogy én látom, többek között az tette a maga nemében világelső intézménnyé az FBI-akadémiát, hogy egyéniségekből áll, akiknek mindegyike a saját érdeklődésének és képességeinek megfelelően szolgálja a közös célt,és ugyanerre bátorítanak másokat is. Hiszem és remélem, hogy az a kollegiális légkör, amelyet a részlegben mi, első nemzedékbeliek kialakítottunk, fennmarad akkor is, amikor átadjuk a stafétabotot az utánunk következőknek.

1995 júniusában, quanticói nyugdíjbankettemen sokan emlékeztek meg szép szavakkal rólam, amitől egyszerre elrestelltem magam, és végtelenül elérzékenyültem. Bevallom, össznépi leégetésre számítottam, úgy gondoltam, most majd mindenki kihasználja az utolsó hivatalos alkalmat, hogy végre nyilvánosan majmot csináljon belőlem. A rendezvény után a mosdóban összefutottam Jud Rayjel, aki sajnálkozott is, amiért lemaradt a javáról. Mihelyt azonban mindannyian elmondták a magukét, és rám került a sor, én bezzeg nem fogtam vissza magam, elsütöttem az összes puskaporomat, amit a „búcsúcikizésre” készülődve gyűjtögettem. Különösebb bölcsességgel vagy jó tanáccsal nem szolgálhattam akkor este; de remélem, sikerült valami nyomot hagynom magam után a példával, amelyet mutatni igyekeztem.

Nyugdíjazásom óta visszatértem Quanticóba tanítani és konzulensként, s kollégáim tudják, hogy mindig megtalálnak. Továbbra is tartok előadásokat és beszédeket, mint mindig, megosztom a hallgatósággal huszonöt év tapasztalatait, amelyeket a gyilkos elmék nyomában járva szereztem. Már nem munkaadóm az FBI, de nem hiszem, hogy valaha is teljesen abba tudnám hagyni azt, amit megtanultam. Sajnos egyre bővülő üzletág a miénk, sohasem fogyunk ki a kuncsaftokból.

Gyakran kérdezik tőlem, mit lehet tenni az erőszakos bűncselekmények rémisztő statisztikájával. Néhány kifejezetten gyakorlati lépést megtehetünk, és meg is kell tennünk, még több rendőrrel, bírósággal, börtönnel és jobb nyomozási módszerekkel is elérhetünk valamit, de a bűnözés visszaszorításának egyedüli útja az, ha egyszerűen nem törődünk bele többé, nem tűrjük el családunk, barátaink és munkatársaink körében. Ez az a lecke, amit az Egyesült Államokénál jóval alacsonyabb bűnözési arányszámokkal dicsekedő országoktól megtanulhatunk. Véleményem szerint csak ez a fajta alulról szerveződő megoldás lehet hatékony. A bűnözés erkölcsi probléma, tehát csak morális szinten oldható meg.

Miközben annyi éven át foglalkoztam erőszakos bűncselekmények elkövetőivel, soha egyetleneggyel sem találkoztam, aki működő, biztonságot jelentő családból, az én felfogásom szerint jónak nevezhető körülmények közül került volna ki. Meggyőződésem, hogy az erőszakos bűnözők elsöprő többsége felelős a magatartásáért, önként választotta a törvénysértő utat, és tetteiért vállalnia kell a következményeket. Nevetséges az az érv, hogy valaki nem képes felmérni cselekedetei súlyosságát, mivel csak tizennégy vagy tizenöt éves. Az én nyolcéves Jed fiam már évek óta tudja, mi helyes és mi nem.

Huszonöt év megfigyelés azonban azt is megértette velem, hogy miként a szállóige szerint tudósnak, úgy bűnözőnek sem születik az ember, inkább azzá válik, ami azt jelenti, hogy fejlődése során valahol valaki mélyreható negatív befolyást gyakorol rá, holott mélyreható pozitívat is gyakorolhatna helyette. Ezért hát őszintén hiszem, hogy a több pénz, rendőr és börtön mellett a leginkább szeretetből van szükségünk többre. Nem holmi leegyszerűsítő okoskodás ez, hanem a dolog veleje.

Nemrég felkértek, hogy tartsak előadást az Amerikai Detektívregény-írók Szövetsége New York-i tagozatának. A népes publikum előtt elmondott beszéd meleg és szívélyes fogadtatásra talált. Ezek az emberek, akik abból élnek, hogy gyilkosságról, vérengzésről írnak, érdeklődve várták, hogy meghallgathassanak valakit, aki valóságos esetek ezrein dolgozott. Tény, hogy amióta Thomas Harris krimijéből filmsiker lett aA bárányok hallgatnak,írók, újságírók és filmesek egymásnak adják a kilincset Quanticóban, hogy megismerjék „az igazi sztorit”.

Egykettőre észrevettem azonban, hogy miközben egyik-másik érdekes és szemléletes esetemet fejtegetem, a hallgatóság soraiban sokan másfelé néznek és kikapcsolnak. Felfordult a gyomruk, amikor olyan dolgokról hallottak, amilyeneket mi nap mint nap látunk. Nyilvánvalóan nem érdekelték őket a részletek, ugyanakkor rá kellett ébredniük, hogy nem akarnak arról írni, milyen is valójában a bűn. Végül is érthető. Mindenkinek megvan a maga piaca.

Nem mindig a sárkány győz, és minden tőlünk telhetőt elkövetünk, hogy minél ritkábban győzzön. De a gonoszság, amit jelképez, amivel pályám során küzdöttem, még nem múlt el, és valakinek az igazi sztorit is el kell mondania. Eztpróbáltam megtenni e könyv lapjain. Úgy, ahogy átéltem.

UTÓSZÓ

HÚSZ ÉVVEL KÉSŐBB

John Douglas és Mark Olshaker

Sok minden megváltozott az elmúlt több mint két évtizedben, mióta megírtuk aSorozatgyilkosok – Az FBI kulisszatitkait, az első közös könyvünket. Sok minden azonban ugyanolyan maradt.

Több közeli barátunkat és munkatársunkat is elveszítettük, akik ezeken a lapokon felbukkantak. Robert Resslert, John eredeti társát a sorozatgyilkosok kutatásában és a profilkészítésben; Roy Hazelwoodot, az FBI szakértőjét a szexuális bűncselekmények területén, aki Quantico egyik legragyogóbb fénypontja volt; és Ken Bakert, a titkosszolgálat egyik veteránját, aki John kollégája volt a Nyomozástámogató Részlegnél, és olyan sok mindennel járult hozzá a merénylő személyiség megértéséhez. Időközben a szüleink is elhunytak; immár mi vagyunk az „idősebb generáció.”

Ezzel kapcsolatban meg kell említeni, hogy egy új személyiségelemző generáció bukkant fel az FBI-nál – ők immár nem húsz méterrel a föld alatt dolgoznak, avagy, ahogy mondani szoktuk, tízszer olyan mélyen, mint akit már eltemettek, hanem az 1-es főút túloldalán, a quanticói tengerészgyalogsági támaszponttal szemben, egy kormányzati épületben. A nevük most Viselkedéstudományi Részleg, VR.

A gyakorlati orvostudományhoz hasonlóan a személyiségelemzés otthona is a tudomány és a művészet közötti feltérképezetlen terület. És az orvosokhoz hasonlóan egyes elemzők jobbak és gyakorlottabbak, mint mások. A Sorozatgyilkosok első kiadása utáni években a televízióban és az interneten is tömegével jelentek meg a magukat elemzőnek nevező férfiak és nők, legtöbbjük azonban nem rendelkezett semmiféle végzettséggel vagy tényleges tapasztalattal. Sokszor több kárt csinálnak, mint hasznot; nem egy olyan esettel találkoztunk, ahol az elméleti elemzők félreértelmezték a bizonyítékokat, és teljesen eltérítették a nyomozást vagy a védelem stratégiáját. Rendkívül fontos, hogy észben tartsuk: egy tehetséges és tapasztalt elemző, aki egy igazán profi helyi nyomozóhatósággal dolgozik együtt, olyan dolgokat tárhat fel, amelyek a tettes gyorsabb letartóztatásához és sikeresebb vádeljáráshoz vezethetnek.

Az évek során az általunk feltárt ügyek több gyanúsítottját is elfogták; később kifejtjük a Unabomber, a Green River-i gyilkos és a MMM gyilkos esetét. Larry Gene Bellt kivégezték a tizenhét éves Shari Faye Smith és a kilenc éves Debra May Helmick erőszakos meggyilkolása miatt. Jerome Brudos, Joseph Christopher és Arthur Shawcross – mind kéjgyilkosok –, valamint Martin Luther King merénylője, James Earl Ray a börtönben haltak meg. A később gyilkosnak bizonyult John Hinckley Jr.-t és Arthur Bremert szabadlábra helyezték. A kaliforniai „ösvény menti” gyilkos, David Carpenter, és a leghírhedtebb mumus, Charles Manson e sorok írásakor a nyolcvanas éveikben járnak, és még mindig rács mögött vannak. Joe Del Campo pedig – John bűn(üldözési)társa még a milwaukee-i utcákon töltött napok idejéből – nemrég szerepelt a Survivor című valósághow-ban. Az ember sosem tudhatja, mire képes egy egykori különleges ügynök.

Minden író boldog lenne, ha a könyve folyamatos újranyomásokkal húsz éven át a boltok polcain maradna; mi sem vagyunk kivételek. Az olvasók reakciója igazán csodálatos volt, minket és a családunkat is mély büszkeséggel és elégedettséggel töltött el. Szeretünk arra gondolni, hogy annak, hogy aSorozatgyilkosoksikeres lett, és könyvek, televíziós műsorok és filmek születtek a nyomában, amelyek alkotói bevallottan a mi munkánkból merítettek – a legutóbbi ilyen produkció a Netflix saját készítésű sorozata, amely aSorozatgyilkosokon alapul –, köze van az általunk feltárt és elmesélt rejtélyekhez és élet-halál történetekhez. Bár a tudomány, a technológia és némely nyomozási technika is ugrásszerű fejlődésen ment keresztül az elmúlt húsz évben, az emberi elme működése és motivációja alapvetően változatlan maradt, és vélhetően marad a jövőben is.

Sokszor megkérdezték már tőlünk, a megtörtént bűnesetek miért vonzzák ennyire az olvasókat és nézőket, annak ellenére, hogy sokszor valamilyen hátborzongató témát boncolgatnak, és nincs boldog végkifejletük. Hitünk szerint a válasz így szól: a megtörtént bűnesetek természetüknél fogva bemutatják a fellengzősen csak „emberi mivoltnak” nevezett dolog lényegét és alapját. Ez alatt a mindannyiunkban ott rejlő ösztönöket és érzelmeket értjük: szeretetet, gyűlöletet, féltékenységet, bosszúvágyat, becsvágyat, kéjvágyat, örömöt, szomorúságot, rettegést, csalódást, kétségbeesést, felfuvalkodottságot, feljogosítottságot, istenkomplexust… amely sokszor párban jár a legalább ugyanilyen mélyről fakadó, nagymértékű értéktelenség és önutálat érzésével. A megtörtént bűnesetek bemutatása az emberi mivoltot élesebb képen láttatja, hiszen ezekben a történetekben hétköznapi emberek cselekszenek a szóban forgó ösztönök és érzelmek rettenetes szélsőségeitől befolyásolva. Innen nézve minden rejtély, amelyet feltárunk, minden eset, amelyet bemutatunk, minden kimenetel, amelyet végigkövetünk, újabb és újabb moralitásjátékká válik, saját hősökkel, gonosztevőkkel és áldozatokkal.

Miután John visszavonult, valahányszor elfogadta a felkérést, hogy dolgozzon egy ügyön – akár a vád, akár a védelem oldalán, akár pénzért, akár pro bono –, mindig ezt mondta: Engem felbérelhetnek, de én csak egyvalakiért dolgozom: az áldozatokért. Mindig is ez az első számú kötelességünk.

Most pedig tekintsük át röviden az eseteket, amelyek a Sorozatgyilkosok eredeti kiadása óta lezárultak.

Az ügy, amely minket mindig is a legközelebbről fog érinteni, hiszen kis híján John halálát okozta, a Washington állambeli Green River-i gyilkosé. Gary Leon Ridgway végül beismerte, hogy megölt negyvennyolc nőt, később pedig legalább hetvenegyre emelte a számot. Sokan közülük – otthonról elszököttek, prostituáltak, vagy más okból különösen sebezhető áldozatok – a Pacific Highway Sea-Tac, azaz Seattle-Tacoma szakaszán lelték halálukat.

Az eleinte ismeretlen tettes eredeti személyiségprofilja meglehetősen egyszerű volt: magányos fizikai munkás, valószínűleg egy hosszú útvonalakat bejáró kamionsofőr, aki bármikor felszedhet egy stoppost, a lakókabinjában pedig megfojthatja az áldozatait, hogy később a Green River sziklás kanyonjában vagy az útvonalán máshol szabaduljon meg a holttestektől. John és munkatársai azonban figyelmeztették a nyomozóhatóságot, hogy a profilnál fontosabb, hogyan viselkedik az elkövető a tette után. Ez a gyanúsított valahogy beférkőzik a nyomozásba és visszatér a helyszínekre (és/vagy oda, ahol a testeket hagyta), hogy újraélhesse a fantáziáit a nőkkel.

A nyomozás olyan széles körre terjedt ki, hogy John úgy vélte, jó eséllyel egyszer a tényleges tettes is bekerül a kihallgatottak közé, különösen, ha valóban illik rá a profil. Alighanem valamiféle szeretet-gyűlölet viszonyban áll a prostituáltakkal és az otthonról elszököttekkel, ezért úgy érzi, joga van „megbüntetni” őket. John tehát nem javasolta,hogy hazugságvizsgálós tesztekkel szűrjék a gyanúsítottakat. Ezek amúgy sem igazán megbízhatóak, az eredményeket a bíróságok is csak ritkán fogadják el bizonyítékként. Lehet, hogy a hétköznapi emberek esetében jól működnek, egy szociopata számára azonban nem jelent nehézséget, hogy hazudjon egy fémdoboznak, amelyből kábelek lógnak ki.

Gary Ridgwayt 2001. november 30-án tartóztatták le, amikor elhagyta a Kentucky állambeli Renton kamiontelepét, ahol porfestőként dolgozott. Prostitúció előmozdításáért vitték be, és a DNS-teszt eredményeként összekapcsolták négy áldozatával – ez az eset is igazolta, milyen értékes ez a feltörekvőben lévő tudományág. Az egykori kamionost már 1982-ben is letartóztatták prostitúcióval összefüggő vádak miatt, 1983-ban pedig a Green River-üggyel is meggyanúsították. Akkor poligráffal kérdezték ki, de átment a teszten, és a rendőrség a továbbiakban nem vette számításba. (A teszt későbbi elemzése során felmerült, hogy talán nem is megfelelően hajtották végre a vizsgálatot. Ki tudja?)

1987-ben ismét a hatóságok látókörébe került; az ilyesmi egy sokáig megoldatlan ügyben nem számít szokatlannak. Akkor haj- és nyálmintát vettek tőle. Huszonnégy évvel később ezeknek a tárolt mintáknak a DNS-elemzése oldotta meg az ügyet. 2003-ban Ridgway beismerte a bűnösségét negyvenkilenc rendbeli különös kegyetlenséggel elkövetett emberölés bűntettében; a vádalku során az eredeti szám eggyel emelkedett. Cserébe többszörös életfogytiglanit kapott, a kegyelem lehetősége nélkül, de nem végezték ki.

Utólag látható, hogy a profil legnagyobb hibája az volt, hogy feltételezték: az elkövető egyedül él. Ridgway háromszor nősült, sok barátnője volt, és mindegyikük megemlítette hatalmas szexuális étvágyát. A vietnami háború alatt a haditengerészetnél szolgált, és sokszor járt prostituáltakhoz. Egy alkalommal gonorrheával fertőződött; ez lehetett az alapja az érzésének, hogy joga van megbüntetni a prostituáltakat. Az efféle kiváltó esemény nem ritka a sorozatgyilkosok ezen típusánál.

Az évek során, ahogy egyre több kutatási anyag gyűlt össze a területen, a profilkészítők már nem jelentették ki olyan gyorsan, hogy egy gyakran lecsapó sorozatgyilkos egyedül élne, még akkor sem, ha sok időt tölt úton. A 13. fejezetben (A legveszélyesebb játék) olvashatnak az alaszkai pékről, Robert Hansenről, aki képes volt házas életét tökéletesen elválasztani a szenvedélyétől, hogy prostituáltakat szedjen fel, magángépén kirepüljön velük a vadonba, majd ott levadássza őket, mint az állatokat.

A Kansas állambeli wichitai MMM gyilkos (saját magát nevezte el így), Dennis Rader szintén vadász volt, de ő inkább a saját otthonukban cserkészte be az áldozatait. Büszke volt a művészi szintre fejlesztett képességére, hogy „megkötözze, megkínozza és megölje” a kiszemelt családokat, és aztán részletes képeket rajzoljon a tetthelyekről. John és kollégái a FBI-nál, Roy Hazelwood és Ron Walker rájöttek, hogy a képek, illetve Rader szóhasználata, amellyel leírta a helyszíneket, renegát vagy egykori rendőrre vallanak, vagy ami még valószínűbb, önjelölt rendőrre. A sorozatgyilkosok élvezik, ha hatalmuk van az áldozataik felett, ezért általában irigylik a hatalmat, amellyel a rendőrtisztek szerintük bírnak.

Nyomozati szempontból az MMM ügy furcsaságát az jelentette, hogy egymás után sok gyilkosság történt, aztán ezek abbamaradtak. Rendes körülmények között ilyenkor arra gyanakszunk, hogy az ismeretlen tettes jó eséllyel elköltözött, vagy börtönbe került egy eset miatt, amelynek nincs köze a gyilkosságokhoz, esetleg meghalt. Az MMM esetében azonban a gyilkosságok több éves szünet után újrakezdődtek. 1974-ben öt embert ölt meg, 1977-ben kettőt, aztán sokáig semmi, majd 1985-86-ban egy-egy áldozatot szedett, végül, több mint öt év után az utolsó embert 1991-ben ölte meg. Ezek közül a gyilkosok közül csak nagyon kevesen látják be (ha belátják egyáltalán), hogy amit tettek, miért helytelen, és nagyon kevesen térnek jó útra, tehát valami más magyarázatnak kellett lennie a háttérben. Rader talán képes volt kontrollálni magát, és egyre hosszabb ideig beérte korábbi bűntetteinek emlékével?

A világ 2004-ben hallott róla ismét. Dicsekedett a művével, és magára vállalt egy korábbi bűntettet, amelyet addig nem hoztak összefüggésbe vele. Nem lepett meg minket, hogy Rader nem bírta megállni, hogy a médiához forduljon. Csaknem minden szexuális ragadozó életében a saját tette a legfontosabb, leginkább boldogító és sikeres dolog. Ha pedig az a személyes védjegyük, hogy kommunikálnak a médiával vagy a hatóságokkal – ha ez ad nekik érzelmi kielégülést –, akkor aligha hagynak fel vele.

2004 vége felé, mintha bizonyítaná akarná, hogy jóhiszemű, az ismeretlen MMM tettes postán elküldte a wichitai rendőrségnek egyik áldozata jogosítványát egy női baba társaságában, amelynek kezeit-lábait összekötötte, a fejére pedig zacskót húzott. Ez volt „művészete” újabb megnyilvánulása. Egy másik levelében a sok közül, amelyet a hatóságoknak küldött, rákérdezett, vissza tudják-e keresni a nyomát egy floppy alapján, amit a helyi televíziónak készült beküldeni. A helyi rendőrség egy előre megbeszélt kód segítségével (feladtak egy kiemelt hirdetést a Wichita Eagle nevű lapban) beismerte, hogy nem tudják.

2005. február 16-án posti küldemény érkezett a Fox televíziós csatorna helyi KSAS adójához, vélhetően az MMM gyilkostól. Egy aranylánc volt benne, egy ponyvaregény fénymásolt borítója (a regény főszereplője megkötözte és megfojtotta az áldozatait), több jegyzetlap(az egyiken újabb, aWichita Eagle-ben történő kommunikációra vonatkozó instrukciókkal) és egy Memorex floppy. A lemez tartalma kiábrándítóan semmitmondó volt: semmit sem árult el a gyilkosságokról, mindössze egy szövegfájl volt rajta, abban pedig annyi állt: „Ez egy próba”, és egy néhány szavas utasítás a rendőrüknek, hogy használják a jegyzetlapokat.

Csakhogy a wichitai rendőrség, szemben azzal, amit az MMM gyilkosnak mondott, képes volt rá, hogy elemezze a lemez metaadatait – erről a kifejezésről még nem is hallottunk, amikor a Sorozatgyilkosokat írtuk. Felfedezték, hogy utoljára egy „Dennis” nevű felhasználó módosította a lemez tartalmát egy, a lutheránus egyház tulajdonában álló számítógépen. Egy egyszerű internetes kereséssel kiderítették, hogy egy bizonyos Dennis Rader az egyháztanács elnöke. Rader kocsija, egy fekete Jeep Cherokee, megfelelt az MMM gyilkos egyik csomagletételi helyszínén látott autó leírásának.

Annak érdekében, hogy kiderítsék, van-e DNS-kapcsolat Raderrel, a körzeti ügyész megszerezte az engedélyt, hogy hozzáférjen Rader lányának egyik nőgyógyászati kenetéhez, amelyet még diákkorában vettek tőle a Kansas Állami Orvosi Egyetemi Klinikán. A kansasi FBI megvizsgálta a mintát, és megállapították, hogy genetikai rokonsági kapcsolat áll fenn közte és az MMM gyilkos egyik áldozatától vett minta között. Letartóztatása után Dennis Rader végül beismerte a tetteit, és Gary Ridgwayhez hasonlóan vádalkut kötött, hogy elkerülje a halálbüntetést.

Az MMM gyilkos eredeti profilja, amelyet a FBI Viselkedéstudományi Részlege készített, azt jósolta, hogy az efféle szadista tettek elkövetője alighanem egyedül él, de az is szerepelt benne, hogy „ha az ismeretlen tettesnek barátnője vagy felesége van, véleményünk szerint nagyon passzív, alárendelt és/vagy függő helyzetű.” Ez végül nagyon is pontos megállapításnak bizonyult.

Dennis Rader nem rendőr volt, hanem a Kansas állambeli Park City közterület-felügyelője – az, aki ügyel rá, hogy a fű sehol se nőjön túl magasra, minden kutyát pórázon vezessenek, és a járdáról ellapátolják a frissen esett havat. Nagyon szigorúan osztogatta a büntetéseket, és egy család egyszer panaszt is tett ellene, amiért ok nélkül altattatta el a kutyájukat. Korábban a légierőnél szolgált, a Wichitai Állami Egyetemen szerzett főiskolai oklevelet igazságszolgáltatási szakon, és egy távfelügyeleti cégnél dolgozott. Ez alapján már látható a minta. De nem csak ennyiről volt szó: a későbbi börtöninterjúk során kiderült, hogy Rader már gyerekkorában is kínzott kisállatokat, női áldozatainak fehérneműit pedig ellopta.

Amikor az eljárás végén megszületett az ítélet, John megkapta a lehetőséget, hogy a Kansas állambeli El Dorado börtönében interjút készítsen Raderrel. Johnt nem hagyta nyugodni a kérdés: Rader miért hagyta abba, majd kezdte újra többször is a brutális emberölést?

A válasz Rader elmondása szerint egyszerű volt, és a maga módján tulajdonképpen „emberi”. Egy nap a felesége, Paula váratlanul ért haza, és rajtakapta Radert, hogy női ruhát és fehérneműt visel – az áldozatai fehérneműje volt, de ezt Paula nem tudhatta. Megdöbbent, és undor töltötte el. Rader megpróbálta kimagyarázni „ártalmatlan fétisét”, azt állította, hogy már próbálja legyőzni a saját elméjét, igyekszik úrrá lenni rajta. Paula azonban megfenyegette, hogy elhagyja, ha ez még egyszer előfordul.

Hogy ez elegendő volt-e ahhoz, hogy visszatérítse a férjét a rendes kerékvágásba, nehéz lenne megmondani, de Rader bizonyára rájött, hogy ha valaha is okot ad Paulának, hogy felhívja a rendőrséget vagy akárki mást, valószínűleg nem kerül majd sok időbe, mire összekapcsolják őt és az ajándékait az MMM gyilkosságokkal.

Egy darabig beérte az emlékeivel, a rajzaival és az ajándékokkal, de a késztetés végül túlságosan felerősödött, Rader pedig újra elkezdett otthonokba betörni és megrendezni a kikötözős kínzás-jelenteteit. A felesége pedig ismét rajtakapta az áldozatai ruháiban. Szerencséjére Paula még mindig nem jött rá, mit jelent ez, mindazonáltal akármennyire is megfelelt a passzív és függő élettárs képének, amint kiderült az igazság a férjéről, összeszedett annyi bátorságot, hogy beadja a válókeresetet.

John azt is tudta, hogy Dennis Rader ragaszkodása a nyilvános MMM megnevezéshez azt jelenti, hogy más sorozatgyilkosok nyomdokában jár, csodálja őket. Mint kiderült, Rader példaképe Harvey Glatman volt, az 1950-esévek Los Angelesének „Magányos Szív” gyilkosa, aki ponyvairodalmi magazinok fotósának adta ki magát, így csalta el a nőket a lakására vagy máshová egy hazug munkaajánlattal, majd megkötözte, szexuálisan bántalmazta, végül megfojtotta őket, a testüket pedig otthagyta valahol a sivatagban. 1958-ban tartóztatták le, amikor egy nő, akit megpróbált elrabolni, kiszabadult, és a rendőrségre menekült. Perbe fogták, elítélték, és 1959. szeptember 18-án ki is végezték a San Quentin Állami Börtön gázkamrájában.

Dennis Rader így idézte Harvey Glatmant: „Az egész a kötélről szólt.” Hogy ez pontosan mit jelentett? A kötél a teljes uralmat jelképezte. A gyilkosok igazi álma az lett volna, ha az áldozataikat a végtelenségig életben tarthatják és uralkodhatnak felettük, de mindketten tudták, hogy ez lehetetlen.

A Glatman és Rader gyilkosságsorozatának hossza közötti különbség legalább annyira a szerencsén múlt, mint bármi máson. Sem Rader, sem például Gary Ridgway nem bizonyult kifejezetten intelligensnek. Egész egyszerűen a tetteik megszállottjaként éltek, és szerencsések voltak, mert a környezetükben élők szeme előtt sokáig nem állt össze a kép. Ironikus azonban, hogy Rader veszte hasonlított egy másik sorozatgyilkoséhoz, akinek kiléte a Sorozatgyilkosok kiadásának időpontjában még nem volt ismert. Ő alighanem jóval okosabb volt, mint a másik három együttvéve.

A 17. fejezetben (Bárki lehet áldozat) szóltunk az akkor még azonosítatlan Unabomberről, aki több, gondosan elkészített levélbombát küldött egyetemi oktatóknak és a technológiai szektor dolgozóinak. Három áldozata meghalt, huszonhárom megsérült. Az egyik bombája még az American Airlines egyik Chicagóból induló személyszállító gépének csomagterébe is bekerült, de a robbanás előtt füstölni kezdett, a pilóta pedig kiváló lélekjelenléttel még időben kényszerleszállást hajtott végre.

Dennis Raderrel ellentétben a Unabomber nem saját magát nevezte el így. A FBI adta neki a kódnevet: UN-A-BOM, University and Airline Bomber (azaz egyetemi és repülőgépes robbantó). Amikor ismeretlen tettesként a profilját igyekeztek elkészíteni, a FBI és a kijelölt munkacsoport nem értett egyet abban, hogy vajon kapcsolatban áll-e a légitársaságokkal – talán szerelő, akinek megvan a szükséges technikai tudása, hogy bombákat készítsen –, vagy, ahogy a John által készített profil mutatta, inkább egyetemi körökben mozog, tekintve, hogy igen intelligensen alakítja ki a stratégiáját és készíti a bombáit. Még hamis nyomokat és felesleges tárgyakat is beépített, például fadarabokat és fakérget.

Amikor a Unabomber aNew York Timesnak is elkezdett leveleket küldözgetni, tiltakozásul a nagyvállalatok taktikái és az Exxon Valdez olajszállító tankhajó katasztrófájához hasonló környezetszennyező balesetek miatt, John az írása stílusát és hangvételét nézve egyre inkább meggyőződött róla, hogy felsőfokú végzettsége van. A célzott panaszok és a bombák készítése során használt fa vizsgálatával arra következtettek, hogy a Unabomber egy neo-luddita, egy önjelölt, technológiaellenes keresztes lovag.

Végül, a több évig tartó, véletlenszerű robbantássorozat után, a Unabomber ultimátumot küldött a New York Timesnak. Azt írta, felhagy a tevékenységével, ha a Times és a Washington Post leközli a technológiáról szóló „kiáltványát.” Különben folytatja.

A kérdésen hosszasan vitatkoztak szerkesztőségi és igazságszolgáltatási körökben is, és persze közös konferenciákon. A Times és a Post vezetősége amiatt aggódott, hogy ezzel precedenst teremtenek. Innentől kezdve bármilyen veszélyes holdkóros túszul ejthet egy újságot, ha ki akarja kiabálni a véleményét? Az igazságszolgáltatás pedig, mint mindig, attól félt, hogy ha engednek a gyilkos követeléseinek, azzal az utánzókat bátorítják.

A quanticói Nyomozástámogató Részleg véleménye sommásabb volt: gyakran a nyilvánosság a legnagyobb segítség. Ha már minden logikus és észszerű nyom zsákutcába vezetett, adjunk egy esélyt a mindennapi embereknek, hogy segítsenek megoldani az ügyet. Janet Reno ügyész támogatta a javaslatot.

Ez a gondolkodás korábban már bevált. Ahogy később látni fogják, a Sorozatgyilkosok különleges ügynökének és profilkészítőjének, Jana Monroe-nak egy Tampa-öbölbeli hármas gyilkosság felgöngyölítése során az az ötlete támadt, hogy adományozott hirdetőtáblákra tegye ki az egyik ismeretlen tettes kézírásának néhány jellemzőjét. Így sikerült letartóztatni, perbe fogni és elítéltetni Oba Chandlert, akit azóta ki is végeztek.

A Unabomber-eset lezárása ma már híresnek számít. Miután az újságok beleegyeztek, hogy külön blokkokban leközlik a 35 000 szavas esszét „Az ipari társadalom és jövője” címmel, egy Linda Patrik nevű nő meggyőzte ifjúsági tanácsadóként és szociális munkásként dolgozó férjét, DavidKaczynskit, hogy az írás gondolatvilága riasztóan hasonlít idősebb sógora, Ted eszméire, akire már amúgy is gyanakodott. Theodore „Ted” Kaczynski a Harvardon és a MichiganiEgyetemen tanult, matematikából doktorált, és már évtizedek óta Montana erdős vidékén élt remete módjára, egy kis faházban, ahol sem áram, sem folyó víz nem volt.

Mark elbeszélgetett David Kaczynskivel az erkölcsi dilemmáról, amellyel ő és Linda szembesültek, amikor eldöntötték, hogy fel kell adniuk Tedet. Mielőtt azonosította volna a bátyját, David elegánsan kialkudta a hatóságokkal, hogy Tedet ne végezzék ki. Bár bizonyos sorozatgyilkosok és emberi ragadozók esetén mindketten a halálbüntetés mellett vagyunk, nem hibáztathatjuk Davidet és Lindát a döntésük miatt – elvégre hősiesen cselekedtek. Ted jelenleg többszörös életfogytiglani büntetését tölti a Coloradoállambeli Florence szuperbiztonságos börtönében.

Segíthetett volna az MMM gyilkos gyorsabb azonosításában és megállításában, ha az ő ügyében is alkalmazzák az Oba Chandler és a Unabomber kézre kerítéséhez vezető módszert? Ezt már sosem fogjuk megtudni, de úgyvéljük, jó eséllyel igen. Bár a bűntetteik teljesen mások voltak, az utat tévesztett zseni Ted Kaczynski és a szadista, de az életben semmit el nem érő Dennis Rader egyaránthatalmas egóval bírt. Egyikük sem bírta ki, hogy a nyilvánosság ne szerezzen tudomást csodálatos mivoltukról, és mindkettejük vesztét ez okozta.

A döntéseket megkérdőjelezni könnyű. Van valami, amit mindenki megtanul ebben a szakmában: mindenügy megoldása nyilvánvaló, ha egyszer már megtalálták.A nyomozók érthető módon vonakodnak kiadni olyan részleteket, amelyekről csak az elkövető tudhat. De ha a wichitai rendőrség nyilvánosságra hozta volna az MMM gyilkos néhány rajzát, tetthely-leírását és más üzeneteit, könnyen lehet, hogy valaki Dennis Rader munkahelyén, az egyházában, a baráti körében vagy akár a családjában ráismert volna a keze munkájára, vagy legalább elég erős gyanút fogott volna, hogy kapcsolatba lépjen a hatóságokkal.

A Sorozatgyilkosok megírása óta megváltozott bizonyos típusú bűntettek arányszáma. Az erőszakos bűncselekmények részaránya általában csökkenő tendenciát mutat, de a szexuális jellegű erőszakos bűncselekmények száma nagyjából azonos maradt. Véleményünk szerint ennek az az oka, hogy ez a kriminálpatológiai jelenség nem reagál olyan mértékben a társadalmi körülmények változására vagya rendőrség javuló felderítési arányára, mint más típusok.Az elmúlt tizenhat évben az országos és nemzetközi terrorizmus tört az élre, amely még éppen csak megjelent, amikor felidéztük az 1995-ös Oklahoma City-beli szövetségiépületek ellen elkövetett robbantást. Egyre több a lövöldözéses merénylet, pedig Charles Whitman 1966-os tömeggyilkossága, amelyet a Texasi Egyetem tornyából kilőve követett el, még különlegesnek számított. (Whitman boncolása során kiderült, hogy kisméretű agytumorja volt,de egy elismert neurológus megerősítette nekünk, hogy a tumor elhelyezkedése nem befolyásolhatta az efféle viselkedést irányító agyterületeket.)

Ahogy már korábban is említettük, annak ellenére, hogy a bűntettek típusai változnak, az elkövetők alapvető motivációja változatlan marad. Akár egy Ted Kaczynski-féle levélbomba-gyárosról beszélünk, akár Charles Whitmanről vagy a többi iskolai lövöldözőről, esetleg a vallási fanatikus terroristákról, akik a világ nagy részét megfertőzték, hasonló elméket térképezünk fel. Ők azok az emberek, akik tömeges erőszak révén érvényesítik önmagukat vagy politikai állásfoglalásukat, így ellensúlyozva reménytelenségüket, önsajnálatukat, kudarcaikat, esetleg céltalanságukat. Ez a benső kétségbeesés szembekerülhet személyes nagyságuk és be nem teljesült feljogosítottságuk érzetével, azonban ezek az emberek kivétel nélkül életképtelen senkik, akik valakikké szeretnének válni, értelmet szeretnének találni az életükben. Meglehet, hogy bátrak – meghalni egy ügyért, akármilyen téves is az eszme, nem egyszerű döntés –, de végső soron mégis az erőszakot tartják a hatalmuk egyetlen bizonyítékának.

A John visszavonulása óta eltelt években, amióta külsősként vesz részt egyes ügyek megoldásában, a látóköre is szélesedett – ahogy Marké is. Ez a Sorozatgyilkosok utáni könyveinken is nyomot hagyott. A Nyomozástámogató Részleg ügynökei csak olyan eseteken dolgozhattak, amelyeket a rendőrség és a seriffek adtak át nekik, nem pedig a védelem oldalán. Attól kezdve azonban, hogy John külsős lett, a másik oldalra is bepillantást nyertünk, és ráébredtünk, hogy nem minden hivatalos nyomozás teljes vagy pontos.

Vegyük például a három arkansasi nyolc éves fiú meggyilkolását 1993-ban, amelyet az úgynevezett Nyugat-Memphisi Hármasnak tulajdonítanak; vagy a hatéves JonBenét Ramsey még mindig megoldatlan lemészárlását 1996 karácsonyán a Colorado állambeli Boulderben; vagy a huszonegy éves brit cserediák, Meredith Kercher megölését 2007-ben, az olaszországi Perugiában, amelyért az amerikai diákot, Amanda Knoxot és olasz barátját, Raffaele Sollecitót tartóztatták le és vádolták meg. Ezek az esetek látványosan mutatták meg a tévesen induló, bizonyítékok helyett előre kialakított feltételezésekkel és előítéletekkel dolgozó nyomozások szörnyű következményeit. Ha a tettek helyszínét nem megfelelően vizsgálják át, vagy a bizonyítékokat rosszul rögzítik; ha helytelen kihallgatási technikákkal érnek el hamis beismeréseket; ha áltudományokra támaszkodnak, vagy az igazság helyett a saját érdekeiket szem előtt tartó besúgók szavára hallgatnak, az sokszor vezethet és vezet is téves ítéletekhez.

Amikor a közelmúltban visszatekintettünk a John által kivizsgált, megvilágosító erejű esetekre, amelyeket aSorozatgyilkosokban kielemeztünk és megírtunk, néhány saját, régi elméletünkkel és meggyőződésünkkel is szembe kellett néznünk. A 7. fejezetben (A sötétség legmélyén) olvashatják az interjút, amit John és Bob Ressler készített William Heirensszel az Illinois állambeli Crest Hill város Stateville Börtönében, amikor a sorozatgyilkosokról szóló első tanulmányt állították össze. Heirens volt a második világháború utáni Chicago megrögzött „Rúzsos Gyilkosa,” akit saját beismerő vallomása alapján ítéltek el a hat éves Suzanne Degnan könyörtelen meggyilkolása és feldarabolása miatt.

Az interjú során Heiren végig az ártatlansága mellett kardoskodott. Ez Johnra olyan mély benyomást tett, hogy, amint írja, „amikor visszatértünk Quanticóba, előkerestem az ügy aktáit. A beismerés és a többi meggyőző bizonyíték mellett láttam, hogy Heirens ujjlenyomatait is megtalálták a Degnan-ügy helyszínén. Azonban Heirens olyan sokáig ült a cellájában, olyan sok időt töltött önmaga faggatásával és a válaszolgatással, hogy ha akkor hazugságvizsgálóra kötik, alighanem gond nélkül átmegy a vizsgálaton.”

Sok évvel azután, hogy ezek a szavak papírra kerültek, részletesen elemeztük a körülményeket, és arra jutottunk, azért lehet ez így, mert William Heirens ártatlanságára nagyobb esély volt, mint a bűnösségére. Tény, hogy a főiskolai évei alatt rábizonyítottak egy betörést, de annak ellenére, hogy fegyvere is volt, soha nem mutatta jelét, hogy erőszakos vagy kéjgyilkos lenne. Egészenbiztosan nem felelt meg a profilnak, amelyet John alkotott volna, ha eredetileg ő dolgozik az ügyön. A rendőrség azonban, miután letartóztatta Heirenst, elvesztette az érdeklődését a legmegfelelőbb gyanúsított profilja iránt, a közvéleményt pedig kielégítette, hogy elkapták a perverz gyilkost.

Ha figyelembe vesszük a John bő két évtizedes, teljes munkaidős profilkészítői tevékenységéből származó tapasztalatot, és a tényt, hogy a Chicagói Rendőrség a ’30-as, ’40-es években hírhedt volt arról, hogy rendszeresen kiverik a beismerést a gyanúsítottakból – beleértve WilliamHeirenst és egy afroamerikai férfit is, akit a nyomozás korábbi szakaszában tartóztattak le, és aki végül tökéletesen ártatlannak bizonyult –, továbbá ha tudjuk, milyen könnyű hamis bizonyítékot elhelyezni egy tetthelyen, és ha megértjük, hogy a profilkészítés csak annyit ér, amennyi információt és bizonyítékot a helyi szervek szolgáltatnak hozzá – akkor Heirens ártatlansága máris sokkal hihetőbbnek tűnik.

Csakhogy, mint olyan sok esetben, végül itt sem derült ki az igazság. A nyolcvanhárom éves, kerekesszékbe kényszerült William Heirens 2012. március 5-én hunytel az Illinois állambeli Dixon város javítóintézetében. Ő voltaz Egyesült Államok legtovább fogva tartott elítéltje.

Meglehet, helyenként kísértésbe estünk, hogy a Sorozatgyilkosok jelen kiadásában megváltoztassunk vagy frissítsünk bizonyos részleteket, de ma is büszkén vállaljuk, amit a ’90-es évek derekán írtunk. Úgy gondoljuk, az olvasót a szöveg megváltoztatása helyett jobb lesz ezzel az utószóval tájékoztatni. Az emberi elme és az emberek motivációja változatlan maradt; ugyanígy a pontos nyomozás alapvető elemei is. A technológiai fejlődés által biztosított előnyök – számítógépek, DNS-tesztek, szerológia, tűzvizsgálat – mellett, és az alapvető eszközök, mint a ballisztika vagy az ujjlenyomat-elemzés átértékelése ellenére sincs semmi, ami a hagyományos detektívmunkát és a nyomozati analízist helyettesíteni tudná. Ide tartozik a helyszín és az összes bizonyíték vizsgálata, a viktimológia tanulmányozása, az emberek felkeresése, kikérdezése, és minden észszerű nyom végigkövetése. Végeredményben semmi sem válthatja fel a bűnüldözésben az emberi tényezőt.

Ami több mint húsz éve igaz volt, ma is igaz, és igaz lesz, ameddig csak előre tudunk nézni a jövőbe:

A viselkedés a személyiséget tükrözi. A jövőbeni viselkedés,a jövőbeni erőszakos cselekvés legjobb előre jelzője a múltbeli erőszak. Hogy megértsük a „művészt”, a „művet” kell tanulmányoznunk. A bűncselekményt a maga teljességében kellkiértékelni. A tapasztalatot semmi sem helyettesítheti, és ha valaki meg akarja érteni a bűnöző elmét, egyenesen a forráshoz kell fordulnia, és meg kell tanulnia, hogyan értelmezze, amit az közöl vele. És mindenek felett: Miért + Hogyan = Ki.

Miks-Rédai Viktória fordítása

A GABO KIADÓ

E-KÖNYVEIRŐL

A könyv lehet fűzött, ragasztott, kemény borítós, vagy puha fedelű. A legfontosabb mégis az, ami benne található. Az e-könyv új köntösbe öltözteti az olvasmányokat, hogy azok se maradjanak le az olvasás élményéről, akik lapozgatás helyett klikkelve keresik a legfrissebb tartalmakat.

Fontosnak tartjuk, hogy bárhol, bármilyen készüléken olvashassa könyveinket, ezért a kemény másolásvédelem helyett a felhasználást nem akadályozó vízjelezést választottuk. Példányát szabadon átmásolhatja számítógépére, e-könyv olvasójára vagy telefonjára. A Dibook rendszerében (www.dibook.hu) vásárolt könyveinkből mindig a legfrissebb verziószámú, javított másolatot érheti el.

Kiadónk arra törekszik, hogy olyan könyveket adjon az olvasók kezébe, amelyek kifogástalanok, ám hibák sajnos mindig előfordulhatnak. Kérjük, ha bármilyen szerkesztési hiányosságot vagy tévedést észlel e-könyveinkben, azt jelezze az info@gabo.hu e-mail címen.

További könyvek és érdekességek a kiadó oldalán: www.gabo.hu

E-könyveinket itt érheti el: www.dibook.hu

Kövessen minket Facebookon is: www.facebook.com/GABOKIADO

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Michael Finkel

Igaz történet

A teljes e-könyv megvásárolható a www.dibook.hu oldalon

EGY

Ez egy igaz történet. Néha (valójában szinte mindig) azt kívánom, bárcsak bizonyos részei ne lennének igazak, de sajnos az egész az. Úgy érzem, ezt hangsúlyoznom kell még most, az elején, két okból is. Az egyik, hogy néhány egybeesés első látásra túlmehet a hihetőség határán, és szeretném leszögezni, hogy mindent, amit leírtam, legjobb tudomásom szerint pontosan rögzítettem: minden idézetet, minden beszámolót, minden részletet magam gyűjtöttem össze személyes megfigyelésekből, interjúkból, levelekből, rendőrségi jelentésekből, illetve a bíróság előtt bemutatott bizonyítékokból. Egyetlen nevet sem változtattam meg, egyetlen azonosítást segítő részletet sem írtam át. Ha valamiben bizonytalan voltam, inkább kihagytam.

A második okot sokkal fájdalmasabb beismerni. A másik ok, amiért ilyen vehemensen bizonygatom történetem hitelességét, az, hogy nem is olyan régen kirúgtak a világ egyik legnagyobb presztízsű újságírói állásából – a New York Times Magazine-nak írtam –, amiért igaznak állítottam be egy olyan történetet, amely valójában tények és kitalációk megtévesztő keveréke volt.

Az elbocsátásra 2002 februárjában került sor, nem sokkal a lebukásom után. A következő héten, február 21-én a Times nyilvánosságra hozta az esetet egy hat bekezdéses cikkben, a harmadik oldalon, a szerkesztői jegyzetek alatt. A cikk utolsó sorában tudatták az olvasókkal, hogy már nem dolgozom a New York Timesnál – attól féltem, ez a sor jelenti írói pályafutásom végét.

És valóban, a szerkesztői jegyzet megjelenése után heteken belül pellengérre állított a Washington Post, a Chicago Tribune, a New York magazin, egy Associated Press-jelentés, tucatnyi különböző weboldal, számos európai, mexikói és dél-amerikai lap, valamint egy négyperces riportban a National Public Radio. Az egyik újságíró „olcsónak”, „arrogánsnak”, „megbotránkoztatónak” és „ártalmasnak” bélyegezte tettemet, és levonta a következtetést: a hozzám hasonlóknak „az újságírás poklában kellene égniük.”

Néhány nappal a megjelenése előtt értesültem a szerkesztői jegyzet tartalmáról, és sejtettem, hogy ehhez hasonló reakciók születnek majd. Amikor valaki az újságírók testvériségében kudarcot vall, a szakma szempontjából nagyon fontos demonstrálni, hogy legalább olyan kíméletlenül bánunk el a sajátjainkkal is, mint másokkal. Éppen ezért készítettem egy tervet saját magam védelmére. Amint megjelenik a cikk, egyfajta ideiglenes hibernációba vonulok: nem veszem fel a telefonom, nem bontom ki a leveleim, nem nézek e-maileket. Arra számítottam, hogy a jegyzetet 2002. február 20-án, valamivel éjfél előtt jelentetik meg a Times online felületén. Én Montanában éltem, ahol a helyi idő két órával a New York-i mögött jár, ezért a hibernáció kezdetének időpontját este 10 órában határoztam meg.

Alig kilencven perccel a határidő előtt megcsörrent a telefonom. Felvettem. A portlandi Oregonian egyik újságírója volt, Matt Sabo néven mutatkozott be. Michael Finkellel akart beszélni a New York Timestól. Vettem egy nagy lélegzetet, lélekben megacéloztam magam, és rezignáltan feleltem:

– Gratulálok. Maga az első telefonáló.

– Én vagyok az első? – kérdezte. – Ez meglep.

– Igen, maga az első. Nem hittem volna, hogy holnapig bárki is telefonál, akkor megy ki a sztori.

– Nem – mondta –, a sztori nem megy ki vasárnapig.

– Dehogynem – erősködtem –, holnap kimegy, már a nyomdában van.

– De hiszen még csak most írom! Kizárt, hogy vasárnapig megjelenjen.

– Miről beszél? – kérdeztem.

– Maga miről beszél? – kérdezte ő.

– Én a szerkesztői jegyzetről. Maga nem arról?

– Nem – felelte –, én a gyilkosságok miatt hívtam.

KETTŐ

Mint kiderült, négy gyilkosság történt. Az első áldozatot 2001. december 19-én, szerdán találták meg az oregoni Waldport városa mellett, egy iszapos tóban, körülbelül másfél kilométernyire a Csendes-óceántól. Egy kisfiú holtteste lebegett arccal lefelé, alig néhány méternyire a köves partoldaltól. A seriff helyszínre érkező helyettese szerint a fiú négy-hat éves lehetett, piszkos-szőke haja és zöldes-barna szeme volt. Mindössze egy kék-zöld hajszálcsíkos alsóneműt viselt. Súlya körülbelül 22 kilogramm. Nem régóta lehetett halott, talán egy, legfeljebb két napja.

A testen nem találtak semmilyen ismertetőjelet, és sérülésnyomot sem. A helyi rendőrségénél senki nem jelentett eltűnt személyt. A helyi óvodák és gyermekmegőrzők minden hiányzójával el tudtak számolni. A gyerek nevét senki sem tudta. A halott fiú tapintatosan kiretusált fotóját – haj kifésülve, szem lezárva, száj kissé szétnyitva – eljuttatták a helyi sajtóhoz, abban a reményben, hátha valakinek sikerül azonosítania.

A rendőrség egy ideig arra gondolt, hogy egy autó lesodródhatott az útról. A hivatalosan Lint-láp névre hallgató tavat a 34-es állami út részeként egy keskeny híd osztotta ketté, a partján pedig a városi út futott. A fiú családjának többi tagja – talán turisták lehettek – biztosan beragadt az elsüllyedt járműbe. Ez megmagyarázta volna, miért nem jött senki azonosítani a holttestet. Az úton azonban nem voltak csúszásnyomok, a vízben sem találtak olajfoltot, és a híd korlátja sem sérült meg.

Ennek ellenére, három nappal a test megtalálása után, a helyi seriffhivatal búvárkülönítménye víz alatti keresést hajtott végre a tóban, hátha sikerül kideríteni valamit a fiú kilétéről. A búvárok a 34-es út hídjának cementlábazatánál, két méterrel a felszín alatt különös dolgot találtak – nem autót, hanem egy párnahuzatot, rajta a Fecsegő tipegők rajzfilmsorozat szereplőivel. Benne pedig egy nagy kővel.

A búvárok még ugyanaznap délután újabb felfedezést tettek. Ezúttal egy kislány holttestét találták meg. A szőke hajú, világoskék szemű gyermek valamivel fiatalabb lehetett a fiúnál, de ugyanolyan enyhén felfelé hajló orra és kerek arca volt, mint neki. Ő is csak alsóneműt viselt. Akárcsak a fiú esetében, rajta sem találtak külsérelmi nyomokat.

A lány jobb bokájához azonban egy virágmintás párnahuzatot kötöttek. Ebben a huzatban is volt egy kő, annak a súlya tartotta a víz alatt a testet. Most már nyilvánvaló volt, hogy a fiúra is hasonló nehezéket rögzítettek, de valahogy kiszabadult a hurokból, és a felszínre emelkedett.

A második halott gyermek megtalálása az oregoni Lincoln megye történetének legkiterjedtebb bűnügyi nyomozását indította el. A kétezres lakosú Waldport minden egyes gyermekét ellenőrizték. Senki sem hiányzott. A nyugati parti rendőrőrsöket értesítették az azonosítatlan holttestekről. Senki sem tudott használható nyommal szolgálni. Az FBI átkutatta a nemzeti adatbázisokat a hiányzó gyermekek után. Nem találtak egyezést.

Waldportban zavarodottság és félelem uralkodott. A város karácsonyi díszbe öltözött, két gyermek meghalt, és senki sem tudta, hogy a gyilkos ott él-e közöttük. Néhányan virágokat és képeslapokat helyeztek el a 34-es út hídjának korlátjánál. A folyamat beindult, a helyi lakosokat már nem lehetett leállítani, és a hidat hamarosan ellepték a rózsacsokrok, kézzel írt üzenetek, luftballonok, kerámiaangyalok, és odakerült egy nagy, felfújható „Barney, a dinoszaurusz” játék is.

Válaszokkal végül egy Denise Thompson nevű nő szolgált, aki a gyermekekre felügyelt. Mint a nyomozóknak elmondta, december 15-én, szombat este, négy nappal az első holttest megtalálása előtt ő vigyázott a srácokra. Amikor felismerte a fiút a média rendelkezésére bocsátott fényképen, férje kapcsolatba lépett a seriff hivatalával, és nem sokkal a lány megtalálása után a házaspár ellátogatott a halottasházba, azonosítani a holttestet.

A hatóságok bejelentették, hogy a fiú neve Zachery Michael Longo. Néhány hét múlva ünnepelte volna ötödik születésnapját. A lány a húga volt, Sadie Ann Longo, három és fél éves. Eltűnt egy harmadik testvér is, a kétéves Madison Jeanne Longo, valamint a szülők, a harmincnégy éves Mary-Jane Irene, és a huszonhét éves Christian Michael Longo. A család Newport városában élt, a Lint-láptól harmincöt kilométerre északra. Longóék újak voltak a környéken, három hónapja költöztek Ohióból Oregonba.

A Longo család másik három tagjának holléte titokban maradt, azt sem tudta senki, hogy élnek-e vagy meghaltak. A gyerekfelügyelő azonban további információkkal is szolgált. Denise Thompson elmondta a nyomozóknak, hogy a fiú megtalálásának napján együtt ebédelt Christian Longóval. Aznap, szerdán délután két órakor – néhány órával azután, hogy Zachery holtteste fellebegett a Lint-láp felszínére – találkoztak a Fred Meyer áruházban, Longo és Thompson munkahelyén. Thompson akkor még nem hallott a fiú felbukkanásáról, és a jelek szerint Longo sem.

Mint azt Thompson a seriff hivatalának elmondta, Longo közölte vele, hogy felesége elhagyta őt egy másik férfi miatt. Mary-Jane állítólag magához vette a gyerekeket, és elrepült Michiganbe. A hír megdöbbentette Thompsont; ő és a férje összebarátkoztak Longóékkal, és nem érzékelték, hogy bármi probléma lenne.

A rendőrök azonnal átkutatták Longóék utolsó ismert tartózkodási helyét, egy bérelt lakást Newport Yaquina Bay városrészében. Úgy tűnt, a család hirtelen távozott. Nem hagytak üzenetet a lakás közvetítőjének, a bérleményt kifizetetlenül hagyták ott. Az összes bútor megvolt, de a család minden holmija eltűnt, kivéve két kitömött állatot – egy Clifford kutyát és egy Scooby Doo-t –, amelyeket egy faliszekrényben találtak meg. A lakáshoz tartozó televíziót és a mikrohullámú sütőt szintén elvitték. Nyoma sem volt Christian Longónak, a feleségének vagy legkisebb gyermeküknek.

Longóék személyes holmijának jó részét – közte babaruhák, családi fotók és egy tárca Mary-Jane jogosítványával – a közeli szemeteskonténerben találták meg. A Longo gyerekek a fényképeken boldognak és egészségesnek tűntek.

Egy nappal a lakás átkutatása után a búvárok megvizsgálták a bérlemény előtti öbölszakaszt. December 27-e volt, nyolc nap telt el az első holttest megtalálása óta. A dokkokhoz vezető rámpa alól, ahol tucatnyi vitorlás ringatózott kikötve, felhoztak két nagyméretű, sötétzöld bőröndöt. Az egyikből emberi hajcsomó lógott ki a villámzárnál. A magzati pózba merevedett Mary-Jane Longo testét rejtette. Teljesen meztelen volt. Szájából és orrából vízzel keveredett vér szivárgott; a halottkém később megállapította, hogy halálát a fejet ért erős ütés és fulladás okozta.

A másik bőröndöt is kinyitották. Volt benne néhány ruha, egy két és fél kilós búvárnehezék, valamint a kétéves Madison Longo holtteste. Vérnyomokat nem találtak rajta, és látható sérülést sem. Egy békamintás pelenkát viselt. A halottkém szerint fejbe verték és megfojtották, aztán beletették a bőröndbe és a vízbe dobták.

Ha érdekli a folytatás, vásárolja meg a teljes e-könyvet a www.dibook.hu oldalon.

Kiadónk összes könyve a www.gabo.hu oldalon nézhető meg.

Table of Contents

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

TARTALOM

ELŐSZÓ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

UTÓSZÓ

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS