Julia Quinn

Sir Phillipnek szeretettel

A mű eredeti címe:

To Sir Phillip, with Love

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Studió

Copyright 2003 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2011

Hungarian edition copyright · GABO Kiadó, 2011

Kiadja a GABO Könyvkiadó

1054 Budapest Vadász u. 29.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-689-453-5

Készült a Borsodi Nyomda Kft.-ben

Kedves Miss Bridgerton!

Elég hosszú ideje levelezünk, és bár személyesen sosem találkoztunk, nem mutattak be bennünket hivatalosan egymásnak, úgy érzem, jól ismerem önt. Remélem, ön is így érez.

Kérem, bocsásson meg, ha túl merész vagyok, de azért írok, hogy meghívjam, látogasson meg Romney Hallban. Remélem, megfelelő idő elteltével úgy találjuk, hogy egymáshoz illünk, akkor, ha feleségül kérem, talán igent mond nekem.

Sir Phillip Crane

Sir Phillip tudta, hogy Eloise Bridgerton vénkisasszony. Azért kérte meg a kezét, mert feltételezte, hogy szerény, nincsenek nagy igényei, és nagyon, de nagyon szeretne már férjhez menni. Csakhogy... nem ilyen volt, és nem így volt. Az ajtaja előtt megjelent fiatal nő minden volt, csak nem csendes, és amikor végre becsukta a száját, Sir Phillip nem akart mást, csak csókolni... illetve mást is akart.

Vajon elment az esze? Eloise Bridgerton nem mehet feleségül egy olyan férfihoz, akivel sohasem találkozott! De aztán gondolkodni kezdett... és eltűnődött... és azon kapta magát, hogy bérkocsiban indul éjnek évadján, hogy találkozzon a férfival, akivel talán tökéletesen illenek egymáshoz. Csakhogy... nem volt tökéletes. A tökéletes férj nem lehet szeszélyes és rossz modorú, és bár Phillip nyilvánvalóan szép ember, de nagydarab, magas és erős, és nyers modorú; egyáltalán nem olyan, mint azok a londoni úriemberek, akik addig megkérték a kezét. De amikor elmosolyodik... megszűnt létezni a külvilág, és Eloise csak csodálta... vajon ez a tökéletlen férfi neki tökéletes lehet?

... Tudom, hogy azt mondod, egyszer majd szeretni fogom a fiúkat, de erre azt mondom: soha! SOHA!!! Három felkiáltójellel!!!

– Eloise Bridgerton nyolcévesen, anyjának, Violet Bridgerton zárt ajtaja mögül.

... Sosem gondoltam volna, hogy egy szezon ilyen érdekes lehet! A férfiak olyan fessek és elbűvölőek. Tudom, hogy hamar szerelembe esek! Hogyan lehetne másképp?

– Eloise Bridgerton, bátyjának, Colinnak, Londonban, elsőbálozóként.

... Biztos vagyok abban, hogy sosem megyek férjhez. Ha lenne valaki, aki hozzám való, akihez való vagyok, az igazi, akinek én vagyok az igazi, nem gondolod, hogy már rá kellett volna találnom?

– Eloise Bridgerton, legjobb barátnőjének, Penelope Bridgertonnak, hatodik londoni szezonja folyamán.

... Ez az utolsó esélyem. Két kézzel ragadom meg az esélyt, szélnek eresztem az elővigyázatosságot. Sir Phillip, imádkozom, legyen olyan, amilyennek gondoltam. Mert, Sir Phillip, ha Ön tényleg olyan, amilyennek levelei ábrázolják, azt hiszem, szeretni tudom. És ha Ön is ugyanígy érez...

– Eloise Bridgerton írta egy darab papírra, úton Sir Phillip Crane-nel megbeszélt első személyes találkozójára.

Prológus

1823. február

Gloucestershire, Anglia

Igazán ironikus, hogy az egész egy oly napfényes napon történt.

Miután hat hétig egyfolytában szürke volt az ég, időnként eső vagy hó esett, ez volt az első napfényes nap. Phillip érzéketlennek tartotta magát az időjárás szeszélyeire, de az ő hangulata is javult, szélesen elmosolyodott. Muszáj volt kimennie a természetbe. Képtelen volt a négy fal között maradni. Senki nem tudta megállni, hogy ki ne menjen ilyen gyönyörű napsütésben.

Különösen, hogy a napfény áldását a legszürkébb tél közepén kapták.

Még most, egy hónappal később sem volt képes elhinni, hogy a napfény ilyen szemérmetlenül incselkedett vele.

Hogyan lehetett olyan vak, hogy nem számított rá? Házasságkötésük óta együtt élt Marinával. Nyolc hosszú éve ismerte az asszonyt. Számíthatott volna arra, ami történt. Valójában azonban...

Nos, valójában számított rá. Csak nem akarta beismerni magának, hogy számított rá. Talán csak áltatni, sőt védeni akarta magát. Elrejtőzni a nyilvánvaló elől, abban a reményben, hogy ha nem gondol rá, soha nem is következik be.

De bekövetkezett. Ráadásul egy napfényes napon. Istennek nyilván beteges humorérzéke van.

Lenézett whiskyspoharára, amit teljesen váratlanul üresnek talált. Nyilván kiitta az átkozott folyadékot, mégsem emlékezett rá. Nem érezte részegnek magát, legalábbis nem olyan részegnek, mint amilyennek lennie kellett volna. Olyan részegnek sem, amilyen lenni akart volna.

Kinézett az ablakon. A nap éppen lenyugvóban volt a horizonton. Az is napfényes nap volt. Ez nyilván megmagyarázza kivételes búskomorságát. Legalábbis remélte. Magyarázatot akart, szüksége volt magyarázatra, arra a szörnyű fáradtságra, mely szinte teljesen eluralkodott rajta.

A búskomorság megrémisztette.

Jobban fél tőle, mint bármi mástól. Jobban, mint a tűztől, a háborútól, még a pokolnál is jobban. A gondolat, hogy szomorúságba süpped, hogy olyan lesz, mint az asszony...

Marina búskomor volt. Marina búskomorságban töltötte egész életét, legalábbis életének azt a részét, melyben Sir Phillip ismerte.

Akkor is napfényes nap volt, amikor...

Akarattal, erősen behunyta a szemét; nem volt egészen biztos benne, hogy a mozdulattal az emlék felidézését vagy eloszlatását akarta elérni. Akkor is napfényes nap volt, amikor...

– Sosem gondolta volna, hogy mostanában ilyen áldott napfényt érez a bőrén, ugye, Sir Phillip?

Phillip Crane a nap felé fordította arcát, szemét lehunyva hagyta, hogy a napfény a bőrét melegítse.

– Tökéletes – mormogta. – Illetve tökéletes volna, ha nem lenne ilyen átkozott hideg.

Sir Phillip titkára, Miles Carter diszkréten felnevetett.

– Nincs olyan hideg. A tó idén be sem fagyott, csak néhány jégfolt alakult ki rajta.

Phillip vonakodva elfordult a naptól és kinyitotta a szemét.

– De még nincs tavasz.

Ha tavaszt kíván, uram, tán kéne egy pillantást vetnie a naptárra. Phillip oldalvást pillantott rá.

– Mondja csak, pimaszkodásért fizetem magát?

– Igen, uram. Ráadásul elég nagyvonalúan.

Phillip mosolygott magában, ahogy még néhány pillanatig ott álltak és élvezték a napfényt.

– Azt hittem, nincs ellenére a szürkeség – jegyezte meg Miles könnyed, társalgó hangon, amikor visszaértek Phillip üvegházába.

– Nincs ellenemre – felelte Phillip. A született sportemberek magabiztosságával lépkedett. – De az, hogy nincs ellenemre a borult ég, nem jelenti azt, hogy nem inkább a napfényt szeretem – mondta, aztán pár pillanatra elgondolkodott. – Kérem, mondja meg Millsby nörsznek, hogy ma vigye ki egy kicsit a gyerekeket sétálni. Persze meleg kabátot, sapkát, kesztyűt kell rájuk adni, de jó lenne, ha egy kis napfény érné az arcukat. Túl sokáig gubbasztottak a négy fal között.

– Mindannyian így vagyunk ezzel – jegyezte meg Miles halkan.

Phillip felkacagott.

– Valóban. – Hátranézett, az üvegházra. A postáját kéne olvasnia, leveleket kéne írnia, de néhány maggal foglalkoznia kellett és egyáltalán semmi ok nem volt arra, hogy ne halaszthatná el egy-két órával a Milesszal való munkát. – Menjen csak – mondta titkárának –, keresse meg a nörszöt. Később is dolgozhatunk. Hiszen maga úgyis gyűlöli az üvegházat.

– Nem az évnek ebben a szakában – felelte Miles. – Ilyenkor jólesik a meleg.

Phillip homlokát ráncolva pillantott Romney Hall felé.

– Huzatosnak meri nevezni őseim kastélyát?

– Minden ősi kastély huzatos.

– Az igaz – felelte Phillip vigyorogva. Meglehetősen kedvelte Milest, aki hat hónapja dolgozott nála. Azért vette fel, hogy segítsen megbirkózni a rengeteg irattal, amely a kis birtok vezetésével kapcsolatban összegyűlt. Miles egész jó titkár volt. Fiatal, de jó. Szikár humora jól illett a házhoz, mely nevetésnek bővében sosem volt. A személyzet nem mert viccelődni Sir Phillippel, és Marina ... nos, magától értetődik, hogy Marina sem nevetett, nem is tréfálkozott.

A gyerekek néha megnevettették Phillipet, de ez másfajta humor volt, ráadásul többnyire nem is tudta, mit mondjon nekik. Megpróbálta, de aztán túl furcsának, túl harsánynak, túl erősnek tűnt, ha egyáltalán lehetséges ilyen. Aztán csak azon kapta magát, hogy egyszerűen elküldte őket, azt mondta nekik, menjenek vissza a nörszhöz.

Könnyebb volt így.

– Menjen hát – szólt Phillip, azzal elküldte Milest a feladatra, amit valószínűleg inkább neki kellett volna megtennie.

Aznap még nem látta a gyerekeket és úgy gondolta, meg kéne látogatnia őket, de nem akarta elrontani a napot azzal, hogy valami szigorúságot mond, ami pedig adott lelki állapotában elkerülhetetlennek tűnt.

Majd megkeresi őket, amikor Millsby nörsszel kijönnek a szabadba. Ez jó ötlet lehet. Mutathat nekik valami növényt, beszélhet róla, és minden tökéletesen egyszerű és kellemes marad.

Phillip belépett az üvegházba és behúzta maga után az ajtót. Mélyet szippantott a páradús levegőben. Botanikát tanult Cambridge-ben; sőt, ő volt a legjobb a csoportban és talán tudományos pályára lépett volna, ha bátyja nem hal meg a Waterlooi csatában, így hozva olyan helyzetbe a másodszülött Phillipet, hogy kénytelen volt földesúrrá és vidéki úriemberré lenni.

Úgy érezte, rosszabbul is járhatott volna. Hiszen lehet akár földesúr és városi úriember is. Itt a birtokon legalább viszonylag háborítatlanul élhetett botanikai szenvedélyének.

A munkaasztal fölé hajolt, megvizsgálta a legújabb folyamatot: borsót ültetett, és úgy akarta nemesíteni, hogy a borsószemek a hüvelyben nagyobbak legyenek. Nem járt még szerencsével azonban. A legutóbbi tenyészet nemcsak megráncosodott, hanem meg is sárgult, ami egyáltalán nem várt eredmény volt.

Phillip elkomorult, aztán halványan elmosolyodott és az üvegház hátsó részébe ment, újabb készletért. Sosem bánta nagyon, ha kísérletei nem hozták a kívánt eredményt. Úgy vélte, a kényszerűség az újítások szülőanyja.

Véletlen. Minden a véletlenen múlik. Ezt természetesen egyetlen tudós sem vallaná be, de a nagy találmányok többsége úgy jött létre, hogy a felfedező valami egészen más problémát kívánt megoldani. Nevetve söpörte félre az összeaszott borsószemeket. Ha így megy tovább, év végére megtalálja a köszvény gyógymódját.

Vissza a munkához. Maggyűjteménye fölé hajolt, kisimította, hogy jobban megvizsgálhassa mindegyik szemet.

Felnézett, a frissen lemosott üvegtáblákon túlra pillantott. A mezőn mozgás keltette fel a figyelmét. Piros villanás.

Piros. Phillip mosolygott magában, fejét ingatta. Biztosan Marina. Az ő kedvenc színe a piros, amit Phillip mindig is furcsának tartott. Aki valaha is időzött a társaságában, azt hihette volna, hogy valami sötétebb, komorabb színt kedvel.

Figyelte, ahogy eltűnik a sarjerdő fái közt, aztán figyelmét újra a munkának szentelte. Marina ritkán ment ki a szabadba. Az utóbbi napokban ritkán hagyta el szobáját. Phillip örült, hogy Marina végre kiment a napra. Ettől lelki egyensúlya talán helyreáll egy kicsit. Természetesen nem teljesen. Phillip nem gondolta, hogy akár a nap is képes meggyógyítani a lelkét. De egy fényes, meleg nap arra elég talán, hogy néhány órára kimozduljon és arcára mosoly derüljön.

A Fennvaló a megmondhatója, a gyerekeknek is nagy szüksége van egy kis mosolyra. Szinte minden este meglátogatták anyjukat a szobájában, de ez nem volt elég.

Felsóhajtott, bűntudat vett rajta erőt. Nem olyan apa, mint amilyenre szükségük lenne, ezt pontosan tudta. Próbálta azzal áltatni magát, hogy megtesz mindent, ami tőle telik, hogy sikerült elérnie azt, ami egyetlen célja volt, amikor szülővé lett: nem úgy bánik a gyerekekkel, ahogy apja bánt vele.

Mégis tudta, hogy ez nem elég.

Határozott mozdulattal felállt a munkapad mellől. A magok várhatnak. Talán a gyerekei is várhatnak, de ez nem jelenti azt, hogy várniuk is kell. Neki kéne a természetben sétálnia velük, nem Millsby nörsznek, aki azt sem tudta, mi a különbség a lombhullató és toboztermő fák között, és a rózsára nyilván azt mondaná, hogy százszorszép, és...

Újra kinézett az üvegen, és eszébe jutott, hogy hiszen még csak február van, Millsby nörsz nyilván egyetlen virágot sem fog látni ebben az időben, ám ez mégsem változtatott a tényen, hogy neki kéne a gyerekeivel sétálni a természetben. Ebben legalább igazán jó volt, és nem akarta elhárítani magától ezt a feladatot.

Kilépett az üvegházból és elindult, de az út harmadát sem tette meg Romney Hall felé, amikor megtorpant. Ha a gyerekeihez csatlakozik, el kell vinnie őket az anyjukhoz is. Nagyon vágytak az anyjuk társaságára, akkor is, ha nem tett mást, csak megsimogatta a fejüket. Igen, fel kell keresniük Marinát. Ez üdvösebb, mint a természetbeni séta.

Ám tapasztalatból tudta, hogy nem szabad feltételezésekbe bocsátkoznia Marina lelki állapotát illetően. Az, hogy ki– merészkedet a szabadba, egyáltalán nem jelenti azt, hogy jól van. És Phillip gyűlölte, amikor a gyerekek búskomor állapotában látták anyjukat.

Megfordult, elindult a sarjerdő felé, ahol néhány pillanattal korábban Marinát eltűnni látta. Körülbelül kétszer olyan gyorsan haladt, mint Marina; nem tarthat sokáig utolérni és meggyőződni hangulatáról. Visszamehet a gyereklakosztályba, mielőtt a gyerekek Millsby nörsszel elindulnának.

Határozott léptekkel haladt az erdőben, könnyen követte Marina nyomát. A talaj nedves volt, és Marina nyilván nehéz csizmát visel, mert lábnyomai határozottan kirajzolódtak a talajon. A nyomok a hegyoldalon vezettek lefelé, ki az erdőből," füves tisztásra.

– A fenébe! – mordult fel Phillip. Hangja alig volt hallható a feltámadó szélben. Kezéből napellenzőt formálva kémlelte a vidéken a feltűnő piros színt.

Nem látta az elhagyott kunyhó mellett, nem látta a kísérletekre használt parcella közelében, sem a nagy görgeteg kőnél, amit gyerekkorában oly sokszor megmászott. Észak felé fordult. Szeme összeszűkült, amikor végre meglátta az asszonyt. A tó irányában haladt.

A tóhoz.

Phillip szája tátva maradt a csodálkozástól, ahogy nézte, hogy az asszony lassan a vízpart felé megy. Nem dermedt meg a döbbenettől; inkább olyan volt... mintha lelassult volna az idő, mintha minden megsűrűsödött levegőben, lassú mozdulatokkal történne... szeme érzékelte, elméje lassan fogta fel a furcsa látványt. Marina nem tud úszni. Úgy gondolta, Marina pontosan tudja, hogy tó van a birtokon, de házasságuk nyolc éve folyamán sosem gondolta volna, hogy lejár oda. Elindult felé. Lába valahogy felismerte, amit elméje nem volt hajlandó elfogadni. Amint az asszony a sekély vízbe lépett, Phillippe meggyorsította lépteit, de még mindig túl messze volt tőle, nem tehetett mást, minthogy a nevét kiáltsa.

Ha meghallotta sem mutatta jelét, csak ment tovább, folytatta lassú útját, a mélység felé, feltartóztathatatlanul.

– Marina! – kiáltott Phillip és már rohant felé. Ha teljes erőből rohan, akkor is legalább egy perc, míg odaér. – Marina!

Az asszony elérte a homokpad szélét, lelépett róla, a mélységbe süllyedt; eltűnt a fegyvercsőszürke vízben, piros kabátja néhány pillanatig még a felszínen lebegett, aztán azt is elnyelte a mélység.

Phillip újra az asszony nevét kiáltotta, bár Marina már nem hallhatta tán. Phillip csúszva, gurulva ért le a hegyen a tóhoz; volt elég lélekjelenléte ahhoz, hogy levegye kabátját, csizmáját, mielőtt a jéghideg vízbe vetette magát. Az asszony alig egy perce volt a vízben; Phillip tudta, hogy ez talán nem elég idő a megfulladáshoz, de a keresés minden másodperce közelebb sodorta a halálhoz.

Phillip számtalanszor úszott már a tóban, pontosan tudta, hol végződik a homokpad; gyors, egyenletes karcsapásokkal ért el ahhoz a ponthoz, alig vette észre, hogy a víz lefelé húzza nehéz ruháit.

Meg tudja találni. Meg kell találnia.

Mielőtt túl késő.

A víz alá bukott, kinyitotta a szemét, a zavaros vízbe nézett. Marina nyilván homokot kavart fel a tó aljzatáról, és ő is ezt tehette, mert finom szemcsék lebegtek körülötte, az átlátszatlan vízben nehéz volt látni.

De Marinát végül a szín mentette meg; Phillip hatalmas erővel úszott a tó alja felé, ahol ernyedt sárkányként látta lebegni a piros kabát szárnyát. Marina nem tiltakozott, amikor férje a víz színére húzta; eszméletlen volt már, ernyedt súlyként feküdt a férfi karjában.

A felszínre bukkantak, Phillip szaporán, mélyeket lélegzett, hogy levegővel töltse meg égő tüdejét. Egy pillanatig nem is volt másra ereje, csak lélegezni; teste észlelte, hogy magát kell megmentenie, mielőtt mást is megmenthetne. Aztán a part felé húzta feleségét, óvatosan, fejét végig a víz felett tartva, bár nem látta, hogy lélegezne.

Végre kiértek a partra, kihúzta a vizet a fűtől elválasztó keskeny kavicsos sávra. Gyors, ideges mozdulatokkal kereste az asszony arca előtt a levegőmozgás halvány jeleit, de teljesen mozdulatlan volt.

Phillip nem tudta, mit tegyen; sosem gondolta volna, hogy vízbefúlástól kell megmentenie valakit, ezért azt tette, ami a legésszerűbbnek tűnt: arccal lefelé fordította, ölébe kapta feleségét, hátát csapkodta. Először nem történt semmi, de a negyedik erős ütés után Marina felköhögött, szájából sáros víz buggyant ki.

Phillip gyorsan hanyatt fordította az asszonyt.

– Marina! – szólt hozzá sürgetőn, arcát enyhén paskolgatva. – Marina!

Az asszony ismét köhögött, teste görcsösen megrándult. Aztán hirtelen, ösztönösen mély levegőt vett, tüdeje kényszerítette, hogy éljen, bár ő másra vágyott.

– Marina! – szólongatta Phillip megkönnyebbülten. – Hála istennek!

Nem szerette az asszonyt. Sosem szerette igazán, de a felesége volt, gyermekei anyja, bánatnak és kétségbeesésének levethetetlen köpönyege alatt jó ember. Nem szerette, de halálát sem kívánta. Az asszony zavartan, révülő tekintettel pislogott. Aztán mintha felismerte volna, hol van, kicsoda a férfi, suttogva szólt: – Ne!

– Vissza kell vinnem téged a házba – mondta a férfi nyersen. Maga is csodálkozott, mennyire feldühítette az az egyetlen szó.

Ne.

Hogy merészeli visszautasítani a megmentését? Eldobná magától az életet csak azért, mert szomorú? A búskomorsága nagyobb, mint a két gyermekük iránti szeretet és felelősség? Az élet mérlegén a szomorúság többet nyom a latban, mint az, hogy a gyerekeknek anya kell?

– Hazaviszlek – mordult Phillip, és nem túl gyengéden felkapta feleségét. Az asszony már lélegzett, és teljesen bizonyosan tudatánál volt. Semmi nem indokolta, hogy úgy bánjon vele, mintha törékeny virágszál lenne.

– Ne! – zokogta az asszony halkan. – Kérlek, ne! Nem akarok... nem akarom...

– Hazajössz – jelentette ki a férfi, és nagy léptekkel elindult felfelé a hegyen; észre sem vette, hogy ázott ruháját testére fagyasztja a hideg szél. Azt sem vette észre, hogy a sziklás föld felsérti csupasz talpát.

– Nem tudok – suttogta az asszony olyan elhaló hangon, mintha minden energiáját kimerítené ebben a két szóban.

És miközben Phillip hazafelé cipelte terhét, csak arra volt képes gondolni, milyen találó ez a két szó: nem tudok.

Valahogy az asszony egész életét összegezte.

Mire leszállt az éjszaka, nyilvánvalóvá lett, hogy a láznak sikerül elvégeznie azt, amit a tó vize nem tehetett meg.

Phillip olyan gyorsan hazavitte Marinát, amilyen gyorsan csak tudta; a házvezetőnő, Mrs. Hurley segítségével lehúzta róla a nedves ruhát és a nyolc évvel korábban volt esküvőn hozományba kapott libatoll dunyha alatt próbálták felmelengetni áthűlt testét.

– Mi történt? – kérdezte Mrs. Hurley elképedve, amikor a ház ura bebotorkált a küszöbön. Phillip nem akart a főbejáraton át bemenni, ahol megláthatják a gyerekek, ráadásul a konyhaajtó jó húszyardnyival közelebb is volt.

– A tóba esett – felelte kurtán, komoran.

Mrs. Hurley kétkedő, ám egyben együttérző pillantással nézett rá, és Phillip tudta, hogy tudja az igazat. Házasságkötésük óta a Crane családnak dolgozik, és ismerte Marina borongós kedélyállapotát.

Amint Marinát ágyba fektették, kitessékelte a férjet a szobából. Ragaszkodott hozzá, hogy Phillip is váltson ruhát, nehogy ő is halálra fázzon. Ám Phillip visszatért Marina mellé. Ott a helye, mint férj, gondolta bűntudattal; az utóbbi években kerülte felesége társaságát.

Nyomasztó volt Marinával lenni. Nehéz.

De ezúttal nem szabad kivonnia magát kötelezettsége alól. Ott ült az asszony ágya szélén egész nap és egész éjszaka. Gyolccsal törölgette a verejtéket homlokáról, és amikor nem rázta a hideg, próbált meleg húslevest nyeletni vele.

Biztatta, hogy küzdjön, győzze le a lázat, bár tudta, hogy szavai süket fülekre találnak.

Három nap múlva az asszony meghalt.

Ezt akarta, de Phillip számára ez nem volt vigasz, ahogy ott állt a hétéves ikrek előtt és próbálta megmagyarázni, hogy édesanyjuk nincs többé az élők sorában. Ott ült velük a gyerekszobában; teste túl nagy volt ahhoz, hogy az apró székekre leüljön; mégis leült, perecként összekucorodva és kényszerítette magát, hogy a szemükbe nézzen, miközben a szavakkal küszködött.

A gyerekek alig szóltak, ami egyáltalán nem volt jellemző rájuk. De nem tűntek meglepettnek, amit Phillip nagyon zavarónak érzett.

– Nagyon... nagyon sajnálom... – bukott ki belőle a szó. Nagyon szerette a gyerekeit és sok mulasztása volt velük szemben. Nem is tudta, hogyan legyen apjuk; hogy a pokolba vehetné át az anya szerepét is?

– Nem a te hibád – mondta Olivér. Barna szemével felkavaró tekintettel nézett apjára. – Beleesett a tóba, ugye? Nem te lökted bele.

Phillip csak bólintott, nem tudta, mit mondjon.

– És most boldog? – kérdezte Amanda halkan.

– Azt hiszem, igen – felelte Phillip. – A mennyországból folyton benneteket nézeget. Biztosan boldog.

Az ikrek ezen mintha elgondolkodtak volna egy kicsit.

– Remélem, boldog – mondta Olivér végül. Hangja határozottabb volt, mint arckifejezése. – Ott talán nem sír többet.

Phillip érezte, hogy torka elszorul. Nem is érzékelte, nem is sejtette, hogy a gyerekek hallották Marina zokogását. Csak éjszaka fogta el a sírás; a gyerekek szobája közvetlenül Marina szobája fölött volt, de Phillip mindig úgy gondolta, hogy már elaludtak, amikor anyjukat elfogta a sírás.

Amanda egyetértőn bólintott, kis szőke feje fel-le mozdult.

– Ha most boldog, akkor örülök, hogy eltávozott...

– Nem eltávozott – vágott a szavába Olivér. – Meghalt.

– Nem. Eltávozott – ragaszkodott véleményéhez Amanda.

– Az egy és ugyanaz – jegyezte meg Phillip kereken, határozottan, és azt kívánta, bárcsak ne kellett volna megmondani nekik az igazat. – De azt hiszem, most boldog.

És ez valahogyan igaz is volt. Hiszen Marina ezt akarta. Hiszen lehet, hogy végig ezt akarta.

Amanda és Olivér egy ideig csendben ültek, tekintetüket a padlóra szegezték, lábukat lóbálták Olivér ágya szélén. Olyan kicsinek tűntek az ágy szélén, ami láthatóan túl magas volt nekik! Phillip elkomorult. Hogyan lehet, hogy ezt nem vette észre soha? Nem kéne nekik alacsonyabb ágyakban aludni? Mi van, ha éjszaka leesnek?

Az is lehet, hogy ehhez már elég nagyok. Talán már nem esnek le éjjelente az ágyról. Lehet, hogy sosem estek le.

Lehet, hogy tényleg nagyon rossz apa. Talán tudnia kéne ezeket a dolgokat.

Talán... talán... Behunyta szemét, felsóhajtott. Lehet, hogy nem kéne ennyit gondolkodnia, egyszerűen csak igyekeznie kéne, hogy minden tőle telhetőt megtegyen, és ezzel elégedjen meg.

– El fogsz menni? – kérdezte Amanda, fejét felemelve.

Phillip a kislány mélykék szemébe nézett. Akár az anyja

szeme.

– Nem – súgta határozottan, azzal letérdelt elé és kezébe fogta a kicsi kezet. Olyan aprónak, oly törékenynek tűnt!

– Nem – ismételte, mintha meg kéne erősítenie, amit mondott. – Nem megyek el. Nem fogok elmenni.

Phillip lenézett whiskyspoharára. Megint üres volt. Furcsa, hogy a whiskyspohár milyen hamar és észrevétlenül ki tud ürülni, miután már vagy négyszer telitöltötte az ember.

Gyűlölte, ha felidéződött ez az emlék. Nem is igazán tudta, mi volt a legrosszabb: az, amikor a jeges víz alá merült, vagy az, amikor Mrs. Hurley odafordult hozzá és azt mondta: „eltávozott"? Vagy az, amikor a bánatos arcú, rettegő tekintetű gyerekeit kellett látnia?

Ajkához emelte a poharat, kiitta az utolsó néhány cseppet is. A legrosszabb egészen biztosan az volt, amikor a gyerekeivel szembe kellett néznie. Azt mondta nekik, hogy nem hagyja el őket, és nem is hagyta el... nem is tudná elhagyni őket; de az egyszerű jelenlét nem volt elég. Többre van szükségük. Olyan valakire van szükségük, aki tudja, hogyan kell szülőnek lenni, aki tudja, hogyan kell velük beszélni, aki megérti, tanítja és neveli őket.

És mivel másik apát nemigen szerezhet nekik, úgy gondolta, ideje elgondolkodnia azon, hogy másik anyát keressen nekik. De ez persze még túl korai. Senkit sem vehet feleségül, míg le nem telik a hivatalos gyászidő. Ám ez nem jelenti azt, hogy nem kereshet senkit. Felsóhajtott, a karosszékben hirtelen magába roskadt. Feleségre van szüksége. Szinte mindegy, milyen feleségre. Nem érdekli, milyen a nő külseje. Nem érdekli, van-e pénze. Nem érdekli, tud-e fejszámolni, lovagolni vagy beszél-e franciául.

Csak vidám nő legyen. Boldog.

Ez olyan sok, ami egy feleségtől elvárható? Naponta legalább egy mosoly. Esetleg egy kis csilingelő nevetés?

És szeresse az ikreket. Vagy legalábbis olyan jól játssza, hogy szereti őket, hogy ne vegyék észre a különbséget. Ez nem nagy elvárás egy feleségtől, ugye?

– Sir Phillip?

Phillip felnézett; átkozta magát, hogy résnyire nyitva hagyta dolgozószobájának ajtaját. Titkára, Miles Carter dugta be a fejét.

– Mi az?

– Levél, uram – közölte Miles, azzal közelebb ment és átadta a borítékot. – Londonból.

Phillip lenézett a borítékra. Homloka ráncba szaladt a nyilvánvalóan női kézírás láttán. Kurta bólintással elküldte Milest, aztán fogta a levélnyitó kést és a viaszpecsét alá csúsztatta. Egyetlen papírlap esett ki. Phillip ujjai közt dörzsölgette. Jó minőség. Drága papír. Nehéz, merített papír. Egyértelmű, hogy a feladó nem spórolt a bérmentesítési költséggel.

Aztán megfordította a papírt és elolvasta az írást:

Bruton Street 5.

London

Sir Phillip Crane részére

Kérem, fogadja őszinte részvétemet, hitvese, az én kedves Marina kuzinom halála miatt. Bár hosszú évek teltek el azóta, hogy legutóbb találkoztam vele, kedves emlékeim között őrzöm ezt a találkozást. Halála mélyen elszomorított.

Kérem, ne tétovázzon megírni, ha tehetek bármit, amivel csillapíthatom fájdalmát ebben a nehéz időszakban.

Üdvözlettel: Miss Eloise Bridgerton

Phillip a szemét dörzsölte. Bridgerton... Bridgerton. Vajon Marinának voltak Bridgerton rokonai? Nyilvánvalóan, ha az egyikük levelet küld.

Felsóhajtott. Maga is meglepődött, hogy tollért, papírért nyúlt. Sok részvétnyilvánító levelet kapott Marina halála óta. Úgy tűnt, barátai és rokonai el is feledkeztek róla, miután férjhez ment. Phillip úgy érezte, nem kéne ezen háborognia, meglepődnie sem. Marina alig hagyta el a hálószobáját; könnyű elfelejteni valakit, akivel szinte sosem találkoznak.

Miss Bridgerton választ érdemel. Akár csak udvariasság, akár nem (és Phillip nem volt egészen biztos abban, hogy teljes mértékben tisztában van a feleség elhalálozása esetén esedékes teendőkkel), mégis helyesnek tűnt erre a levélre válaszolni.

Ezért fáradt sóhajjal a papírra illesztette a tollat.

1. fejezet

1924. május

Valahol London és Gloucestershire között, út közben, éjszaka.

Kedves Miss Bridgerton!

Köszönöm kedves levelét, melyben a feleségem halála feletti gyászban vigasztalt. Nagy figyelmesség volt öntől, hogy időt szakított egy emberre, akivel sosem találkozott. Hálám jeléül kérem, fogadja el ezt a lepréselt virágot. Csak egy közönséges piros mécsvirág (Silene dioica), de itt Gloucestershire-ben ettől ragyognak a mezők, és úgy tűnik, idén korán kinyílt.

Ez volt Marina kedvenc vadvirága.

Tisztelettel: Sir Phillip Crane

Eloise Bridgerton kisimította ölében a többször elolvasott levél papírját. Nem sok fény volt már, alig lehetett látni a szavakat, bár telihold világított be a kocsi ablakán. Ez azonban nem számított. A levél minden szavát emlékezetébe véste; mint lepréselt virágot, melynek szirmai inkább rózsaszínek mint vörösek voltak és biztonságban őrizte egy bátyja könyvtárából elcsent könyv lapjai között.

Nem lepődött meg nagyon, amikor Sir Philliptől válasz érkezett. A jó modor ennyit mindenkitől megkívánt, bár Eloise édesanyja, a jó modor legnagyobb tudója azt mondta, hogy Eloise kissé túl komolyan veszi a levelezését.

Természetesen teljesen megszokott volt, hogy az Eloise társadalmi rangjában álló hölgyek hetente több órát töltöttek levélírással, de Eloise már régen elkötelezte magát, hogy minden nap ennyi időt szán erre. Szeretett leveleket írni, különösen olyan embereknek, akiket már évek óta nem látott (élvezte elképzelni, mennyire meglepődnek, amikor kinyitják a borítékot), ezért szinte minden születésnapon, halálhírkor, gratulálni méltó eseménykor és együttérzés nyilvánítások alkalmával tollat ragadott.

Nem volt egészen biztos abban, miért küldözgeti ezen üzeneteit, csak abban, hogy sok időt töltött az akkoriban nem Londonban élő testvéreinek való levélírással, és nagyon könnyűnek tűnt üzenetet küldeni távoli rokonoknak, és jól érezte magát a szekreterénél.

És bár mindenki küldött néhány sort válaszul – hiszen Eloise a Bridgerton család tagja, és egy Bridgertont senki nem akart megsérteni –, soha senki nem küldött ajándékot... még olyan csekélységet sem, mint egy lepréselt virág.

Eloise behunyta szemét és elképzelte a finom rózsaszín szirmokat. Nehéz volt elképzelni, hogy egy férfi kézbe vesz egy ilyen törékeny virágot. Négy bátyja magas, erős, széles vállú, nagy kezű férfi; ők nyilván egy szempillantás alatt akaratlanul is felmorzsolták volna szegény növényt.

Felkeltette érdeklődését Sir Phillip válasza, különösen az, hogy a virág latin nevét is leírta és rögtön választ fogalmazott neki.

Kedves Sir Phillip!

Nagyon köszönöm a gyönyörű préselt virágot. Nagyon kellemes meglepetés volt, amikor kilebegett a borítékból. És milyen drága emlék a kedves Marináról!

Nem lehetett nem észrevennem, hogy ön ismeri a virág latin nevét. Tán botanikus?

Üdvözlettel: Miss Eloise Bridgerton

Alattomos dolog volt kérdéssel befejezni a levelet. így szegény Sir Phillip kénytelen lesz válaszolni rá.

És Sir Phillip ebben nem is okozott csalódást neki. Alig tíz nap telt el, és Eloise kézhez kapta a választ.

Kedves Miss Bridgerton!

Valóban botanikus vagyok, Cambridge-ben tanultam, bár jelenleg nem kötődöm egyetlen egyetemhez vagy tudományos társasághoz sem. Itt, Romney Hallban, saját üvegházamban kísérletezek. Önt is érdekli a tudomány?

Volt valami nagyon izgalmas ebben a levelezésben. Talán egyszerűen az, hogy van valaki, aki nincs vele rokoni kapcsolatban, mégis hajlandó írásos párbeszédet folytatni vele. Akárhogy is, azonnal válaszolt.

Kedves Sir Phillip!

Jaj, dehogy! Úgy értem, attól tartok nem vagyok tudományos elme, bár számolni elég jól tudok. Inkább a humán stúdiumok érdekelnek; bizonyára észlelte, hogy nagyon szeretek leveleket írni.

Barátsággal: Eloise Bridgerton

Eloise kissé bizonytalan volt abban, hogy ilyen bizalmas üdvözléssel zárja levelét, de úgy határozott, ha már szándékosan eltér a normától, inkább a merészség felé hajlik. Sir Phillip nyilvánvalóan hozzá hasonlóan élvezi a levelezést. Ha nem ilyen lenne, talán nem kérdéssel fejezte volna be levelét. A válasz két hét múlva érkezett meg.

Kedves Miss Bridgerton!

Ez is a barátság egy formája, ugye? Bevallom, eléggé elszigetelten élek itt vidéken, és ha az emberrel nem néz szembe mosolygós arc a reggelizőasztalnál, legalább baráti leveleket kapjon, nemde bár?

Újabb virágot küldök önnek. Ez egy Geránium pratense, közismertebb nevén mezei gólyaorr.

Nagy tisztelettel: Phillip Crane

Eloise nagyon jól emlékezett erre a napra. Hálószobájában ült, karosszékben az ablak mellett, és nézte a gondosan lepréselt lila virágot. Szinte egy örökkévalósának tűnő hosszan nézte. Vajon a férfi udvarolni akar neki? Levélben?

Aztán egy nap a többitől nagyon eltérő üzenetet kapott.

Kedves Miss Bridgerton!

Elég hosszú ideje levelezünk és bár személyesen sosem találkoztunk, nem mutattak be minket hivatalosan egymásnak, úgy érzem, jól ismerem önt. Remélem, ön is így érez.

Kérem, bocsásson meg, ha túl merész vagyok, de azért írok, hogy meghívjam, látogasson meg engem Romney Hallban. Remélem, megfelelő idő elteltével úgy találjuk, hogy egymáshoz illünk, akkor, ha feleségül kérem, talán igent mond nekem.

Természetesen megfelelő gardedám áll rendelkezésére. Ha elfogadja meghívásomat, azonnal intézkedem és Romney Hallba hozatom megözvegyült nagynénémet. Remélem, megfontolja ajánlatomat.

Szeretettel, Phillip Crane

Eloise ezt a levelet azonnal a fiókba rejtette. Képtelen volt megfontolni a kérdést. Ez a férfi feleségül akar venni valakit, akit nem ismer?

Ez nem egészen igaz. Hiszen ismerték egymást. Egyévnyi levelezéssel többet mondtak egymásnak, mint sok férj és feleség házasságuk teljes ideje alatt.

De mégis. Hiszen sosem találkoztak személyesen.

Eloise visszagondolt arra a sok házassági ajánlatra, amiket az évek folyamán visszautasított. Mennyit is? Legalább hatot. Nem is mindegyik kérőjére emlékezett. A visszautasításnak nem volt más oka, csak az, hogy a kérők nem voltak... Egyik sem volt az Igazi.

Ez olyan nagy igény?

Fejét ingatta. Tudta, hogy ez nagyon elkényeztetett lányosan hangzik. Nem, nem „a” tökéletes férjre van szüksége. Csak valakire, aki számára tökéletes.

Pontosan, tudta, miket beszélnek róla a társasági matrónák. Hogy túl nagyok az igényei, és ez rosszabb, mint ha buta lenne. Azt mondták, a végén még vénkisasszony marad... illetve már nem is ezt mondják, hanem azt, hogy vénkisasszony maradt. Az ember lánya nem érheti meg hajadonon a huszonnyolcadik életévét úgy, hogy ezt ne suttognák a háta mögött.

Vagy ne mondanák egyenesen a szemébe. Mintha arcul csapnák ezzel.

De az egészben az volt a mulatságos, hogy Eloise egyáltalán nem bánta helyzetét. Legalábbis mostanáig.

Eddig eszébe sem jutott, hogy tényleg vénlány maradhat, és meglehetősen élvezte kialakult életvitelét. Csodálatos családban élt, az ábécé betűinek sorrendjében elnevezett fivérei, nővére, húgai körében. Összesen heten voltak testvérek. Három idősebb és három fiatalabb közt ő volt a középső. Anyja elbűvölő és már azért sem nyaggatja, hogy menjen végre férjhez.

Eloise-nak még mindig prominens helye volt a társaságban, a Bridgerton család tagjait mindenki szerette és tisztelte (időnként féltek is tőlük), és Eloise vidám, ellenállhatatlan személyisége miatt vénlánykorúság ide vagy oda, mindenki kereste a társaságát.

Ám az utóbbi időben...

Felsóhajtott; hirtelen huszonnyolc évesnél sokkal idősebbnek érezte magát. Az utóbbi időben nem érezte magát olyan vidámnak. Az utóbbi időben kezdte úgy gondolni, hogy a hóbortos matrónáknak mégis igazuk van és nem fog magának férjet találni. Talán tényleg túlságosan válogatós, túlságosan eltökélt, hogy bátyjai és nővére példáját követi, akik igazi szenvedélyes szerelmet találtak házastársukban (akkor is, ha ez a szenvedélyes nagy szerelem nem egészen a kapcsolat kezdeteitől volt jelen).

Lehet, hogy a kölcsönös tiszteleten és szereteten alapuló házasság jobb, mint a semmi. De nehéz volt ezekről az érzésekről valakivel beszélni. Anyja oly sok évig sürgette, hogy találjon végre férjet magának; Eloise nagyon szerette, de nehéz lett volna megalázkodni és beismerni, hogy igaza volt, szót kellett volna fogadni neki. Bátyjaitól sem remélt támogatást. Legidősebb bátyja, Anthony valószínűleg személyes feladatának tekintette volna, hogy megfelelő férjet válasszon neki, és szegény embert a házasság igájába kényszerítse.

Benedict túlságosan álmodozó volt, ráadásul szinte alig jött le Londonba, inkább a vidék csendjét szerette. Ami Colint illeti... ez teljesen más történet, külön fejezetet érdemel.

Eloise úgy érezte, Daphne nővérével beszélhetne a dologról, de valahányszor elment hozzá látogatóba, Daphne mindig olyan átkozottul boldog volt, olyan áldott szerelemben élt férjével, úgy gyönyörködött négy gyermekében, hogy ezt a témát felvetni sem lehetett neki. Hogyan adhat egy teljesen kiegyensúlyozott nő tanácsot valakinek, aki Eloise helyzetében van? Francesca pedig a világ másik végén, Skóciában él. Ráadásul Eloise úgy érezte, nem lenne tisztességes, ha ostoba gondjaival terhelné. Hiszen az ég szerelmére, Francesca huszonhárom évesen megözvegyült! Eloise félelmei és aggodalmai az övéihez képest szörnyen csekélynek tűntek.

És talán ezért vált oly bűnös élvezetté Sir Phillippel folytatott levelezése. A Bridgerton család nagy és harsány família. Szinte lehetetlen bármit titokban tartani, különösen a lányok előtt; a legfiatalabb, Hyacinth olyan kíváncsi, hogy a Napóleon elleni háborút fele annyi idő alatt meg lehetett volna nyerni, ha őfelségének eszébe jutott volna Hyacinth Bridgertont kémként bevetni az ellenség ellen.

Sir Phillip a maga furcsa módján az övé volt. Soha nem kellett megosztania senkivel. Az övé. Csinos paksamétában, lila szalaggal átkötve az íróasztal fiókjának kellős közepén, levélpapír és írószerszámok között, melyekkel leveleit írta.

Sir Phillip az ő titka. Csak az övé.

És mivel személyesen sosem találkoztak, Eloise lelki szemei előtt alakította ki magában a férfi képét; a levelek alkották a csontvázat, saját képzelete szerint egészítette ki emberi alakká. Ha van tökéletes férfi, a képzeletében életre kelt Sir Phillip Crane. És most Sir Phillip találkozni akar vele? Találkozni? Vajon megőrült? Elrontani a tökéletes udvarlást?! Ám ekkor megtörtént az, amit addig mindenki lehetetlennek gondolt. Eloise barátnője, Penelope Featherington, akivel évekig a lehető legszorosabb, bizalmas kapcsolatban volt, férjhez ment. Sőt, Colin Bridgertonhoz, vagyis az ő bátyjához ment férjhez!

Eloise akkor sem lepődött volna meg jobban, ha a hold leesett volna az égről, egyenesen az ő hátsó kertjükbe.

Nagyon örült Penelope boldogságának. Igazán örült. És Colin boldogsága is örömmel töltötte el. Talán az egész világon őket kedvelte a legjobban és nagyon lelkes volt, hogy végre megtalálták a boldogságot. Náluk jobban talán senki nem érdemelte meg.

De ez nem jelentette azt, hogy házasságuk nem hagyott nagy űrt az ő életében.

Amikor vénkisasszonyi életét fontolgatta, és igyekezett meggyőzni magát, hogy ezt akarja, férfi nélkül akar élni, és elképzelte, milyen lesz így az élet, mindig ott volt a képben Penelope; úgy tervezte, ketten, együtt maradnak vénkisasszonyok. Elfogadható, majdhogynem bátor dolog volt huszonnyolc évesen hajadonnak lenni, amíg Penelope is huszonnyolc éves hajadon volt. Nem mintha nem akarta volna, hogy Penelope férjet találjon magának; csakhogy ez soha a legkevésbé sem tűnt valószínűnek. Eloise tudta, hogy Penelope csodálatos lány, kedves, okos és szellemes, de a társaságbeli úriemberek ezt mintha sosem vették volna észre. A társaságban töltött oly sok – összesen tizenegy – év alatt Penelope egyetlen házassági ajánlatot sem kapott. Soha senki, a legfelszínesebb érdeklődést sem mutatta iránta.

Eloise a maga módján arra számított, hogy Penelope ott marad, ahol van, és az marad, aki volt, legfőképpen Eloise legjobb barátnője. Társa a vénkisasszonyságban.

És az egészben az volt a legrosszabb – ami miatt Eloise-t bűntudat mardosta –, hogy soha nem gondolt bele, mit érzett volna Penelope, ha esetleg ő ment volna férjhez előbb, amit, az igazat megvallva titkon mindig is remélt.

De most Penelope boldogan él Colinnal és Eloise belátta, hogy házasságban élni nagyszerű dolog. És egyedül volt. Egyedül a zsúfolt London kellős közepén, nagy, szerető családban.

Nehéz elképzelni ennél nagyobb magányt.

És hirtelen jött Sir Phillip merész kezdeményezése... A levelet mélyen a levélkötegbe rejtette, az íróasztal középső fiókjába, az újonnan vásárolt acélkazettába zárva, csak azért, hogy ne fogja el a kísértés, naponta vagy hatszor átolvasni. ... Nos, ez már izgalmasabbnak tűnt.

őszintén szólva napról napra izgalmasabbnak tűnt a kezdeményezés. Eloise egyre nyugtalanabb lett, egyre elégedetlenebb a sorsával, amit – be kellett ismernie – ő választott magának.

Ezért egy napon, miután elment meglátogatni Penelope-t, de a komornyik közölte, hogy Mr. és Mrs. Bridgerton éppen nincs abban a helyzetben, hogy látogatókat fogadjon (mindezt olyan hangon, amiből még Eloise is tudta, mit jelent ez), döntésre jutott. Ideje volt, hogy saját kezébe vegye élete alakítását, ő határozza meg sorsát, és ne csak bálról bálra járjon abban a reményben, hogy egyszer csak elébe toppan a tökéletes férfi, az igazi, annak ellenére, hogy új férfiember nem bukkant fel Londonban, és miután egy teljes évtized eltelt első bálja óta, találkozott már mindenkivel, aki korban és nemben hozzá illene.

Azt mondogatta magában, hogy ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy feleségül kell mennie Sir Philliphez; egyszerűen megvizsgálja azt, ami kitűnő lehetőségnek ígérkezik az életében. Ha nem illenek egymáshoz, nem muszáj összeházasodniuk; hiszen ő nem ígért semmit a férfinek.

De ha Eloise-ra jellemző volt valami, az biztosan, hogy ha egyszer valamit elhatározott, gyorsan meg is valósította. Nem, nem, jegyezte meg (legalábbis az ő vélekedése szerint) meglehetősen lenyűgöző őszinteséggel, két jellegzetesség színezi minden cselekedetét: szeret gyorsan cselekedni és kitartó. Penelope egyszer azt mondta róla, hogy olyan, mint a kutya, ami csontot kapott.

És Penelope nem tréfált.

Amint Eloise megragadott valami elképzelést, a Bridgerton család teljes ereje sem tudta eltéríteni kitűzött céljától. (Márpedig a Bridgerton család tényleg erőteljes hatást képes kifejteni.) Talán egyszerű véletlen szerencse volt, hogy Eloise céljai és a család céljai addig sosem kerültek összeütközésbe, legalábbis fontos kérdésekben sosem.

Eloise tudta, sosem támogatnák, hogy vakon nekivágjon a vidéknek és találkozzon egy férfival, akit nem ismer. Anthony valószínűleg azzal a követeléssel állt volna elő, hogy Sir Phillip jöjjön Londonba és találkozzon az egész családdal, és Eloise el sem tudott volna képzelni olyan jelenetet, ami nagyobb valószínűséggel űzne el bármilyen reménybeli kérőt. Azok, akik eddig a kegyeit keresték, legalább ismerték a londoni társaságot és tudták, mire vállalkoznak; szegény Sir Phillip azonban, aki – saját levélbeli bevallása szerint – diákkora óta be sem tette a lábát Londonba, és sosem vett részt a társasági szezon eseményein, csapdában érezhetné magát.

Így az egyetlen lehetőség az maradt, hogy Gloucestershirebe utazik, és miután ezt néhány napig fontolgatta, arra a következtetésre jutott, hogy ezt mindenképpen titokban kell megejtenie. Ha a családja tudomást szerez tervéről, minden bizonnyal megtiltják, hogy elutazzon.

Eloise azonban méltó ellenfél, és a végén ő kerekedhet felül, de hosszú és fájdalmas csata lesz. Nem is beszélve arról, hogy ha a témában tartott akár hosszas, akár nem hosszas vita után mégis elengednék, legalább két családtagot küldenének vele, hogy elkísérjék és vigyázzanak rá.

Eloise megborzongott. Ez a két családtag minden bizonnyal az anyja és Hyacinth lenne.

Szentséges isten! Senki nem eshet szerelembe, ha ők ketten a közelben vannak! Sőt, tartós baráti viszony sem szövődhet, ami Eloise reményei szerint létrejöhet ebből a látogatásból.

Úgy határozott, hogy nővére, Daphne bálja alatt szökik el. Nagy esemény lesz, sok vendég, és éppen elég zaj és kavarodás ahhoz, hogy legalább hat óráig, sőt talán tovább se tűnjön fel senkinek, hogy nincs jelen a bálban. Anyja mindig azon volt, hogy pontosan – sőt, korán – érkezzenek, ha valamelyik családtagjuk adott társasági estélyt, így legkésőbb nyolckor Daphne és férje házában lesznek. Ha korán elszökik és a bál legalább hajnalig tart... nos, akkor már majdnem hajnal lesz, mire valaki észreveszi, hogy elment és addigra már félúton lesz Gloucestershire felé.

De ha félúton nem is, elég messze ahhoz, hogy ne lehessen könnyen a nyomára akadni.

Az egész szinte félelmetesen könnyűnek bizonyult. Az egész család figyelmét elvonta valami bejelentés, amire Colin készült, és Eloise-nak csak annyit kellett tennie, hogy a hölgyek helyiségébe vonulással kimenti magát és kioson, aztán hazamegy, ahol a hátsó kertben elrejtette az utazótáskákat. Onnan csak egy rövid sétát kellett tennie a sarokig, ahol az előre rendelt bérkocsi várakozott.

Szent ég, ha tudta volna, hogy ilyen egyszerű egyedül boldogulni a világban, már évekkel ezelőtt megtette volna!

És most itt van, Gloucestershire felé, sorsa felé gördül vele a kocsi, és Eloise úgy gondolta – illetve remélte, bár nem is Igazán tudta, gondolja vagy reméli –, hogy jó döntést hozott, amikor útra kelt. Táskáiban csak néhány váltás ruha volt és pár levél, amit egy olyan férfi írt neki, akivel sosem találkozott.

Egy férfi, akit reménye szerint szeretni tud.

Ez rettenetesen izgalmas.

Ez rettenetes.

Lehet, jegyezte meg magában, ez a legnagyobb meggondolatlanság, amire életében vetemedett és el kellett ismernie, hogy életében hozott már néhány ostoba döntést.

Az is lehet, hogy ez az egyetlen esélye a boldogságra.

Eloise elkomorult. Kezd eluralkodni a fantáziája. Ez rossz jel. Olyan gyakorlatiassággal és következetességgel kell viszonyulnia ehhez a kalandhoz, amivel mindig is próbálta meghozni a döntéseit. Még nincs késő visszafordulni. Hiszen valójában mit is tud erről a férfiról? Egyévnyi levelezés során elég sokat mesélt magáról.

Harmincéves, nála két évvel idősebb.

Cambridge-ben tanult, botanikát.

Nyolc évig volt unokanővére, Marina férje, ami azt jelenti, hogy huszonegy évesen nősült.

Barna haja van.

Egyetlen foga sem hiányzik.

Báró.

Gloucestershire-ben, Tetbury közelében, Romney Hallban él. A kastélyt a tizennyolcadik században építették.

Szeret tudományos traktátusokat és verseket olvasni, de a regényeket nem, a filozófiai műveket pedig még kevésbé kedveli.

Szereti az esőt.

Kedvenc színe a zöld.

Sosem járt külföldön.

Nem szereti a halat.

Eloise ideges nevetésben tört ki. Nem szereti a halat? Ennyit tud róla?

– Ez nyilván elegendő alap a házasságra – dünnyögte magában, és igyekezett tudomást sem venni a hangjába lopózó félelemről. És a férfi mit tud róla? Mi vezethette arra, hogy feleségül kérjen egy teljesen idegen nőt?

Próbálta felidézni, mit írt neki sok-sok levelében.

Huszonnyolc éves.

Barna haja van (ami azt illeti, gesztenyebarna), és egy foga sem hiányzik.

Szeme szürke.

Nagy és szerető családja van. A bátyja vikomt.

Még kicsi volt, amikor apja meghalt, egy ártatlan méhcsípés okozta halálát.

Hajlamos sokat beszélni. (Szent ég, tényleg képes volt ezt írni?)

Szeret verseket és regényeket olvasni, de tudományos traktusokat és filozófiai műveket egyáltalán nem.

Egyszer járt Skóciában, de számára ebben ki is merült az Utazgatás.

Kedvenc színe a lila.

Nem szereti a birkahúst, és kifejezetten utálja a véres hurkát.

Újabb ideges nevetés hagyta el ajkát. De így legalább semmivel sem különb egyik a másiknál, gondolta némi gúnnyal. Kinézett a kocsi ablakán, mintha abból valahogy megtudhatna, hol járnak a Londonból Tetburybe vezető úton.

Homlokát ráncolva nézett le az ölében tartott papírra, aztán újra összehajtotta Sir Phillip levelét. Visszacsúsztatta a szalaggal átkötött paksamétába, amit retiküljében tartott, aztán ujjaival idegesen dobolt combján.

Volt oka idegesnek lenni.

Hiszen maga mögött hagyta otthonát, és mindent, ami ismerős volt.

Úton van Anglia másik végébe és senki nem tud róla.

Senki.

Még Sir Phillip sem.

Mivel annyira sietett elhagyni Londont, hogy elhanyagolta azt az apróságot, hogy levelezőtársát érkezéséről értesítse. Nem felejtette el; inkább, mondhatni... addig halogatta a feladatot, míg túl késő lett.

Ma értesítette volna, kénytelen lett volna elkötelezni ma– C.át az utazás mellett. így még mindig van esélye bármelyik pillanatban visszafordulni. Azt mondogatta magában, hogy szereti, ha választási lehetősége van, ha különböző lehetségességek közül ő dönthet, ám az igazság az volt, hogy egyszerűen megrémült és attól tartott, hogy teljesen elveszti bátorságát.

Ráadásul Sir Phillip kérte, hogy találkozzanak. Nyilván örül, hogy meglátogatja, ugye?

Sir Phillip felkelt az ágyból és elhúzta a drapériákat hálókamrájában. Tökéletes fény, ragyogó napsütés. Megint.

Tökéletes.

Öltözőszobájába botorkált, hogy ruhát keressen magának. Régen elbocsátotta a személyzetet, akik ezeket a feladatokat el szokták látni. Nem tudta megmagyarázni miért, de Marina halála után nem akarta, hogy reggelenként bárki is benyomuljon a hálószobájába, szétrántsa a függönyöket és kiválassza aznapi ruháit.

Elbocsátotta Miles Cartert is, aki Marina halála után nagyon barátságos akart lenni vele. A fiatalember azonban valahogy még rosszabb érzést keltett benne ezzel, ezért hathavi fizetéssel és kitűnő ajánlólevéllel útjára bocsátotta.

Marinával töltött házassága alatt folyamatosan arra vágyott, hogy beszélgethessen valakivel, mert felesége oly gyakran nem volt abban az állapotban, hogy szólni lehessen hozzá. De most, hogy meghalt, egyedül akart lenni, nem kereste, senki társaságát.

Úgy vélte, valahogy utalhatott erre a titokzatos Eloise Bridgertonnak írt számos levele valamelyikében, mert miután több mint egy hónapja elküldte a nem-házasság-de-talán-valami-ami-ahhoz-vezethet tartalmú meghívólevelét, semmi válasz nem érkezett, ami különösen azért meglepő, mert Eloise Bridgerton addig mindig kedves fürgeséggel sietett válaszolni. Elkomorult. A titokzatos Eloise Bridgerton nem is olyan; titokzatos. Leveleiből nagyon nyíltnak és becsületesnek, határozottan derűs egyéniségnek tűnt, és ha már erről van szó, mostanában már ezt tartotta a feleség legfontosabb tulajdonságának.

Olyan inget rángatott magára, amiben dolgozni szokott. Úgy tervezte, hogy a nap nagy részét az üvegházban tölti, könyékig koszban. Meglehetősen csalódott volt, hogy Miss Bridgerton nyilvánvalóan valamiféle zavart elméjű alaknak tartja, akit mindenképpen kerülni kell. Pedig a hölgy tökéletes megoldásnak tűnt gondjaira. Nagyon szeretett volna pótanyát Amandának és Olivernek, de a két gyerek annyira kezelhetetlenné vált, hogy elképzelhetetlennek tartotta, akadna nő, aki hajlandó lenne vele a házasság szentségében élni és ezzel egy életre (vagy legalábbis nagykorúságukig) elkötelezni magát a két kis ördög mellett.

Miss Bridgerton azonban huszonnyolc éves, nyilvánvalóan vénkisasszony. És már több mint egy éve levelezésben áll egy teljesen idegen férfival. Nyilván már eléggé kétségbe lehet esve, hogy vénkisasszony marad. Hát nem értékelné, hogy férjet találhat magának? ő otthont tudna adni neki, vagyonos ember és csak harmincéves. Vágyhat-e ennél többre egy nő?

Bosszús, sőt, mondhatni meglehetősen szalonképtelen kifejezéseket mormogott, miközben lábát a nadrágba csúsztatta. A hölgy nyilván többre vágyik, különben lett volna benne annyi udvariasság, hogy legalább elutasító levelet írjon.

BANG!

Phillip a mennyezetre nézett és elkomorult. Romney Hall régi, masszív épüle volt, vagyis ha a mennyezeten valami dübörög, az azt jelenti, hogy a gyerekek valami nagyon nagy tárgyat ejtettek le (lökdösnek? görgetnek?).

BANG!

Összerezzent. Ez a hang az előzőnél is hangosabb volt. A nörsz azonban ott van fent, és mindig jobban tudott bánni velük, mint ő. Ha egy percen belül fel tudja húzni a csizmáját, kiérhet a házból, mielőtt a gyerekek nagyobb kárt tennének, vagyis úgy tehet, mintha semmi sem történt volna.

Csizmájáért nyúlt. Igen, kitűnő gondolat. Hallótávolságon kívül nem is gondol arra, mi történik odafönt. Öltözékének többi darabját lenyűgöző gyorsasággal kapkodta magára, aztán kilépett a hallba és gyors léptekkel a lépcső felé indult.

– Sir Phillip! Sir Phillip!

A fenébe! A komornyik szólította. Phillip úgy tett, mintha meg sem hallotta volna.

– Sir Phillip!

– A fenébe! – mormogta a ház ura.

Ezt a hangos kiáltást már semmiképpen nem hagyhatta figyelmen kívül, ha nem akarta, hogy a személyzet sajnálkozva nyüzsögjön körülötte, joggal feltételezve, hogy megsüketült.

– Mi az, Gunning? – kérdezte és lassan megfordult.

– Sir Phillip – szólt Gunning köhécselve. – Látogató érkezett.

– Látogató érkezett? – kérdezett vissza ugyanazokkal a szavakkal Phillip. – Ez volt a forrása...

– ...annak a zajnak? – egészítette ki a mondatot segítőkészen Gunning.

– Igen.

– Nem – felelte a komornyik köhécselve. – A zajt nyilván a gyermekei okozták, uram.

– Értem – mormogta Phillip. – Mily ostoba is vagyok, hogy mást feltételeztem!

– Nem hiszem, hogy bármit is összetörtek volna, uram.

– Micsoda megkönnyebbülés és változatosság!

– Valóban, uram, de mint mondtam, látogató érkezett.

Sir Phillip felmordult. Ki a fene jön ilyen korán reggel?

Még rendes társasági vizitidőben sem szoktak látogatók érkezni a házhoz. Gunning mosolyogni próbált, de arcizmai furcsán engedetlenül rándultak a mosolyba; láthatóan kijött gyakorlatból.

Emlékszik uram, hogy régebben jöttek látogatók a házhoz?

Ez a baj az olyan komornyikkal, aki a ház urának születése előttől a családnál dolgozik. Tökélyre vitték az udvariasan gúnyos megjegyzések alkalmazását.

– Ki jött?

– Nem tudok biztosat a látogató kilétét illetően, uram.

– Hogyhogy nem tud biztosat a látogató kilétét illetően? – kérdezte Phillip hitetlenkedve.

– Úgy, hogy nem kérdeztem, uram.

– Jól emlékszem, hogy ez a komornyikok feladatai közé tartozik?

– A látogató neve iránt érdeklődni, uram?

– Igen – mordult Phillip és azon tűnődött, vajon Gunning azt akarja-e kipróbálni, mennyire vörösödik el munkaadója arca, mielőtt megüti a guta és eszméletét vesztve terül el a padlón.

– Úgy gondoltam, ezt a kérdést meghagyom önnek, uram.

– Úgy gondolta, meghagyja nekem ezt a kérdést – ismételte Phillip némiképp átfogalmazva a komornyik szavait. Rájött, hogy kérdeznie teljesen felesleges.

– Igen, uram. Hiszen a hölgy önnel szeretne beszélni.

– Minden eddigi látogatónk velem szeretett volna beszélni, és eddig nem érezte akadályoztatva magát, hogy megkérdezze a nevüket.

– Ami azt illeti, uram...

– Egészen biztos vagyok benne... – próbált a komornyik szavába vágni Phillip.

– ...ide nem szoktak látogatók jönni – fejezte be a mondatot Gunning. Nyilvánvalóan ő nyerte a szócsatát.

Phillip szóra nyitotta száját, hogy rámutasson, igenis szoktak látogatók érkezni a házhoz, hiszen most is vár odalent valaki, de rájött, hogy igazából nincs értelme vitába szállni.

– Rendben – felelte igen ingerülten. – Lemegyek.

Gunning valósággal sugárzott az örömtől.

– Kitűnő döntés, uram.

Phillip döbbenten nézett komornyikjára.

– Gunning, maga beteg?

– Nem, uram. Miért kérdezi, uram?

Nem tűnt túl udvariasnak rámutatni, hogy a széles mosolytól Gunning ábrázata ló pofájához vált meglehetősen hasonlatossá, ezért Phillip nem tett megjegyzést.

– Semmi, semmi... – mormogta és elindult lefelé.

Látogató? Ki lehet az? Már közel egy éve nem érkezett látogató, amióta minden szomszéd letudta a kötelező részvétlátogatást. Sir Phillip úgy érezte, nem is igazán hibáztathatja őket azért, hogy nem nyitják rájuk az ajtót; a legutóbbi vendég látogatásakor Olivér és Amanda eperdzsemmel kente be a székeket.

Lady Winslet erős dührohamot kapott, melyet Phillip egészségtelennek tartott a hölgy élemedett korában.

Phillip az utolsó lépcsőfokra lépve, a hallba fordulva elkomorult. A látogató hölgy. Gunning hölgyet említett.

Ki az ördög...

Megtorpant; sőt, megtántorodott.

Mert a hallban álló hölgy fiatal volt, bájos, szép, és amikor felnézett és tekintetük találkozott, Sir Phillip olyan ragyogó, fájón gyönyörű szürke szempárt pillantott meg, amilyet még sosem látott.

Önfeledten el tudott volna merülni abban a szempárban.

Márpedig képzelhetjük, hogy ha valaki, Sir Phillip egyáltalán nem használja könnyedén az „önfeledten elmerül” kifejezést.

2. fejezet

Aztán, ezen nyilván nem csodálkozol, csak beszéltem és beszéltem, szóval túl sokat. Egyszerűen nem tudtam abbahagyni, de úgy tapasztaltam, mindig ezt teszem, amikor ideges vagyok. Csak remélni tudom, hogy életem most kibontakozóban lévő részében kevesebb okom lesz idegeskedésre.

Eloise Bridgerton bátyjának, Colinnak az első bálról, amelyen bevezették a londoni társaságba.

A hölgy megszólalt.

– Sir Phillip? – kérdezte, és mielőtt a ház urának lehetősége lett volna megerősítő bólintással felelni, villámsebesen folytatta: – Mélységesen sajnálom, hogy bejelentés nélkül jöttem, de igazán nem volt más választásom, és az igazat megvallva, ha üzenetet küldtem volna, valószínűleg később kézbesítették volna önnek, mintsem ideérjek, amitől az üzenet meglehetősen okafogyottá vált volna; biztos vagyok benne, hogy ön egyetért és...

Sir Phillip csak állt és bámult. Tudta, a hölgy úgy gondolja, követni tudja gondolatmenetét, de hamar elvesztette a fonalat, azt sem érzékelte, hol végződik az egyik szó és hol kezdődik a másik.

– ...hosszú volt az út és attól tartok, egy szemhunyást sem aludtam és kérem, bocsássa meg talán zilált megjelenésemet és...

A hölgy szóáradata, megjelenése hatására megszédült. Vajon nagy udvariatlanság lenne, ha leülne?

– ...nem hoztam magammal nagy poggyászt, de nem volt választásom, és...

Ez túl hosszú beszéd és semmi jele, hogy valaha is vége lenne. Sir Phillip határozottan úgy érezte, ha egy perccel is tovább hagyja beszélni a hölgyet, forogni kezd vele a világ vagy a hölgy fog menten elalélni attól, hogy beszél, de levegőt nem vesz és a padlóra esve beüti a fejét. Akárhogy is, valamelyikük sérülést szenvedhet; ha ez az állapot nem szűnik hamar, fájdalom lehet a következménye.

– Madame – szólalt meg a torkát köszörülve.

A hölgy, ha hallotta is a ház urának hangját, ennek semmi jelét nem adta, hanem a kocsiról beszélt, ami nyilvánvalóan az ajtóig hozta.

– Madame! – szólt a ház ura, ezúttal kicsit hangosabban.

– ...de akkor én... – a hölgy felnézett, ellenállhatatlanul gyönyörű szürke szemével felpillantott és Sir Phillip egy pillanatra vészesen megszédült. – Parancsoljon! – szólt a hölgy.

Most, hogy a hölgy rá figyelt, Sir Phillip mintha teljesen elfelejtette volna, miért is akarta, hogy rá figyeljen.

– Öööö – szólalt meg nem éppen értelmesen, aztán összeszedte magát. – Szabad megtudnom a nevét, madame?

A hölgy vagy öt hosszú másodpercig csak nézett, ajka megnyílt a meglepetéstől, majd végre válaszolt:

– Eloise Bridgerton vagyok, természetesen.

Eloise egészen bizonyos volt abban, hogy túl sokat beszélt, és azt is tudta, hogy túl gyorsan mondta, amit mondott, de többnyire akkor esett ebbe a hibába, amikor felfokozott érzelmi állapotban volt, és miközben büszke volt arra, hogy ritkán ideges, úgy tűnt, az adott pillanat teljesen alkalmas ezen érzelmi állapot feltárására, ráadásul Sir Phillip – ha az előtte álló jól megtermett férfiember valóban ő –, egyáltalán nem olyan volt, mint amilyennek levelei alapján elképzelte.

– Ön Eloise Bridgerton?

Eloise Bridgerton felnézett a férfira és döbbent csodálkozó arckifejezését látva érezte, hogy egyre kavarog benne a bosszúság.

– Természetesen én vagyok. Ki más lehetnék?

– El sem tudtam képzelni, hogy...

– Ön hívott meg – mutatott rá Eloise.

– Ön pedig nem válaszolt a meghívásomra – felelte Phillip.

Eloise feszengve toporgott. Ez igaz. Nagyon is igaz, el kell ismerni. ő azonban nem akarta elismerni. Legalábbis ott és akkor nem.

– Nem igazán volt lehetőségem válaszolni – hebegte, azután amikor a férfi arcán látszott, hogy ezt nem tartja kielégítő magyarázatnak, hozzátette: – Mint az imént is említettem.

Sir Phillip csak nézte, kicsit tovább, mint Eloise feszengés nélkül állhatta; sötét szeme kifürkészhetetlenül szemlélte. Aztán megszólalt: – Egy szót sem értettem abból, amit mondott.

Eloise érezte, hogy ajka elkerekedik, arca a meglepetés helyett, a bosszúság kifejezését veszi fel.

– Nem is figyelt rám? – kérdezte.

– Igyekeztem figyelni!

Eloise elfintorodott.

– Hát jó – mondta, és magában ötig számolt latinul, mielőtt folytatta: – Kérem, bocsásson meg. Elnézését kérem, hogy bejelentés nélkül érkeztem. Szörnyű neveletlenség ez tőlem.

A férfi három egész másodpercig hallgatott. Eloise számolta a csendet.

– Elfogadom a bocsánatkérését.

Eloise köhécselt.

– És természetesen – folytatta a ház ura szintén köhécselve és körülnézve, hátha van valaki a közelben, aki megmenthetné őt a hölgytől – örülök, hogy itt van.

Valószínűleg udvariatlanság lett volna rámutatni, hogy a hangjából egyáltalán nem úgy hallatszott, mintha valóban örülne, de Eloise csak állt ott, a férfi arcát, markáns állát nézte és próbálta elhatározni magát, mit mondhat ebben a helyzetben, hogy ne sértse meg a ház urát.

Eloise a dolgok sajnálatos minőségének tekintette, hogy neki, akinek általában mindenről volt mondanivalója, aki mindenhez képes volt megjegyzést fűzni, éppen neki, most semmi nem jutott az eszébe.

Szerencsére Sir Phillip megmentette a helyzetet, legalábbis megakadályozta annak súlyosbodását azzal, hogy rákérdezett:

– Ez minden poggyásza?

Eloise kihúzta magát, örült, hogy viszonylag triviális témára térhet.

– Igen. Nem igazán... – Elhallgatott. Vajon tényleg el kell mondania, hogy éjnek évadján szökött el otthonról? Ez meglehetősen rossz fényt vetne rá, sőt a családjára is. Nem igazán tudta, miért, de nem akarta Sir Phillippel tudatni, hogy tudatosan és szándékosan elszökött otthonról. Nem volt benne biztos, hogy miért gondolta így, de olyan halvány érzése volt, hogy ha Sir Phillip megtudná a valót, a következő postakocsival rögtön visszaküldené Londonba. És mivel találkozásuk ez idáig nem olyan boldog és romantikus egymásra találás volt, amilyennek elképzelte, még nem akarta feladni. Különösen azért nem, mert ez azt jelentené, hogy meghunyászkodva kell hazatérnie a nagy családhoz. – Ennyi az összes poggyászom – felelte határozottan.

– Rendben. Én... – ismét körülnézett, ezúttal kissé kétségbeesettnek tűnt, amit Eloise egyáltalán nem talált hízelgőnek.

– Gunning! – kiáltotta.

A komornyik olyan hamar megjelent a hallban, hogy nyilván hallgatózott.

– Parancsoljon, uram!

– Szobát... kell... előkészítenünk Miss Bridgerton számára.

– Már megtettem, uram – biztosította Gunning.

Sir Phillip kissé elvörösödött.

– Remek – mordult. – A kisasszony nálunk marad. Mennyi időre is? – kérdezte kérdőn a vendégre nézve.

– Két hétig – felelte Eloise, remélve, hogy ezzel illő időtartamot mondott.

– Két hétig – ismételte Sir Phillip, mintha a komornyik nem hallotta volna a választ. – Természetesen minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk, hogy vendégünk jól érezze magát.

– Természetesen, uram – fejezte ki egyetértését a komornyik.

– Rendben – mondta Sir Phillip, bár még látszott rajta, hogy kissé feszélyezi az egész helyzet. Vagy ha nem is a „feszélyezi” a pontos kifejezés, talán felzaklatja, ami még rosszabb.

Eloise csalódott volt. Könnyed, sármos férfinak képzelte, olyannak, mint bátyja, Colin, akinek kápráztató a mosolya és mindig, a legkínosabb helyzetekben is tudja, mit kell mondani.

Sir Phillip azonban úgy nézett ki, mintha bárhol szívesebben lenne, mint ott, ahol éppen van, amit Eloise egy cseppet sem talált bátorítónak, mivel az „ott, ahol éppen van” helyzetben ő is benne volt. Sőt, Eloise elvárta volna, hogy a férfiú legalább valami erőfeszítést tegyen arra vonatkozóan, hogy meghatározza, vajon elfogadható feleség lenne-e belőle.

És azt is elvárta volna, hogy ez az igyekezet megfelelő legyen, mert ha valóban igaz, hogy az első benyomás a legfontosabb, ő a maga részéről kételkedett benne, hogy elfogadható férjnek tudná tekinteni Sir Phillipet.

Feszélyezetten mosolygott a ház urára.

– Szeretne helyet foglalni? – szólalt meg végre Sir Phillip.

– Nagyon kedves. Köszönöm.

Sir Phillip olyan tétován nézett körül, hogy Eloise-nak az volt az érzése, alig ismeri ki magát a saját kastélyában.

– Erre – hebegte, a hallból nyíló egyik ajtó felé mutatva. – A szalonba.

Gunning köhécselt.

Sir Phillip komor tekintettel pillantott rá.

– Esetleg valami frissítőt kívánt rendelni, uram? – kérdezte a komornyik féltő gondossággal.

– Ó... igen, persze – felelte Sir Phillip köhécselve. – Természetesen. Talán...

– Teát esetleg? – javasolta Gunning. – Egy kis süteménnyel?

– Kitűnő.

– Miss Bridgerton talán megéhezett – folytatta a komornyik. – Készíttethetek kiadósabb reggelit.

Sir Phillip ekkor várakozón nézett Eloise-ra.

– A tea és sütemény tökéletes – felelte, bár valóban éhes volt.

Eloise elfogadta Sir Phillip karját, és a ház ura a szalonba kísérte és a kék csíkos szaténkanapéra ültette a hölgyet. A helyiség szép és tiszta volt, de a bútorzat kissé kopottas. Az egész ház kissé elhanyagoltnak tűnt, mintha a ház ura pénzszűkében lett volna, vagy egyszerűen nem érdekelte volna az állapota.

Eloise hajlamos volt azt gondolni, hogy az utóbbi sejtés felel meg az igazságnak. Úgy vélte, lehetséges, hogy Sir Phillip anyagi erőforrásai nem bőségesek, de a környék csodálatos, és mikor a birtokra behajtott a kocsi, jól láthatta az üvegházat ahhoz, hogy megállapítsa, kitűnő állapotban van. Az, hogy Sir Phillip botanikus, bőven magyarázhatja, hogy míg a kertre és a környezetre nagy gondot fordít, a házbelsőt hervadni hagyja.

Nyilvánvalóan feleségre van szüksége.

Kezét ölében összefogva figyelte, hogy a férfi leül vele szemben a karosszékbe, amit nyilvánvalóan nála kisebb termetű emberre szabtak.

Nagyon látszott rajta, hogy feszeng és (Eloise bátyjai megfigyelése alapján pontosan ismerte a tüneteket) úgy nézett ki, mint aki legszívesebben káromkodna, de Eloise úgy vélte, ez a férfi hibája, hogy éppen azt a karosszéket választotta, így udvariasnak és biztatónak szánt mosollyal nézett rá. Várta, hogy a házigazda jogán Sir Phillip kezdje a beszélgetést.

Sir Phillip köhécselt.

Eloise előrehajolt.

Sir Phillip ismét köhécselt.

Eloise is köhécselt.

Sir Phillip megint csak köhécselt.

– Egy kis teát esetleg? – kérdezte Eloise, mert úgy érezte, még egy köhécselést képtelen lenne elviselni.

Sir Phillip hálásan nézett fel, és Eloise nem volt biztos abban, hogy ez annak köszönhető-e, hogy teát kínált neki, vagy mert megtörte a kínos csendet.

– Igen – felelte a ház ura. – Az nagyon jó lenne.

Eloise válaszolni akart, és ekkor jutott eszébe, hogy ez Sir Phillip háza és neki nincs lehetősége teával kínálni, hiszen ő vendég. Nem is szólva arról, hogy erre a tényre a férfinak is pontosan emlékeznie kellett.

– Igen – felelte Eloise. – Biztosan nemsokára hozzák.

– Igen – jegyezte meg Sir Phillip ültében feszengve.

– Kérem, bocsásson meg, hogy bejelentés nélkül érkeztem – szólt, bár ezt nem először mondta. De mondani kellett valamit; Sir Phillip talán hozzászokott már a furcsa hallgatásokhoz, de Eloise szeretett kitölteni minden csendet.

– Semmi probléma.

– Mégis úgy érzem, probléma. Szörnyű modortalanság volt ez tőlem, és őszintén bocsánatát kérem.

Sir Phillip meglepődött ettől a nyílt beszédtől.

– Köszönöm. Biztosíthatom, hogy egyáltalán nem probléma. Én csak...

– Meglepődött? – igyekezett segíteni.

– Igen.

Eloise bólintott.

– Nos, igen, hát bárki meglepődne ezen. Gondolhattam volna erre és igazán sajnálom, hogy kényelmetlenséget okoztam önnek.

Sir Phillip mondani akart valamit, aztán mégsem mondta, hanem kinézett az ablakon.

– Napfényes időnk van – jegyezte meg inkább.

– Igen – felelte Eloise a látható valóságot megállapítva.

A férfi vállat vont.

– Azt hiszem, estére esni fog.

Eloise nem igazán tudta, mit mondjon erre, ezért csak bólintott és lopva figyelte a férfit, míg az továbbra is az ablakon nézett kifelé. Nagyobb termetű, érdesebb, kevésbé figyelmes és finom modorú volt, mint amilyennek képzelte. Leveleit könnyed, jó stílusban írta; Eloise... nyugodtabbnak, derűsebbnek, karcsúbbnak, egyáltalán nem hízásnak indultnak, de mégis, kevésbé izmosnak képzelte. Úgy nézett ki, mintha mezei munkát végezne; különösen megerősítette ezt a képzetet a durva szövésű anyagból készült nadrág és a nyakkendő nélkül viselt ing. És bár Sir Phillip megírta, hogy barna haja van, Eloise inkább sötétszőkének képzelte, inkább olyannak, mintegy költő (bár fogalma sem volt, miért képzelik költőket szőkének). Ám Sir Phillip haja pontosan olyan volt amilyennek leírta: barna, meglehetősen sötét árnyalat és zabolátlanul göndör. Szeme is barna, hajával azonos árnyalatú, szinte kifürkészhetetlenül sötét.

Eloise elkomorult. Nem kedvelte az olyan embereket, akiket nem tudott kiismerni egy szempillantás alatt.

– Kellemesen utazott? – érdeklődött udvariasan.

– Igen, köszönöm.

– Bizonyára fáradt.

Eloise bólintott.

– Igen, meglehetősen.

Sir Phillip felállt, gálánsán az ajtó felé mutatott.

– Szeretne inkább pihenni? Nem szeretném itt tartani, ha aludni kíván.

Eloise kimerült volt, de rettentő éhes is.

– Előbb szeretnék valamit enni – felelte. – Aztán szívesen elfogadnám vendégszeretetét és pihennék egy kicsit.

Sir Phillip bólintott, és éppen vissza akart ülni, bepréselni magát a nevetségesen szűk karosszékbe, végül alig hallhatón mormogott valamit, aztán a hölgy felé fordulva érthetőbben szólt.

– Bocsásson meg – azzal egy másik, nagyobb karosszékhez lépett. – Elnézést – mondta, amint leült.

Eloise csak bólintott és azon tűnődött, volt-e valaha ennél furcsább helyzetben.

Sir Phillip ismét köhécselt.

– Kellemesen utazott?

– Igen – felelte Eloise és javára írta, hogy legalább igyekezett fenntartani a társalgást. Jótett helyébe jót adni alapon viszonozta a szívességet.

– Szép otthona van, uram.

Sir Phillip erre olyan pillantással nézett rá, amivel azt mondta, egy pillanatra sem hiszi ezt a hízelgést.

– Gyönyörű a birtok – tette hozzá Eloise sietve. Ki gondolta volna, hogy a ház ura pontosan tudja, hogy a bútorzat kissé megkopott. A férfiak az ilyesmit sosem veszik észre.

– Köszönöm. Mint tudja, botanikus vagyok, így sok időt töltök a szabadban.

– Ma is odakint akart dolgozni?

A férfi megerősítette ezt a feltételezést.

Eloise tétován rámosolygott.

– Bocsásson meg, hogy megzavartam tervezett programját.

– Biztosíthatom, hogy ez egyáltalán nem gond számomra.

– De...

– Igazán nem szükséges újra mentegetőznie – vágott a szavába. – Semmiért nem kell mentegetőznie.

Ismét borzalmas csend következett. Mind a ketten vágyakozón néztek az ajtó felé, várták, hogy Gunning belépjen a megmentő teával.

Eloise ujjaival a kanapé párnáján dobolt, amit anyja nyilván szörnyű neveletlenségnek talált volna. Sir Phillipre nézett és némi elégedettséggel töltötte el, hogy a férfi ugyanazt teszi, Sir Phillip hirtelen felnézett és látta, hogy vendége nézi, és bosszantó félmosollyal pillantott fel, amikor meglátta, hogy Eloise Bridgerton keze is nyughatatlan.

A hölgy azonnal mozdulatlanságba dermedt.

A férfira nézett, szó nélkül biztatta – könyörgött neki? –, hogy mondjon végre valamit. Bármit.

A férfi azonban nem szólt.

Ettől Eloise nagyon rosszul érezte magát. Muszáj megtörnie a hallgatást. Természetellenes ez a csend. Túl szörnyű.

Az emberek beszélgetni szoktak egymással. Ez...

Eloise sem értette, miféle kétségbeesés késztette arra, hogy kinyissa ajkát.

Ám mielőtt kimondhatta volna, amit mondani akart, vérfagyasztó sikoltás hasított a csendbe.

Eloise felugrott.

– Mi volt...

– A gyermekeim – felelte Sir Phillip beletörődő sóhajjal.

– Önnek vannak gyermekei?

Észrevette, hogy vendége felállt, ezért fáradtan bár, de ő is felállt.

– Természetesen.

Eloise döbbenten állt.

– Egy szóval sem említette, hogy vannak gyermekei.

Mr Phillip szeme összeszűkült.

– Ez önnek problémát jelent? – kérdezte meglehetősen éles hangon.

– Természetesen egyáltalán nem probléma – felelte Eloise dühösen. – Imádom a gyerekeket. Annyi unokaöcsém és unokahúgom van, hogy meg sem tudom számolni, és biztosíthatom önt, hogy én vagyok a kedvenc nagynénjük. De ez nem menti a tényt, hogy nem tett említést a gyermekeiről.

– Ez lehetetlen – felelte Sir Phillip fejét ingatva. – Bizonyára elkerülte a figyelmét.

Eloise oly hirtelenséggel kapta fel fejét, hogy csoda, hogy nem törött ki a nyaka.

– Ez nem olyasmi, ami elkerülné a figyelmemet – felelte kissé élesen.

Sir Phillip vállat vont, egyértelmű volt, hogy nem veszi figyelembe a hölgy tiltakozását.

– Sosem említette a gyermekeit. És ezt be is tudom bizonyítani.

Sir Phillip karba fonta a kezét, nyilvánvalóan hitetlenkedve nézett rá.

Eloise az ajtóhoz lépdelt.

– Hol az úti táskám?

– Gondolom pontosan ott, ahol hagyta – felelte Sir Phillip, leereszkedő hanghordozással. – Illetve valószínűbb hogy már fent a szobájában. Az én személyzetem nem ennyire figyelmes.

Miss Bridgerton megvető pillantást vetett a ház urára.

– Minden egyes levele itt van nálam és biztosíthatom, egyikben sem szerepel a „gyermekeim” szó.

Phillip szája tátva maradt a csodálkozástól.

– Ön megőrizte a leveleimet?

– Természetesen. Ön nem őrizte meg az én leveleimet?

Sir Phillip csak pislogott.

– Hát...

Miss Eloise Bridgerton alig kapott levegőt.

– Ön nem őrizte meg a leveleimet?

Phillip sosem értette a nőket és elég gyakran előfordult, hogy hasonló esetben kész volt minden embertani és orvosi tudományos megállapítást mellőzve teljesen különálló fajnak tekinteni őket. Teljesen elfogadta azt a tapasztalati tényt, hogy a férfiember ritkán tudja, mit kell mondani a nőknek, mit szeretnének hallani, de ezúttal ő is nagyot hibázott.

– Biztos vagyok benne, hogy néhányat megőriztem – próbálkozott.

A kisasszony ajka dühös vonallá préselődött.

– Illetve nyilván a levelek többsége megvan – tette hozzá szinte rögtön.

A kisasszony láthatóan fel volt háborodva. Rájött, hogy Eloise Bridgertonban rettentő akarat lakik.

– Nem mintha szándékosan váltam volna meg tőlük – próbált valahogy kijutni a szégyen feneketlen mélységéből. –...de nem tudom pontosan, hova tettem őket.

Érdeklődéssel figyelte a folyamatot, melyben a kisasszony visszanyerte önuralmát és szusszant egyet. Tekintete azonban viharos szürke maradt.

– Mindegy – jegyezte meg nőies szeszéllyel. – Amúgy sincs jelentősége.

Phillip ezzel teljes mértékben egyetértett, ám elég okos volt ahhoz, hogy ennek a véleményének konkrétan ne adjon hangot.

Ráadásul a kisasszony hangjából egyértelmű volt, hogy véleménye szerint van jelentősége. Nagyon is nagy jelentősége van.

Újabb sikoltás remegtette meg a levegőt, majd éles reccsenés hallatszott. Phillip felszisszent. Mintha bútor keserves végének hangja lett volna.

Eloise a mennyezet felé pillantott, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban vakolatdarabok potyoghatnak rá.

– Nem kéne odamennie hozzájuk? – tette fel a teljesen logikus kérdést.

Sir Phillip pontosan tudta, hogy ezt kéne tennie, de a világ minden szentségéért sem tette volna. Amikor az ikrek tomboltak, senki sem volt képes megfékezni őket, és szerinte a „tombolás” szó éppen ezt jelentette. Az volt a véleménye, hogy könnyebb szabadjára engedni őket, hagyni, hogy csináljanak, amit csak akarnak, míg össze nem esnek a fáradtságtól (ami általában elég hamar bekövetkezett), és az után beszélni velük. Valószínűleg nem ez a legüdvösebb gyermeknevelési módszer, és nyilván egyetlen szülő sem javasolta volna, de az embernek csak bizonyos mennyiségű energiája van nyolcéves ikrek megnevelésére, és attól tartott, nála ez az erő már vagy egy éve elfogyott.

– Sir Phillip! – szólította meg Eloise.

A ház ura felsóhajtott.

– Természetesen igaza van.

Nyilván nem jó, ha az érdektelen szülő benyomását kelti Miss Bridgertonban, akit, ha meglehetősen esetlenül és körülményesen is, de végső soron arra akart rávenni, hogy anyjuk helyett anyja legyen a két ördögfiókának, akik éppen a ház lerombolásán munkálkodnak.

– Kérem, bocsásson meg – mondta és a hölgy felé pillantott, azzal kilépett a hallba.

– Olivér! – üvöltött. – Amanda!

Nem lehetett benne egészen biztos, de mintha úgy hallotta volna, hogy Miss Bridgerton rémült nevetést fojtott el.

Igen nagy ingerültség vett rajta erőt, dühös pillantást vetett a hölgy felé, bár tudta, hogy nem lett volna szabad így néznie rá. Úgy vélte, Miss Bridgertonnak pontosan kéne tudnia, hogy nőként jobban boldogulna a két pokolfajzattal.

Erős léptekkel a lépcsőhöz vonult és újra az ikrek nevét kiáltotta. Másrészt talán nem kéne ilyen ridegnek lennie. Remélte – nem, buzgón imádkozott –, hogy Eloise Bridgerton jobban tudjon bánni velük, mint ő.

Szentséges ég! Ha ez a huszonnyolc éves kisasszony meg tudná nevelni őket, ha viselkedni tudnának, naponta háromszor megcsókolná a lába nyomát!

Olivér és Amanda befordultak a lépcsőre és letrappoltak a földszintre. Egyáltalán nem tűntek megszeppentnek.

– Mi történt? – kérdezte Sir Phillip igen szigorúan.

– Mi történt? Mi az, hogy mi történt? – kérdezett vissza Olivér pimaszul.

– Mi volt ez a sikítás? – mordult Sir Phillip.

– Nem mi, hanem ki. Amanda volt – jelentette ki Olivér.

– Igaz – erősítette meg a megvádolt.

Phillip további magyarázatot várt, és amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a beismerést nem követi kifejtés, rákérdezett: – Amanda miért sikított?

– Béka volt – magyarázta a szóban forgó gyermek.

– Béka?! – Amanda bólintott.

– Az ágyamban.

– Értem – konstatálta Phillip. – Van valami elképzelésed, hogyan kerülhetett oda?

– Igen. Én tettem oda – felelte a kislány. Phillip hirtelen Olivérre pillantott, akinek a kérdést szegezte, de erre újra lányára nézett.

– A saját ágyadba tettél békát? – Amanda bólintott. Phillip köhécselt.

– Miért? – Amanda vállat vont.

– Mert ahhoz volt kedvem.

Phillip úgy érezte, menten leesik az álla csodálkozásában,

– Mert ahhoz volt kedved?

– Igen.

– Ahhoz, hogy békát tegyél a saját ágyadba?

– Ebihalakat akartam tenyészteni – magyarázta.

– Az ágyadban?

– Melegnek és kényelmesnek találtam. Én pedig csak segíteni akartam neki – tette hozzá Oliver.

– Ebben nem kételkedek – jegyezte meg Phillip epésen. – de miért sikítoztál?

– Én nem sikítoztam – méltatlankodott Olivér. – Csak Amanda.

– Amandát kérdeztem! – közölte Phillip és erős késztetése támadt, hogy kezét megadóan magasba emelje és visszavonuljon az üvegházba.

– Rám néztél, apa – mondta Olivér. Aztán, mintha apja túl ostoba lenne, hogy ezt felfogja, hozzátette: – Amikor feltetted a kérdést.

Phillip mély levegőt vett, aztán arcának izmait szándékosan megregulázva türelmes arckifejezést igyekezett magára ölteni és ismét lányához fordult.

A kislány vállat vont.

– Mert elfelejtettem, hogy oda tettem a békát.

– Azt hittem, az élete van veszélyben! – jegyezte meg Olivér felettébb színpadiasan.

Phillip úgy határozott, hogy ezt a témát inkább nem feszegeti tovább.

– Ha jól emlékszem, megegyeztünk – mondta kezét karba fonva, szigorú tekintettel nézve le gyermekeire –, hogy nem hozhattok békákat a házba.

– Nem ezt mondtad, apa – ellenkezett Olivér Amanda heves bólogatása mellett. – Azt mondtad, varangyokat nem hozhatunk a házba.

– Semmiféle kétéltűt nem tűrök idebent – mordult Sir Phillip.

– De mi van akkor, ha haldoklik? – kérdezte Amanda; szép kék szemében könnyek gyűltek.

– Akkor sem.

– Na de...

– Odakint gondozhatod.

– De mi van akkor, ha odakint hideg van és fagy, és szegénynek arra van szüksége, hogy a házban, meleg ágyban ápoljam?

– A békáknak hidegben a helyük – vágott vissza Sir Phillip. – Ezért kétéltűek. Hidegvérűek.

– Ja de mi van akkor, ha...

– Nem! – kiáltott Sir Phillip. – Sem békát, sem varangyot, sem szöcskét nem tűrök háznál!

Amanda levegő után kapkodott.

– De mi van akkor, ha... – Sir Phillip felsóhajtott. Sosem tudta, mit mondjon a gyerekeinek, és lánya úgy nézett ki, mint aki menten sírva fakad.

– Az ég szerelmére, hogy az a... – szólalt meg az elcsigázott apa, és éppen időben vette észre magát, hogy a gyerekek előtt ne úgy fejezze be a mondatot, ahogy indította. – Mi az, Amanda?

A kislány szipogott, zokogott.

– És mi lesz Bessie-vel? – Sir Phillip falat keresett, ami mellett megtámaszkodhatna, de a közelben nem volt ilyen.

– Természetesen nem akartam azt a látszatot kelteni, hogy a spánieled is ebbe a kategóriába tartozna.

– Hát, mondhattad volna, hogy Bessie kivétel – szipogott Amanda és meglepően, sőt gyanúsan gyorsan helyreállt lelki egyensúlya. – Nagyon elszomorítottál.

Sir Phillip a fogát csikorgatta.

– Sajnálom, hogy szomorúságot okoztam. Amanda úgy bólintott, mint valami kegyes királynő, Phillip felsóhajtott. Mikor kerekedtek felül az ikrek ilyen beszélgetésekben? Egy olyan jól megtermett és (legalábbis szerette úgy gondolni, hogy) intelligens embernek, mint ő, tudnia kéne egy nyolcéves ikerpárral bánnia.

De nem; legjobb szándéka ellenére megint elvesztette az irányítást a beszélgetés felett és már gyakorlatilag mentegetőzött.

Ennél sikertelenebbnek semmitől nem érezte volna magát.

– Na jó – mondta, mert szeretett volna minél előbb szabadulni. – Menjetek. Nagyon sok dolgom van.

A gyerekek egy pillanatig ott álltak, tágra nyílt szemmel, pislogva nézték.

– Egész nap? – kérdezte Olivér.

– Egész nap? – ismételte Sir Phillip visszhangként. – Mit egész nap? Miről beszélsz?

– Egész nap sok dolgod lesz? – egészítette ki a kérdést Olivér.

– Igen – felelte az apa kurtán.

– Mi lenne, ha elmennénk sétálni az erdőbe, mezőre? – javasolta Amanda.

– Nem tehetem – felelte, bár maga is szeretett volna menni. Ám az ikrek olyan bosszantóak, és biztos volt benne, hogy elvesztené a béketűrését, és annál jobban semmitől nem borzadt.

– Segíthetnénk az üvegházban – mondta Olivér.

A rombolás talán pontosabban kifejezte volna a segítség jellegét.

– Nem!

Sir Phillip kénytelen volt határozottan megtiltani gyermekei jelenlétét az üvegházban. Attól tartott, nem tudná fékezni magát, ha tönkretennék munkáját.

– Na de...

– Nem! – csattant fel, és nagyon nem tetszett neki hangjának tónusa.

– Na de...

– ők a gyerekei? – szólt egy hang a háta mögül.

Sir Phillip megfordult. Eloise Bridgerton állt a háta mögött. Nem elég, hogy bejelentés nélkül érkezett, de beleüti az orrát abba, ami nem az ő dolga.

– Tessék? – szólt a vendéghez Sir Phillip. Nem is igyekezett hangjában leplezni, mennyire bosszantja ez a közbelépés. Eloise Bridgerton tudomást sem vett a ház urának bosszúságáról, közvetlenül a gyerekekhez szólt.

– Kik vagytok?

– Maga kicsoda? – szegezte neki a kérdést Olivér. Amanda szeme résnyire szűkült.

Phillip azon a reggelen először nem tudott parancsolni az arcizmainak. Igen komor képet mutatott. Kezét karba fonta, nos, hogyan boldogul a helyzettel Miss Bridgerton.

– Miss Bridgerton vagyok – felelte.

– Maga ugye nem az új nevelőnőnk? – kérdezte Olivér, gyanakvással vegyes rosszindulattal.

– Jaj, dehogy! Miért? Mi történt az előző nevelőnőtökkel?

Sir Phillip köhécselt. Hangosan.

Az ikrek értették a célzást.

– Ó, semmi, semmi – felelte Olivér.

Miss Bridgertont láthatóan a legkevésbé sem tévesztette meg az ártatlanság szándékosan alakított látszata, de bölcsen úgy döntött, nem feszegeti tovább a témát, és csak annyit felelt: – Vendég vagyok.

Az ikrek egy pillanatig elgondolkodtak ezen, aztán Amanda szólalt meg: – Nem akarunk vendégeket.

Majd Olivér is hozzátette a magáét: – Nincs szükségünk vendégekre.

– Gyerekek! – szólt rájuk Sir Phillip. Nem akart Miss Bridgerton oldalára állni, miután a hölgy olyan kotnyeles volt, de nem volt más választása. Nem engedhette, hogy gyermekei udvariatlanul viselkedjenek.

Az ikrek egyszerre fonták karba kezüket és úgy néztek el Miss Bridgerton mellett, mintha ott sem lett volna.

– Bocsánatot kértek Miss Bridgertontól! – mennydörgött rájuk Sir Phillip.

A gyerekek dacosan bámultak.

– Most azonnal! – kiáltott rájuk az apjuk.

– Bocsánatot kérünk – hebegték, de senkit nem tévesztettek volna meg azzal, hogy azt lehessen hinni, tényleg komolyan gondolják.

– Vissza a szobátokba! Mindketten! Most azonnal! – szólt Sir Phillip élesen.

Büszke katonákként, állukat felszegve vonultak vissza. Nagyon megkapó látvány lett volna, ha Amanda a lépcső előtt nem néz vissza, és nem ölti ki a nyelvét.

– Amanda! – üvöltött rá Sir Phillip, és nagy léptekkel el indult felé.

A gyermek erre fürge rókaléptekkel felszaladt.

Sir Phillip néhány pillanatig mozdulatlanul állt, keze ökölben, remegett. Szerette volna, ha gyermekei csak egyszer rendesen viselkednének, ne válaszoljanak kérdésre kérdéssel, legyenek udvariasak a vendégekhez és ne öltsenek rájuk nyelvet, és...

Csak egyszer szerette volna jó apának érezni magát, azt, hogy tudja, mit csinál.

És nem felemelni a hangját. Gyűlölte, amikor fel kell emelnie a hangját, gyűlölte a rémület villanását, amit gyermekeinek szemében látni vélt.

Gyűlölte az emlékeket, amiket ez felidézett benne.

– Sir Phillip!

Miss Bridgerton. A pokolba, majdnem elfeledkezett róla, hogy a vendég is jelen van. Megfordult.

– Tessék! – szólt, dermedten, hogy iménti megaláztatásának a hölgy is tanúja volt. Ettől még jobban haragudott rá.

– A komornyik bevitte a tálcát – mondta a szalon felé mutatva.

Sir Phillip kurtán bólintott. Minél előbb ki akart menni a szabadba. Minél távolabb akart lenni a gyerekeitől és a nőtől, aki látta, milyen rossz apa. Eleredt az eső, de nem érdekelte.

– Jó étvágyat a reggelihez! – mondta. – Ha kipihente magát csatlakozom önhöz. Azzal sietve kilépett az ajtón. Az üvegházba indult, ahol egyedül lehet a növényeivel, akik nem beszélnek, nem viselőnek rosszul és nem avatkoznak semmibe.

3. fejezet

Ugye megérted, miért mondtam nemet neki, amikor feleségül kért. Nagyon kellemetlen ember és rossz természetű. Udvarias és figyelmes férfihez szeretnék feleségül menni, aki úgy bánik velem, mintha királynő lennék. Vagy legalábbis hercegnő. Ez nyilván nem is olyan nagy igény.

Eloise Bridgerton legjobb barátnőjének, Penelope Featheringtonnak, futárral küldött üzenet, miután Eloise megkapta első házassági ajánlatát.

Mostanra Eloise már szinte biztos volt benne, hogy szörnyű hibát követett el. Azért volt csak szinte biztos benne, mert a hiba elkövetésénél csak a hibák elkövetésének beismerésétől viszolygott jobban. Így hát igyekezett jó képet vágni és úgy tenni, mintha ez a rettenetes helyzet végső soron jóra fordulhatna.

Megdöbbent, sőt, szája is tátva maradt a csodálkozástól, mikor Sir Phillip mindössze egy odavetett „Jó étvágyat!” mondattal kisétált az ajtón. Fél Anglián átutazott a meghívására és alig fél órával érkezése után a ház ura magára hagyja a szalonban?

Nem várta, hogy Sir Phillip első látásra beleszeret és a lábaihoz omolva el nem múló szenvedélyéről vall neki, de a „Kicsoda ön?” kérdésnél és „Jó étvágyat!” kívánásnál egy kicsivel többet remélt.

Illetve lehet, mégis azt várta, hogy Sir Phillip első látásra beleszeret. Dús álmot szőtt arról, hogy milyen lehet ez a férfi... már tudta, hogy ez az imázs nem felel meg a valóságnak Hagyta, hogy ábrándot alkosson magának a tökéletes férfiról, ebben a képzeletben ringassa magát és nagyon fájt, hogy ez a férfi a valóságban nemcsak hogy nem tökéletes, hanem egyenesen rossz modorú.

És ami a legrosszabb az egészben... hogy csakis magát hibáztathatta ezért. Sir Phillip sosem tüntette fel magát hamis színben hozzá írt leveleiben (bár Eloise úgy vélte, meg kellett volna említenie, hogy gyerekei vannak, mielőtt házasságot ajánlott).

Álmai csak álmok. Saját maga kreálta illúzióvilág. Ha a férfi nem olyan, mint amilyennek ő elképzelte, az csak az ő hibája. Olyasmit várt, ami nem is létezett. És tudhatta volna.

Sőt, úgy látszik, ez a férfi nem is jó apa, és ez igen fontos figyelmeztető jel.

Nem, ez így nem igazságos. Nem ítélheti meg ilyen felszínesen mindössze abból, amit látott. Semmi nyoma annak, hogy a gyerekeket bántalmazná vagy nem kapnának rendesen enni, vagy egyéb szörnyűségek, de Sir Phillipnek nyilvánvalóan fogalma sincs, hogyan kell bánni velük. Abból, amit látott, megállapította, hogy a ház ura nem értett szót velük, nevelési hibákat vétett, és abból, ahogy a gyerekek viselkedtek vele, egyértelmű volt, hogy viszonyuk legalábbis hűvös.

Szent ég, hiszen szinte könyörögtek neki, hogy töltse velük a napot! Az a gyerek, aki elég figyelmet kap szüleitől, sosem viselkedik így. Eloise és testvérei gyerekkoruk felét azzal töltötték, hogy igyekeztek kikerülni a szülői figyelem köréből, hiszen felügyelet nélkül könnyebben lehet rosszalkodni.

Az ő apja csodálatos ember volt. Még csak hétéves volt, amikor meghalt, de jól emlékszik rá; esti mesét szokott mondani nekik, kirándulni vitte őket Kent mezőin, néha az összes Bridgerton gyereket, néha csak egy szerencsést, aki apával kettesben lehetett.

Nyilvánvaló volt számára, hogy ha nem javasolta volna Sir Phillipnek hogy járjon utána, miért sivalkodnak a gyerekei magukra hagyta volna őket. Illetve hagyta volna, hogy a hangulatuk lecsillapítása vagy viselkedésük elviselése valaki más feladata legyen. És beszélgetésük végére az is kiderült számára, hogy Sir Phillip legfőbb életcélja az volt, hogy ne kelljen foglalkozni a gyerekeivel.

Ez egyáltalán nem nyerte el Eloise tetszését.

Kényszerítette magát, hogy felkeljen az ágyból, bár nagyon kimerült volt. Ám valahányszor lefeküdt, furcsa érzése keletkezett toroktájon, és azon kapta magát, hogy levegőért kapkod, ami nem egyszerű sírás, hanem igazi, testremegtető zokogás jele volt. Ha nem kel fel és nem foglalja le magát valamivel, képtelen lesz uralkodni magán.

Úgy érezte, nem tudná elviselni magát, ha erőt venne rajta a sírás.

Igaz odakint még szürkeség volt és szemerkélt az eső, kinyitotta az ablakot. Szélcsend volt, így nem eshetett be az égi áldás. Friss levegőre volt szüksége. Ha egy kis hideg éri az arcát attól lehet, hogy nem lesz jobban, de nyilván rosszabbul sem.

Az ablakból látta Sir Phillip üvegházát. Úgy vélte, a ház ura meg mindig ott van, mert nem hallotta jelenlétét a házban ugyanis nem hallott erős lépteket és azt sem, hogy a gyerekeivel kiabálna. Az üveg párás volt és csak zöldet látott odakint, talán a növények zöld levélsátorát. Milyen ember az aki jobban szereti a növényeket az embereknél? Nyilván nem olyan, aki szereti a kifinomult beszélgetéseket.

Érezte, hogy válla meggörnyed. Eloise a fél életét azzal töltötte, hogy értelmes, tartalmas beszélgetésekre vágyott.

De ha ez az ember ilyen remete, miért válaszolt az első levelére? Hiszen Sir Phillip hozzá hasonlóan igyekezett fenni tartani levelezésüket. Nem is beszélve arról, hogy házassági ajánlatot tett. Ha nem akarna magának társaságot, nem hívd volna meg ide.

Mélyeket lélegzett a párás, hűvös levegőben, aztán kihúzta magát. Nem igazán tudta, mivel kéne töltenie a napot. Mikor szunyókált egy kicsit; a kimerültséget gyorsan elnyomta a szomorúság. De senki nem szólt neki, hogy az ebéd tálalva van, ahogy semmi olyasmit sem közöltek vele, hogy a ház vendégeként bármiben jelenlétére számítanának.

Ha itt marad ebben a kissé sivár és huzatos szobában, biztosan megbolondul. Vagy agyonzokogja magát, amit másokban sem szívlelt, és elborzasztotta a gondolat, hogy ő is ezt tegye.

Nem látott semmilyen okot, ami gátolta volna, hogy próbálja egy kicsit felfedezni a házat. És közben esetleg találhat magának valami ennivalót. Reggel a teához megette mind a négy muffint; annyi vajat és narancslekvárt fogyasztott hozzá, amennyit az udvariasság megengedett, de még mindig nagyon éhes volt. Annyira, hogy úgy érezte, akár erőszakra is képes egy sonkás szendvicsért.

Átöltözött. Barackszínű muszlinruhát vett fel, ami szép és nőies volt, de nem túl fodros. És ami a legfontosabb: könnyű volt felvenni és letenni. Ez igen fontos tényező, ha az ember kénytelen a szobalány segítségét nélkülözni.

Gyorsan a tükörbe pillantott és megállapította, hogy nem kápráztató szépség, de szalonképes, és kilépett a hallba.

Ott azonban azonnal a nyolcéves Crane ikrekbe ütközött! Nagyon úgy nézett ki a helyzet, mintha órák óta lesben álltak volna.

– Szép napot! – szólt Eloise és megvárta, míg feltápászkodnak a padlóról. – Milyen kedves, hogy üdvözöltök!

– Nem azért vagyunk itt, hogy üdvözöljük magát! – jelentette ki Amanda, és felmordult, amikor Olivér könyökkel a bordái közé bökött.

– Nem azért vagytok itt? – kérdezte Eloise meglepettnek tűnő hangon. – Akkor azért jöttetek, hogy az ebédlőbe kísérjetek? Meg kell mondanom, eléggé éhes vagyok.

– Nem – felelte Olivér kezét karba fonva.

– Nem is azért? – tűnődött Eloise. – Hadd találjam ki. Azért, hogy a szobátokba menjünk és megmutassátok a játékaitokat.

– Nem! – felelték egyszerre.

– Akkor nyilván azért, hogy megmutassátok a házat. Elég nagy azt hiszem, egyedül eltévednék.

– Nem azért vagyunk itt.

– Nem? Ugye nem akarjátok, hogy eltévedjek?

– Nem – felelte Amanda. – Illetve dehogynem!

Eloise értetlenséget színlelt.

– Azt akarjátok, hogy eltévedjek? – Amanda bólintott. Olivér csak szorosabbra fonta a karját maga előtt és mogorván nézett a vendégre.

– Hmm. Ez érdekes. De aligha magyarázza, miért vagytok az ajtóm előtt, ugye? Nem valószínű, hogy kettőtök társaságában eltévednék.

Úgy megzavarta őket, hogy tátva maradt a szájuk a csodálkozástól.

– Ugye jól ismeritek a házat és nem tévedtek el?

– Természetesen – mordult Olivér, majd Amanda. – Nem vagyunk totyogósok.

– Azt látom – felelte Eloise és elgondolkodva bólintott. – Totyogósokat nem hagynának magukra az ajtóm előtt várni. Valószínűleg eléggé el lennének foglalva pelenkával, partedlivel, és ehhez hasonló holmikkal. – Ehhez a gyerekeknek nem volt hozzáfűzni valója.

– Apátok tudja, hogy itt vagytok?

– Dolga van.

– Nagyon sok dolga van.

– Nagyon elfoglalt ember.

– Túl elfoglalt, hogy magával legyen.

Eloise érdeklődéssel nézte és hallgatta, ahogy az ikrek villámsebesen sorolták ezen állításokat. Egymást túllicitálva igyekeztek bizonyítani, mennyire elfoglalt ember Sir Phillip

– Szóval azt mondjátok, apátoknak nagyon sok dolga van.

A gyerekek csak álltak és bámultak; csodálták, milyen nyugodtan összefoglalja az elhangzottakat, aztán bólintottak.

– De ez még nem ad magyarázatot arra, miért vagytok az ajtóm előtt – tűnődött Eloise. – Mert nem hiszem, hogy apátok küldött ide benneteket maga helyett... – Megvárta, míg az ikrek tagadón ingatják fejüket, aztán hozzátette: – Hacsak nem... Ó, tudom már! – szólt izgatottan és megengedte magának, hogy okossága mosolyra fakassza. Kilenc unokaöccse és unokahúga van. Nagyon jól tudta, hogyan kell gyerekekkel beszélni. – Azért vagytok itt, hogy elmondjátok, varázserőtök van és előre meg tudjátok mondani, milyen lesz az idő.

– Nem – felelték, de Eloise kuncogást hallott.

– Nem? Az kár. Mert ez a folytonos szemerkélő eső elég elkedvetlenítő, ugye?

– Nem – felelte Amanda meglehetősen erélyesen. – Apa szereti az esőt, ezért mi is szeretjük.

– Szereti az esőt? – kérdezte Eloise meglepetten. – Az nagyon furcsa.

– Nem furcsa – felelte Olivér apja védelmében. – Apánk nem furcsa. Apám tökéletes. Ne mondjon ilyesmit róla.

– Nem mondtam – felelte Eloise és azon tűnődött, mi a csoda történik éppen. Először arra gondolt, hogy az ikrek el akarják ijeszteni. Talán hallották, hogy apjuk feleségül akarja venni és nem akartak maguknak mostohaanyát, különösen azok alapján nem, amiket a cselédlány mondott reggelinél, tudnillik, hogy egymás után jöttek a nevelőnők és tehetetlenségükben, az idegösszeomlás határán távoztak.

Ha ez lett volna az egyszerű igazság, vajon nem úgy akarták volna beállítani, hogy valami nincs rendben Sir Phillippel? Ma azt akarnák, hogy menjen el, nem próbálnák meggyőzni, hogy apjuk szörnyűséges férj lenne, akihez nem illik és nem szabad feleségül menni?

– Biztosíthatlak benneteket, hogy egyikőtöknek sem akarok rosszat – mondta Eloise. – Ami azt illeti, alig ismerem az apátokat.

– Ha bánatot okoz apának, akkor én... én... – Eloise nézte, ahogy szegény kisfiú elvörösödve küszködik a szavakkal és a bátorsággal. Óvatosan, lassan leguggolt mellé, hogy az arcuk egy magasságban legyen, és azt mondta: – Olivér, becsületszavamra nem azért vagyok itt, hogy bánatot okozzak az apátoknak,

Oliver nem válaszolt, ezért Eloise a kislány felé fordult.

– Amanda...

– Menjen innen – bökte ki Amanda, karját olyan szorosan összefonva maga előtt, hogy arca teljesen vörös volt. – Nem akarjuk, hogy itt maradjon!

– Hát, pedig legalább egy hétig maradok – mondta Eloise továbbra is határozott hangon. A gyerekeknek együttérzésre, és nyilván nagy szeretetre is szükségük van, de ugyanígy szükséges fegyelmezni is őket és megmutatni, ki az úr a háznál.

Aztán Olivér minden jel nélkül előrelendült, és teljes erejéből meglökte.

Eloise egyensúlya az adott testhelyzetben, guggolva bizonytalan volt. Hanyatt esett, elegánsnak egyáltalán nem nevezhető mozdulattal hátrabukfencezett, úgy, hogy biztos lehetett benne, az ikrek sokat láttak alsószoknyáiból.

– Hát... – szólt hozzájuk, miután felállt és karját keresztbe fonva szigorúan nézett le rájuk. Az ikrek több lépést hátráltak, kaján ujjongás és rémület volt a tekintetükben; mintha nem hitték volna el, hogy egyiküknek volt mersze a vendéget fellökni. – Ez igazán nem volt bölcs dolog tőletek.

– Most meg fog verni minket? – kérdezte Olivér. Hangja dacos volt, de félelemmel remegett, mintha valaki egyszer már megverte volna őket.

– Természetesen nem – felelte Eloise szinte azonnal. – Nem hiszek abban, hogy a gyerekverés hatásos módszer. Nem hiszem, hogy bárkit is szabadna megverni. – Kivéve azokat, akik gyerekeket vernek, tette hozzá magában.

Ezt mintha kissé megkönnyebbülten hallgatták volna.

– Emlékeztetni szeretnélek azonban benneteket – folytatta Eloise –, hogy ti ütöttetek először.

– Nem ütés volt, hanem lökés – helyesbített Olivér.

Eloise önkéntelenül felsóhajtott. Számíthatott volna erre.

– Ha nem akarjátok, hogy megverjenek benneteket, ehhez az elvhez kell tartanotok magatokat.

– Az aranyszabály – szólalt meg Amanda.

– Pontosan – felelte Eloise szélesen mosolyogva. Nem igazán hitte, hogy egyetlen okító beszélgetéssel megváltoztatja az életüket, mindazonáltal kellemes volt remélni, hogy amit mondott, elgondolkodásra készteti őket.

– De ez nem jelenti azt – mondta Amanda elgondolkodva –, hogy inkább otthon kéne ezt az aranyszabályt alkalmaznia?

Eloise úgy érezte, hogy az öröm röpke pillanata abban a minutában szertefoszlott, próbálta elképzelni, milyen logikai ugrással jutott Amanda erre a javaslatra, és szinte látta, hogy ebből egyenesen azt a következtetést vonja le, hogy legjobb lenne őt az Amazonashoz száműzni.

– Mi itthon vagyunk – folytatta Amanda, nyolcéves korához képest rendkívül fölényes hangnemben. – Tehát magának haza kell mennie.

– Ez nem így működik – felelte Eloise élesen.

– De igen – felelte Amanda önelégült bólintással.

– Ne kívánd másnak, amit magadnak nem kívánsz. Mi nem mentünk a maga házába, maga se jöjjön a miénkbe!

– Tudtad, hogy nagyon okos vagy? – kérdezte Eloise. Amanda mintha bólintani akart volna, de láthatóan gyanakvással mérlegelte Eloise dicséretét, ezért nem fogadta el. Eloise lehajolt, hogy arcuk egy magasságban legyen. – De én is nagyon okos vagyok – jegyezte meg nagyon komoly és kissé dacos hangon.

A gyerekek tágra nyílt szemekkel néztek rá; szájuk tátva maradt a csodálkozástól, ahogy nézték ezt a felnőttet, aki minden addig ismert felnőttől különbözött.

– Megértettük egymást? – kérdezte Eloise, azzal felegyenesedett, kihúzta magát és megtévesztően könnyedén lesimította a szoknyáját.

A gyerekek nem feleltek, ezért Eloise felelt helyettük.

– Nagyszerű. Akkor most megmutatnátok, merre van az ebédlő? Szörnyen éhes vagyok.

– Tanóránk van éppen – felelte Olivér.

– Valóban? – kérdezte Eloise homlokát ráncolva. – Milyen érdekes! Akkor most rögtön vissza kell mennetek a tanulószobába! Attól tartok, elmaradtatok a tanulásban, miután olyan sok időt töltöttetek az ajtóm előtt várakozással.

– Honnan tudta, hogy... – kérdezte Amanda, de kérdését megszakította Olivér könyöke, mellyel testvérét erősen oldalba bökte.

– Hét testvérem van – felelte Eloise úgy ítélve meg, hogy Amanda kérdése választ érdemel akkor is, ha fivére nem engedte befejezni a mondatot. – Nem igazán tudtok újat mutatni nekem az efféle hadviselésben.

Ám ahogy az ikrek a hallban rohantak előre, Eloise mély aggodalommal alsó ajkába harapott. Úgy érezte, nem kellett volna ilyen kihívással zárni beszélgetésüket. Gyakorlatilag, hadüzenetet intézett Oliverhez és Amandához, hogy találják meg a módját, hogyan lehet őt kiűzni a házból.

És bár egészen biztos volt benne, hogy ebben nem fognak sikerrel járni, hiszen ő Bridgerton lány és konokabb, mint amilyen konokságot a két gyerek elképzelni tud, olyan érzés volt, hogy minden tőlük telhetőt megtesznek a cél elérése érdekében.

Eloise megborzongott. Angolna az ágyban, tintába mártott haj, dzsem a székeken. Mindez megtörtént már vele, és nem igazán szerette volna, ha bármelyik megismétlődne... különösen nem, ha nála húsz évvel fiatalabb gyerekek teszik.

Felsóhajtott és azon tűnődött, vajon mibe keveredett. Jobb, ha megkeresi Sir Phillipet és nekifog a feladatnak, hogy megítélje, illenek-e egymáshoz. Mert ha egy vagy két hét múlva tényleg elutazik, és sosem látja viszont a Crane családot, nem akarta kitenni magát oly zaklatásnak, hogy egerekkel és pókokkal legyen kénytelen érintkezni, illetve a cukortartóban sót találjon.

Gyomra megkordult. Nem tudta pontosan, vajon a gyomorkordulás a cukortartóban találandó só gondolatára következett-e be. De határozottan ideje volt valamit enni. És inkább előbb, mint utóbb; még mielőtt az ikrek megtalálják a módját, hogy megmérgezzék az ételét.

Phillip tudta, hogy nagy baklövést követett el. De a fenébe is, ez az átkozott nőszemély bejelentés nélkül állított be! Ha előre jelezte volna érkezését, felkészülhetett volna, kigondolt volna költői mondatokat, amikkel meglepheti. Vajon ez a nőszemély tényleg azt hiszi, hogy szabadon és könnyeden írta a leveleket? Hogy nem küszködött meg minden szóval? Az első változat sosem sikerült (bár mindig a legjobb levélpapírjára írta, mindig remélve, hogy ezúttal az első próbálkozás is bejön).

A pokolba is! Ha előre jelezte volna érkezését, még egy-két romantikus gesztust is elő tudott volna készíteni. A virág jó lenne például, és ha valamiben sikeres volt, a virágok termesztésében bizonyosan.

Ám ez a nő egyszerűen csak megjelent, mintha valami felhőből toppant volna elő, és ő mindent elfuserált.

Az sem segített, hogy Miss Eloise Bridgerton nem olyan öreg mint amilyennek elképzelte.

Az ég szerelmére, hiszen huszonnyolc éves vénkisasszony. Csúnyának kéne lennie. Sőt, talán lóarcúnak. De nem, ő...

Nos, Sir Phillip nem volt egészen biztos abban, hogyan írja le a hölgyet. Nem mondhatni, hogy szép, de valahogy mindene kápráztatóan vonzó: haja gesztenyebarna, szeme a leggyönyörűbb, legszebb szürke. Olyan nő, akit a gesztusai, az arcjátéka tesz széppé. Értelem van a tekintetében, kíváncsiság mutatkozik abban, ahogy a fejét oldalra hajtja. Vonásai érdekesek, szinte egzotikusak, arca szív alakú, mosolya széles.

Nem mintha sokat látott volna ebből a mosolyból. Erről az ő nem éppen legendás bája, illetve bájának legendás hiánya gondoskodott.

Kezét egy kupac nedves földbe mélyesztette és egy maréknyit egy kis agyagcserépbe tett; nem tömködte le, hogy kinőhessen benne a növény. Mi a fenét csináljon most? Házassági tervét azokra a levelekre alapozta, amiket Miss Eloise Bridgerton és ő az elmúlt egy évben váltottak egymással. Nem lenne ideje (és az igazat megvallva hajlandósága sem) azért udvarolni egy nőnek, hogy az ikreknek anyjuk helyett anyja legyen; tökéletesnek tűnt (nem is beszélve arról, hogy sokkal kényelmesebb volt) levelezés útján szerezni feleséget.

Egy nő, akinek vészesen közeleg a harmincadik születésnapja és még mindig hajadon, nyilván nagyon hálás, ha házassági ajánlatot kap. Természetesen nem várta el tőle, hogy látatlanban, találkozás nélkül mondjon igent, és maga sem volt hajlandó hivatalosan elkötelezni magát a gondolatnak úgy, hogy nem találkoztak. De arra számított, hogy a hölgy legalább egy kicsit vágyik férjhez menni.

Ám ez a nő nagyon fiatalos, szép, okos, magabiztos és szent ég, ugyan miért akarna egy ilyen nő feleségül menni valakihez, akit nem is ismer? Nem is beszélve arról, hogy miért kötné magát egy kifejezetten vidéki birtokhoz Gloucestershire legeldugottabb részén! Phillip szinte egyáltalán nem volt tájékozott a divat dolgaiban, de azt még ő is meg tudta állapítani, hogy a hölgy jól szabott ruhát visel, és valószínűleg a legújabb divat szerint öltözik. Nyilván Londonba akar utazgatni és társasági életet akar érni, barátokkal összejárni.

Ezt Romney Hallban nemigen kaphatja meg.

Szinte haszontalannak tűnt az is, hogy jobban megismerje. A hölgy úgysem marad sokáig és ostobaság lenne felszítania reményeit.

Felsóhajtott, mordult egyet és káromkodott. Most keresnie kell egy másik nőt, neki udvarolni. A fenébe, az is ugyanolyan nehéz, hogy másik nőt találjon, akinek udvarolhat. Ezen a környéken nincs nő, aki akár csak szóba állna vele. A partiképes nők mind tudnak az ikrekről, és egyikük sem hajlandó vállalni a felelősséget az ő ördögfióka gyerekeiért.

Minden reményét Miss Bridgertonba vetette és most úgy tűnik, róla is le kell mondania.

A kelleténél kissé keményebben tette le a cserepet egy polcra; felszisszent, amint a cseréptörés hangja visszhangzott az üvegházban.

Keserves sóhajjal mártotta sáros kezét egy vödör elpiszkolódott vízbe. Kezet mosott. Udvariatlan volt hozzá. Még mindig bosszús volt, hogy a hölgy bejelentés nélkül érkezett és az idejét rabolja... vagy ha még nem rabolta, majd fogja, hiszen nyilvánvalóan még ma este összecsomagol, és itt hagyja.

De nem mentség az alól, hogy udvariatlan volt a hölggyel. Hiszen nem Miss Bridgerton hibája, hogy ő nem tud bánni a gyerekeivel, arról pedig végképp nem tehet, hogy reggeli rossz viselkedésük elrontotta a hangulatát.

A ajtó mellett felakasztott törölközővel megtörölte kezét. Kilépett a szemerkélő esőbe és a ház felé indult. Talán már ebédidő van. Senkinek nem árt, ha asztalhoz ül vele és udvariasan beszélgetnek egy kicsit.

Ráadásul itt van a hölgy. Miután annyi energiát áldozott a levelekre, ostobaságnak tűnt, hogy nem próbálja legalább kideríteni, illenének-e egymáshoz. Csak egy idióta küldené el vagy hagyná, hogy elmenjen úgy, hogy feleségnek valóságáról nem győződik meg. Valószínűtlen, hogy maradna, gondolta Sir Phillip, de nem is lehetetlen, és legalább meg kell próbálni.

Szemerkélő ködös esőben haladt a ház felé; letörölte a csizmáját a lábtörlőben, amit a házvezetőnő mindig az oldalbejáratnál éppen erre a célra tartott. Piszkos volt, zilált, mint mindig, amikor az üvegházban dolgozott, és a személyzet már megszokta, hogy ilyen állapotban lássa a ház urát, de Sir Phillip úgy vélte, meg kell tisztálkodnia, mielőtt megkeresi és ebédelni hívja Miss Bridgertont. Hiszen a hölgy londoni nyilván ellenére lenne, ha nem tökéletesen tiszta és ápolt férfival kéne egy asztalhoz ülnie.

Átvágott a konyhán, szívélyesen bólintott egy cselédlányak, aki éppen sárgarépát mosott egy tál vízben. A cselédlépcső a konyha másik ajtaja mellett volt, és...

– Miss Bridgerton! – szólt igen meglepetten. A hölgy a konyhaasztal mellett ült, kezében félig elfogyasztott jókora sonkás szendvics. Láthatóan meglehetősen otthon érezte magát a konyhaszéken. – Mit keres ön itt?

– Sir Phillip – felelt a hölgy és bólintással üdvözölte a ház urát.

– Nem kell a konyhában ennie – jegyezte meg mogorván, mely mogorvaságnak más oka nem volt, mint hogy a hölgy éppen ott volt, ahol nem számított rá.

Ez, valamint az a tény, hogy a hölgy kedvéért át akart öltözni ebédhez, amivel általában nem szokott bajlódni és a hölgy zilált állapotban találta, meglehetősen irritálta.

– Tudom – felelte Miss Bridgerton fejét kissé oldalra hajtva, bámulatosan gyönyörű szürke szemével nézve rá. – De ételre és társaságra vágytam, és úgy tűnt, itt mindkettőt meglelem.

Ez vajon szándékos inzultus? Sir Phillip ebben nem lehetett biztos és a hölgy olyan ártatlannak tűnt, így inkább nem vette figyelembe ezt a megjegyzést.

– Éppen tiszta ruhát akartam felvenni és meghívni önt, hogy ebédeljen velem.

– Boldogan átmegyek a reggelizőszalonba és fogyasztom el ott a szendvicsemet, ha csatlakozna hozzám – mondta Eloise. – Biztos vagyok benne, hogy Mrs. Smith szívesen készítene önnek is ilyen szendvicset. Nagyon finom. – A szakácsnőre nézett. – Ugye, Mrs. Smith?

– Szívesen, Miss Bridgerton – felelte a szakácsné. Sir Phillip szája tátva maradt a csodálkozástól. Ilyen barátságos hangon talán még nem hallotta beszélni, amióta szolgálatában áll.

Eloise felállt, hátrébb tolta a konyhaszéket és kézbe fogta tányérját.

– Akkor csatlakozik hozzám, uram? – szólt Sir Philliphez. – Nincs semmi kifogásom az öltözete ellen.

Mivel Phillipnek pedig egy szempillantásnyi ideje sem volt (mondani, hogy ellenzi a kisasszony tervét, máris ott találta magát a hölggyel szemben a reggelizőszalonban a kis asztal mellett, amit az utóbbi időben sokkal gyakrabban használt, mint az ebédlő hosszú asztalát, ami mellett nagyon magányosnak érezte magát. Az egyik cselédlány utánuk hozta a Miss Bridgerton elé tett teakészletet és miután a kisasszony kérdezte, kér-e a ház ura teát, szakértő mozdulatokkal készített neki.

Meglehetősen zavaró érzés volt. Miss Bridgerton igen ügyesen ugy irányította, hogy az ő céljainak feleljen meg és valahogy az sem számított, hogy eredetileg is azt akarta kérni, hogy ebédeljenek együtt. Sir Phillip szerette úgy érezni, hogy ha névlegesen is, de ő az úr saját otthonában.

– Találkoztam a gyermekeivel – szólt Miss Bridgerton a kezét ajkához emelve.

– Tudom. Ott voltam – felelte Sir Phillip és örült, hogy Eloise kezdeményezett beszélgetést, így levette a válláról ezt terhet.

– Nem, nem. Miután ön kiment.

Phillip kérdőn nézett.

– A szobám ajtaja előtt vártak rám – magyarázta.

Szörnyű érzés szorította össze Sir Phillip gyomrát. Vajon mivel várták vendégét az ajtaja előtt? Egy zsák élő békával? Egy zsák döglött békával? Gyermekei nem voltak kedvesek nevelőnőikkel, és el sem tudta képzelni, hogy könyörületesebbek lennének egy olyan hölgyvendéggel, aki nyilvánvalóan lehetséges leendő mostohaanyjukként van a házban.

Sir Phillip köhécselt zavarában.

– Örömmel tapasztalom, hogy ön túlélte e találkozást.

– Igen. Sikerült valamiféle megállapodásra jutnunk.

– Megállapodásra? – Aggódón, fürkészőn szemlélte a hölgyet. – Valamiféle megállapodásra?

Miss Bridgerton legyintett, és folytatta az étkezést.

– Miattam nem kell aggódnia.

– És a gyerekeim miatt?

A hölgy kifürkészhetetlen mosollyal nézett rá.

– Természetesen miattuk sem kell aggódnia.

– Örülök – felelte a ház ura, azzal fogta az elé tett szendvicset és nagyot harapott bele. Amint lenyelte a falatot, egyenesen a hölgy szemébe nézett és újra megszólalt: – Elnézését kell kérnem azért, ahogyan ma reggel üdvözöltem. Nem volt éppen szívélyes fogadtatás.

A kisasszony fejedelmi bólintással fogadta a bocsánatkérést.

– Én kérem bocsánatát, hogy bejelentés nélkül érkeztem. Nagy illetlenség volt ez részemről.

A ház ura is bólintott.

– Ön azonban már elnézést kért a reggel történtek miatt, én pedig nem.

A hölgy mosolygott, igazi, őszinte mosollyal mosolygott, és ettől Phillip szíve hevesebben dobogott. Szent ég, amikor mosolyog, teljesen megváltozik az arca! Levelezésük egy éve alatt egyszer sem gondolt arra, nem is álmodta, hogy Miss Bridgertontól eláll a lélegzete.

– Köszönöm – szólt a hölgy, és arca halvány rózsaszínné pirult. – Ez nagyon kedves öntől.

Sir Phillip köhécselt és zavartan feszengett ültében. Mi baja van, hogy jobban feszélyezi a mosolya, mint a komorsága?

– Nos – szólt ismét köhécselve, némiképp komoran. – Most, hogy ezt az udvariassági kört is letudtuk, rátérhetünk ittléte okára.

Eloise letette a szendvicset és nyilvánvaló meglepetéssel nézett vendéglátójára. Nyilvánvalóan nem várta, hogy ennyire nyíltan kimondja.

– Úgy tudom, házastársat keres – jegyezte meg Miss Bridgerton.

– És ön?

– Eljöttem ide – jelentette ki a hölgy.

Phillip átható tekintettel nézett rá, míg a hölgy feszeneni nem kezdett ültő helyében.

– Ön nem olyan, mint képzeltem, Eloise.

– Ilyen körülmények között nem gondolom illőnek, hogy nevemen szólítson. Ami azt illeti, ön sem olyan, amilyennek képzeltem.

Sir Phillip hátradőlt a széken, halvány mosollyal nézte a hölgyet.

– És milyennek képzelt?

– Ön milyennek képzelt engem? – kérdezett vissza Eloise.

Sir Phillip úgy nézett rá, mint aki jelezni akarja, észrevette, hogy hárította a kérdést, aztán igen nyíltan kifejezte, amit gondolt:

– Nem képzeltem, hogy ilyen szép.

Eloise a váratlan bóktól kissé megszédült. Aznap reggel nem a lehető legjobban nézett ki, de még ha a lehető legjobb nézett volna ki, akkor sem számított a legszebb hölgynek a társasági körökben. A Bridgerton lányokat általában elevennek, csinosnak tartották; őt is és lánytestvéreit is kedvelték és több házassági ajánlatot is kaptak, de a férfiak azért kedvelték őket, mert közkedveltek voltak, és nem azért, mert szépségük elkápráztatta őket.

– Ó... – érezte, hogy elpirul, amitől elborzadt, amitől |n ilig még jobban elpirult. – Köszönöm.

A férfi kegyesen bólintott.

– Nem értem kristálytisztán, miért hatott önre meglepetésként a megjelenésem – mondta Miss Bridgerton, és igen dühös volt magára, amiért oly hevesen reagált a bókra. Szent ég, mintha soha senki nem bókolt volna még neki! De ez a férfi csak ott ül és nézi. Nézi, csak nézi, és...

Megborzongott.

Pedig a helyiség egyáltalán nem volt huzatos. Vajon attól is meg lehet borzongani, ha az embernek... túlzottan melege van?

– Ön írta, hogy hajadon maradt. Nyilván van valami ok hogy nem ment férjhez.

– Nem azért, mert nem kaptam volna házassági ajánlatokat – felelte Eloise, mert úgy érezte, erről feltétlenül tájékoztatnia kell ezt a férfit.

– Nyilvánvalóan nem ez volt az ok – felelte bókként felérő bólintással. – De nem tudom megállni, hogy ne csodálkozzak azon, hogy egy olyan hölgy, mint ön, miért... miért érzi szükségét, hogy... szóval hogy engem vegyen számításba.

Eloise ránézett, érkezése óta először. A maga nyers, kissé rendetlen módján meglehetősen szép férfi volt. Sötét hajára nagyon ráfért volna a nyírás és bőrét kissé megfogta a nap, ami meglehetősen érdekes volt, tekintve, hogy az utóbbi időben milyen kevés napfényben volt részük. Magas termetű, teste izmos és laza, sportos eleganciával ült a széken, lábát keresztbe téve, ami elfogadhatatlan lenne londoni szalonokban.

Arckifejezése arról árulkodott, hogy nem is igazán érdekelte, hogy modora nem felel meg az illendőség szabályainak Ez nem olyan dacos attitűd volt, amit oly gyakran tapasztalt a társasági fiatalemberek körében. Sok ilyen emberrel találkozott, akik sportot űztek a szabályokkal való szembeszállásból, aztán azzal rontották el a hatást, hogy világgá kürtölték, milyen merészek és botrányosak.

De Sir Phillip ebben is más volt. Eloise nagyban mert volna fogadni, hogy soha eszébe sem jutott, hogy nem úgy ül, ahogy ezt az illem előírja és biztos volt benne, hogy az sem jutott soha eszébe, hogy ezt a szabályszegést másokkal tudassa.

Eloise azon tűnődött, vajon erről ismerszik-e meg egy igazi magabiztos férfi, és ha igen, akkor miért... miért érezte, hogy... szóval, hogy éppen őt vegye számításba, amit eddig látott belőle, a reggeli gorombaságtól eltekintve nyilván egyáltalán nem lennének nehézségei, hogy feleséget találjon magának.

– Azért vagyok itt – szólalt meg végül, mert eszébe jutott, hogy a férfi kérdést intézett hozzá jövetele célját illetően –, hogy miután számos házassági ajánlatot visszautasítottam – és pontosan tudta, hogy szerényebb női személy nem hangsúlyozta volna olyan kínosan a „számos" szót, de képtelen volt ezt megállni –, úgy találom, hogy mégis szeretnék férjhez menni. Leveleiből úgy tűnt, hogy ön alkalmas férj lehet. Úgy ítéltem meg, hogy kár lenne nem találkozni önnel, hogy erről a valóságban is meggyőződhessek.

Sir Phillip bólintott. Nagyon ésszerű meggondolás.

– És ön? – kérdezett vissza a hölgy. – Ön hozta fel elsőként a házasság gondolatát. Miért nem talált magának feleséget a környékbeli hölgyek közül?

Sir Phillip egy pillanatig szóhoz sem jutott, csak pislogott úgy nézett a hölgyre, mintha csodálkozna, hogy nem találja ki magától. Végül megszólalt.

– Találkozott a gyerekeimmel.

Eloise kis híján félrenyelte a sonkás szendvics falatot, tessék?

– A gyermekeim – közölte a férfi kurtán. – Találkozott velük. Azt hiszem, kétszer is. Ön mondta.

– Igen, de mi... – Érezte, hogy szeme tágra nyílik. – Ó, kérem ne mondja, hogy minden partiképes környékbeli hölgyet elriasztottak öntől!

Sir Phillip komoran nézett rá.

– A környékbeli hölgyek többsége fontolóra sem hajlandó venni a lehetőséget.

– Nem is olyan rosszak – mondta némi éllel.

– Anya kell nekik – jelentette ki Sir Phillip nyíltan.

Eloise összevonta a szemöldökét.

– Nyilván találhatna romantikusabb megoldást arra, hogy meggyőzzön, legyek a felesége.

Phillip elgyötört sóhajt hallatott, végigsimított kócos haján.

– Miss Bridgerton! – szólt, aztán helyesbített: – Eloise! őszinte leszek önnel, mert az igazat megvallva sem erőm, sem türelmem nincs romantikus beszédeket és okosan felépített történeteket kitalálni. Feleségre van szükségem. A gyermekeimnek anya kell. Azért hívtam meg önt ide, hogy nézze meg, hajlandó lenne-e betölteni ilyen szerepet, illetve illenénk-e egymáshoz.

– Melyiket? – kérdezte Eloise nagyon halkan.

Sir Phillip összeszorította a kezét, ujjpercei az asztalterítőt súrolták. Miért ilyenek a nők? Valamiféle kódolt nyelven beszélnek?

– Hogy érti azt, hogy melyiket? – kérdezte türelmetlen színezetű hangon.

– Melyik szerepet szeretné betöltetni velem? – kérdezte Eloise még mindig halkan. – Inkább feleséget keres, vagy anyát a gyermekeinek?

– Mindkettőt egyben. Azt hiszem, ez teljesen nyilvánvaló volt.

– Melyiket szeretné jobban?

Sir Phillip sokáig csak nézte Eloise-t. Tudta, hogy ez nagyon fontos kérdés, olyan fontos, hogy talán az udvarlás végét is jelentheti. Tanácstalanul vállat vont.

– Sajnálom, nem tudom, hogyan válasszam szét ezt a kettőt.

Eloise komolyan bólintott.

– Azt hiszem, igaza van.

Sir Phillip megkönnyebbülten sóhajtott fel, bár nem ismerte el mennyire feszült volt. Valahogy... isten tudja, hogy sikerült megfelelő választ adnia. Vagy legalábbis nem rossz választ.

Eloise kissé feszengett, mocorgott a széken, és a tányérján a félig elfogyasztott szendvicsre mutatott.

- Nem folytatnánk inkább az étkezést? - javasolta. - Ön egész délelőtt az üvegházban volt. Nyilván nagyon éhes.

Phillip bólintott, evett egy falatot és hirtelen nagyon elégedetlen volt az életével. Még mindig nem volt biztos abban, hogy Miss Bridgerton hajlandó Lady Crane lenni, de ha mégis így ítélte meg, neki semmi kifogása nem lenne a hölgy ellen.

Úgy látszott, nem olyan könnyű udvarolni neki, mint amilyennek gondolta. Egyértelművé vált, hogy neki nagyobb szüksége van a hölgyre, mint fordítva. Arra számított, hogy Miss Bridgerton kétségbeesett, sőt tán szánni való aggszűz, hogy előrehaladott kora ellenére egyáltalán nem úgy ítélte meg, Miss Bridgertonnak több választási lehetősége van, melyek közül ő csak az egyik.

Nyilván valami arra késztette, hogy elinduljon otthonról és egészen Gloucestershire-ig meg se álljon. Ha olyan tökéletes, miért utazott hozzá?

Mégis ahogy az asztal másik oldalán ülő hölgyet nézte, ahogy mosolygott rá, arra gondolt, nem is érdekli, miért indult el otthonról.

Csak azt kell elérnie, hogy maradjon.

4. fejezet

Sajnálattal hallom, hogy Caroline hasfájós és sokat kell vele törődnöd. Persze az is kellemetlen, hogy Amelia és Belinda neheztelnek kistestvérük születése miatt. De nézd a dolgok jó oldalát, Daphne! Sokkal nehezebb dolgod lenne, ha ikreid születtek volna.

Eloise Bridgerton nővérének, Hastings hercegnének, egy hónappal Daphne harmadik gyermekének születése után.

Sir Phillip fütyörészve sétált át a hallon a lépcső irányába, mérhetetetlenül elégedett volt az életével. A délután nagy részét Eloise Bridgerton társaságában töltötte, illetve Eloise társaságában, igazította ki magát, és valamiért meg volt győződve, hogy a hölgy kiváló feleség lenne. Nyilvánvalóan okos, és mivel oly sok testvére van (az unokaöccsöket és unokahúgokat nem is említve), tudja, hogyan kell bánni Oliverrel és Amandával is.

És elég csinos, gondolta. A délután folyamán többször is azon kapta magát, hogy nézi, és azon tűnődik, milyen érzés volna ölelni, hogyan fogadná csókját.

Teste megfeszült a gondolatra. Oly régen volt asszonnyal, sok éve. Nem is emlékezett már, mikor.

Ami azt illeti, igazság szerint oly sok éve, hogy egy férfiember sem merné megmondani. Nem kért a helyi fogadóban szolgáló nők felajánlott bájaiból, mivel a gyakrabban mosdó, és ami azt illeti, kevésbe névtelen nőket szerette.

Vagy a sokkal névtelenebbeket. Hiszen a fogadóban szolgálók nemigen hagyják el a falut, amíg ő él, és Phillip túlságosan szeretett a helyi fogadóban időzni ahhoz, hogy folyton olyan nőkkel találkozzon ott, akiket egyszer megfektetett, de többé nem mutat érdeklődést irántuk.

És Marina halála előtt... nos, meg sem fordult a fejében, hogy megcsalja, bár az ikrek kicsi kora óta nem használták együtt a hitvesi ágyat.

A szülés után búskomorság vett rajta erőt. Marina mindig törékenynek és magába fordulónak tűnt, de csak Olivér és Amanda születése után merült el saját világában, a szomorúság és kétségbeesés félhomályában. Phillip tehetetlenül, rettenettel nézte, ahogy felesége szemében a külvilág iránti figyelem napról napra tompul, míg tekintete félelmetesen üressé nem vált, és az asszony árnyéka volt annak a nőnek, akit feleségül vett.

Tudta, hogy az asszonyok szülés után egy ideig nem szerelmeskedhetnek férjükkel, ám Sir Phillipnek akkor sem volt lelki ereje ráerőszakolni magát, amikor Marina testileg már felépült. Hogyan vágyhatna kéjjel férfiember olyan nőre, aki úgy néz ki, mint aki menten sírva fakad?

Amikor az ikrek már egy kicsit nagyobbak voltak, és Phillip úgy gondolta – pontosabban remélte –, hogy Marina jobban van, felkereste feleségét hálószobájában.

Egyszer.

Az asszony nem utasította el, de a maga részéről nem vett részt a szeretkezésben. Csak feküdt, nem mozdult, elfordította a fejét, szeme nyitva volt, alig pislogott.

Mintha ott sem lett volna.

Phillip úgy ment ki abból a szobából, hogy úgy érezte, liliomtipró, morálisan be van szennyezve, mintha valahogy megerőszakolta volna az asszonyt, bár az egy szóval sem tiltakozott.

Ezután soha még csak nem is érintette. Nem volt olyan nagy a vágya, hogy ráerőszakolja magát egy olyan nőre, aki holttestként feküdt alatta.

Soha többé nem akarta úgy érezni magát, mint azon az éjszakán. Amikor visszaért saját hálószobájába, gyomortartalma rögtön kibukott belőle. Remegett. Undorodott magától. Úgy viselkedett, mint valami állat. Kétségbeesetten igyekezett az asszonyban felkelteni a vágyat, valamit, akár a legkisebb viszonzást kapni. Amikor kiderült, hogy ez lehetetlen, feldühödött rá és meg akarta büntetni, ez rémülettel töltötte el.

Nem durva volt. Úgy érezte, nem okozott fizikai fájdalmat, de nem volt gyengéd. És személyiségének ezt az oldalát soha többé nem akarta megtapasztalni. És Marina meghalt. Meghalt.

De Eloise teljesen más. Nem riad meg a legkisebb zajtól, nem zárkózna a szobájába, nem csipegetné az ételt és nem sírná tele a párnáját.

Eloise-nak van lelki ereje. Van tartása, Eloise boldog.

És ha ez nem jó ismérve a jó feleségnek, akkor fogalma sincs, hogy mi az.

A lépcső aljánál megállt, elővette zsebóráját, megnézte, mennyi az idő. Azt mondta Eloise-nak, hogy hét órakor vacsoráznak és az ajtaja előtt várja, hogy lekísérje az ebédlőbe. Nem akart túl korán érkezni, nehogy túlságosan türelmetlennek tűnjön.

Ugyanakkor elkésni sem lenne ildomos. Nem előnyös, ha a hölgy azt hiszi, érdektelen a számára.

Összecsukta zsebóráját, bosszúsan nézett fel. Úgy viselkedik, mint valami iskolás gyerek. Ez nevetséges. ő az úr a háznál, elismert tudós. Nem fogja a perceket számolni, csak azért, hogy egy nő kegyét elnyerje.

De bár ezt gondolta, még egyszer felnyitotta zsebórája fedelét. Három perc múlva hét óra. Kitűnő. Éppen elég ideje lesz, hogy felmenjen a lépcsőn, és a hölgy ajtaja előtt lesz pontosan a megbeszélt idő előtt egy perccel.

Szélesen elmosolyodott, élvezte a vágy langyos hullámát, ahogy elgondolta, milyen lesz estélyi ruhában. Remélte, hogy kéket visel. Nagyon jól állna neki a kék.

Még szélesebben elmosolyodott. Nagyon szép lehet úgy is, ha semmit nem visel.

Ám amikor megpillantotta a folyosón, a szobája előtt, azt látta, hogy Eloise haja tiszta fehér lett.

Sőt, úgy tűnt, teste többi része is teljesen kifehéredett.

A kénköves pokolba!

– Oliveeer! – üvöltötte. – Amaaandaaa!

– Ó, már nincsenek itt! – szólt Eloise. Dühös tekintettel nézett a ház urára, aki kénytelen volt konstatálni, hogy csak ez a dühös tekintet volt mentes a meglehetősen vastag lisztréteg okozta fehérségtől.

Még jó, hogy időben be tudta csukni a szemét. Sir Phillip mindig is csodálta a nők gyors reflexét.

– Miss Bridgerton – mondta és kezét nyújtotta, hogy segítsen, aztán rögtön visszahúzta, mert rájött, hogy ezzel nem tud segíteni. – Ki sem tudom fejezni, mennyire...

– Ne kérjen elnézést helyettük! – csattant fel Eloise.

– Rendben... Természetesen. De megígérem, hogy...

Elakadt a szava. Miss Bridgerton olyan pillantással nézett rá, amitől Napóleon is menten elhallgatott volna.

– Sir Phillip – mondta olyan lassan, megfontoltan, mintha csillapítania kéne magát, nehogy dühében rávesse magát.

– Mint láthatja, még nem vagyok kész vacsoraasztalhoz ülni.

– Uhu.

Phillip testi épségének védelmében önkéntelenül hátralépett.

– Ha jól sejtem, az ikrek meglátogatták.

– Jól sejti – felelte a hölgy nem kis gúnnyal. – Aztán eliszkotak a kis gyávák most sehol sincsenek.

– Nyilván a közelben vannak – tűnődött és nem szólt semmit, hogy Eloise gyávának nevezte a gyerekeit, amit szerinte nem érdemeltek, de igyekezett úgy folytatni a beszélgetést, mintha vendége nem tűnt volna kísérteties jelenségnek. Valahogy ez tűnt a legjobb megoldásnak. Vagy legalábbis olyan megoldásnak, amivel a legkisebb az esélye annak, hogy Miss Bridgerton két kézzel torkon ragadja.

– Nyilván szeretnék látni az eredményt – tette hozzá, még egy lépést hátrált, ahogy a hölgy köhögött, és ezzel port kavart maga körül. – Ugye nem hallott nevetést, mikor a liszt önre zúdult? Padlódeszka-reccsenést?

Eloise csak bámult.

– Rendben – jegyezte meg Sir Phillip és arca megvonaglott az érzéstől. – Kérem, bocsásson meg. Ostoba vicc volt.

– Nehéz lett volna bármit is hallani a fejemre esett vödör koppanásán kívül – mondta a hölgy olyan szűk ajakréssel, hogy a ház ura attól tartott, állkapocscsontja menten eltörik

– A fenébe! – mormogta Sir Phillip és Eloise tekintetét követve megpillantotta a szőnyegen felborult nagy fémvödröt, egy kis liszttel. – Megsérült?

A vendég tagadón ingatta fejét.

A férfi kinyújtotta a kezét, megérintette az inzultust szenvedett nő fejét, sebet, duzzanatot keresett a finom bőrön.

– Sir Phillip! – kiáltott fel a hölgy és igyekezett kiszaba] dúlni a két nagy férfikéz közül. – Meg kell kérnem, hogy...

– Maradjon nyugton! – parancsolta a hölgy halántékán simítva kezét. Bizalmas érintés volt, és Sir Phillip furcsamód élvezetesnek találta. Eloise magasságban pontosan illett hozzá, és ha nem lett volna lisztes, nem biztos, hogy meg tudta volna állni, hogy ne hajoljon le és ne adjon lágy csókot hom1okára.

– Jól vagyok – szólt a hölgy szinte kínosan mordulva, és kiszabadította magát a férfikezek közül. – A liszt nehezebb volt, mint a vödör.

Phillip lehajolt, felállította a vödröt, megemelte. Elég könnyű volt, nyilván nem okozhatott nagy sérülést, de akkor is, nem olyan tárgy volt, amit az ember szívesen érez a fején

– Biztosíthatom, hogy túlélem!

A ház ura köhécselt.

– Gondolom, szeretne megfürödni.

Sir Phillip mintha úgy hallotta volna, hogy a hölgy a „Szeretném annak a két pokolfajzatnak alaposan ellátni a baját!” mondatot mondta volna, ám ha ezt is mondta, igen halkan tette, és mivel legszívesebben a ház ura is ezen késztetésének adott volna hangot, egyáltalán nem vette olybá, hogy Eloise Bridgerton szívtelen teremtés.

– Készíttetek önnek fürdőt – ajánlotta fel hirtelen.

– Ne fáradjon. Az imént vettem fürdőt, a víz még a dézsában van.

Arca megrándult. Kínos. Nagyon kínos. Gyermekei ehhez a rossz tréfához kellemetlenebb időzítést nem is választhattak volna.

– Akkor gondoskodom róla, hogy melegítsék fel még néhány vödörrel! – mondta igen készségesen.

A hölgy olyan pillantással nézett rá, hogy Sir Phillip összerezzent. Rosszul választotta meg a szavakat.

– Majd intézkedem! – felelte Eloise kimérten. Majd elsietett, hogy kiadja az utasítást valamelyik cselédnek, ám amint sarkon fordult, azt látta, hogy vagy két cseléd nézi őket és fogadásokat kötöttek, mennyi ideig maradnak életben az ikrek, miután Sir Phillip rábukkan búvóhelyükre.

Phillip rendelkezett, hogy azonnal készítsenek új fürdőt, majd átért Eloise mellé. Már ő is lisztes volt, semmi nem akadályozta, hogy megfogja a hölgy kezét.

– Borzasztóan sajnálom – mormogta és igyekezett nem elnevetni magát. Első reakciója a düh volt, de most... a hölgy meglehetősen mulatságosan nézett ki.

Eloise csak bámult, nyilván megérezte a férfi hangulatváltozását.

A ház, ura gyorsan komoly ábrázatot öltött.

– Esetleg nem szeretne visszatérni a szobájába? – kérdezte.

– És hova üljek? – csattant fel a hölgy. Igaza volt. Nyilván mindent tönkretenne, amihez csak hozzáér, vagy legalábbis alapos tisztításra lenne szükség utána.

– Akkor ön mellett maradok és szórakoztatom – felelte Sir Phillip, igyekezett derűsnek tűnni.

Eloise határozottan rosszkedvű pillantással felelt.

– Helyes – jegyezte meg a férfi nagy igyekezetében, hogy ne csak a liszt töltse ki a köztük lévő teret. Az ajtókeret felső részére pillantott, és a szerencsétlen eredmény ellenére csodálta az ikrek ügyességét.

– Nem tudom, hogyan csinálták – tűnődött.

A hölgy e megjegyzésen felettébb csodálkozott.

– Mit számít az?

– Hát... – szólalt meg Sir Phillip, bár észlelte, hogy evvel az észrevételével a beszélgetés nem éppen helyes irányt vett, mindazonáltal, ha már elkezdte, be is fejezte a gondolatát. – Nyilván megbocsáthatatlan, amit tettek, de úgy tűnik, egészen jól kieszelték. Nem látom, hova rögzítették a vödröt és...

– Az ajtólapra állították.

– Tessék?

– Hét testvérem van – felelte a hölgy meglehetősen ridegen. – Gondolja, hogy sosem volt még részem ebben a csínyben? Résnyire nyitották az ajtót, és óvatosan az ajtólapra állították a vödröt.

– És ön nem hallotta őket?

Eloise nem felelt, de igen furcsán nézett rá.

– Értem... – szólt a ház ura hirtelen, feszengve. – Ön éppen a kádban volt.

– Nem feltételezem, hogy ön ezzel arra akarna célozni miszerint mindez az én hibámból történt, mégpedig azért mert nem hallottam meg őket – jegyezte meg kissé ingerülten.

– Természetesen nem – sietett felelni Sir Phillip. Miss Bridgerton gyilkos pillantásából úgy ítélte meg, hogy egészsége és testi épsége attól függ, milyen gyorsan fejezi ki a hölggyel való egyetértését e tárgyban. – Azt hiszem, most jobb, ha magára...

Vajon lehet megfelelő leírást találni arra, hogy az ember több font lisztet letakarít magáról?

– Remélhetem, hogy azért velem vacsorázik? – kérdezte, mert úgy ítélte meg, hogy a témaváltás határozottan jót tesz a kialakult hangulatnak.

A hölgy bólintott, igaz, alig érzékelhetően. Nem volt túláradó jókedv ebben a bólintásban, de Phillip úgy érezte, örülhet, ha a hölgy nem hagyja el a grófságot még aznap éjjel.

– Szólok a szakácsnak, hogy tartsa melegen az ételt és megbüntetem az ikreket.

– Ne! – szólt utána Eloise. Sir Phillip erre hirtelen megállt.

– Kérem uram, ezt bízza rám.

Phillip lassan megfordult; kissé bosszantotta a hölgy tiltakozása.

– Pontosan mit szándékozik tenni velük?

– Velük? Semmit.

Phillip sosem gondolta volna, hogy egyszer eljön a nap, és megijed egy nőtől, de isten a tanúja, Eloise Bridgerton megrémítette.

Tekintete határozottan ördögien villant.

– Miss Bridgerton – szólította meg kezét keresztbe fonva, – kénytelen vagyok feltenni a kérdést. Mit szándékozik tenni a gyermekeimmel?

– Még fontolgatom a lehetőségeket.

Phillip ezen elgondolkodott.

– Remélhetem, hogy holnap reggel még életben találom őket?

– Igen. És biztosíthatom, hogy minden végtagjuk ép marad.

Phillip hosszú pillanatokig csak nézte vendégét, aztán szája lassú, elégedett mosolyra húzódott. Úgy érezte, gyermekeinek éppen Eloise Bridgerton bosszújára van szükségük, akármilyen természetű is legyen az. Hiszen akinek hét testvére van, nyilván tudja, hogyan kell az ilyesmit a legfortélyosabb, legalattomosabb, legeredetibb módon megtorolni.

– Rendben, Miss Bridgerton – felelte a ház ura és szinte örült, hogy gyermekei liszttel szórták be vendégét. – Önre bízom őket.

Egy órával később, nem sokkal az után, hogy Eloise vacsorához ült, sikítozás kezdődött.

Sir Phillip elejtette a kanalát; Amanda a megszokottnál rémültebben sikított.

Eloise kezében meg sem remegett az evőeszköz, ahogy éppen egy kanál teknősbékalevest emelt ajkához.

– Nem esett baja – jegyezte meg halkan, majd finoman megtörölte ajkát a szalvétával.

Aztán kis lábak gyors lépteit hallották, ami azt jelentette hogy Amanda a lépcső felé rohan.

Phillip mozdult, hogy felálljon.

– Talán jobb lenne, ha én most...

– Halat tettem az ágyába – közölte Miss Bridgerton nem éppen mosolyogva, de magával eléggé elégedettnek tűnve.

– Halat? – kérdezte a ház ura értetlenül.

– Igen. Ami azt illeti, elég szép, kifejlett példányt.

Sir Phillip félrenyelt, krákogott; lelki szemei előtt az előzőleg elképzelt ebihal hirtelen éles fogú cápává változott.

– És... – nem tudta megállni, hogy fel ne tegye a kérdést – ...és honnan vette a halat?

– Mrs. Smith-től kértem – felelte a hölgy, mintha mi sem lenne természetesebb, minthogy Sir Phillip szakácsnője hatalmas pisztrángokat tart a konyhában.

Kényszerítette magát, hogy visszaüljön. Nem fog Amanda megmentésére sietni. Szándéka volt segíteni; megvolt benne az a furcsa szülői ösztön, hiszen a kislány úgy sikított, mintha a pokol tüze nyaldosná a sarkát.

Ám ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát, és mivel Amanda rossz álmot akart Miss Bridgertonnak, most kénytelen abba feküdni, amit a vendég vetett neki. Kanalát a levesbe mártotta, megemelte, aztán megállt a mozdulatban.

– És mit tett Olivér ágyába?

– Semmit.

Phillip kérdőn vonta össze szemöldökét.

– Meglepetésként fogja érni – magyarázta a hölgy hűvös nyugalommal.

Phillip elismerően fordította oldalra a fejét. Jó. Nagyon jó.

– Természetesen meg fogják bosszulni – közölte, mert Phillip kötelességének érezte figyelmeztetni a hölgyet.

– Készen állok rá – jelentette ki cseppet sem aggódón. Aztán Phillipre pillantott, egyenesen a szemébe nézett, egy pillanatra megriasztva átható tekintetével.

– Gondolom, tudják, hogy házasság céljából hívott meg engem.

– Soha semmi ilyesmit nem mondtam nekik.

– Persze... nyilván nem mondott nekik ilyesmit.

Sir Phillip éles pillantással nézett rá; képtelen volt eldönteni vajon a hölgy sértésnek szánta-e a megjegyzést.

– Nem érzem szükségét, hogy személyes ügyeimbe bevonjam a gyerekeimet.

Eloise vállat vont, mely finom mozdulatot a ház ura felettébb dühítőnek talált.

– Miss Bridgerton, nincs szükségem a tanácsaira abban, hogy miként neveljem a gyermekeimet.

– Egy szót sem szóltam e témában, bár megjegyezném, meglehetősen elszántnak tűnik abban, hogy nevelőanyát találjon nekik, ami arra engedhet következtetni, hogy mégis segítséget szeretne.

– Kérem, míg nem határozta el magát egyértelműen, hogy vállalja ezt a szerepet, tartsa meg magának a véleményét.

A hölgy jeges pillantást vetett a ház urára, aztán figyelmét megint a levesre fordította. Ám alig vett kétkanálnyit magához, felnézett és dacosan kijelentette:

– Nevelésre van szükségük.

– Gondolja, hogy én ezt nem tudom?

– És szeretetre is.

– Szeretetet kapnak – mormogta a férfi.

– És odafigyelésre is.

– Ezt is megkapják.

– Öntől.

Sir Phillip tisztában lehetett azzal, hogy távol áll a tökéletes apától, de nyilván nem hagyhatja, hogy ezt valaki más állapítsa meg róla.

– Feltételezem, hogy szégyenletes elhanyagoltságukon a megérkezése óta eltelt tizenkét órában lényegesen enyhített.

Miss Bridgerton megvetően felhorkant.

– Nem kellett hozzá tizenkét óra, elég volt meghallgatni őket ma reggel, amikor könyörögtek önnek, hogy néhány percet töltsön velük.

– Semmi ilyesmi nem hangzott el – felelte a ház ura zsigerből, de érezte, hogy fülcimpájának pereme melegszik mint mindig, amikor hazudott. Nem tölt velük elég időt és megrettent, hogy ez a nő ezt ilyen rövid idő alatt képes volt érzékelni.

– Gyakorlatilag könyörögtek önnek, hogy ne legyen egész nap a munkájával elfoglalva – mutatott rá dacosan Eloise. – Ha egy kicsit több időt töltene velük...

– Ön semmit nem tud a gyerekeimről – sziszegte Sii Phillip. – És semmit nem tud rólam.

Eloise hirtelen felállt.

– Nyilvánvalóan – felelte, és az ajtó felé indult.

– Várjon! – kiáltott Sir Phillip és felugrott. A fenébe! Hogyan történhetett ez? Alig egy órája még meg volt győződve arról, hogy Eloise Bridgerton a felesége lesz, aki pedig most gyakorlatilag elindult vissza Londonba.

Zavartan szusszant. Semmivel sem tudta úgy felbosszantani magát, mint a gyerekeivel, vagy a róluk való beszélgetéssel! Illetve pontosabban azzal, ha arról volt szó, apaként milyen hiányosságai vannak.

– Sajnálom. Kérem, bocsásson meg – mondta, és komolyan gondolta. Legalábbis annyira komolyan, hogy meg tudja akadályozni a hölgy távozását. – Kérem! – nyújtotta a kezét – Kérem, ne menjen el!

– Nem tűröm, hogy úgy beszéljen velem, mintha gyengeelméjű lennék.

– Ha van valami, amit megtudtam önről az érkezése óta eltelt tizenkét órában – mondta, szándékosan utalva a korábban elhangzottakra –, az éppen az, hogy ön egyáltalán nem gyengeelméjű.

Eloise egy kis ideig csak nézte a férfit, majd kezébe tette a kezét.

– Legalább addig maradjon, míg Amanda ideér – mondta, és nem bánta, hogy hangja könyörgő színezetet vett.

Eloise kérdőn nézett rá.

– Nyilván szeretné kiélvezni a győzelmet – jegyezte meg, aztán még halkabban hozzátette: – Én legalábbis szeretném hinni.

Hagyta, hogy a ház ura visszaültesse a helyére, de volt egy percük együtt, mielőtt Amanda sikítva berontott az ebédlőbe, szorosan mögötte a nörsszel.

– Apaaaaa! – nyöszörgött Amanda és apja ölébe vetette magát.

Phillip furcsa, esetlen mozdulattal ölelte át. Jó ideje nem ölelte magához a lányát, már el is felejtette, milyen érzés.

– Mi a baj? – kérdezte, és megpaskolta a hátát. Amanda felemelte a fejét apja válláról, ahova bújt és dühösen, vádlón, ujjal mutatott Eloise felé.

– ő – mondta a kislány, mintha magára az ördögre mutatna.

– Miss Bridgerton? – kérdezte Phillip.

– Halat tett az ágyamba!

– Te pedig liszttel szórtad be – mondta a szigorú apa. – Azt mondanám, hogy kölcsön kenyér visszajár. Csak azt kaptad, amit megérdemeltél.

– De te az apám vagy!

– Valóban.

– Az én oldalamon kell állnod!

– Igen. Amikor igazad van.

– Na de halat tett az ágyamba! – zokogott Amanda.

– Érzem a szagát. Gondolom nem ártana megfürdened.

– Nem akarok megfürdeni! – nyöszörgött a gyerek. – Azt akarom, hogy büntesd meg!

Phillip erre elmosolyodott.

– A hölgy túl nagy már ahhoz, hogy megbüntessem, nem gondolod?

Amanda rémült hitetlenkedéssel nézte apját, aztán remegő ajakkal, levegő után kapkodva azt mondta: – Mondd meg neki, hogy menjen el innen. Most azonnal!

Phillip letette Amandát. Elégedett volt a dolgok alakulásával. Talán Miss Bridgerton nyugalmas jelenléte miatt volt, de mintha a szokásosnál több türelme lett volna a gyermekhez. Nem érzett sürgető késztetést, hogy élesen rászóljon, vagy azzal hárítsa a témát, hogy a szobájába száműzi.

– Bocsáss meg, Amanda, de Miss Bridgerton nem a te vendéged, hanem az enyém, és addig marad itt, ameddig kívá nom.

Eloise köhécselt. Hangosan.

– Illetve – helyesbített Sir Phillip –, ameddig ő kívánja.

Amanda arca eltorzult az erős gondolkodásban.

– Ami nem jelenti azt – tette hozzá gyorsan Sir Phillip –, hogy bosszanthatod és bánthatod, hogy elűzni próbáld.

– De...

– Semmi de!

– Na de... nem hallod mit mondtam?! ő gonosz!

– Szerintem meg okos – felelte Sir Phillip. – És bárcsak tett volna halat az ágyadba már hónapokkal ezelőtt! – Amanda rémülten hátrált.

– Menj a szobádba, Amanda!

– Jó, de büdös!

– Ezt magadnak köszönheted.

– …az ágyam...

– Akkor a padlón kell aludnod.

A kislány arca remegett a dühtől. Ami azt illeti, egész teste remegett. Az ajtó felé botorkált.

– Na de...

– Mit akarsz mondani, Amanda? – kérdezte lenyűgözően türelmesnek szánt hangon.

– De Olivért nem büntette meg – súgta a kislány. – Ez nem igazságos tőle. A lisztes vödör Olivér ötlete volt.

Sir Phillip összevonta a szemöldökét.

– Illetve nem egészen az én ötletem volt. Az egészet együtt találtuk ki.

Sir Phillip nem tudta megállni nevetés nélkül.

– Én a helyedben nem aggódnék Olivér miatt, Amanda. Vagyis – mondta elgondolkodva, végigsimítva állán –, én a jövőben igenis aggódnék Olivér miatt. Gyanítom, hogy Miss Bridgerton neki is kitalált valami büntetést.

Amandát ez mintha kissé megnyugtatta volna. Alig hallhatóan köszönt el: – Jó éjszakát, apa!

Aztán hagyta, hogy a nörsz kivezesse az ebédlőből.

Phillip figyelmét ismét a leves felé fordította. Nagyon elégedett volt magával. Nem is emlékezett rá, mikor volt legutóbb, hogy úgy került ki az ikrek valamelyikével folytatott vitából, hogy úgy érezte, mindent jól csinált. Lenyelt egy kanál levest, aztán az asztal fölött Eloise-ra nézett és megszólalt: Szegény Olivér remegni fog a félelemtől.

Eloise arcán látszott, hogy nagyon igyekszik nem mosolyogni.

– Nem fog tudni aludni.

Phillip jobbra-balra ingatta fejét.

– Szerintem egy szemhunyást sem. De jobb, ha mostantól óvatos lesz, Eloise. Ha jól sejtem, fiúgyermekem valamilyen csapdát fog felállítani szobája ajtajánál, nehogy hasonló meglepetésben legyen része.

– Ó, nem tervezem, hogy Olivért ma este bármivel is meglepjem – felelte a hölgy és legyintett. – Azt túl könnyen selythetné. Kedvelem a meglepetés elemét.

– Igen – nevetett a ház ura. – Képzelem.

Eloise önelégült arckifejezéssel válaszolt.

– Szinte azon gondolkodom, hogy örök aggodalomban hagyom a büntetés bekövetkezte vonatkozásában, ám ez igazán nem lenne igazságos Amandával szemben.

Sir Phillip megborzongott.

– Viszolygok a haltól.

– Tudom, írta.

– Valóban?

Eloise bólintott.

– Furcsa, hogy Mrs. Smith halat tartott a konyhán, de gondolom, a személyzet szereti.

Csend lett, kellemes, barátságos békesség. Étkezés közben, ahogy egyik fogást a másik után hozták, és semmiségekről beszélgettek. Sir Phillip arra gondolt, hogy igazi házasságban élni végső soron nem is lehet olyan nehéz.

Marina mellett úgy érezte, lábujjhegyen kell járnia a házban, mindig attól tartott, hogy az asszony búskomorságba esik és mindig mély csalódottsággal töltötte el, amikor ez megtörtént, és hitvese mintha visszavonult volna az életből, és szinte el is tűnt.

Remélte, hogy az igazi házasság ennél könnyebb. Talán ilyennek kell lennie. Barátságos. Kellemes.

Nem is emlékezett rá, mikor beszélt legutóbb valakivel a gyerekeiről és a nevelésükről. Mindig egyedül viselte a terhet, még Marina életében is. Maga Marina is teher volt, és a férfi mindig küszködött a bűntudattal, hogy megkönnyebült, mióta a felesége meghalt.

De Eloise…

Az asztal fölött a nőre pillantott, aki oly váratlanul csöppent az életébe. Haja szinte vörösen csillogott a hunyorgó gyertyafényben, szeme élettel, szinte pajkosan csillant, amint észrevette, hogy őt nézi.

Sir Phillip rájött, hogy pontosan ő az, akire szüksége van.

Milyen makacs, határozott; a férfiak többnyire nem ilyen feleséget keresnek, de Sir Phillipnek nagy szüksége volt valakire, aki Romney Hallba költözik és rendbe hozza a dolgokat. Itt semmi sem volt rendben; sem a ház, sem a gyerekek, sem az ablakon behúzott függönyök, amik Maria életében is félhomályt tartottak a házban, és amiket azóta sem húzott el senki.

Boldogan átruházná családfői hatalmának egy részét feleségére, ha hitvese mindent helyrehozna. Boldogan visszavonulna az üvegházba és minden mást rábízna inkább. Vajon Eloise Bridgerton hajlandó lenne ezt vállalni?

5. fejezet

Könyörgök, anya, MUSZÁJ megbüntetned Daphnét. NEM IGAZSÁGOS, hogy csak én nem kapok desszertet lefekvés előtt. Ráadásul egy egész hétig. Egy hét túl hosszú idő. Különösen úgy, hogy az egész nagyrészt Daphne ötlete volt.

A tízéves Eloise Bridgerton cédulára írt üzenete anyja, Violet Bridgerton éjjeli szekrényén

Azt gondolta Eloise, milyen nagy változások következhetnek egyetlen nap alatt.

Mert most, ahogy Sir Phillip végigvezette a házon, látszólag azért, hogy megmutassa az arcképcsarnokot, valójában azért, hogy minél több időt tölthessenek együtt, arra gondolt, ez a férfi talán mégis tökéletes férje lehetne.

Ez nem éppen a legköltőibb megoldás romantika és szenvedély helyett, de esetükben nem lehet tipikus udvarlásról beszélni és mivel két év múlva betölti a harmincat, Eloise igazán nem engedhette meg magának, hogy különös igényei legyenek.

Mégis, volt valami... gyertyafényben Sir Phillip valahogy még fessebbnek sőt, talán egy kicsit veszélyesen szépnek tűnt. Markáns arcán élesen játszott a remegő gyertyafény, még szabályosabb- jellemesebbnek tűnt, szinte olyan volt, mint a szobrok, melyeket a British Museum termeiben látott. Ahogy ott állt mellette; a férfi, nagy kezével birtoklón karon fogva őt, jelenléte mintha beburkolta volna.

Furcsa, borzongató és egy kicsit rémisztő érzés volt.

De egyben jó érzés. Eloise őrültséget csinált azzal, hogy éjnek évadján elszökött otthonról, abban a reményben, hogy megtalálja a boldogságot egy olyan férfival, akivel még sosem találkozott. Megkönnyebbülés volt arra gondolni, hogy talán mégsem volt teljes tévedés, talán sorsot húzott a sorssal és nyert.

Semmi nem lenne rosszabb annál, mint ha vissza kéne lopakodnia Londonba, beismerni hibáját és az egész családnak megmagyarázni, mit tett.

Sem magának, sem másnak nem akarta beismerni, hogy tévedett.

De főként magának nem.

Sir Phillip élvezetes asztaltársnak bizonyult, akkor is, ha nem volt olyan jó társalgó, mint amilyenekhez Eloise a társaságban hozzászokott.

De nyilvánvalóan becsületes férfi, és Eloise ezt alapvető fontosságúnak tartotta. Elfogadta, sőt csodálta az ágyba tett haltechnikát Amanda esetében. Azok a férfiak, akiket Londonban ismert, nyilván elborzadtak volna, hogy egy jó nevelést kapott finom úri nő ilyen alantas, alattomos praktikákhoz folyamodik.

De lehet, hogy éppen ez a taktika beválik. Az, hogy Sir Philliphez feleségül menjen, logikusan átgondolva kelekótya ötletnek, a valóságtól elrugaszkodott tervnek tűnt; mégsem lehet teljesen idegennek tekinteni, hiszen már több mint egy éve leveleztek.

– A nagyapám – mutatott Phillip elérzékenyülve egy nagy festményre.

– Szép ember volt – jegyezte meg Eloise, bár a félhomályban alig látta a portrét. Aztán a jobb oldali képre mutatott. – Az apja?

Phillip egyetlen kurta bólintással felelt; ajka keskeny vonallá merevedett.

– És hol van ön? – kérdezte Eloise, hogy témát váltson, mert megérezte, hogy a férfi nem akar beszélni az apjáról.

– Attól tartok, ott.

Eloise követte tekintetét egy képre, amin Phillipet talán tizenkét éves fiúként ábrázolták. Nem egyedül, hanem egy másik fiúval, aki nyilván a testvére. A bátyja.

– Mi történt vele? – kérdezte, mivel nyilván meghalt. Ha élne, Sir Phillip nem örökölhette volna a házat és a bárói címet.

– Waterloo – felelte tömören.

Eloise hirtelen, ösztönösen a férfi kezére simította kezét.

– Nagyon sajnálom.

Egy pillanatra úgy tűnt, Sir Phillip nem válaszol, de végül megszólalt.

– Senki sem sajnálja nálam jobban.

– Mi volt a neve?

– George.

– Ön nyilván nagyon fiatal volt a bátyja halálakor – mondta Eloise, és fejben visszaszámolt 1815-ig.

– Huszonegy éves voltam. Apám is meghalt két hétre rá.

Eloise ezen elgondolkodott. Huszonegy éves korában neki már férjnél kellett volna lennie. Az ő rangjabeli fiatal hölgyekkel szemben ez volt az elvárás. Az ember azt hinné, a huszonegyedik életév betöltésével mindenki felnő, de visszatekintve Sir Phillip lehetetlenül fiatal és tapasztalatlan lehetett ahhoz, hogy így magára vegyen egy olyan nagy terhet, aminek felvállalására sosem számított.

– Marina az ő menyasszonya volt – közölte.

Eloise lélegzete is elállt, a férfi felé fordult, keze lecsúszott a kezéről.

– Nem tudtam.

Sir Phillip vállat vont.

– Nem számít. Szeretné megnézni a képét?

– Igen – felelte Eloise, és rájött, hogy valóban szeretné látni Marinát. Rokonok voltak, de csak távoli unokatestvérek, évek óta nem jártak egymásnál látogatóban. Eloise sötét hajú és világos – talán kék – szemű nőre emlékezett, de többre nem. Egyidősek voltak, ő és Marina, ezért családi összejöveteleken a felnőttek akarata szerint együtt kellett lenniük, de Eloise nem emlékezett arra, hogy életkorukon kívül bái mi közös lett volna bennük. Alig lehettek idősebbek, mint Amanda és Olivér, a különbségek már egyértelműen meg mutatkoztak. Eloise eleven gyerek volt; szeretett fára mászni, lépcsőkorlátokon lecsúszni, mindig idősebb testvéreivel akart lenni, könyörgött nekik, hogy vegyék be játékaikba.

Marina csendesebb, szinte elmélkedő lány volt. Eloise emlékezett arra, hogy egyszer kézen fogta és ki akarta vezetni, hogy játsszanak valamit a kertben. De Marina nem akari mást, csak könyvvel leülni egy sarokba.

Eloise azonban megnézte, hányadik oldalon jár, és meg volt győződve róla, hogy Marina nem jutott a harminckettedik oldalon túl.

Arra gondolt, milyen furcsa, hogy így emlékszik erre; de kilencévesen nagyon furcsának találta, miért akarhat valaki inkább a négy fal kötött, könyvvel ücsörögni, ráadásul úgy, hogy nem is olvas, amikor odakint hétágra süt a nap. Eloise a nap további részében húgával, Francescával sugdolózott; próbálták kitalálni, mit csinál Marina könyvolvasás ürügyén.

– Emlékszik rá? – kérdezte Phillip.

– Csak egy kicsit – felelte Eloise; nem egészen volt biztos benne, hogy miért nem akarta megosztani vele ezt az emléket. Mindenesetre a valóságnak megfelelően válaszolt. Így emlékszik Marinára arról a húsz évvel korábbi áprilisi hétről, hogy ő Francescával sugdolózott, Marina pedig könyvet bámult.

Engedte, hogy Sir Phillip odavezesse Marina portréjához. Marina kuzint valamiféle ottománon ülve ábrázolták, sötétmintás ruhájának szoknyaredői szépen elrendezve. Ölében Amanda fiatalabb gyerekként, mellette Olivér olyan ábrázattal, amit fiatal fiúkra szoktak erőltetni, hogy komolynak tűnjenek, mintha miniatűr felnőttek lennének.

– Szép volt – jegyezte meg Eloise. Phillip egy darabig nézte halott felesége képét, aztán, mintha nagy akaraterőre lett volna szüksége hozzá, elfordította a fejét és odébb lépett.

Vajon szerette? Vajon még mindig szereti? Hiszen Marina a bátyja felesége kellett volna legyen; minden arra utalt, hogy Phillip afféle örökségként kapta.

De ez nem jelenti azt, hogy nem szerette. Lehet, hogy titokban szerelmes volt belé akkor is, amikor fivére jegyese volt. Vagy az esküvő után szeretett bele.

Eloise lopva a férfi arcélére pillantott, ahogy a falon lógó festményt nézte elgondolkodón, távolba merengőn. Érzelem látszott arcán, miközben Marina képét nézte. Nem volt biztos benne, mit érzett felesége iránt, de határozottan érzelem látszott rajta. Hiszen csak egy éve történt, idézte fel Eloise. Ennyi a hivatalos gyászidő, de nem biztos, hogy elég egy szeretett személy elvesztésének kiheveréséhez. Aztán Sir Phillip megfordult. Tekintetük találkozott és Eloise rájött, hogy a férfi őt nézi. Megbűvölte arcának markáns szépsége. Ajka megnyílt a meglepetéstől, el akarta kapni pillantását, úgy érezte, elpirul és dadog, hogy rajtakapták, de valahogy megbűvölte a férfi tekintete és egy szót sem tudott szólni. Csak állt ott, a lélegzete is elállt, furcsa hév öntötte el Eloisét.

Legfeljebb két karnyújtásnyira álltak egymástól és úgy érezte, mintha egymáshoz érnének.

– Eloise! – súgta a férfi, Eloise legalábbis mintha ezt hallotta volna. Illetve nem hallotta, inkább látta, mint hallotta, hogy ajka formálja a szót.

Aztán a pillanat valahogy megtört. Talán suttogás volt, talán kintről szél törte faág reccsenése. De Eloise végre képes volt mozdulni, gondolkodni, és visszafordult Marina portréja felé. Mereven nézte néhai unokahúgának komoly arcát.

– A gyerekeknek biztosan hiányzik – mondta Eloise, mert mondania kellett valamit, bármit, amivel újraindíthatja a beszélgetést és visszanyerheti nyugalmát.

Sir Phillip egy ideig nem szólalt meg, aztán azt mondta:

– Igen, régóta hiányzik nekik.

Eloise ezt meglehetősen furcsa kijelentésnek találta.

– Tudom, mit érezhetnek. Elég kicsi voltam, amikor apám meghalt.

A férfi ránézett.

– Nem tudtam.

Eloise vállat vont.

– Nemigen szoktam beszélni róla. Már régen volt.

Sir Phillip lassú, megfontolt léptekkel visszalépett hozzá.

– Sokáig tartott, míg túl tudta tenni magát a gyászon?

– Nem vagyok biztos benne, hogy az ilyen gyászon az ember valaha is túl tudja tenni magát. Mármint teljesen. Nem gondolok rá minden nap, ha ezt akarja tudni.

Elfordult Marina portréjától; már túl hosszú ideje nézte és kezdte furcsán tolakodónak érezni magát.

– Azt hiszem, a bátyáimnak nehezebb volt. Anthony a legidősebb; már kész fiatalember volt, amikor ez történt és nagyon nehéz időket élt át akkor. Igen közel álltak egymáshoz. És természetesen anyámat is borzasztóan megviselte – mondta, és felnézett. – A szüleim rendkívüli módon szerették egymást.

– Hogyan fogadta férje elvesztését?

– Az elején nagyon sokat sírt – mondta Eloise. – Természetesen nem akarta, hogy sírni lássuk, de éjjel, amikor azt hitte alszunk, a szobájában zokogott. Nagyon hiányzott neki, igazán nem lehetett könnyű neki hét gyerekkel.

– Úgy tudtam, nyolcan vannak.

– Hyacinth akkor még nem született meg. Anyám a nyolcadik hónapban volt vele.

– Szent ég! – mormogta a férfi, legalábbis mintha Eloise ezt hallotta volna.

Eloise-nak fogalma sem volt, hogyan tarthatta magát.

– Váratlanul érte a halál. Méhcsípésbe halt bele. Méhcsípésbe. El tudja ezt képzelni? Megcsípte egy méh és... Nos, azt hiszem, nem szükséges a részletekkel untatnom. Inkább menjünk – mondta hirtelen. – Amúgy is túl sötét van ahhoz, hogy portrékat nézegessünk.

Ez természetesen hazugság volt. Túl sötét volt ugyan, de Eloise a fényviszonyokkal egyáltalán nem törődött. Illetve nem azzal törődött. Mindig furcsa érzése volt, amikor apja haláról beszélt, és nem volt kedve rég halott emberek portréi közt lenni.

– Szeretném megnézni az üvegházat!

– Most?

Így valóban furcsa kérésnek hangzott.

– Holnap. Majd világosban.

A férfi ajka halvány mosolyra húzódott.

– Most is mehetünk.

– De nem fogunk látni semmit.

– Nem fogunk látni mindent – helyesbített a ház ura. – Telihold van, és viszünk lámpást.

Eloise határozatlanul nézett ki az ablakon.

– Hideg van.

– Vehet fel kabátot – felelte a férfi, és csillogó szemmel nézett le a hölgyre. – Ugye fél?

– Dehogy! – vágta rá, bár tudta, hogy a férfi szándékosan bosszantja, hogy rávegye az üvegház-látogatásra, de így is bedőlt neki.

Sir Phillip igen bosszantóan felvonta szemöldökét.

– Bebizonyítom önnek, hogy én vagyok a legkevésbé bátortalan nő, akit valaha megismert.

– Ebben biztos vagyok – jegyezte meg a férfi halkan.

– Ezt csak úgy mondja. Leereszkedően bánik velem – szólt Eloise, ám Sir Phillip nevetéssel válaszolt. – Hát jó. Vezessen!

– Nagyon meleg van! – kiáltott fel Eloise, amikor Phillip becsukta mögöttük az üvegház ajtaját.

– Ami azt illeti, ennél melegebb szokott lenni. A nap az üvegen át felmelegíti a levegőt, de már néhány napja borult az ég.

Sir Phillip gyakran kijárt az üvegházba éjszaka; lámpás fényénél tett-vett, amikor nem tudott aludni. Míg felesége élt, azért ment ki oda, hogy ne is fontolgassa, hogy felkeresse Marinát a hálószobájában.

De soha senkit nem kért arra, hogy vele menjen oda sötétben; még napközben is szinte mindig egyedül dolgozott. Most mindent Eloise szemével látott; a varázslatos fényeket, ahogy a gyöngyházfényű hold bevilágított a levelek között. Napközben az üvegházban lenni nem nagyon különbözött az erdei sétáktól, azzal a kivétellel, hogy Anglia erdeiben nem nőnek broméliák.

De így, az éjszaka sötét sátora alatt a halvány fény oly csalóka illúziót keltett, mintha valami titkos dzsungelben lettek volna, ahol minden sarokban varázslat és meglepetés lapul.

– Mi ez? – kérdezte Eloise a munkapadon egy sorban álló földdel teli agyagcserépre mutatva.

Phillip odalépett mellé, furcsán örült, hogy a hölgyet igazán érdekli az üvegházban tenyésző élet. A legtöbben csak tettették az érdeklődést, vagy nem is tettették, és a lehető leghamarabb kimenekültek.

– Kísérlet. Borsókkal kísérletezek.

– Olyan borsóval, amit megeszünk?

– Igen. Olyan fajtát akarok kitenyészteni, aminek nagyobb hüvelyében nagyobb magok nőnek.

Eloise érdeklődéssel nézte a cserepeket. Még nem látott semmit; Sir Phillip csak egy hete ültette el a magokat.

– Nagyon érdekes. Fogalmam sem volt, hogy ez lehetséges.

– Nekem se – ismerte el a férfi. – Egy éve próbálkozom.

– És nem ért el sikert? Az nagyon bosszantó lehet.

– Voltak sikereim vele. De nem sikerült úgy, ahogy szerettem volna.

– Én egyik évben rózsákat akartam nevelni. Mind elpusztultak.

– A rózsatermesztés bonyolultabb, mint az emberek többsége gondolná.

Eloise ajka kissé megrándult.

– Láttam, hogy rózsának bővében van.

– Van kertészem.

– Egy botanikus kertészt tart?

Többször hallotta már ezt a kérdést.

– Ez pontosan olyan, mint amikor a varrószalon tulajdonsa varrónő segédet tart.

Eloise ezen egy kicsit elgondolkodott, aztán beljebb ment az üvegházban; megállt, hogy megnézze a különböző növényeket és kissé korholta vendéglátóját, hogy nem tart lépést vele, hogy a lámpával világítson neki.

– Egy kicsit dirigálós hangulatában van ma este – jegyezte meg.

Eloise megfordult, látta, hogy a férfi mosolyog, legalábbis somolyog, és igen csúnyán nézett rá.

– Én inkább azt mondanám, hogy határozottan kifejezem a szándékomat.

– Egy határozott nő!

– Csodálkoznék, ha erre a leveleimből nem jött volna rá!

– Ön szerint miért hívtam meg?

– Azt akarja, hogy valaki határozottan rendet tegyen az életében? – kérdezte válla fölött visszapillantva, azzal igen incselkedőn odébb lépett.

Sir Phillip azt akarta, hogy valaki foglalkozzon a gyerekeivel, de a pillanat nem tűnt alkalmasnak arra, hogy említést tegyen róluk. Nem így, hogy Eloise úgy néz rá...

Mintha azt akarná, hogy megcsókolja.

Phillip két lassú, ragadozólépést tett felé, maga sem tudta, mit tesz.

– Mi ez? – kérdezte a hölgy valamire mutatva.

– Növény.

– Azt tudom, hogy növény – nevetett fel Eloise. – Mert ha... – De aztán felnézett, meglátta a férfi tekintetét és elhallgatott.

– Megcsókolhatom? – kérdezte Phillip. Ha Eloise nemet mond, talán nem folytatta volna, de nem hagyott neki sok lehetőséget; mellé lépett, mielőtt válaszolhatott volna. – Szabad? – tette fel újra a kérdést. Olyan közel volt hozzá, hogy lehelete Eloise ajkát cirógatta.

Eloise bólintott. Alig moccant, de a mozdulat határozottan igent jelentett és Phillip ajkát lágyan, finoman Eloise ajkához érintette, ahogy az ember olyan nőt csókol, akit feleségül akar venni.

És Eloise karja lassan felfelé mozdult, kezét a férfi nyaka köré fonta, és isten segítse, de Phillip többet akart, sokkal többet.

Mélyebben csókolta, figyelembe sem vette, hogy amint nyelvével kettéválasztotta ajkait, Eloise meglepetésében levegő sem kapott. De még ez sem volt elég a férfinak. Érezni akarta a nőt, melegségét, élénkségét, testét végig a testéhez vonni, ölelni, belé hatolni.

Egyik kezét a lapockájára csúsztatta, a másikkal merészen a keblét fogta. Magához szorította, nem törődve azzal, hogy így megérezheti vágya bizonyítékát. Oly régen érzett ilyesmit. Olyan átkozottul régen és Eloise olyan jól, oly lágyan simult a karjába! Akarta.

Minden részében akarta, de még így, hogy szenvedélye elhomályosította józan eszét, még így is tudta, hogy ez a ma este különleges, ezért elhatározta, hogy csak azt teszi, ami még lehetséges, vagyis érezni, magához szorítani akarja, karjában tartani, egész testét testéhez vonni.

És Eloise nem hagyta válasz nélkül. Előbb tétován, mozdult, csak egy kicsit, mintha nem lenne biztos benne, mit csinál, de fokozatosan felbátorodott és önkéntelenül is ártatlanul csábító torokhangokat hallatott.

Ettől a férfi szinte eszét vesztette. Eloise-tól vesztette eszét.

– Eloise, Eloise – suttogta. Hangja rekedt, reszelős volt a vágytól. Egyik kezével a hajába túrt, addig simogatta, míg egy dús gesztenyebarna fürt kibomlott és csábítón mellkasára göndörödött. Ajka a kecses nyakon siklott, a nő bőrét ízlelgette, örvendett, amikor Eloise hátrahajtotta fejét, hogy jobban hozzáférjen. Aztán, éppen amikor térdét kissé megroggyantva lejjebb hatolt volna, a kulcscsont tájékát kényeztette, Eloise kiszakította magát az ölelésből.

– Sajnálom – mondta hirtelen, kezével dekoltázsához kapva, bár az a legkevésbé sem volt elcsúszva.

– Én nem.

Tekintete tágra nyílt a férfi merészségén. A férfi nem bánta. Sosem volt nagy mestere a szavaknak, és talán jobb is, ha Eloise ezt már most megtanulja, mielőtt valami visszafordíthatatlan történne köztük.

Aztán Eloise újabb meglepetést okozott neki.

– Ez csak amolyan társalgási fordulat volt.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy sajnálom. Igazából nem sajnálom Csak ezt szokták mondani.

Eloise feltűnően összeszedettnek, szinte tanítónősnek tűnt ahhoz képest, hogy az imént csókolózott.

– Az emberek folyton ilyesmiket mondanak – folytatta – csak azért, hogy mondjanak valamit, mert nem szívelik a csendet.

Phillip kezdett rájönni, hogy Eloise nem olyan nő, aki kedveli a csendet.

– Ez éppen olyan, mint amikor...

Phillip ekkor újra megcsókolta.

– Sir Phillip!

– Néha a csend egészen jó tud lenni – mondta elégedett mosollyal.

Eloise szája tátva maradt a csodálkozástól.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy túl sokat beszélek?

Phillip vállat vont; túlságosan élvezte a hölggyel való ilyetén incselkedést ahhoz, hogy ne menjen bele a játékba.

– Szeretném tudatni önnel, hogy itt sokkal szótlanabb és csendesebb vagyok, mint otthon lenni szoktam.

– Ezt nehéz elképzelni!

– Sir Phillip!

– Eloise! – szólt a megszólított, azzal kinyúlt és megfogta a kezét, aztán még határozottabban megfogta, hogy ne tudja elhúzni. – Kifejezetten jó, hogy egy kicsit hallgassuk a csendet itt.

Másnap reggel Eloise úgy ébredt, mintha még álmot látott volna. Nem számított arra, hogy a férfi megcsókolja.

Arra sem számított, hogy neki ennyire jólesik a csók.

Gyomra hangosan kordult. Úgy határozott, hogy egyedül megy le a reggelizőszalonba. Fogalma sem volt, hogy ott van-e Sir Phillip. Vajon korán kelő? Vagy délig szeret ágyban maradni? Nagyon felemásnak tűnt, hogy nem tudja ezeket, amikor pedig komolyan fontolgatja, hogy hozzámegy feleségül.

És ha már ott ül, tányérján néhány főtt tojással, vajon mit mondjon neki? Mit mond egy nő egy férfinak, miután a férfi nyelve a fülében járt?

Mindazonáltal nagyon jó érzés volt. Attól még ez az egész felettébb botrányos.

Mi van akkor, ha meglátja és köszönni sem tud neki? Ezt nyilván nagyon mulatságosnak találná, miután előző este éppen a bőbeszédűségével ingerelte.

Kis híján felnevetett. ő, aki képes minden semmiségről, gyakorlatilag bármiről beszélni és ezt gyakran meg is tette, most nem tudja, mit mondjon, ha Sir Phillip Crane-nel találkozik.

De Sir Phillip Crane megcsókolta őt. És ez mindent megváltoztatott. Az ajtóhoz ment, meggyőződött róla, hogy jól be van csukva, csak akkor nyitotta ki. Nem gondolta, hogy Olivér és Amanda kétszer ugyanazzal a trükkel próbálkozik, de sosem lehet tudni. Nem igazán rajongott a gondolatért, hogy újra lisztben fürödjék. Vagy valami még komiszabb anyagban A halincidens után valószínűleg valami folyékonyban gondolkodnak. Valami folyékony és büdös lehet, amivel legközelebb próbálkoznak.

Halkan dudorászva lépett ki a hallba és jobbra, a lépcső felé fordult. Ígéretesen kezdődött a nap; végre eloszlottak kissé a felhők, fényesség áradt a helyiségbe, amikor kinézett az ablakon, és...

– Aúúú!

Sikítva lendült előre. Lába megakadt valamiben, ami a folyosón volt kifeszítve. Ideje sem volt visszanyerni egyensúlyát; szokása szerint gyors léptekkel haladt, így nagyon nagyot esett.

Arra sem volt ideje, hogy kezét maga elé kapva csökkentse az esés erejét.

Könnyek égették a szemét. Az álla, szent ég, az álla mintha tűzlángban állt volna. Legalábbis oldalt. Csak annyi ideje volt, hogy kicsit oldalra fordítsa a fejét, mielőtt lekoppant.

Összefüggéstelenül hebegett valamit, olyan hangokat adott ki magából, amilyeneket azok hallatnak, akiknek olyan testi fájdalmuk van, hogy nem tudják szó nélkül megállni, de értelmesen képtelenek szólni. Várta, hogy csillapodjon a fájdalom, arra gondolt, hogy olyan, mintha a lábujját ütötte volna be, ami rövid ideig kegyetlenül fáj, de amint elmúlik a meglepetés, csak tompa fájdalom marad.

De ez a fájdalom nem csillapodott. Állán, halántékán, térdén, csípőjén.

Mintha megverték volna.

Lassan, nagy erőfeszítéssel négykézlábra állt, aztán felült. Hátát a falnak támasztotta, kezét arcához emelte, szaporán lélegzett, orrán át véve a levegőt, hogy fájdalmán uralkodni tudjon.

– Eloise!

– Phillip.

Nem nézett fel, nem akart összegömbölyödött helyzetéből elmozdulni.

– Eloise! Istenem! – kiáltott Sir Phillip, és az utolsó néhány lépcsőfokot egyetlen lépéssel átugorva hozzá sietett. – Mi történt?

– Elestem – felelte Eloise. Nem akart nyöszörögni, de nem tudta megállni.

Phillip férfitól szokatlan gyengédséggel fogta meg és emelte szájához kezét. Amit ez után mondott, nemigen mondták még Eloise jelenlétében.

– Erre kéne egy darab hús.

Eloise könnyes szemmel nézett a férfira.

– Lehorzsolódott?

Phillip komoran bólintott.

– És lehet, hogy monoklit is kap. Még túl korai ezt megmondani.

Eloise próbált jó képet vágni a dologhoz, de nem sikerült.

– Nagyon fáj? – kérdezte a férfi törődőn. Eloise bólintott, és azon tűnődött, miért van az, hogy a férfi hangjától még jobban sírhatnékja van. Az jutott eszébe a helyzetről, amikor kicsi korában leesett egy fáról. Csúnyán kificamította a bokáját, de valahogy sikerült megállnia, hogy ne sírjon, míg haza nem ért.

Anyja ránézett, és ekkor eleredtek a könnyei. Phillip gyengéden megérintette az arcát, megvonaglott, mikor a hölgy felszisszent.

– Meggyógyulok – nyugtatta.

– Mi történt?

Természetesen pontosan tudta, hogy mi történt. Valamit kifeszítettek a hallban olyan helyen, hogy biztosan elessen benne. Nem kellett hozzá sok ész, hogy kitalálja, ki volt az.

De Eloise nem akarta, hogy az ikrek bajba kerüljenek Legalábbis nem olyan bajba, amibe akkor kerülhetnek, ha Sir Phillip elkapja őket. Nem gondolta, hogy szándékosan okoztak ilyen nagy bajt neki.

Ám Phillip már meglátta a vékony zsinórt, amit két asztal lábához kötöttek, mely asztalok az eséstől a hall közepe felé mozdultak el.

Eloise nézte, ahogy letérdel, megfogja a madzagot és megcsavarja az ujjai között. Ránézett, nem kérdőn, hanem komoly ténymegállapításként.

– Nem láttam – mondta Eloise, bár ez teljesen nyilvánvaló volt.

Phillip le sem vette róla a szemét, úgy tekerte fel a zsinórt, míg az meg nem feszült.

Eloise visszatartott lélegzettel figyelte. Volt valami szinte rémítő a pillanatban. Phillip mintha észre sem vette volna, hogy elszakította a zsinórt, alig vette észre, milyen erő van benne. Milyen erő, vagy milyen düh.

– Sir Phillip – súgta, de a férfi nem hallotta.

– Olivér! – üvöltötte. – Amanda!

– Biztos vagyok benne, hogy nem akartak sérülést okozni nekem – kezdte Eloise, és nem volt biztos benne, miért védi őket. Hiszen nyilván rosszat akartak neki, de olyan érzése volt, hogyha ő büntetné meg őket, sokkal jobban járnának, mint ha apjuk haragját kellene kiállniuk.

– Nem érdekel, mit akartak! – csattant fel Phillip. – Nézze, milyen közel van a lépcső! Mi lett volna, ha legurul?

Eloise a lépcsőt nézte. Valóban közel volt, de annyira nem, hogy leessen rajta.

– Nem hiszem, hogy...

– Ezért bűnhődniük kell – mondta a ház ura halálosan mély, remegő hangon.

– Meggyógyulok – szólt Eloise. Az égető fájdalom már tompult. De attól még eléggé fájt, így amikor Sir Phillip a karjába vette vendégét, a hölgy önkéntelenül felszisszent.

Ettől Phillip haragja még jobban nőtt.

– Ágyba viszem – közölte nyersen, kurtán.

Eloise nem tiltakozott.

A szobalány jelent meg a lépcsőfordulóban, elszörnyedt, mikor meglátta a sötétedő sebet Eloise arcán.

– Hozzon valamit erre! – rendelkezett Sir Phillip. – Egy darab húst. Bármit.

A szobalány bólintott, futva indult el, Phillip pedig ölben vitte Eloise-t a szobájába.

– Máshol van sérülése? Fáj még valahol?

– A csípőm – ismerte el Eloise, ahogy a férfi az ágytakaróra fektette. – És a könyököm.

Phillip komoran bólintott.

– Eltörhetett?

– Nem, nem – mondta gyorsan. – Nem, én...

– Akkor is ellenőrizni kell – mondta, azzal figyelembe sem vette a hölgy tiltakozását könnyeden megtapogatta a karját.

– Sir Phillip, én...

– A gyerekeim az imént kis híján megölték önt – mondta és tekintetében nem volt semmi vidámság. – Gondolom, nem esne nehezére, ha elhagyná a Sir megszólítást!

Eloise rossz érzéssel figyelte, ahogy a férfi erős, határozott léptekkel az ajtóhoz megy.

– Azonnal hozza ide az ikreket! – parancsolta valakinek, valószínűleg egy szobalánynak, aki éppen a folyosón járt. Eloise nem tudta elképzelni, hogy a gyerekek nem hallották volna meg apjuk üvöltését, de nem is tudta hibáztatni őket azért, hogy igyekeztek késleltetni, hogy apjuk ítélőszéke elé álljanak.

– Phillip... – szólt utána Eloise. Hangjával próbálta visszacsalogatni a szobába. – Kérem, hagyja őket rám. Nem olyan súlyos a sérülésem, és...

– Az én gyerekeim – szólt vissza a férfi élesen. – Én fogom megbüntetni őket. Isten tudja, milyen régen meg kellett volna tennem.

Eloise egyre növekvő félelemmel nézte. A férfi szinte remegett a dühtől, és bár ő is el tudta volna fenekelni a gyerekeket, úgy érezte, nem jó, ha apjuk ilyen izzó haraggal bünteti őket.

– Sérülést okoztak önnek – mondta Phillip halkan, de feszülten. – Ez nem elfogadható.

– Nem lesz semmi maradandó bajom – nyugtatta ismét. – Néhány nap múlva már...

– Nem ez a lényeg! – csattant fel a férfi. – Ha én... – Elhallgatott, aztán újra megszólalt. – Ha én nem...

Nem fejezte be a mondatot. Hátát a falnak támasztotta, fejét hátrahajtotta, tekintetével a mennyezetet pásztázta; Eloise nem tudta, mit nézett, mit keresett ott. Úgy vélte, valami választ. Mintha az ember egyszerűen választ kaphatna valami kérdésre úgy, hogy egyszerűen felfelé néz.

Megfordult, komor tekintettel nézett, és Eloise olyasmit látott a szemében, amire nem számított.

Ekkor vette észre, hogy hangjának, testének remegése nem a gyerekei miatt volt, dühe nem a gyerekeire irányult. Nem igazán, és nyilván nem teljes mértékben.

Arckifejezése, az a merev tekintet... öngyűlölet volt.

Nem a gyermekeit hibáztatta.

Hanem saját magát.

6. fejezet

Nem lett volna szabad hagynod, hogy megcsókoljon. Ki tudja, milyen szabadosságot próbál majd megengedni magának, ha legközelebb találkoztok? De ami történt, megtörtént, így nem marad más hátra, mint hogy megkérdezzem: Milyen volt?

Eloise Bridgerton húgának, Francescának, a hálószobaajtó alatt becsúsztatva, azon az éjszakán, amikor Francesca megismerkedett Kilmartin grófjával, akihez két hónap múlva feleségül ment.

Amikor a gyerekek beléptek a szobába (illetve nem léptek, Inkább a nörsz vonszolta be őket), Phillip kényszerítette magát, hogy ne mozduljon, mereven, hátát a falnak támasztva álljon. Attól tartott, ha a közelükbe megy, félholtra veri őket.

Még jobban félt attól, hogy ha ezt megteszi, nem sajnálja tettét.

Ezért csak állt ott, keresztbe font karral és szigorúan, haraggal nézte őket; hagyta, hogy rettegve remegjenek dühétől, miközben próbálta kitalálni, mit mondjon.

Végül Olivér szólalt meg remegő hangon:

– Apa!

Phillip azt mondta, ami eszébe jutott, az egyetlent, ami számított.

– Látjátok Miss Bridgertont?

Az ikrek bólintottak, de nem néztek rá. Legalábbis nem az arcára, ami a szeme körül kezdett lila lenni.

– Láttok rajta valami szokatlant?

Nem szóltak, kényszeredetten, némán álltak, míg egy szobalány nem jelent meg az ajtóban.

– Sir?

Phillip bólintott, hogy bejöhet, elvette tőle a darab húst, amit Eloise arcára hozott.

– Éhesek vagytok? – kérdezte gyermekeit. Mivel nem feleltek, folytatta: – Jó. Mert sajnálatos módon ezt egyikünk sem eszi meg, ugye?

Az ágyhoz ment, óvatosan leült Eloise mellé.

– Tessék! – mondta, de még mindig olyan dühös volt, hogy hangja goromba morgásnak hatott. Elhárította Eloise segítségét, a szem körüli sérült bőrre helyezte, aztán egy darab gyolcsot rendezett el rajta, hogy a hölgy ne piszkolja össze ujjait, ahogy arcára szorítja.

Amikor ezzel megvolt, felállt, odament a remegő ikrekhez és karját keresztbe fonva megállt előttük. És várt.

– Nézzetek rám! – parancsolta, mivel mindketten a padlót bámulták.

Amikor felnéztek, rémületet látott a szemükben és ettől valósággal rosszul volt, de nem tudta, mi más módon reagálhatna.

– Nem akartuk bántani – suttogta Amanda.

– Valóban? – mordult rájuk érezhető dühvel. Hangjában fagyos nyugalom csengett, de arcán nagyon is látszott az iszonyú harag; még Eloise is lapult az ágyban. – Hogy gondoltátok, hogy nem eshet semmi baja, amikor elesik a zsinórban, amit kifeszítettetek?! – folytatta Phillip; gúnyos hangja megfontoltságra utalt, ami még félelmetesebb volt. – Vagy azzal a felismeréssel kalkuláltok, hogy maga a zsinór valószínűleg nem okozott sérülést, de azt állítjátok, eszetekbe sem jutott, hogy ha elesik, megsérülhet?

Egy szót sem szóltak.

Eloise-ra nézett, aki felemelte a hússzeletet az arcáról és megérintette a sérült területet. A szeme alatti seb fájdalma mintha percről percre súlyosbodott volna.

A gyerekeknek meg kell érteniük, hogy nem folytathatják így. Meg kell érteniük, hogy nagyobb tisztelettel viselkedjenek a felnőttek iránt. Meg kell tanulniuk, hogy...

Phillip magában szitkozódott. Meg kell tanulniuk valamit.

Az ajtó felé biccentett.

– Velem jöttök – mondta, azzal kilépett a folyosóra, onnan fordult vissza és rájuk kiáltott: – Azt mondtam, velem jöttök. Most azonnal!

Ahogy kivezette őket a szobából, imádkozott, hogy ne veszítse el az önuralmát.

Eloise próbált nem hallgatózni, de nem tudta megállni, hogy ne figyeljen. Nem tudta, hova viszi a gyermekeit Phillip; lehet hogy csak a szomszéd szobába, lehet, hogy a gyereklakosztályba, lehet, hogy a szabadba. De egy dolog biztos volt. A büntetés.

És miközben úgy gondolta, valóban büntetést érdemelnek, mert amit tettek, megbocsáthatatlan és nyilván elég értlemesek ahhoz, hogy ezt felismerjék, mégis, valahogy furcsán aggódott értük. Borzasztó rémület látszott rajtuk, amikor Phillip elvezette őket és eszébe jutott, hogy előző nap Oliver azt kérdezte tőle: „Most meg fog verni minket?"

Hátralépett, amikor ezt kérdezte, mintha ütésre számítana.

Sir Phillip biztosan nem... Nem, ez lehetetlen, gondolta Eloise. Az egy dolog, ha az ilyen helyzetekben néha elfenekeli őket, de nyilván nem veri a gyerekeit rendszeresen!

Nem lehet ennyire rossz emberismerő. Előző este hagyta, hogy ez az ember megcsókolja, sőt viszonozta a csókot. Nyilván megérezte volna, ha valami nincs rendben vele, megérezte volna a jellembeli kegyetlenséget, ha Phillip olyan lenne, aki veri a gyerekeit.

Végül egy örökkévalóságnak tűnő idő után Olivér és Amanda lépett a szobába komoran, vöröslő szemmel. Mögöttük a hasonlóan komor Sir Phillip, akinek feladata utóvédként nyilvánvalóan az volt, hogy a csiga sebességét meghaladó járásra ösztökélje őket.

A gyerekek az ágy mellé álltak, és Eloise elfordította a fejét, hogy lássa őket. Bal szemével ugyan nem látott, mert azt eltakarta a hússzelet, és természetesen éppen az ágy bal felénél álltak.

– Bocsánatot kérünk, Miss Bridgerton – hebegték.

– Hangosabban! – szólt apjuk éles hangon a hátuk mögül.

– Bocsánatot kérünk!

Eloise bólintott.

– Ilyen többé nem fog történni – tette hozzá Amanda.

– Mily megkönnyebbülés ezt hallani! – mondta Eloise.

Phillip köhécselt.

– Apánk azt mondja, ki kell engesztelnünk önt – mondta Olivér.

Eloise nem igazán tudta, mit válaszoljon erre.

– Szereti az édességet? – bökte ki Amanda.

Eloise ránézett, ép szemével pislogott zavarában.

– Az édességet? Hogy szeretem-e az édességet?

Amanda bólogatott.

– Hát, azt hiszem, igen. Nem mindenki szereti az édességet?

– Van egy doboz citromos savanyúcukrom. Hónapok óta rejtegetem. Odaadom.

Eloise nagyot nyelt, hogy eloszlassa a torkában duzzadó gombócot, ahogy Amanda elgyötört arckifejezését nézte. Valami nincs rendben ezekkel a gyerekekkel. Vagy ha nem velük, akkor körülöttük. Valami nincs rendben az életükben. Rengeteg unokaöccse és unokahúga elég összehasonlítási alap volt ahhoz, hogy ezt megítélje.

– Köszönöm, Amanda – felelte, és szíve összeszorult. – Megtarthatod a citromos savanyú cukrot.

– De adnunk kell önnek valamit – mondta Amanda, és rápillantott apjára.

Eloise már éppen tiltakozni akart, hogy erre semmi szükség ám Amanda arcát látva rájött, hogy mégis szükséges, természetesen részben azért, mert Sir Phillip nyilvánvalóan ragaszkodott hozzá, és Eloise nem akarta aláásni szülői tekintélyét azzal, hogy ellentmond neki, részben azonban azért, mert az ikreknek meg kell tanulniuk, hogyan tegyék jóvá, ha valami rosszat tettek.

– Hát jó – mondta Eloise. – Adhattok nekem egy délutánt.

– Egy délutánt?

– Igen. Ha jobban leszek, te és a testvéred adhattok nekem egy délutánt. Még alig láttam valamit Romney Hallból. Feltételezem, ti ketten a ház és a környék minden szegletét ismeritek. Körbevezethettek. Feltéve, ha megígéritek, hogy nem követtek el semmiféle csínyt azon a délutánon – tette hozzá, mivel egészsége és testi épsége megőrzését fontosnak tartotta.

– Nem lesz semmi csíny – mondta Amanda gyorsan, álla komoly bólintással fel-le járt. – Megígérem.

– Olivér! – mordult Phillip, mivel fia nem mondta elég gyorsan, amit mondani elvárt.

– Nem lesz semmi csíny azon a délutánon – mormogta

– Oliver.

Phillip gyors léptekkel odament hozzá és galléron ragadta.

– Soha! – jelentette ki Olivér fojtott hangon. – Soha többé nem lesz semmi csíny! Megígérem, hogy teljesen békén hagyom Miss Bridgertont! Nem is szólok hozzá!

– Remélem, azért ez nem teljesen így lesz – mondta Eloise sokatmondóan pillantva Phillipre, és remélve, hogy megfelelően értelmezte, amit jelezni akart neki: „Most már békén lehet hagyni a gyereket!” – Hiszen egy délutánt ígértél nekem.

Amanda tétova mosollyal nézett rá, de Olivér ábrázata komor maradt.

– Most elmehettek! – mondta Phillip, és a gyerekek a nyitott ajtón át kiszaladtak.

Távozásuk után a két felnőtt egy teljes percig csendben maradt; fáradt tekintettel bámulták az ajtót. Eloise üresnek, kimerültnek érezte magát, mintha olyan helyzetbe csöppent volna, amit nem igazán értett.

Kis híja volt, hogy nem nevetett fel ideges nevetéssel. Mit is gondol? Hiszen természetesen olyan helyzetbe került, amit nem értett, és hazudik magának, ha azt hiszi, tudja, mit kell tenni.

Phillip az ágyhoz indult, de mire odaért, meglehetősen mereven nézett maga elé.

– Hogy van?

– Ha nem veszem le ezt a húsdarabot hamar, azt hiszem, erőt vesz rajtam a hányinger – felelte Eloise meglehetős szókimondással.

Phillip a tányérért nyúlt, amin a hússzelet érkezett és odanyújtotta a vendégnek. Eloise rátette a húst, a nedves, leffenő hangra összerezzent.

– Arcot kéne mosnom. Rosszul vagyok ettől a szagtól.

Phillip bólintott.

– Előbb hadd nézzem meg a szemét!

– Nagy tapasztalata van az ilyesmiben? – kérdezte a menyezetre pillantva, amikor a férfi megkérte, nézzen felfelé.

– Van némi tapasztalatom – hüvelykujjával óvatosan megsimította az arccsont feletti bőrt. – Nézzen jobbra!

Eloise engedelmeskedett.

– Némi tapasztalata?

– Az egyetemen ökölvívás volt a sportom. És jól csinálta?

Phillip oldalra fordította a sérült fejét.

– Nézzen balra! Elég jól.

– Ez mit jelent?

– Hunyja be a szemét!

– Ez mit jelent? – tette fel Eloise a kérdést kitartóan.

– Nem csukta be a szemét.

Eloise engedelmeskedett, behunyta mindkét szemét, mert ha csak az egyiket próbálta behunyni, pilláit mindig túl szorosan zárta össze.

– Ez mit jelent?

Nem látta a férfit, csak érezte, hogy mozdulatlanná meredik és elgondolkodik.

– Mondták már önnek, hogy meglehetősen makacs?

– Folyton szembesítenek e ténnyel. Ez az egyetlen hibám.

Lélegzetében hallotta a mosolyt.

– Az egyetlen?

– Az egyetlen, ami említésre érdemes. – Eloise kinyitotta a szemét. – Nem válaszolt a kérdésemre.

– El is felejtettem, mi volt az.

Már éppen meg akarta ismételni, amikor észrevette, hogy a férfi csak incselkedik vele. Tekintete elkomorult.

– Csukja be a szemét! Még nem végeztem – szólt rá Sir Phillip, és amikor Eloise engedelmeskedett a kérésnek, hozzátette: – Az elég jól azt. jelenti, hogy sosem kellett verekednem, ha nem akartam.

– De nem volt bajnok – fejezte ki sejtését a hölgy.

– Kinyithatja a szemét.

Eloise megtette és pislogott, amikor látta, milyen közel van még hozzá a férfi.

Phillip ekkor hátrébb húzódott.

– Nem voltam bajnok.

– Miért nem?

Phillip vállat vont.

– Nem igazán érdekelt.

– Hogy néz ki?

– A szeme?

Eloise bólintott.

– Azt hiszem, semmit nem lehet tenni, hogy meggátoljuk az elszíneződést.

– Nem éreztem, hogy beütöttem volna a szememet – mondta, zavart sóhajjal. – Az arcomra estem.

– Nem kell, hogy közvetlen ütés érje a szemet ahhoz, hogy bevérezzenek a körülötte lévő szövetek. Az arcáról látom, hogy közvetlenül itt esett a padlóra – mondta, és megérintette a bőrt az ütközés helyén, de olyan óvatosan, hogy ne fájjon –, és ez elég közel van ahhoz, hogy a vérzés szétterjedjen az egész környezetére.

Eloise felnyögött.

– Hetekig ilyen rémisztően fogok kinézni.

– Nem hiszem, hogy hetekig tartana.

– Vannak bátyáim – mondta Eloise, mint aki pontosan tudja, miről beszél. – Láttam már monoklit. Benedict egyszer olyant kapott, hogy két hónapig nem múlt el.

– Mi történt vele? – kérdezte Phillip.

– A legidősebb bátyám... – kezdte savanyú ábrázattal.

– Ne is mondjon többet! Nekem is volt bátyám.

– Mind bestiális alak – dünnyögte Eloise, de hangjában jókedv csengett.

– Az ön monoklija valószínűleg sokkal hamarabb elmúlik. – vélte a férfi, és segített a hölgynek felállni, hogy a mosdóhoz mehessen.

– De lehet, hogy nem.

Phillip bólintott, aztán amikor Eloise a hús szagát mosta a szeméről, megjegyezte: – Gardedámot kell hívnunk önnek. Eloise mozdulatlanná merevedett.

– El is felejtettem!

Beletelt néhány pillanat, mire a férfi válaszolt.

– De én nem.

Eloise törölközőért nyúlt, megszárítkozott.

– Kérem, bocsásson meg. Természetesen az én hibám. Mondta, hogy gardedámot szerez. Annyira sietve hagytam el Londont, hogy el is felejtettem, hogy önnek előkészületeket kell tennie.

Phillip fürkészőn figyelte, azon tűnődött, vendége rájön-e, hogy így elszólta magát, többet árult el, mint amennyit valószínűleg mondani akart. Nehéz volt elképzelni, hogy egy olyan nyitott, és rendkívül beszédes nőnek, mint Eloise titkai lehetnek, meglehetősen szűkszavú volt Gloucestershire-be jövetelét illetően.

Azt mondta, férjet keres, de Phillip gyanította, az ok még inkább annyira abban keresendő, miért hagyta el Londont, mint abban, hogy mit remélt megtalálni az angol vidéken. És azt mondta, sietve hagyta el Londont. Miért kellett sietnie? Mi történt ott?

– Már üzentem a nagynénémnek – mondta, közben segített Eloise-nak visszafeküdni az ágyba, bár a hölgy egészen határozottan jelezte, hogy ezt maga szeretné megtenni. – Levelet küldtem neki még azon a délelőttön, hogy ön megérkezett, de nem hiszem, hogy csütörtöknél előbb ideérhet. Nem lakik messze, csak Dorsetben, de nem olyan, aki rögtön útrakel. Biztos vagyok benne, hogy idő kell neki az összecsomagolásra és azokra a dolgokra – legyintett lekicsinylőn –, amiket a nőknek meg kell tenniük.

Eloise komoly arccal bólintott.

– Csak négy nap. És önnek nagy személyzete van. Nem valami távoli vadászlakban vagyunk együtt.

– Mindazonáltal az ön jó hírneve súlyosan kompromittálódik, ha kitudódik a látogatása.

Eloise nagyot szusszant, aztán fatalista módon vállat vont.

– Hát, már nem sokat tudok tenni ez ellen – mondta szemére mutatva. – Ha ebben az állapotban hazatérnék, több furcsa megjegyzést kapnék, mint azért, hogy egyáltalán elmentem otthonról.

Sir Phillip lassan, megfontoltan bólintott, egyetértését fejezte ki, bár gondolatai máshol jártak. Van valami oka, hogy hölgyet ennyire nem érdekli a jó hírneve? Nem sok időt töltött társaságban, de azt tudta, hogy a hajadon hölgyek életkorukra való tekintet nélkül mindig sokat adtak a jó hírnevükre.

Lehetséges, hogy Eloise jó hírneve összeomlott még mielőtt megjelent a háza küszöbén?

Ami azt illeti, özvegyemberként érdekli ez őt egyáltalán?

Elkomorult; ez utóbbi kérdést még nem tudta megválaszolni. Tudta, mit akar, illetve mire van szüksége: feleségre, ennek nem sok köze van a szűzies tisztasághoz és mindazokhoz az ideálokhoz, amiket a feleségnek való fiatal hölgyeknek az elvárások szerint képviselniük kell.

Olyan nőre van szüksége, aki belép az életébe és megkönnyíti a dolgokat. Aki vezeti a házat és gyermekeinek anyjuk helyett anyja lesz. Egészen elégedett volt, hogy Eloise személyében olyan nőt talált, aki iránt vágyat is érzett, de ha olyan csúnya lett volna, mint egy vén banya, nos, örömmel venne feleségül egy csúnya nőt is, ha ügyes és jól bánik a gyerekekkel.

Mivel ez mind igaz lenne, miért érzi olyan bosszantónak például azt a lehetőséget, hogy Eloise-nak szeretője lehetett? Illetve nem éppen bosszantó. Nem volt képes pontosan megfogalmazni az érzéseit. Úgy érezte, nagyon kellemetlen a dolog, olyan irritáló, mint amikor az ember cipőjébe kavics megy, vagy enyhe napszúrást kap. Nem szörnyen, katasztrofálisan rossz, de egyszerűen... nem helyes.

Nézte, ahogy a hölgy a párnákra dől.

– Szeretné, ha magára hagynám és nyugodtan pihenhetne?

Eloise felsóhajtott.

– Azt hiszem, igen, bár nem vagyok fáradt. Fáj minden mozdulat, de fáradt nem vagyok. Hiszen még csak reggel nyolc óra van.

Phillip a polcon álló órára pillantott.

– Kilenc.

– Nyolc vagy kilenc – mondta, és vállat volt, hogy ez nem igazán számít jelentős különbségnek. – Mindegy. Reggel van. – Vágyódón nézett az ablak felé. – És ma végre nem esik.

– Szeretne inkább a kertben üldögélni?

– Szeretnék inkább a kertben sétálni – felelte élénk vidámsággal. – De a csípőm fáj egy kicsit. Azt hiszem, egy napot pihennem kéne.

– Több mint egy napot – mordult Sir Phillip.

– Valószínűleg igaza van, de biztosíthatom, ilyen tétlenségben nem leszek képes.

Phillip elmosolyodott. Eloise Bridgerton nem olyan nő, aki képes nyugton maradni, naphosszat szalonban ücsörögni hímezni, varrni, bármi olyasmivel foglalkozni, amit a nők tűvel cérnával csinálnak. A feszengő hölgyet nézte. Nem olyan asszony, aki akár egy percig is nyugton tud maradni és kész.

– Szeretne könyvet kivinni?

Eloise csalódottnak tűnt. Phillip tudta, szeretné, ha vele maradna a kertben, és isten a tudója, ő is nagyon szeretett volna vele maradni, de valahogy úgy érezte, nem szabad vele lennie, el kell mennie, ha másért nem, önvédelemből. Még mindig nem nyerte vissza lelki egyensúlyát, nagyon bosszús volt amiatt, hogy gyermekeit meg kellett fenyítenie.

Úgy érezte, legalább kéthetente tesznek olyasmit, amiért büntetést érdemelnek, és ebben tanácstalan volt. Nem érzett örömet, hogy büntetnie kellett. Sőt, gyűlölte. Mérhetetlenül gyűlölte. Hányingere volt tőle. De mit kellett volna tennie, ha a gyerekek rosszat csináltak? Próbálta hárítani a velük való foglalkozást, de amikor a nevelőnő haját éjjel, álmában a lepedőhöz ragasztották, hogyan kerülhette volna el, hogy foglalkozzon a dologgal? És amikor egy egész polcnyi terrakolit cserepet törtek össze az üvegházban? Azt mondták, baleset volt, de Phillip pontosan tudta, hogy hazudnak. És miközben tiltakoztak és ártatlanságukat hangoztatták, látta rajtuk, hogy tudják, ők sem hiszik, hogy hisz nekik.

Ezért az egyetlen általa ismert módon büntette meg őket bár egészen addig képes volt megállni, hogy a kezén kívül mást használjon e célra. Már amikor egyáltalán tett valamit. Az esetek felében, több mint felében annyira elborították az emlékek apjának fegyelmezési szokásairól, hogy inkább meghátrált, remegve, verejtékezve, elborzadva, mennyire viszket a keze, hogy elverje őket.

Aggódott amiatt, hogy túl elnéző velük. Valószínűleg az is volt, mivel a gyerekek viselkedésén nem látszott javulás. Azt mondogatta magának, hogy szigorúbbnak kell lennie, és egyszer bement az istállóba, ostort ragadott...

Megborzongott ettől az emléktől. Közvetlenül a ragasztós incidens után volt, amit csak úgy lehetett megoldani, hogy le kellett vágni Miss Lockhart haját. Olyan hihetetlenül, elképesztően dühös volt a gyerekeire! Szeme vérben forgott, csak az járt az eszében, hogy megbüntesse őket, hogy móresre tanítsa őket, hogy jó ember legyen belőlük és megragadta az ostort...

De égette a kezét. Rémülten dobta el, megrettent, mi lenne a következménye, ha tényleg használná.

A gyerekek egy teljes napig nem kaptak büntetést. Phillip az üvegházba menekült, remegett az undortól, gyűlölte magát azért, amit kis híján megtett.

És azért is, amit képtelen volt megtenni. Nem tudott gyermekeiből jobb embert nevelni.

Nem tudta, hogyan legyen jó apjuk. Ennyi egészen bizonyos. Nem tudta, hogyan kell, és talán egyszerűen nem alkalmas a feladatra. Lehet, hogy vannak, akik úgy születtek, hogy tudják, mit mondjanak, mit tegyenek, és vannak, akik bármennyire próbálkoznak, nem tudnak jól megoldani ilyen helyzeteket.

Lehet, hogy azok tudják, hogyan kell apaként viselkedni, akiknek jó apjuk volt.

Vagyis ő születése óta hátrányban volt ezen a téren.

És most tessék, e hiányosságait Eloise Bridgertonnal próbálja pótolni. Talán, ha jó anyát tud adni nekik, eljön az idő, amikor már nem érez majd mardosó bűntudatot azért, hogy nem volt jó apa.

De semmi sem olyan egyszerű, mint amilyennek szerette volna és Eloise a megérkezése után egyetlen nappal már felforgatta az életét. Phillip sosem gondolta volna, hogy vágyik rá, legalábbis nem olyan hevesen, ahogyan érzett iránta, valahányszor rápillantott. És amikor meglátta a folyosó padlóján feküdni, vajon miért vett rajta erőt olyan szörnyű érzés?

Aggódott vendége testi épsége miatt és az igazat megvallva azért is, nehogy az ikrek mesterkedései miatt el akarjon utazni.

Amikor a szegény Miss Lockhart haját az ágyhoz ragasztották, Phillip első reakciója az volt, hogy rettentő dühöt érzett gyermekei iránt. Eloise esetében alig gondolt rájuk, amíg meg nem győződött arról, hogy a hölgynek nem esett komoly baja.

Nem akarta szerelemmel szeretni, nem akart mást, csak jó anyát a gyermekeinek. És most nem tudta, mit tegyen.

És bár egy délelőtt a kertben Miss Bridgertonnal mennyeinek tűnt, valahogy képtelen volt megengedni magának ezt a gyönyört.

Időre, egy kis magányra volt szüksége. Gondolkodnia kellett. Illetve inkább arra, hogy ne gondolkodjon, mivel a gondolkodástól csak dühös és zavart lett. Földbe kellett merítenie a kezét, növényeket nyesni, míg elméjében nem tombol ez a sok gond.

El kellett menekülnie.

Ha ez a gyávaság jele, hát legyen.

7. fejezet

Egész életemben nem unatkoztam ennyire. Colin, haza kell jönnöd. Kibírhatatlanul unalmas az élet nélküled és nem hiszem, hogy akár egy percig is kibírnám ezt az unalmat. Kérlek, gyere vissza, mert félelmetes, hogy folyton ismétlem magam és ennél semmi nem lehet unalmasabb.

Eloise Bridgerton bátyjának, Colinnak, ötödik londoni szezonjában. Elküldött (de nem kézbesített) levél az éppen Dániában utazgató Colinnak.

Eloise az egész napot a kertben töltötte, nagyon kényelmes kanapén, amit nyilván Itáliából importáltak, mert tapasztalata szerint sem az angolok, sem a franciák nem tudják, hogyan kell kényelmes bútorokat gyártani.

Nem mintha általában sok időt töltött volna székek és kanapék konstrukciója feletti elmélkedéssel, de mivel teljesen egyedül volt Romney Hall kertjében, nem igazán tudott máson gondolkodni.

Semmin sem tudott gondolkodni, csak azon, hogy milyen kényelmes kerti kanapén ül. És talán azon is, hogy Sir Phillip modortalan fráter, hogy egész nap magára hagyja azok után, hogy két kis szörnyetege – akiknek létezését egyetlen szóval sem tartotta érdemesnek megemlíteni levelezésükben – kis híján rokkanttá, de egy időre legalábbis társaságképtelenné tették.

Tökéletes nap volt, az ég kék, enyhe szellő fújt és Eloise a világon semmire nem tudott gondolni.

Sosem unatkozott ennyire életében.

Nem volt természete tétlenül ücsörögni és számolni az elvonuló felhőket. Inkább szerette tevékenyen tölteni az időt, sétálni, végigjárni a sövénykerítés mellett, hogy nem lyukas-e valahol, bármit, csak nem kanapén heverni, és céltalanul bámulni a horizontot.

Vagy ha már ott kell ülnie, legalább társaságban ülhetne. Úgy gondolta, a felhők is érdekesebbek lennének, ha nem volna egyedül, ha ott lenne vele valaki, akinek azt mondhatná: Nézze, az ott olyan, mint egy nyúl! Ugye?

De nem, teljesen magára hagyták. Sir Phillip az üvegházban van, látni is lehetett, ahogy mozog odabent, és bár Eloise nagyon szeretett volna felkelni és odamenni hozzá, ha másért nem, azért, mert a növények nyilván érdekesebbek, mint a szélfútta felhők, nem akarta megadni a férfinak azt a gyönyörűséget, hogy ő keresse társaságát.

Azok után, hogy délután olyan durván elutasította őt, erről szó sem lehetett. Szent ég, hiszen Sir Phillip szinte menekült a társaságából! Ez volt az egészben a legfurcsább dolog. Úgy vélte, egészen jól kijönnek egymással, aztán a férfi hirtelen felállt, mondott valami kifogást, hogy dolgoznia kell, aztán úgy elhagyta a házat, mintha pestis fertőzne odabent.

Undok ember.

Eloise kézbe vette a könyvet, amit a könyvtárban választott magának és eltökélten szeme elé tartotta. Most már akkor is olvas, ha a szövegtől halálra unja magát.

Persze ezt mondogatta magának az előző négy alkalommal is, amikor kézbe vette a kötetet. Egyetlen mondaton – ha fegyelmezett volt, egyetlen bekezdésen – sem volt képes túljutni úgy, hogy gondolatai el ne kalandoztak volna; a szöveg a papíron valahogy összemosódott és mondani sem kell, hogy olvasatlan maradt.

Az ő hibája, mondogatta magában, mert olyan dühös volt Sir Phillipre, hogy nem figyelt a könyvtárban és felkapta az első kötetet, ami a keze ügyébe került.

A páfrányfélék botanikája. Mit gondolt magában?

Ennél is rosszabb, hogy ha a férfi meglátja ezzel a könyvve1 a kezében, nyilván azt hiszi, hogy azért választotta, mert többet akar tudni arról, ami őt érdekli.

Eloise meglepetten hunyorgott, amikor rájött, hogy az oldal aljára ért. Egyetlen mondatra sem emlékezett, és azon tűnődött, hogyan lehetséges, hogy szeme végigpásztázta a szavakat anélkül, hogy a betűket elolvasta volna.

Ez nevetséges. Félretette a könyvet, felállt. Néhány lépést ment, hogy kipróbálja, mennyire fáj, vagy nem fáj a csípője. Elégedett mosollyal nyugtázta, hogy a fájdalom egyáltalán is olyan számottevő és enyhe kényelmetlenségnél többnek aligha nevezhető. Így hát észak felé, a dús rózsabokrok irányába indult, ott előrehajolt, hogy megszagolgassa a bimbókat. Még nem nyíltak ki, hiszen annak még nem jött el az ideje, de illatuk talán van már és...

– Mi az ördögöt művel?

Eloise sikerrel korrigálta mozdulatát, hogy ne essen bele a rózsabokorba és megfordult.

– Sir Phillip – mondta, mintha nem lenne teljesen egyértelmű, ki állt előtte.

A férfi dühösnek tűnt.

– Önnek feküdnie kellene!

– Üldögéltem.

– Ülve kellett volna maradnia.

Eloise úgy érezte, az igazság elég jó magyarázat.

– Unatkoztam.

Sir Phillip a távolba, a kerti kanapé felé nézett.

– Nem hozott ki könyvet a könyvtárból?

A hölgy vállat vont.

– Kiolvastam.

A ház ura kétkedőn ráncolta homlokát.

A hölgy hasonló tekintettel nézett rá.

– Le kell ülnie – szólt a férfi komoran.

– Teljesen jól vagyok – jelentette ki Eloise és finoman megpaskolta csípőjét. – Már alig fáj.

Sir Phillip egy ideig ingerülten nézte, mintha mondani akart volna valamit, de nem tudta, mit. Nyilván elég sietősen hagyta el az üvegházat, mert meglehetősen piszkos volt, földes volt a keze, föld volt minden körme alatt és foltokban a inge is szürke volt. Szörnyen nézett ki, legalábbis ahhoz az állapothoz képest, amit Eloise a férfiaknál Londonban megszokott, de volt benne valami szinte vonzó, valami meglehetősen primitív és elementáris, ahogy ott állt és sötét ábrázattal nézett rá.

– Nem tudok dolgozni, ha ön miatt kell aggódnom – mordult.

– Akkor ne dolgozzon – felelte, mivel teljesen nyilvánvalónak ítélte ezt a megoldást.

– Éppen fontos munkában vagyok – dörmögte, és Eloise véleménye szerint legalábbis ez úgy hangzott, mintha valami duzzogó gyerek mondta volna.

– Akkor csatlakozom önhöz – közölte Eloise, és ellépve mellette elindult az üvegház felé. Hogyan döntse el, hogy tényleg egymáshoz illenek-e, ha semmi időt nem töltenek együtt?

A férfi kinyújtotta a kezét, hogy elkapja, aztán eszébe jutott, hogy a keze földes.

– Miss Bridgerton! – szólt élesen. – Nem teheti...

– Nincs szüksége segítségre? – vágott a szavába.

– Nincs – mondta olyan hangon, hogy Eloise tényleg nem akarta ebben a témában folytatni a beszélgetést.

– Sir Phillip – szólt elég irritáltan, teljesen türelmét vesztve – kérdezhetek valamit?

A ház urát láthatóan meglepte a hirtelen témaváltás, így inkább bólintott... egyszer, kurtán, ahogy a férfiak bólintanak, amikor idegesek és azt akarják mutatni, hogy urai a helyzetnek.

– Ön ugyanaz az ember, aki tegnap éjjel volt?

A férfi úgy nézett rá, mintha eszelős lenne.

– Tessék?

– Az a kérdés, ön ugyanaz-e, akivel a tegnap estét töltöttem – tette fel a kérdést és alig tudta megállni, hogy ne fonja keresztbe a kezét. – Ugyanaz-e, akivel vacsoráztam, aztán végigjártam a házat, és akivel kimentem az üvegházba és beszélgettem, és aki úgy tűnt, nagyon élvezi a társaságomat.

A férfi hosszú percekig csak állt, aztán halkan megszólalt:

– Valóban élvezem a társaságát.

– Akkor miért hagyott három óráig egyedül ülni a kertben?

– Nem volt három óra.

– Mindegy, mennyi idő...

– Negyvenöt perc telt el – közölte Sir Phillip.

– Lehet...

– Biztosan.

– Lehet – jelentette ki, főként mert gyanította, hogy a férfinak igaza lehet, amitől furcsa helyzet állt elő, és a lehet szó jutott eszébe egyetlen lehetőségként, hogy ne jöjjön még jobban zavarba.

– Miss Bridgerton... – szólította meg a ház ura, mely megszólítás éles ellentétben volt azzal, hogy előző este még Eloise-nak szólította. És megcsókolta.

– Mint bizonyára sejti – folytatta a férfi hasonló éles hangon –, a ma reggeli epizód a gyermekeimmel felettébb nem használt a hangulatomnak. Úgy gondoltam, ilyen állapotban megkímélem társaságomtól.

– Értem – felelte Eloise, érdekesnek találva e büszke kijelentést. – Akkor jó.

Kivéve, hogy Eloise nagyon is biztos volt abban, hogy tényleg érti. Pontosabban érti, hogy a férfi hazudik. Igaz, hogy a gyerekei elrontották a kedvét, de ezen kívül volt valami más is.

– Akkor nem is zavarom a munkájában – jelentette ki az üvegház felé mutatva olyan gesztussal, mintha azt szeretné, hogy a férfi távozzon.

Sir Phillip gyanakvón nézte.

– És mivel tervezi tölteni az időt?

– Azt hiszem, leveleket írok, aztán sétálni megyek – felelte.

– Nem mehet sétálni – mordult rá a ház ura.

Mintha törődne vele, gondolta Eloise.

– Sir Phillip, biztosíthatom, hogy teljesen jól vagyok. Nyilván sokkal rosszabbul nézek ki, mint ahogyan érzem magamat.

– Jobb lenne, ha rosszabbul lenne, mint ahogy kinéz – dörmögte a férfi.

Eloise dühösen nézett rá. Hiszen csak monoklija lett, vagyis a sérülés ideiglenesen csúfítja el arcát, de akkor sem kellett volna emlékeztetni megjelenésének előnytelen változására.

– Nem fogom zavarni. Ha jól értem, ez a legfontosabb önnek.

Sir Phillip halántékán lüktetni kezdett egy ér. Eloise ezt nagyon élvezte.

– Menjen csak – mondta, és amikor a férfi nem mozdult, ő indult el egy kapu felé, ami a kert egy másik részébe vezetett.

– Azonnal álljon meg! – parancsolta Sir Phillip, egyetlen lépéssel mellé lépve. – Nem mehet sétálni!

Eloise meg akarta kérdezni, mi a tiltás oka, vajon meg is fogja kötözni, de inkább nem szólt egy szót sem, mert attól tartott, hogy ezzel csak ötleteket adna.

– Sir Phillip... nem értem, miért... Ó!

Phillip pedig morgott valamit az ostoba nőkről (és indulatos jelzőket is használt, amiket Eloise lényegesen kevéssé hízelgőnek talált), aztán a karjába vette és elindult vele vissza a kerti kanapéhoz, és meglehetősen prózaian egyszerűen a kanapéra tette.

– Maradjon itt! – rendelkezett.

Eloise hadarva szólalt meg, próbált szavakat találni erre lehetetlenül arrogáns lépésre.

– Ön nem teheti, hogy...

– Szent ég! Maga egy szent türelmét is próbára tenné!

Eloise dühösen nézett rá.

– Mivel lehetne rávenni önt, hogy ne hagyja el ezt a helyet?

– Fogalmam sincs – felelte a valóságnak megfelelően.

– Hát jó – felelte a férfi, álla dühös, makacs mozdulattal ugrott előre. – Akkor járja be az egész vidéket! Ússzon át Franciaországba!

– Innen Gloucestershire-ből? – kérdezte fintorogva.

– Ha valaki rájön a módjára, nyilván ön lesz az. További szép napot, Miss Bridgerton!

Azzal elment és pontosan ott hagyta Eloise-t, ahol tíz perccel korábban volt. Ült a kerti kanapén; annyira meglepődött, hogy a férfi olyan hirtelen ott hagyta, hogy el is felejtette, hogy fel akart kelni és bóklászni szándékozott.

Ha Phillip nem lett volna meggyőződve arról, hogy az egész nap folyamán hülyét csinált magából, Eloise rövid üzenete, miszerint a szobájában szeretne vacsorázni, ezt teljesen egyértelművé tette.

Figyelembe véve, hogy a hölgy délután még arról panaszkodott, hogy nincs társasága, az, hogy az estét egyedül kívánja tölteni, valóságos sértésnek számít.

Sir Phillip egyedül, csendben vacsorázott, ahogy oly sok hónapja már. Ami azt illeti, több éve, mert Marina életének utolsó időszakában ritkán hagyta el a szobáját.

Gondolhatnánk, hogy hozzászokott már, de most nyugtalan volt, kényelmetlen érzése támadt, mert a személyzet is pontosan tudta, hogy Miss Bridgerton elutasította a társaságát.

Magában morogva rágta a beefsteaket. Tudta, hogy észre sem kéne vennie a személyzetet és úgy élnie az életét, mintha nem is léteznének, vagy ha léteznek is, mintha teljesen más fajhoz tartoznának. És bár el kellett ismernie, hogy nemigen érdekli őt Romney Hallon kívüli életük, attól még őket érdekelte, hogy ő hogyan él, és meglehetősen utálta, hogy pletykák alanya legyen.

Merthogy aznap este nyilván kibeszélik, amikor a konyha melletti alkóvban összegyűlnek vacsorára. Nagyot harapott a zsemlébe. Remélte, hogy azt az átkozott halat eszik, ami Amanda ágyában járt.

Megette a salátát, a szárnyast, a pástétomot, a levest is; a hús egészen finomnak bizonyult. De megvolt az esélye, hogy Eloise meggondolja magát és csatlakozik hozzá a vacsoránál. Makacssága miatt ugyan nem tűnt valószínűnek, de ha úgy határozna, hogy mégis megmásítja szándékát, ott akart lenni, hogy találkozhassanak.

Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy ez csak halvány kívánság a részéről, azon gondolkodott, felmenjen-e hozzá, de ez még itthon is illetlenségnek számított, ráadásul kételkedett benne, hogy a hölgy látni akarja.

Nos, ez nem volt egészen igaz. Sir Phillip úgy vélte, a hölgy valójában nagyon is szeretne vele találkozni, de azt akarja, hogy ő alázkodjon meg és kérjen elnézést tőle. És még ha nem is mond olyasmit, hogy sajnálja, a puszta jelenléte egyenlő lenne azzal, hogy meghátrált.

Ami nem lenne a legrosszabb dolog a világon ahhoz képest, hogy már elhatározta, hajlandó a hölgy lába elé borulni könyörögni neki, hogy menjen hozzá feleségül, ha beleegyezik, hogy marad és gyermekeinek anyjuk helyett anyja lesz. Úgy érezte, ezt is teljesen elfuserálta délután, sőt, igazság szerint már délelőtt.

Ám az, hogy az ember udvarolni akar egy nőnek, nem jelenti azt, hogy tudja, hogyan kell.

A bátyja született erre igen jó készséggel és megvolt a bája is hozzá; mindig tudta, mit mondjon, és mit tegyen. George észre sem vette volna, hogy a személyzet úgy nézi, mintha tíz perc múlva már pletykálnának róla, és ami azt illeti, ez indokolt is volt, mert a személyzet csak olyasmit mondott róla, hogy „George úrfi nagy gazember". Mindezt mosolyogva és persze pirulva.

Phillip azonban csendesebb, elgondolkodóbb volt és nyilvánvalóan kevésbé alkalmas az apa és földesúr szerepre. Mindig is úgy tervezte, hogy elhagyja Romney Hallt, soha vissza sem néz, legalábbis addig, míg apja él. George-nak kellett volna feleségül vennie Marinát, nekik kellett volna fél tucat tökéletes gyerekük legyen, Phillip pedig magának való, csendesen különc nagybácsi lett volna, aki Cambridge-ben él, minden idejét az üvegházában tölti, kísérleteket végez, amiket senki sem ért és valójában senkit sem érdekelnek.

Így kellett volna lennie, ám mindez egy belgiumi csatamezőn történtek miatt egy csapásra megváltozott. Anglia megnyerte a csatát, de ennek Phillip nemigen örült, amikor apja visszaparancsolta Gloucestershire-be, és elhatározta, hogy rendes örököst farag belőle.

Eltökélte, hogy kisebbik fiának olyanná kell lennie, mint George, aki mindig a kedvence volt.

Aztán az apja meghalt. Ott, Phillip szeme előtt. Szíve felmondta a szolgálatot; üvöltő dühében megütötte a guta. Nyilván azt nem tudta elviselni, hogy kisebbik fia már túl nagy ahhoz, hogy a térdére fektesse és jól elnáspángolja.

És Phillip úrfiból Sir Phillip lett, a baroneti rang minden jogával és felelősségével, amit ő sohasem akart.

Sosem akart jogokat és felelősségeket.

Szerette a gyerekeit, jobban, mint magát az életet, ezért úgy érezte, jó, hogy minden úgy történt, ahogy történt, de még mindig úgy érezte, hogy neki semmi nem úgy sikerül, ahogy kéne. Romney Hall prosperált; Phillip számos új mezőgazdasági technikát vezetett be, amiket az egyetemen tanult, és a mezők végre... sok év után, Phillip maga sem tudta, mennyi idő után profitot termeltek. Apja életében egy penny nem sok, annyi jövedelmet sem termeltek.

De a föld az csak föld. A gyerekek hús-vér emberi lények, és minden nap egyre erősödött benne a meggyőződés, hogy velük teljesen sikertelen; el sem tudta képzelni, mi lehet rosszabb Miss Lockhart beragasztózott hajánál és Eloise monoklijánál és fogalma sem volt, mit tegyen. Valahányszor beszélni próbált velük, mintha mindig rosszul szólt volna hozzájuk. Vagy nem azt tette, amit tennie kellett volna. Vagy nem tett semmit. Mindezt azért, mert nagyon félt, hogy elveszti önuralmát.

Kivéve akkor. A tegnapi vacsorán Eloise-zal és Amandával. Nem is emlékezett rá, mikor érzett ilyesmit legutóbb, de pontosan úgy bánt a lányával, ahogy kellett. Eloise jelenléte valahogy megnyugtatta; olyan tisztánlátást adott neki, amit nem tapasztalt, ha gyerekeivel volt. Képes volt érzékelni a helyzet komikusságát, pedig máskor általában semmi ilyet nem érzett, csak saját zavarát.

Most is muszáj megbizonyosodnia arról, hogy Eloise marad, és feleségül megy hozzá. Ezért sem mehet be hozzá ma este, hogy próbáljon kibékülni vele.

Nem azért, mert gyűlölte volna, ha megalázkodni kénytelen. A pokolba is, minden megaláztatást szívesen vállalna ennek érdekében. Egyszerűen nem akarta, hogy a helyzet rosszabb legyen, mint amilyen.

Másnap reggel Eloise elég korán kelt, ami egyáltalán nem meglepő, hiszen előző este már fél nyolckor lefeküdt. Szinte abban a pillanatban megbánta önkéntes száműzetését, hogy elküldte Sir Phillipnek az üzenetet, miszerint a szobájában kíván vacsorázni.

A nap folyamán nagyon dühös volt rá és hagyta, hogy a harag eluralkodjon gondolkodásán. Igazság szerint nem nagyon szeretett egyedül enni; gyűlölte a helyzetet, hogy ott kell ülnine az asztalnál egyedül és nem tehet semmit, csak az ételt eheti és számolgathatja, még hány falat, míg lenyeli az összes burgonyát. Sir Phillip még a legutálatosabb hangulatában is jobb a semminél.

Ráadásul még mindig nem volt meggyőződve arról, hogy mennyire illenének egymáshoz, és ha külön étkeznek, nem figyelheti meg a személyiségét, temperamentumát.

Lehet, hogy mogorva, mint egy medve, de amikor mosolyog... Eloise hirtelen megértette, miről beszélt az a sok fiatal hölgy, amikor szinte áradoztak bátyja, Colin mosolyától (amit Eloise meglehetősen szokványosnak talált; hiszen Colin, az csak Colin).

De amikor Sir Phillip mosolygott, valósággal átalakult. Sötét szemében ördögi csillogás jelent meg, csupa vidámság, pajkosság, mintha tudott volna valamit, amit ő nem. De nem ettől vert hevesebben a szíve. Hiszen Eloise végső soron Bridgerton lány. Sok-sok pajkos mosolyt látott és büszke volt magára, hogy rá az ilyesmi egyáltalán nem hatott.

Amikor azonban Sir Phillip mosolyogva nézett rá, volt benne valami félénkség, mintha nem szokott volna hölgyekre mosolyogni. És Eloise-nak olyan érzése volt, hogy Sir Phillip olyan férfi, akinél a kirakós darabjai tökéletesen összeillenek és egyszer majd meglátja benne az értéket. Még ha nem is szereti, értékelni fogja, becsülni és nem veszi természetesnek, hogy vele van.

És Eloise ezért nem csomagolta még össze a holmiját, ezért nem távozott, annak ellenére, hogy a férfi elég mogorván bánt vele az előző napon.

Éhes volt, lement a reggelizőszalonba, ahol megtudta, hogy Sir Phillip már reggelizett és elment. Eloise igyekezett nem kimutatni, mennyire elkedvetleníti ez a tény. Ez nem jelenti azt, hogy a férfi kerüli őt; teljességgel lehetséges, hogy azt feltételezi, ő nem korán kelő és úgy döntött, nem vár rá.

De amikor benézett az üvegházba és üresen találta, elbizonytalanodott és más társaság után nézett.

Olivér és Amanda tartozik neki egy délutánnal. Eloise határozott léptekkel ment fel a lépcsőn. Semmi ok nincs arra, hogy a délutánból ne legyen inkább délelőtt.

– Akartok úszni menni?

Olivér úgy nézett rá, mintha a kisasszony megőrült volna.

– Én megyek – közölte Eloise bólintva. – És te?

– Nem – felelte Olivér.

– Én igen – szólt Amanda és nyelvét öltötte fivérére, amiért az igen bősz pillantást vetett rá. – Nagyon szeretek úszni, Olivér is. Csak túlságosan haragszik önre ahhoz, hogy ezt elismerje.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne – szólalt meg a nörsz, egy meghatározhatatlan korú, szigorú kinézetű nő.

– Butaság! – szólt Eloise könnyedén; első látásra ellenszenvesnek érezte a nörszöt. Ránézésre látni rajta, hogy hajlamos füleket cibálni, kezekre csapni. – Az évszakhoz képest kellemes meleg van, és egy kis testmozgás nagyon egészséges.

– Mindazonáltal... – szólt a nörsz meglehetősen sértődött hangon, amiből bőven kihallatszott, hogy nem tetszik neki tekintélyének megkérdőjelezése.

– Útközben tanítom is őket – folytatta Eloise olyan hangul, amit anyja használt, amikor jelezni akarta, nem tűr ellentmondást. – Hiszen jelenleg nincs nevelőnőjük, ugye?

– Valóban nincs – szólt a nörsz. – Ez a két kis szörnyeteg ragasztóval...

– Bármi volt is a nevelőnő távozásának oka – vágott a szavába Eloise, és egészen biztos volt benne, hogy nem akarja tudni, mit műveltek az előző nevelőnővel –, biztos vagyok benne, hogy nagyon nagy megterhelést jelentett önnek, hogy az utóbbi néhány hétben mindkét szerepet el kellett látnia.

– Hónapokban – helyesbített a nörsz bosszúsan.

– Még rosszabb – fejezte ki egyetértését Eloise. – Annál inkább megérdemel egy szabad délelőttöt.

– Hát, nem lenne ellenemre, ha egy kicsit bemehetnék a városba...

– Akkor megegyeztünk – Eloise lenézett a gyerekekre és egy pillanatra megengedte magának, hogy elégedett legyen. A gyerekek ámulva, csodálattal néztek rá. – Menjen – szólt a nörsznek, az ajtó felé mutatva. – Kellemes időtöltést!

Azzal becsukta az ajtót a döbbent nörsz mögött és a gyerekekhez fordult.

– Ön nagyon okos – jegyezte meg Amanda ámulva. Még Olivér sem tudta megállni, hogy elismerése jeléül ne bólintson. – Gyűlölöm Edwards nörszöt.

– Természetesen nem gyűlölöd – szólt Eloise, bár nem túl nagy meggyőződéssel; Edwards nörsz az ő szívébe sem lopta be magát.

– De gyűlöljük – jelentette ki Olivér. – Szörnyűséges nőszemély.

Amanda bólintott.

– Bárcsak visszajönne Millsby nörsz! De neki el kellett mennie, hogy az édesanyját ápolja. Beteg – magyarázta.

– Az anyja beteg – helyesbített Olivér – nem Millsby nörsz.

– Mióta van itt Edwards nörsz? – kérdezte Eloise.

– Öt hónapja – felelte Amanda komoran. – Öt hosszú hónapja.

– Biztos vagyok benne, hogy nem is olyan rossz – szó1t Eloise, és mást is akart mondani, de szándékával rögtön felhagyott, amikor Olivér a szavába vágott:

– De igen.

Eloise nem akart egy másik felnőttet becsmérelni, különösen olyan felnőttet nem, akinek valamiféle tekintélye kell legyen a gyerekek előtt, ezért inkább a gyors témaváltás mellett határozott: – Ma délelőtt ez egyáltalán nem számít, mert helyette itt vagyok veletek én.

Amanda tétován mozdult, megfogta Eloise kezét.

– Én kedvelem önt – mondta bátortalanul.

– Én is kedvellek – felelte Eloise és meglepődött, hogy szeme sarkát kitörni készülő könnyek égették.

Olivér nem szólt. Eloise ettől nem érezte sértve magát. Vannak, akiknek tovább tart megkedvelni egy embert, mint másoknak. Ráadásul ezeknek a gyerekeknek okuk van aggódni hiszen az anyjuk végső soron elhagyta őket. Persze úgy, hogy meghalt, de még kicsik voltak; csak annyit tudnak, hogy szerették és ő eltávozott.

Eloise jól emlékezett az apja halála utáni hónapokra. Minden lehetőséget kihasznált, hogy anyja közelében lehessen, valósággal tapadt rá; azt mondogatta magának, hogy ha a közelében tartja (sőt, még jobb, ha a kezét fogja), anyja nem mehet el.

Vajon csoda, hogy ezek a gyerekek nem szeretik az új nörszöt? Millsby nörsz talán születésüktől fogva dajkálta őket. Az, hogy Marina halála után olyan hamar őt is elvesztették, nyilván nehéz volt nekik.

– Sajnálom, hogy monoklit okoztunk önnek – mondta Amanda.

Eloise megszorította a kislány kezét.

– Rosszabbul néz ki, mint amilyen súlyos a sérülés.

– Szörnyen néz ki – ismerte el Olivér; arcán megjelentek a megbánás első, halvány jelei.

– Igen – ismerte el Eloise –, de kezdem megszokni. Azt hiszem, úgy nézek ki, mint a győztes csatából hazatérő katona!

– Nem úgy néz ki, mint aki győzött – jegyezte meg Olivér, és szája sarka bizonytalan kifejezésre húzódott.

– Butaság. Természetesen győztesnek látszom. Aki hazatér a csatából, az már győzött.

– Ez azt jelenti, hogy George bácsi vesztes? – kérdezte Amanda.

– Apátok bátyja?

Amanda bólintott.

– Még a születésünk előtt meghalt.

Eloise azon tűnődött, vajon tudják-e, hogy anyjuk eredetileg az ő felesége lett volna. Valószínűleg nem tudják.

– A nagybátyátok hős volt – felelte halk tisztelettel.

– De apa nem – jegyezte meg Olivér.

– Apátok nem mehetett a háborúba, mert itt volt feladata és felelőssége – magyarázta Eloise. – De ez nagyon komoly beszélgetés egy ilyen szép reggelen, nem gondoljátok? Menjünk inkább úszni, élvezzük a gyönyörű időt!

Az ikrekre hamar átragadt lelkesedése; gyorsan fürdőruhába öltöztek és elindultak a mezőn át a tó felé.

– Aritmetikát kell gyakorolnunk! – kiáltott Eloise menet közben.

És legnagyobb meglepetésére gyakoroltak is. Ki gondolta volna, hogy a számolás ilyen élvezetes lehet?

8. fejezet

Milyen szerencsés vagy, hogy iskolában tanulsz! Nekünk, lányoknak új nevelőnőnk van; maga a szerencsétlenség. Reggeltől estig számolással gyötör minket. Szegény Hyacinthot elkapja a sírás, valahányszor a „hét” szót meghallja. (Bár be kell vallanom, fel nem foghatom, hogy a hatos szám miért nem vált ki hasonló reakciókat.) Nem tudom, mit csináljunk. Azt hiszem, tintába mártjuk a haját, vagy valami ilyesmit. (Miss Haversham haját, természetesen, nem Hyacinthét, bár ezt az utóbbi lehetőséget sem zárnám ki.)

Eloise Bridgerton öccsének, az első éves etoni diák Gregorynak.

Amikor Phillip visszatért, a rózsakertből, meglepetésként érte, hogy a ház csendes és kihalt. Ritka alkalom volt, hogy a levegőbe nem hasított feldöntött asztal puffanásának hangja vagy dühös visítás.

A gyerekek, gondolta, és megállt egy kicsit élvezni a ház csendjét, biztosan nincsenek itthon. Edwards nörsz nyilván eltávolította őket a házból; sétálni mehettek.

Feltételezte, hogy Eloise még ágyban van. Ennek a feltételezésnek ellentmondott, hogy már tíz óra felé járt az idő és a hölgy nem tűnt olyannak, mint aki sokáig szeret takaró alatt lustálkodni.

Phillip lenézett a rózsacsokorra. Egy órát töltött azzal hogy kiválassza a legszebb szálakat; Romney Hall három rózsakerttel büszkélkedik és a legmesszebbibe, a korán virágzó fajtákhoz kellett mennie. Nagyon gondosan kiválasztotta a legszebbeket, óvatosan lenyeste a szárról, hogy a növény tovább is hozhasson virágot, aztán módszeresen levágta a tüskéket.

Virágokat tudott nevelni. Zöld növényeket még jobban de valahogy nem gondolta, hogy Eloise romantikusnak találna egy maréknyi vadborostyánt.

A reggelizőszalonba ment; azt várta, hogy terítve lesz, a reggeli várja Eloise-t, de a tálalószekrényről már minden le volt szedve, ami azt jelenti, hogy a reggelit befejezték. Phillip elkomorult, egy pillanatig ott állt a szoba közepén, próbálta kitalálni, mit tegyen. Eloise nyilván felkelt és megreggelizett már, de fogalma sem volt, hol lehet a hölgy.

Éppen ekkor lépett be egy szobalány tollseprűvel, portörlőronggyal. Amikor meglátta a ház urát, gyors pukedlivel üdvözölte.

– Ennek kéne egy váza – mondta a férfi, a csokrot felemelve. Remélte, hogy egyenesen Eloise kezébe adhatja, de nem volt kedve egész délelőtt markolni, miközben vendégét keresi.

A szobalány bólintott és elindult teljesíteni a feladatot, de Sir Phillip utánaszólt:

– Ó, és nem tudja véletlenül, hol lehel Miss Bridgerton? Látom, már megreggelizett.

– Elment, Sir Phillip – közölte a szobalány. – A gyerekekkel.

Phillip csak pislogott a meglepetéstől.

– Vele ment Olivér és Amanda? Önszántukból?

A szobalány bólintott.

– Ez érdekes. – Felsóhajtott, igyekezett nem elképzelni a jelenetet. – Remélem, nem gyilkolják meg.

A szobalány riadtnak tűnt.

– Sir Phillip!

– Csak tréfáltam... ó, és... Mary? – Nem kérdő hangsúllyal akarta befejezni a mondatot, de nem volt biztos abban, hogy szobalányt valóban Marynek hívják-e.

A lány bólintott, úgy, hogy a ház ura nem lehetett biztos, hogy eltalálta-e a nevet vagy csak udvariasságból hallgat rá.

– Nem tudja véletlenül, hova mentek?

– Azt hiszem, a tóhoz. Úszni.

Sir Phillip hátán végigfutott a hideg.

– Úszni? – kérdezte, és hangját még ő is idegennek és tompának találta.

– Igen. A gyerekek úszóruhában voltak.

Úszni. Szentséges isten!

Már egy éve nem járt lent a tónál. Mindig inkább a hosszabb úton ment, hogy ne kelljen látnia. És megtiltotta a gyerekeknek, hogy a tó közelébe menjenek.

Vagy csak akarta?

Arra emlékezett, hogy Millsby nörsznek határozottan megmondta, ne engedje őket a víz közelébe, de vajon Edwards nörsznek is megmondta ezt?

Futásnak eredt, a rózsák a padlóra hulltak.

– Az utolsó remeterák! – kiáltotta Olivér, teljes erővel a vízbe futva. Felnevetett, amikor a víz már a derekáig ért, és le kellett lassítania.

– Nem vagyok remeterák! Te vagy remeterák! – kiáltott vissza Amanda, ahogy a sekélyebb vízben csapkodott.

– Büdös remeterák vagy!

– Te meg döglött remeterák vagy!

Eloise nevetett; néhány lépéssel Amanda mögött gázolt a vízben. Nem hozott magával fürdőruhát. Ki gondolta volna, hogy szüksége lesz rá? Így aztán feltűzte szoknyáját, alsószoknyáit, térdig látszott a csupasz lába. Csupasz lábat mutatni szörnyű illetlenség, de két nyolcéves gyerek társaságában nemigen számít.

Ráadásul nagyon el voltak foglalva egymás szekálásával ahhoz, hogy akár egy pillantásra is méltassák az ő térdig csupasz lábát.

A tóhoz menet a gyerekek megkedvelték; egész úton nevettek, csevegtek és Eloise azon tűnődött, hogy csak egy kis figyelemre van szükségük. Elvesztették az anyjukat, az apjuk kai való kapcsolatukat legjobb esetben is hűvösnek lehet nevezni, és szeretett dajkájuk is elhagyta őket. Hála az égnek, egymást nem vesztették el.

És talán ő is ott van nekik.

Eloise az ajkába harapott zavarában; nem szabad engednie, hogy gondolatai ilyen irányba kalandozzanak. Még nem határozta el magát, hogy feleségül megy-e Sir Philliphez, bármennyire is úgy tűnik, hogy nagy szüksége van rá ennek a két gyereknek. Tudta, hogy így van. Mégsem alapozhatja döntését Olivér és Amanda szükségletére.

Hiszen nem hozzájuk megy feleségül.

– Ne menj mélyebbre! – kiáltott rájuk, mert látta, hogy Olivér egyre beljebb merészkedik a vízben.

Olivér olyan képet vágott, amilyet elkényeztetett fiúk szoktak, de Eloise látta, hogy két nagy lépést tesz a part felé.

– Jöjjön egy kicsit beljebb, Miss Bridgerton! – szólt Amanda, azzal leült a tó fenekére és felsikított. – Ó! Ez hideg!

– Akkor miért ültél le? – kérdezte Olivér. – Tudtad, hogy hideg. Igen, de a lábam már hozzászokott! – felelte, karját fázón összefogva teste előtt. – Már nem éreztem olyan hidegnek.

– Ne aggódj! – mondta Olivér önhitt mosollyal. – A feneked is hamar megszokja majd!

– Oliver! – szólt rá Eloise komoran, de szinte biztos volt benne, hogy mosolygással rontotta le a hatást.

– Igaza van! – kiáltott fel Amanda, és meglepetten fordult a bátyjához. – Már nem is érzem a fenekemet!

– Nem hiszem, hogy ez jó jel lenne – mondta Eloise.

– Úsznia kéne – javasolta Olivér. – Vagy legalább addig menni, mint Amanda. Éppen csak a lábát nedvesítette be.

– Nincs fürdőruhám – magyarázta Eloise, bár ezt már vagy húszszor elmondta.

– Szerintem nem is tud úszni – jegyezte meg Olivér.

– Biztosíthatlak, hogy nagyon is jól tudok úszni. És nem tudod kiprovokálni, hogy ezt bemutassam, míg a harmadik legjobb nappali ruhám van rajtam.

Amanda pislogva nézett rá.

– Szeretném látni a legjobbat és a második legjobbat. Ez nagyon szép ruha.

– Ó, köszönöm, Amanda – mondta Eloise, és azon tűnődött, ki válogathatja a kislány ruháit. Valószínűleg a felettébb furcsa Edwards nörsz. Semmi gond nem volt azokkal ruhákkal, amiket Amanda viselt, de Eloise úgy érezte, soha senkinek nem jutott eszébe felajánlani neki, hogy maga válassza a ruháit. Mosolyogva hozzátette: – Ha egyszer szeretnél elmenni egy kicsit vásárolni, szívesen veled megyek.

– Ó, az nagyon jó lenne! – felelte Amanda kitörő örömmel. – Persze, hogy szeretnék vásárolni menni. Köszönöm!

– Lányok – jegyezte meg Olivér megvetően.

– Egyszer majd örülsz, hogy vagyunk – jegyezte meg Eloise.

– Tessék?

Eloise mosolyogva ingatta fejét. Beletelik még egy kis időbe mire kinő abból a korból hogy azt gondolja, a lányok csak arra jók, hogy összekösse a copfjukat.

Olivér vállat vont és folytatta addigi tevékenységét, vagyis tenyérrel paskolta a vizet éppen olyan szögben, hogy a lehető legnagyobb mennyiség fröccsenjen testvérhúgára.

– Hagyd abba! – kiáltott Amanda.

Olivér még jobban fröcskölte.

– Olivér! – kiáltott Amanda, azzal felállt és fenyegetően megindult felé. Aztán amikor a lépkedés túl lassúnak bizonyult, alámerült és úszni kezdett. Olivér nevetve felsikoltott és elúszott; csak annyi időre bukkant fel levegőért, hogy húgát csúfolja.

– Úgyis elkaplak! – mordult Amanda, és egy pillanatra megállt a vizet csapkodni.

– Ne menjetek túl messzire! – kiáltott rájuk Eloise, de ez nem volt igazán fontos. Nyilvánvaló volt, hogy mindkét gyerek kiváló úszó. Ha olyanok, mint Eloise és a testvérei, talán már négyéves koruk óta úsznak. A Bridgerton gyerekek számtalan nyarat töltöttek a kenti otthonuk melletti tóban pancsolva, úszkálva, bár ez a mulatság apjuk halála után megcsappant. Amíg Edmund Bridgerton élt, a család ideje nagy részét vidéken töltötte; halála után azonban többet időztek a városban. Eloise nem tudta, anyjuk azért maradt inkább a városban, mert túl sok emlék fűzte a vidéki házhoz.

Eloise imádta Londont és szeretett ott lenni, de most, hogy Gloucestershire-ben tóban pancsolt két lármás gyerekkel, rájött, mennyire hiányzik neki a vidéki élet.

Nem mintha kész lett volna feladni Londont a barátaival és mindazokkal a szórakozásokkal együtt, amiket a nagyváros kínált, mégis kezdte fontolóra venni, hogy nem kéne olyan sok időt a fővárosban töltenie.

Amanda végre utolérte bátyját és rávetette magát. A víz alá merültek. Eloise nagyon figyelt; időnként egy-egy kart, lábat látott a víz színére bukkanni, aztán a két gyerek egyszerre intett ki a vízből; nevettek, csapkodtak, igen fontos csapakodó hadakozásba bonyolódtak.

– Óvatosan! – kiáltott rájuk Eloise, főként azért, mert úgy érezte, ezt kell tennie. Furcsa volt, hogy tekintélyes felnőttnek találta magát; unokahúgaival és unokaöccseivel a gyereks és engedékeny nagynénit játszotta.

– Olivér! Ne húzd a húgod haját!

Olivér abbahagyta a kifogásolt tevékenységet, de helyette rögtön megragadta a fürdőruha gallérját, ami nem lehetett kényelmes Amandának, mert a kislány köpködni, köhögni kezdett.

– Olivér! – kiáltott rá Eloise. – Azonnal hagyd abba!

A kisfiú engedelmeskedett, ami meglepte és elégedettséggel töltötte el Eloise-t, de Amanda kihasználta a pillanatnyi megtorpanást; testvérére ugrott, a víz alá nyomta, hátára ült.

– Amanda! – kiáltott Eloise.

Amanda úgy tett, mintha nem hallaná.

Ó, a fenébe, most be kell mennie hozzájuk, hogy véget vessen ennek az egésznek és csurom víz lesz!

– Amanda! Azonnal hagyd abba! – kiáltott rá, mintegy utolsó kísérletként, hogy ruháját és méltóságát megmentse.

Amanda engedelmeskedett, Olivér levegőért kapkodva bukott a felszínre.

– Amanda Crane, én most...

– Nem fogod – szólt Eloise szigorúan. – Legalább harminc percig egyikőtök sem öli meg, nyomorítja meg, de nem is öleli meg a másikat!

Láthatóan megbotránkoztatta őket, hogy Eloise az ölelés lehetőségét egyáltalán felvetette.

– Értettük egymást? – kérdezte Eloise igen komolyan.

Hallgattak, aztán Amanda kérdezett:

– Akkor mit csináljunk?

Jó kérdés. Eloise úszásemlékeiben hasonló harci játékok szerepeltek.

– Talán megszárítkozunk és pihenünk egy kicsit – közölte.

A gyerekek elszörnyülködtek e javaslat hallatán.

– Bizonyos, hogy tanulnivalónk van – tette hozzá Eloise. – Esetleg számolgatunk egy kicsit. Megígértem Edwards nörsznek, hogy hasznosan töltjük az időt.

Ez a javaslat sem talált kedvező fogadtatásra.

– Hát jó. Akkor mit csináljunk?

– Nem tudom – motyogta Olivér, mely kijelentést Amanda vállvonása hangsúlyozott.

– Annak nem sok értelme van, hogy itt álljunk tétlenül – jegyezte meg Eloise, kezét csípőre téve. – Ráadásul rendkívül unalmas is és meglehet, hogy...

– Kifelé a tóból!

Eloise hirtelen hátra fordult. Annyira meglepődött a dühös kiáltástól, hogy megcsúszott és a vízbe esett. Ennyit a ruha szárazon tartásának szándékáról.

– Sir Phillip! – kiáltotta meglepetten és hálás volt, hogy sikerült kezével tompítania az esés erejét és nem esett a tomporára. Ám ruhája eleje teljesen vizes lett.

– Ki a vízből! – mordult Phillip, és meglepő erővel és sebességgel gázolt a tóba.

– Sir Phillip! – szólt Eloise a döbbenettől remegő hangon, miközben feltápászkodott. – Mi a...

De Sir Phillip már megragadta két gyermekét, mellkasukat átfogva cipelte őket a partra. Eloise elragadtatott rémülettel nézte, ahogy nem túl finoman a fűre tette őket.

– Mondtam nektek, hogy soha, de soha a tó közelébe se mehettek! – üvöltött rájuk, válluknál fogva rázva őket. – Tudjátok, hogy nem szabad idejönnötök. Ti mégis...

Eloise hallgatott, nyilvánvalóan valami döbbenetes dologra gondolt és levegőt is kellett vennie.

– Na de az tavaly volt! – nyöszörgött Olivér.

– Hallottatok tőlem olyat, hogy érvénytelenítettem volna a parancsot?

– Nem, de arra gondoltam, hogy...

– Rosszul gondoltad! – csattant fel Phillip. – Most menjetek vissza a házba! Mind a ketten!

A két gyerek felismerte a halálos komolyságot apjuk tekintetében és gyorsan felfutottak a hegyen. Miután elmentek, Phillip egy ideig csak nézte őket, ahogy futnak el, aztán, amint illőtávolságon kívülre kerültek, Eloise felé fordult és olyan arckifejezéssel, melynek hatására a hölgy egy lépést hátrált, nekiszegezte a kérdést:

– Mi ütött magába, hogy ilyet tett?

Eloise egy pillanatig szóhoz sem jutott. A kérdés túl groteszknek hatott ahhoz, hogy meg lehessen válaszolni.

– Egy kicsit szórakoztunk – felelte aztán, a szándékoltnál kicsit pimaszabbul.

– Nem akarom, hogy a gyerekeim a tó közelébe menjenek mordult rá a férfi. – Teljesen világosan kifejeztem ebbéli akaratomat...

– Nekem nem.

– Önnek...

– Honnan tudhattam volna, hogy ön nem akarja őket a tó közelébe engedni? – kérdezte Sir Phillip szavába vágva, mielőtt felelőtlenséggel vádolhatná vagy kimondhatna bármi mást, amit mondani akart. – Mondtam a nörsznek, hogy hova akarunk menni és nem mutatta semmi jelét, hogy ez tilos lenne.

Látta a férfi arcán, hogy pontosan tudja, nincs hiteles érve ez ellen, és ettől még dühösebb lett. Férfiak! Ha egy napon képesek lesznek beismerni bármilyen hibájukat, nővé válnak.

– Meleg van – folytatta Eloise, olyan kopogós hangon, amit olyankor használt önkéntelenül, amikor nem akart elveszteni egy vitát.

Ami Eloise esetében általában minden vitára értendő.

– Próbáltam kibékülni velük – tette hozzá –, mert nem különösebben szeretnék még egy monoklit szerezni.

Ezt azért mondta, hogy a férfiban némi bűntudat ébredjen, és a taktika nyilván hatott, mert Sir Phillip arca vörös lett és a ház ura olyasmit dörmögött, bár alig hallhatóan, amit beismerésnek lehetett venni.

Eloise néhány pillanatig hallgatott, hátha a férfi folytatja, vagy ami még jobb, talán érthető beszéddel folytatja, amikor Sir Phillip csak állt és nézte, inkább ő folytatta: – Arra gondoltam, hogy ha valami vidám tevékenységet folytatunk együtt, az sokat segíthet. Hiszen ezekre a gyerekekre igazán ráfér egy kis vidámság – jegyezte meg.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte a férfi halk, dühös hangon.

– Semmit, semmit – vágta rá gyorsan Eloise. – Csak azt, hogy semmi rosszat nem találtam abban, hogy lejöjjünk úszni.

– Veszélynek tette ki őket.

– Veszélynek?! Az úszás ön szerint veszélyes?

Phillip nem mondott semmit, csak nézte.

– Ó, az ég szerelmére – szólt nyugtatón. – Csak akkor lenne veszélyes, ha nem tudnék úszni!

– Nem érdekel, hogy ön tud-e úszni – mordult. – Csak az érdekel, hogy a gyerekeim nem tudnak úszni.

Eloise pislogott. Sokszor.

– De tudnak – közölte. – Ami azt illeti, mindketten igen jól úsznak. Azt hittem, ön tanította meg őket.

– Miről beszél?

Eloise kissé oldalra hajtotta a fejét; talán mert aggódott, talán kíváncsiságból.

– Ön nem is tudta, hogy tudnak úszni?

Sir Phillip egy pillanatra úgy érezte, nem kap levegőt. Torka összeszűkült, bőre bizsergett, teste mintha hideg kőszoborrá merevedett volna.

Szörnyű volt.

Szörnyűséges ember.

Ez a pillanat mintha kikristályosította volna minden hibáját. Nem az fájt neki, hogy a gyermekei tudnak úszni, hanem az hogy neki erről fogalma sem volt. Hogyan lehet, hogy egy apa nem tud ilyesmit a saját gyerekeiről?

Egy apának tudnia kell, hogy a gyerekei tudnak-e lovagolni, egy apának tudnia kell, hogy tudnak-e olvasni és százig számolni.

És az isten szerelmére, azt is tudnia kell, hogy tudnak-e úszni.

– Én... – mondta, de hangja egyetlen szótag után elhalt.

Eloise egy lépést tett felé.

– Jól van, uram? – kérdezte suttogva.

Sir Phillip bólintott, vagy legalábbis úgy érezte, hogy bólintott. Eloise hangja visszhangzott a fejében. De tudnak. De tudnak. De tudnak. És az sem számított, mit mondott. A hangsúly, meglepetés, és talán némi megvetés csengett benne.

És ő nem tudta.

A gyermekei nőnek, változnak, és ő nem ismeri őket. Látja őket, ismeri őket, de nem tudja, kicsodák.

Úgy érezte, alig kap levegőt. Még azt sem tudta, mi a kedvenc színük.

Rózsaszín? Kék? Zöld?

Vajon számít ez? Vagy csak az számít, hogy ezt sem tudja róluk?

A maga módján ugyanolyan szörnyű, mint az ő apja volt. Lehet, hogy Thomas Crane többször is kis híján agyonverte a gyerekeit, de legalább tudta, milyenek, tudta, mire készülnek. Phillip nem vett róluk tudomást, kerülte őket és úgy tűnt mindent megtett, hogy megfelelő távolságot tartson tőlük, el ne veszítse önuralmát. Bármire képes volt, hogy ne kelljen olyan apának lennie, mint az ő apja volt.

Kivéve persze, hogy a távolságtartás nem mindig jó dolog.

– Phillip? – súgta Eloise, a férfi karjára simítva kezét. – Valami baj van?

A férfi ránézett, de tekintete még nem tisztult ki, még nem látott élesen.

– Azt hiszem, haza kéne mennie – szólt Eloise lassan, tagoltan, óvatosan. – Nem néz ki valami jól.

– Én... – Azt akarta mondani, hogy jól van, de nem jött ki hang a torkán, mert nem volt jól, és az utóbbi időben abban sem volt biztos, hogy ki ő és mi ő.

Eloise zavarában alsó ajkába harapott, aztán ölelőn össze fogta maga előtt a karját és felnézett az égre.

Phillip követte pillantását, látta, hogy felhő takarja el a napot és úgy érezte, a hőmérséklet legalább tíz fokot csökken. Eloise-ra nézett, lélegzete is elállt, amikor látta, hogy a hölgy didereg.

Phillip sosem fázott még így életében.

– Be kell mennie a házba! Gyorsan! – mondta, azzal meg ragadta a karját és gyors léptekkel elindult felfelé, magával rángatta a hölgyet a hegyre.

– Phillip! – kiáltott mögötte botladozva. – Jól vagyok Csak egy kicsit fázom.

A férfi megérintette a nő bőrét.

– Nem csak egy kicsit fázik, hanem átkozottul át van fázva – mondta, azzal lerángatta magáról a kabátot. – Vegye ezt fel.

Eloise nem vitatkozott, csak megjegyezte:

– Tényleg jól vagyok, nem kell futni.

Az utolsó szót szinte fuldokolva mondta, ahogy a férfi húzta maga után és kis híján elesett.

– Phillip, álljon meg! – kiáltotta. – Kérem, hagyja, hogy gyalogoljak!

A férfi olyan hirtelen állt meg, hogy Eloise megtántorodott, megpördült.

– Nem vállalom a felelősséget, ha átfázik és tüdőgyulladást kap – mordult rá.

– De hiszen május van!

– Azt sem bánom, ha átkozott július van! Nem maradhat ebben az átázott ruhában!

– Persze, hogy nem – felelte Eloise. Próbált okos, logikus hangon szólni, mivel egyértelmű volt, hogy ha vitatkozik, azzal csak azt éri el, hogy a férfi még makacsabbul ragaszkodik az elképzeléséhez. – De semmi ok arra, hogy ne gyalogolhassak különösebb sietség nélkül. Mindössze tíz perc az út a házig. Nem fogok meghalni.

Eloise nem hitte, hogy a vér szó szerint képes kiszáradni egy ember arcából, de fogalma sem volt, milyen más kifejezéssel lehetne megfelelően leírni azt, hogy Sir Phillip hirtelen falfehér lett.

– Phillip? – kérdezte riadtan. – Mi a baj?

Attól tartott, hogy a férfi nem válaszol erre a kérdésre, aztán hirtelen, mintha nem is lenne tudatában, hogy hang hagyja el a torkát, azt suttogta:

– Nem tudom.

Megérintette a férfi karját és felnézett rá. Phillip zavartnak tűnt, szinte kábultnak, mintha valami színdarabba csöppent volna, és nem tudná a szövegét. Szeme nyitva volt, rá nézett, de Eloise úgy érezte, semmit sem lát, csak valami emléket, valami valaha történt szörnyű esemény emlékét.

Nagyon sajnálta. Tudta, milyenek a rossz emlékek, tudta mennyire összefacsarják az ember szívét, hogyan kísértenek az álmokban annyira, hogy már a gyertyát elfújni is fél.

Eloise hétéves korában látta apját meghalni; kiáltozott zokogott, ahogy apja levegő után kapkodott és elesett, és amikor már nem tudott szólni, apja mellkasát verte apró öklével és könyörgött neki, hogy keljen fel és mondjon valamit.

Visszatekintve nyilvánvaló volt, hogy Edmund Bridgerton a szerető apa akkor már halott volt, de ettől az emlék valahogy még fájóbbá lett.

De Eloise-nak sikerült ezen túltennie magát. Nem tudta hogyan... talán anyja segített, aki minden éjjel odaült mellé, a kezét fogta és azt mondta, nyugodtan beszéljen az apjától ez teljesen természetes. Ahogy az is, hogy nagyon hiányzik neki.

Eloise még mindig emlékszik erre, de az emlék már nem kísérti, és több mint tíz éve nem volt rémálma.

De Phillip... ez teljesen más történet. Bármi történt is vele a múltban, még mindig nagyon vele van.

És Eloise-zal ellentétben ő egyedül küzd az emlékkel.

– Phillip – mondta, megérintve a férfi arcát. Phillip nem mozdult; és ha Eloise nem érezte volna lélegzetét a kezén, megesküdött volna, hogy szobor. Újra a nevét mondta, közelebb lépett hozzá.

El akarta tüntetni arcáról azt a megviselt nézést; meg akarta gyógyítani.

Olyanná akarta tenni, amilyennek szíve legmélyén érezte, olyanná, amilyennek tudta.

Még egyszer, utoljára súgta a nevét, együttérzést, megértést, segítséget ígérve neki ebben az egy szóban. Remélte, hogy hallja; remélte, hogy meghallgatja.

Aztán a férfi keze lassan az ő kezére simult. Bőre meleg és erős volt és arcát az ő arcához szorította, mintha érintését az emlékezetébe akarná égetni. Aztán ajkához emelte Eloise kezét, és szenvedéllyel, szinte áhítattal csókolta meg a tenyerét, majd mellkasára, dobogó szíve fölé vonta.

– Phillip? – súgta Eloise kérdőn, bár pontosan tudta, mit akar a férfi.

Szabad kezét derekára simította, és lassan, de biztosan közelebb húzta magához, olyan határozottsággal, amit Eloise nem tagadhatott meg tőle. Aztán megérintette az állát, arcát arcához vonta, csak annyi időre szakítva meg a mozdulatot, hogy nevét súgja, és szemhunyásra késztető, vakítóan heves csókkal az ajkára tapadt. Mohó volt, vágyódó és úgy csókolta, mintha nélküle meghalna, mintha a nő lenne éltető eledele, levegője, teste, lelke.

Olyan csók volt ez, amit egy nő sosem felejt el, amilyenről Eloise nem is álmodott.

Phillip még közelebb húzta magához, hogy testük teljes hosszában egymáshoz simult. Egyik keze Eloise hátán lecsúszva tomporát fogta át, úgy szorította egyre jobban magához, míg a nő zihált a mozdulat intimitásától.

– Akarlak! – hörögte Phillip, a szó mintha kiszakadt volna torkából. Ajka lecsúszott Eloise ajkáról, arcán haladt, aztán a nyakán, csiklandón, ingerlőn.

Eloise elolvadt ebben az ölelésben. Úgy érezte, megolvad a férfi közelségétől, lágy lesz, akarattalan, és nem tudja ki ő, mi ő és mit csinál.

Csak őt akarta. Még többet. Egészen. Csakhogy... Csakhogy nem így.

Nem úgy, hogy a férfi mintegy lelki sebeinek gyógyítására használja.

– Phillip – szólalt meg és nagy nehezen elég erőt talált magában, hogy elhúzódjon. – Nem lehet, nem így.

Egy pillanatig nem hitte, hogy a férfi elengedi, aztán hirtelen mégis ez történt.

– Kérem, bocsásson meg! – szólt zihálva. Kábultnak tűnt, és Eloise nem tudta, vajon a csóktól, vagy a délelőti történéseitől.

– Kérem, ne kérjen bocsánatot – mondta, és ösztönösen lesimította szoknyáját, ám a nedves anyagot nem lehetett lesimítani. Mégis végigsimított rajta; zavart volt, feszengett, furcsán kényelmetlenül érezte magát a testében. Attól tartott, hogy ha nem mozdul, nem kényszeríti magát valami értelmetlen mozgásra, újra a férfi karjába veti magát.

– Vissza kéne mennie a házba – mondta Phillip halk, rekedtes hangon.

Eloise érezte, hogy szeme tágra nyílik a csodálkozástól.

– Ön nem jön?

Sir Phillip a fejét ingatta és furcsán tompa hangon azt mondta:

– Nem fog megfázni.

– Hiszen május van.

– Hát igen, de... – nem folytatta, mert maga sem tudta, mit akart mondani. Úgy érezte, örülne, ha a férfi a szavába vágna.

Elindult felfele a hegyen, aztán megállt. Meghallotta a férfi halk, határozott hangját a háta mögül:

– Gondolkodnom kell.

– Miről?

Nem kellett volna feltennie ezt a kérdést, nem kellett volna tolakodónak lennie ezzel, de sosem volt képes csak a maga dolgával törődni.

– Nem tudom. – Tehetetlenül vállat vont. – Azt hiszem, mindenen.

Eloise bólintott és folytatta útját a ház felé.

De a férfi zord tekintete egész nap nyugtalanította.

9. fejezet

Mindannyiunknak hiányzik apa, különösen az évnek ebben a szakában. De gondolj arra, milyen szerencsés vagy, hogy tizennyolc évet lehettél vele. Olyan kevéssé emlékszem rá, és azt kívánom, bárcsak ismert volna engem, és tudná, milyen felnőtt lettem.

Eloise Bridgerton bátyjának, Bridgerton vikomtnak, apjuk halálának tizedik évfordulóján.

Eloise aznap este szándékosan késett a vacsoráról. Nem sokat... nem volt természete késni, különösen, mert ezt a jellemvonást másokban sem tolerálta. De a délutáni események után fogalma sem volt, hogy Sir Phillip egyáltalán megjelenik-e a vacsoránál, és nem tudta elviselni a gondolatot, hogy ott vár a szalonban és próbálja megállni, hogy az ujjait tördelje és azon tűnődjön, vajon egyedül vacsorázik-e.

Úgy vélte, hét óra után pontosan tíz perccel már biztosnak tűnik, hogy ha a férfi nem várja, akkor nem vacsorázik vele és ő egyenesen az ebédlőbe mehet, és úgy tehet, mintha egész idő alatt azt tervezte volna, hogy egyedül vacsorázik.

Ám meglepetésére, és ha őszinte akart lenni magához, be kellett ismernie, legnagyobb megkönnyebbülésére, amikor a szalonba lépett, Sir Phillip az ablak mellett állt elegáns estélyi öltözékben, amely ha nem is a legújabb divat szerinti volt, de tökéletes szabású.

Eloise észrevette, hogy Sir Phillip fekete-fehérbe öltözött és azon tűnődött, vajon részben még mindig Marinát gyászolja-e ezzel vagy egyszerűen így szeret öltözni. Bátyjai ritkán viseltek olyan hivalkodóan színes holmikat, amelyek oly népszerűek voltak az előkelő társaság bizonyos köreiben, és úgy tűnik, Sir Phillip sem ilyen.

Eloise egy pillanatig az ajtóban állt, nézte a férfi arcélét és elgondolkodott, vajon észreveszi-e. Aztán Sir Phillip feléje fordult, nevét suttogta és odasétált hozzá.

– Remélem, elfogadja bocsánatkérésemet a ma délután történtek miatt – mondta, és bár visszafogottan szólt, Eloise a tekintetéből látta, hogy megbocsátására nagyon is vágyik.

– Nem szükséges bocsánatot kérnie – mondta gyorsan, és így is gondolta. Honnan is tudhatná, hogy bocsánatkérés szükséges-e, ha nem is igazán értette, mi történt?

– Én... – szólt tétován. – Én túlreagáltam a dolgot és...

Eloise nem szólt, csak nézte a férfit, ahogy köhécselt.

Sir Phillip szólni akart, de csak sokára jött ki hang a torkán.

– Marina majdnem megfulladt abban a tóban.

Eloise lélegzete elakadt, észre sem vette, hogy kezét önkéntelenül szájához kapta, míg ujjait nem érezte ajkán.

– Nem tudott jól úszni – magyarázta Phillip.

– Sajnálom – súgta Eloise. – És ön... – Hogyan kérdezze úgy, hogy ne tűnjön morbidan kíváncsinak? Nem lehetett azonban elkerülni a kérdést és nem tudta megállni, hogy meg ne kérdezze. Tudnia kell. – És ön ott volt?

Phillip komoran bólintott.

– Én húztam ki.

– Milyen szerencsés volt a felesége! – jegyezte meg Eloise részvéttel. – Bizonyára nagyon megrémült.

Phillip nem szólt. Nem is bólintott.

Eloise az apjára gondolt, arra, milyen tehetetlennek érezte magát, amikor ott előtte esett össze. Gyerekként is olyan volt, hogy tennie kellett valamit. Sosem volt megfigyelő fajta; mindig cselekedni akart, helyrehozni dolgokat, embereket visszazökkenteni rendes hangulatukba. És amikor ez igazán számított volna, semmit nem tudott tenni.

– Örülök, hogy meg tudta menteni – mondta halkan. – Szörnyen érezhette volna magát, ha nem sikerül.

Sir Phillip igen furcsán nézett rá és Eloise rájött, milyen különösen falsul hangzottak szavai, ezért hozzátette: – Nagyon nehéz... amikor valaki meghal... és kénytelenek vagyunk tétlenül nézni, mert semmit nem tehetünk, nem akadályozhatjuk meg... – Aztán, mintha a pillanat azt kívánta volna, kötődést érzett ez iránt az ember iránt, aki ott állt előtte, némán, merev tartással, így halkan és talán kissé részvéttel fejezte be a mondatot: – Tudom, milyen érzés.

A férfi ránézett, kérdés látszott tekintetében.

– Apám – felelte egyszerűen.

Nem szokott erről másokkal beszélni; talán csak jó barátnője, Penelope volt a közvetlen családtagokon kívül az egyetlen, aki tudta, hogy Eloise volt az egyetlen tanúja apja furcsa és idő előtti halálának.

– Sajnálom – szólt a férfi.

– Igen. Én is nagyon sajnálom.

Aztán Sir Phillip a lehető legkülönösebb kijelentést tette.

– Nem is tudtam, hogy a gyerekeim tudnak úszni.

Annyira váratlan volt, a helyzetből annyira nem következett, hogy Eloise csak pislogott.

– Tessék?

A férfi a kezét nyújtotta, hogy az ebédlőbe kísérje a hölgyet.

– Nem tudtam, hogy a gyerekeim tudnak úszni – ismételte zord hangon. – Azt sem tudom, ki tanította meg őket.

– És ez számít? – kérdezte Eloise szelíden.

– Igen – felelte a férfi keserűen. – Mert nekem kellett volna megtanítanom őket úszni.

Nehéz volt ránézni. Eloise nem emlékezett arra, hogy valaha is látott férfit ilyen lelki fájdalomban, mégis, ez valahogy megmelengette a szívét. Aki ennyire törődik a gyerekeivel, még ha nem is igazán tudja, hogyan bánjon velük, az csak jó ember lehet. Eloise tudta magáról, hogy hajlamos a világot fekete-fehérben látni, és gyakran azért hozott hirtelen döntést, mert nem elemezte a szürke árnyalatokat, de ebben biztos volt.

Sir Phillip Crane jó ember. Lehet, hogy nem tökéletes, de jó ember, igaz szívű ember.

– Hát, ami történt, megtörtént – felelte hirtelen, mert szeretett inkább a problémáknak elébe vágni és elejüket venni, mintsem megtorpanni és lamentálni rajtuk. – Nem felejthetik el, amit megtanultak.

Sir Phillip megtorpant, ránézett.

– Természetesen ebben igaza van – mondta, aztán lágyabban folytatta. – De függetlenül attól, hogy ki tanította meg őket úszni, tudnom kellett volna erről a képességükről.

Eloise ebben egyetértett vele, de a férfi olyan nyilvánvalóan szomorú volt emiatt, hogy a korholás helytelen, sőt érzéketlenség lett volna.

– Még nem késő – mondta halkan.

– Mihez? – kérdezte maró öngúnnyal. – Hogy megtanítsam őket a hátúszásra és szélesebb legyen a repertoárjuk?

– Hát, igen – felelte Eloise kissé éles hangon, mert sosem volt nagy türelme az önsajnálathoz. – És ahhoz sem, hogy még többet tudjon meg róluk. Elragadó gyerekek.

Sir Phillip kétkedőn nézett rá.

Eloise köhécselt.

– Időnként persze ők is követnek el gyerekcsínyeket és nem mindig viselkednek jól...

Az apa összevonta szemöldökét.

– Hát jó, elég sokszor viselkednek rosszul, de valójában csak arra vágynak, hogy ön egy kicsit figyeljen rájuk, foglalkozzon velük.

– Ezt ők mondták?

– Természetesen nem – felelte, a férfi naivitásán mosolyogva. – Hiszen csak nyolcévesek. Nem szavakkal fejezik ki. De számomra egészen világos.

Beértek az ebédlőbe, Eloise leült a székre, amit egy inas húzott ki neki. Phillip vele szemben foglalt helyet, aztán megfogta a borospoharat, majd elengedte. Ajka nagyon lassan mozdult, mintha mondani akarna valamit, de nem egészen biztos benne, hogyan mondja. Végül, miután Eloise ivott egy korty bort, mégis feltette a kérdést:

– És élvezték? Úgy értem, az úszást.

Eloise elmosolyodott.

– Nagyon is. Le kéne vinnie őket úszni.

Sir Phillip behunyta a szemét és nem nyitotta ki; nem tartott hosszú ideig, de egy szempillantásnál sokkal tovább.

– Nem hiszem, hogy képes lennék rá.

Eloise bólintott. Ismerte az emlékek erejét.

– Akkor talán egy másik vízhez – javasolta. – Biztosan van a közelben egy másik tó vagy tengerszem.

Sir Phillip megvárta, míg a hölgy kézbe veszi a kanalat, aztán ő is a levesbe merített.

– Azt hiszem ez egészen jó ötlet... – Elhallgatott, köhécselt. – Azt hiszem, ezt meg tudnám tenni. Gondolkodom, hova mehetnénk.

Volt valami szívszaggató az arckifejezésében... olyan bizonytalan volt, olyan sérülékeny. Látszott rajta, hogy bár nem tudja, vajon helyesen cselekszik-e, mindenképpen megpróbálja. Eloise érezte, hogy szíve nagyot dobban, kihagy egy ütemet és át akart nyúlni az asztalon, hogy megfogja a férfi kezét. De nyilván nem tehette volna. Akkor sem, ha az asztal nem lett volna egy karnyújtásnyival hosszabb, mint a karja. Így csak mosolygott és remélte, hogy biztatóan néz rá.

Phillip egy kis levest fogyasztott, aztán szalvétával megtörölte a száját és azt mondta:

– Remélem, csatlakozik hozzánk.

– Természetesen – felelte Eloise örömmel. – Elszomorítana, ha nem hívna meg.

– Biztos vagyok benne, hogy túloz – felelte Sir Phillip fanyar mosollyal. – Mindazonáltal megtiszteltetésnek vennénk, ha velünk tartana, és az igazat megvallva nagy megnyugvás lenne nekem, ha ön is ott lenne. – Eloise kíváncsi tekintetére hozzátette: – Az ön jelenlétével biztosan sikeres lenne a kirándulás. Biztosra veszem, hogy... – kezdte, aztán másképpen folytatta. – Ha velünk tart, jobban éreznénk magunkat – mondta meglehetős hangsúllyal és Eloise inkább nem vitatkozik tovább és kedvesen elfogadja a bókot.

Hiszen Sir Phillipnek ebben nyilván igaza van. ő és a gyerekei annyira elszoktak egymás társaságától, hogy nyilván mindannyiuknak hasznos lenne, ha Eloise is ott lenne és elsimítaná az esetleges nézeteltéréseket.

Eloise-nak egyáltalán nem volt ellenére ez az ötlet.

– Esetleg holnap is mehetnénk – vetette fel. – Ha a jó idő kitart.

– Igen, azt hiszem, ez megvalósítható – felelte Phillip. Úgy tűnt, megmarad a jó idő.

Eloise rápillantott, miközben levesét kortyolgatta. Csirkehúsleves volt kis zöldségdarabokkal; kissé sótlan.

– Ezek szerint meg tudja mondani, milyen idő lesz? – kérdezte, és szinte biztos volt benne, hogy kétkedése látszik az arcán. Egy unokatestvére is meg volt győződve arról, hogy előre tudja jelezni az időjárás változásait, és valahányszor az ő előjelzésére hallgatott, vagy bőrig ázott, vagy kis híján lefagyott a lába.

– Egyáltalán nem – felelte. – De van úgy, hogy... – Elhallgatott, feszülten figyelt. – Mi volt az?

– Mi volt mi? – kérdezte Eloise, de amint e szavak elhagylak ajkát, meghallotta, amit Phillip is hallhatott. Vita hangja, egyre hangosabb szóváltás. Nehéz léptek.

Heves szóáradat, majd rémült kiáltás, ami csak a komornyiktól származhatott...

És Eloise tudta.

– Ó, szentséges isten! – mondta és keze hirtelen elernyedt, kiesett belőle a kanál, a levesbe toccsant.

– Mi az ördög? – kérdezte Phillip, azzal felállt, felkészült, hogy megvédje otthonát a betolakodókkal szemben.

Bár fogalma sem volt, milyen betolakodók törtek a házba, kikkel kénytelen szembenézni. Milyen kellemetlen, tolakodó, ördögi behatolókkal találja magát szemben... körülbelül tíz másodperc múlva.

De Eloise tudta. És azt is tudta, hogy a kellemetlen, tolakodó, ördögi semmi a dühös, csillapíthatatlan és egyenesen nagyképű alakokhoz képest, ha Phillip testi épségéről van szó.

– Eloise? – kérdezte Phillip, szemöldökét ráncolva, amikor odakintről egy öblös férfihang üvöltve keresztnevén szólította a hölgyet.

Eloise úgy érezte, a vér is kiszikkad testéből. Határozottan érezte, tudta, hogy ez fog történni, bár nem sejtette, hogy ilyen hamar. Semmiképpen nem élhet túl egy ilyen pillanatot, az ilyen pillanat nem múlhat el úgy, hogy meg ne öljön valakit, lehetőleg olyasvalakit, akivel közeli rokonságban áll.

Csak állt, az asztal szélét markolta. A léptek (pontosabban veszett horda hangjának tűnő léptek) egyre közelebb értek.

– Valaki, akit ismer, kisasszony? – kérdezte Phillip meglehetősen szelíden ahhoz képest, hogy hamarosan a végzetével kénytelen szembenézni.

Eloise bólintott és valahogy sikerült kimondania:

– A bátyáim.

Sir Phillipnek eszébe jutott (miközben két pár erős kéz szorult torkára és nyomta a falhoz), hogy Eloise kicsit konkrétabban figyelmeztethette volna.

Nem lett volna szüksége napokra, bár jó lett volna ennyi idő, ha nem is elégséges négy nagyon erős és kinézetükből ítélve egymással nagyon szoros rokonságban álló férfi ellen.

Fivérek. Gondolhatott volna erre. Talán a legjobb lett volna nem udvarolni olyan nőnek, akinek fivérei vannak.

Pontosan négy fivére.

Négy. Csoda, hogy még életben van.

– Anthony! – kiáltott fel Eloise. – Hagyd abba!

Anthony – legalábbis Phillip feltételezte, hogy Anthony az, mivel eléggé el nem ítélhető okból elmulasztották megtenni az első találkozáskor általában megtörténő formális bemutatást – még erősebben szorította Phillip nyakát.

– Benedict! – könyörgött Eloise, a legerősebb, szintén nyakszorító fivérhez fordulva. – Kérlek, térj észhez!

Az utóbb megszólított nyakszorító – mert még ketten voltak, de ők távolabb álltak, igen komoran – kissé engedett szorításán és megfordult, hogy Eloise-ra nézzen.

Ez nagy hiba volt, mivel a férfiak sietségükben, hogy a ház urának minden végtagját leszorítsák, még nem pillantottak testvérhúgukra elég hosszú ideig ahhoz, hogy lássák, milyen csúnya monoklija van.

Természetesen azt hitték, ezért is ő felelős. Benedict istentelen kiáltást hallatott és olyan erősen nyomta Sir Phillipet a falhoz, hogy a lába nem érte a földet.

Hát, ez remek, gondolta Phillip. Most tényleg meghalok. Az első szorítás csak kényelmetlen volt, de ez...

– Abbahagyni! – sikított Eloise, azzal Benedict hátára vetette magát és haját rángatta.

Benedict felüvöltött, feje hátracsuklott, ám sajnálatos módon Anthony fojtó szorítása elég erős volt ahhoz, hogy ne tudjon mozdulni akkor sem, amikor Benedict kénytelen volt elengedni őt, hogy Eloise-t leszerelje.

Phillip, amennyire szorult helyzetéből megfigyelhette, azt látta, hogy a hölgy úgy küzd, mintha fúriával keresztezett Medúza lenne. Jobb kezével még Benedict haját húzta, baljával fivére torkát szorította, alkarja meglehetősen passzentosan szorult az álla alá.

– Szentséges úristen! – káromkodott Benedict, miközben körbe forogva próbálta lerázni testvérhúgát. – Valaki szedje már le rólam!

Nem meglepő, hogy a két másik Bridgerton fivér egyike sem sietett segedelmére. Sőt, az, amelyik hátát a falnak támasztva állt, láthatóan meglehetősen szórakoztatónak találta a jelenetet.

Phillip látása kezdett elhomályosodni, látóterének széle elfeketült, de így is csak csodálni tudta Eloise kitartását. Ritka, hogy egy nő ilyen jól tudjon verekedni.

Anthony arca hirtelen nagyon közel került az övéhez.

– Te... te ütötted meg... a húgomat? – mordult rá.

Phillip szédült, szólni akart, de nem tudott.

– Nem! – kiáltott Eloise és egy pillanatra hátrébb sorolta feladatai elsőbbségéből Benedict hajának kitépését. – Nem ő ütött meg, természetesen.

Anthony éles tekintettel nézett rá. Eloise pedig folytatta Benedict püfölését.

– Ebben nincs semmi természetes!

– Baleset volt – bizonygatta Eloise. – Semmi köze nem volt hozzá. – Aztán, mivel fivéreinek egyikén sem mutatkoztak annak jelei, hogy hinnének neki, hozzátette: – Az isten szerelmére! Tényleg azt hiszitek, hogy védenék valakit, aki megütött?!

Ez a kijelentés hatni látszott, olyannyira, hogy Anthony hirtelen elengedte Phillipet, aki levegőért kapkodva huppant a padlóra.

Négyen vannak. Vajon Miss Bridgerton említette, hogy négy fivére van? Nyilván nem. Számításba sem vett volna olyan nőt feleségül, akinek négy fivére van. Csak egy bolond kötné magát ilyen családhoz.

– Mit tettél vele? – kérdezte Eloise vádlón, azzal elengedte Benedictet és Phillip mellé sietett.

– ő mit tett veled? – kérdezte az egyik fivér. Az, aki mint Phillip észlelte, állon csapta, mielőtt a másik kettő nekifogott volna fojtogatni.

Eloise metsző pillantást vetett rá.

– Mit művelsz?

– A nővérem becsületét védem.

– Mintha éppen tőled lenne szükségem védelemre! Még húszéves sem vagy!

Ez biztosan az, amelyiknek a neve G-vel kezdődik, gondolta Phillip. George? Nem. Gavin? Nem...

– Huszonhárom éves vagyok – mordult a fiatalabb fivér a fiatalok ingerültségével.

– Én meg huszonnyolc vagyok – csattant fel Eloise. – Nem volt szükségem a segítségedre pelenkás korodban sem, és most sincs.

Gregory. ő az. Gregory. Ezt írta valamelyik levelében. Ó, a fenébe! Ha azt tudta, akkor nyilván tudnia kell a fivérek létezéséről is.

Eloise nyilván említette. Csak magát hibáztathatja, hogy elkerülte a figyelmét.

– ő is jönni akart – mondta a sarokban álló másik fivér, de nem tört Phillip életére. Phillip úgy döntött, őt kedveli leginkább, különösen az után, hogy ez a férfiú határozottan megfogta Gregory kezét, amikor a vérmes fivér megtorlásképp Eloise-ra akarta vetni magát.

Amit pedig, gondolta Phillip meglehetősen ironikus hangulatban a földön, nagyon is megérdemelne. Pelenka. Persze.

– Nem kellett volna elhoznotok – mondta Eloise, aki mit sem érzékelt Phillip gondolati átpártolásából. – Van fogalmatok arról, mennyire bántó ez?

Fivérei Phillip meglátása szerint teljesen jogosan bámultak rá igen furcsán, mintha a hölgynek elment volna a józan esze.

– Valamit nagyon eltévesztettél – mordult rá Anthony. – Még te vagy megsértődve, te vagy zaklatott és szomorú, amikor éppen te voltál olyan észveszejtően ostoba, hogy szó nélkül elszöktél!

Eloise egy kicsit mintha csillapodott volna, mindazonáltal azt dünnyögte: – Nem mintha figyelembe venném, akármit is mond.

– Velünk ellentétben – jegyezte meg halkan, szinte csak magának az a fivér, aki nyilván Colin lehetett –, mert velünk ugye csupa szelídség és engedelmesség vagy.

– Ó, az Isten szerelmére! – szólt Eloise alig hallhatóan, ezt még Phillip csengő füle is meglehetősen nőietlen megjegyzésnek érzékelte.

Csengő fül? Valaki fültövön vágta? Nehéz volt felidézni. Négy az egyhez, hogy valaki igyekezett megzavarni emlékezetét.

– Te! – csattant fel felé mutatva az a férfiú, akit Phillip teljes bizonyossággal Anthonynak gondolt. – Nem mész sehová!

Mintha éppen ezt fontolgatta volna.

– És te – mordult Anthony testvérhúgára még halálosabb hangon, bár Phillip a neki szóló szózat után ezt nemigen vélte lehetségesnek –, mit gondoltál magadban? Miért tetted ezt ?

Eloise próbálta ezt a kérdést kérdéssel elhessegetni.

– Mit kerestek itt?

Szándéka célt ért, mert bátyja a kérdésre válaszolt.

– Megmentünk téged a romlástól! – üvöltött. – Az isten szerelmére, Eloise, van fogalmad arról, mennyire aggódtunk miattad?

– És én még azt hittem, észre sem vettétek, hogy eljöttem – próbálkozott tréfával.

– Eloise! Anya magánkívül van.

Ez egy pillanatra kijózanította a hölgyet.

– Ó, ne! – suttogta. – Nem gondoltam volna.

– Persze, hogy nem gondoltad volna – felelte Anthony olyan szigorú hangon, ahogy egy olyan ember beszél, aki már húsz éve családfő. – Meg kéne korbácsoljalak!

Phillip éppen be akart avatkozni, mert nyilván nem tűrhette, hogy bárkit is korbáccsal fenyítsenek, de Anthony ekkor hozzátette: – Vagy legalábbis meg kéne zabolázzalak!

Phillip a zablahasználat humán alkalmazásának ötletére megállapította, hogy a családfő báty igen jól ismeri húgát.

– Hova akar menni? – kérdezte Benedict felettébb szigorúan és Phillip rájött, hogy nyilván tett néhány mozdulatot a felemelkedés érdekében. Erre azonban visszacsúszott a padlóra, meglehetősen tehetetlen testhelyzetébe.

Phillip ekkor Eloise-ra nézett.

– Esetleg bemutatná az urakat, kisasszony?

– Ó! – szólt Eloise elképedve. – Igen, természetesen. A fivéreim.

– Ennyit képes voltam felfogni – mondta igen száraz, karcos hangon.

Eloise bocsánatkérőn nézett rá, ami Phillip meglátása szerint a legkevesebb volt, amit tehetett, miután olyan helyzetbe hozta, hogy kis híján megkínozták és megölték, aztán a fivérei felé fordult és egyenként bemutatta őket: – Anthony, Benedict, Colin, Gregory. ők hárman – mutatott az A, B és C kezdőbetűs nevű férfiú felé – a bátyáim, és ő – mutatott lenézően Gregory felé – a kiskorú.

Gregory úgy nézett nővérére, mint aki mindjárt a torkának ugrik, amit Phillip egyáltalán nem ellenzett, mert ezzel a gyilkos szándék legalább nem rá irányul.

Aztán Eloise végre visszafordult Phillip felé és bemutatta fivéreinek:

– Sir Phillip Crane, de gondolom, már tudjátok.

– Egy levelet az íróasztalodban hagytál – közölte Colin.

Eloise gyötrődőn behunyta szemét. Phillip mintha az ostoba, ostoba, ostoba szavakat látta volna formálódni ajkán. Colin kajánul vigyorgott.

– Ha több ilyen elszökést is tervezel, legközelebb legyél óvatosabb!

– Köszönöm a tanácsot, megfogadom – sziszegte Eloise, de hevessége egyre alábbhagyott.

– Esetleg most alkalmas lenne, hogy felálljak? – érdeklődött Phillip általánosan, konkrétan senkihez sem intézve a kérdést.

– Nem.

Nehéz lett volna megállapítani, melyik Bridgerton fivér tiltakozott hangosabban.

Phillip a padlón maradt. Általában nem gondolta magát gyávának, és elég jól bánt az öklével, de a fenébe is, hiszen négyen vannak ellene! Lehet, hogy ökölvívó. De nem öngyilkos idióta.

– Hogyan keletkezett az a monokli? – kérdezte Colin halkan.

Eloise várt egy kicsit, mielőtt válaszolt.

– Baleset volt.

Colin fontolgatta, mit jelenthet ez a válasz.

– Volnál szíves ezt egy kicsit bővebben kifejteni?

Eloise feszengett, lepillantott Phillipre, de rögtön megbánta. Ettől a négyek még inkább azt hihetik, hogy ő a felelős húguk sérüléséért.

Egy ilyen félreértés következménye halál és csonkítás lehet. Nem úgy néztek ki, mint akik eltűrik, hogy valaki kezet emeljen a testvérhúgukra, nem is beszélve arról, hogy monoklit nyomjon a szemére.

– Csak mondja meg nekik az igazat, Eloise – kérte Phillip elgyötörten.

– A gyerekei voltak – mondta Eloise aggódón, mintha fájna kimondani. De Phillip nem aggódott. Bár közel volt ahhoz, hogy megfojtsák, e férfiak nem úgy néztek ki, mint akik hajlamosak ártatlan gyerekeket bántani. És Eloise nyilván nem mondana semmit, ha úgy gondolná, hogy ezzel veszély nek teszi ki Olivért és Amandát.

– Vannak gyerekei? – kérdezte Anthony, kissé kevésbe becsmérlő nézéssel.

Phillip ebből arra következtetett, hogy nyilván Anthonynak is vannak gyerekei.

– Kettő – felelte Eloise. – Ikrek. Egy fiú és egy lány. Nyolc évesek.

– Gratulálok! – mormogta Anthony.

– Köszönöm – felelte Phillip, nagyon öregnek és fáradtnak érezve magát. – Az együttérzés lenne inkább helyénvaló.

Anthony kíváncsian nézett rá, kis híján mosolygott.

– Nem igazán örültek a jelenlétemnek – közölte Eloise.

– Okos gyerekek – jegyezte meg Anthony.

Eloise határozottan rosszalló pillantást vetett bátyjára.

– Buktatózsinórt feszítettek ki. Olyat, mint amilyet Colin feszített ki nekem 1804-ben – mondta, igen ellenségesen nézve fivérére.

Colin ajka hitetlenkedő kifejezésbe rándult.

– Emlékszel, mikor történt?

– Mindenre emlékszik – jegyezte meg Benedict.

Eloise megfordult, csodálkozón nézett rá.

Sajgó torka ellenére Phillip kezdte élvezni ezt a testvéri szóváltást és az egész helyzetet.

Eloise királynői méltósággal fordult újra Anthony felé.

– Elestem – közölte egyszerűen.

– A szemedre estél?

– Ami azt illeti, a csípőmre, de nem volt időm csillapítani az esést, ezért beütöttem az arcomat is. Azt hiszem, az a vérzés terjedt át a szemkörnyékre is.

Anthony igen dühösen nézett le Phillipre.

– Az igazat mondja?

Phillip bólintott.

– A bátyám sírjára! Ha szükséges, kérdésre ezt a gyerekeim is megerősíthetik.

– Természetesen nem tartom szükségesnek – mondta Anthony komoran. – Én soha... – Köhécselt egy kicsit, lépkedett párat, aztán kiadta az utasítást: – Álljon fel!

Hangjának szigorúságát azzal csillapította, hogy kezét nyújtotta Phillip felé.

Sir Phillip ezt elfogadta, mivel úgy ítélte meg, hogy Eloise bátyja sokkal jobb szövetséges, mint ellenség. Mindazonáltal bizalmatlanul, védekező állásban méregette a négy Bridgerton férfit. Semmi esélye, ha azok négyen mégis rátámadnak, és nem volt biztos abban, hogy ez a veszély nem múlt el.

A nap végére vagy halott lesz, vagy nős ember és nem igazán volt felkészülve arra, hogy ezt a kérdést a Bridgerton fivérek döntsék el.

Aztán, miután Anthony egyetlen pillantásával elhallgattatta négy fiatalabb testvérét, Philliphez fordult és azt mondta:

– Talán ön elmondhatná nekem, mi történt.

Phillip a szeme sarkából látta, hogy Eloise tiltakozón a szavába akar vágni, de aztán nem szólalt meg, hanem leült egy székre, és ha nem is alázatos és szerény ábrázattal, de a vártnál alázatosabban és szerényebben nézett.

Phillip elhatározta, neki is meg kell tanulnia olyan szikrázó tekintettel figyelni valakit, ahogy Anthony Bridgerton tud nézni. A gyerekei igen hamar rendet tanulnának.

– Nem hiszem, hogy Eloise ezek után közbeszólna – jegyezte meg Anthony. – Kérem, folytassa.

Phillip ismét Eloise-ra pillantott. A hölgy úgy nézett ki, mint aki menten felrobban. Mégsem szólalt meg, ami valóban jelentős eredménynek számított az ő esetében.

A ház ura röviden összefoglalta az eseményeket attól kezdve, hogy Eloise megérkezett Romney Hallba. Elmondta Anthonynak a leveleket, hogy az elsőt Eloise írta, és részvétét nyilvánította felesége halála után, és ez a levelezés hogyan vált egyre barátibb hangúvá és csak akkor hallgatott el kis időre, amikor Colin fejét ingatva megjegyezte:

– Mindig csodálkoztam, mit írogat a szobájában.

Amikor Phillip kérdőn nézett rá, felemelte a kezét és hozzátette:

– Az ujjai. Mindig tintafoltosak voltak az ujjai és én sosem tudtam, miért.

Phillip befejezte a történetet:

– Hát, mint tudják, feleséget kerestem. Levelei hangvételéből ítélve okosnak és értelmesnek tűnt. Ha elég sokáig maradnak, hogy találkozzanak velük, látni fogják, gyermekeim... – köhécselt kínosan a legkevésbé bántó jelzőt keresve – meglehetősen zabolátlanok – mondta, szóválasztásával elégedetten. – Reméltem, hogy Miss Bridgerton csillapító hatással lehet rájuk.

– Eloise? – horkant fel Benedict és Phillip észlelte, hogy a másik három fivér is osztja aggályait.

És bár Phillip mosolyoghatott Benedict megjegyzésén, miszerint Eloise mindenre emlékszik, és dühös lehetett Anthonyre a zabla alkalmazásának megfontolása miatt, nyilvánvalóvá vált, hogy a Bridgerton fivérek nem adták meg azt tiszteletet lánytestvérüknek, amit megérdemelt.

– Miss Bridgerton, Eloise – jegyezte meg élesen – igen jó hatással volt gyermekeimre, jobban tennék, ha nem lebecsülő hangnemben beszélnének róla a jelenlétemben.

Ezzel mintha saját halálos ítéletét mondta volna ki. Hiszen négyen vannak, és neki egyáltalán nem állt érdekében inzultálni őket. De még ha a fél országon át loholtak is, hogy megvédjék Eloise erényét, akkor sem fogja szó nélkül tűrni, hogy a saját házában így gúnyt űzzenek vendégéből.

Eloise-ból nem. Előtte nem.

Ám legnagyobb meglepetésére e tiltakozást nem követte megtorlás, sőt, Anthony, aki láthatóan még mindig irányította a többieket, elgondolkodón nézett rá, olyan átható pillantással, mintha rétegenként hámozná le róla a bőrt, a húst, hogy lelke legmélyére lásson.

– Uram, sok megbeszélnivalónk van – jegyezte meg Anthony halkan.

Phillip bólintott.

– Gondolom, a húgával is beszélni kíván.

Eloise hálás pillantást vetett felé. Phillipet ez nem érte meglepetésként. El nem tudta képzelni, hogy Eloise jó néven venné, ha kihagynák bármilyen döntésből, ami az ő életét érinti. A fenébe, hiszen nem veszi jó néven, ha bármilyen döntésből kihagyják.

– Igen – felelte Anthony. – Valóban. Ami azt illeti, ha nincs ellenére, előbb vele beszélnék.

Phillip nem volt olyan ostoba, hogy vitába szálljon egy Bridgertonnal, miközben három másik nézi merőn.

– Kérem, használják a dolgozószobámat – ajánlotta fel. – Eloise majd mutatja az utat.

Ezt nem kellett volna mondani. A fivérek nem vették jó néven, hogy arra emlékeztették őket, hogy Eloise már elég hosszú időt töltött a házban ahhoz, hogy tudja, mi hol van.

Anthony és Eloise szó nélkül kiment, Phillip a másik három Bridgerton fivérrel maradt.

– Nincs ellenükre, ha leülök? – kérdezte Phillip, mivel gyanította, hogy egy ideig az ebédlőben kénytelen időzni.

– Csak tessék – felelte Colin szinte szívélyesen. Benedict és Gregory csak állt és bámult. Mint Phillip megjegyezte, Colin sem tűnt különösebben barátkozónak. Kissé barátságosabbnak tűnhetett, mint fivérei, de tekintetében éles indulat feszült, amit nem szabad alábecsülni.

– Kérem, fogyasszanak! – mondta Phillip az asztalon hagyott ételre mutatva.

Benedict és Gregory olyan mogorván nézett rá, mintha mérget kínált volna, de Colin leült vele szembe és elvett egy ropogós zsemlét az egyik tányérról.

– Nagyon finom – jegyezte meg Phillip, bár neki még nem volt lehetősége aznap este megkóstolni.

– Jó – mormogta Colin egy harapás után. – Farkaséhes vagyok.

– Hogyan gondolhatsz ételre? – mordult rá Gregory dühösen.

– Mindig ételre gondolok – felelte Colin, és tekintetével addig pásztázta az asztalt, míg megtalálta a vajat. – Mi másra gondolhatnék?

– A feleségedre – mordult Benedict.

– Ó, persze, a feleségemre – jegyezte meg Colin kurta bólintással. Aztán kemény pillantással Phillipre nézett és azt mondta: – Csak hogy tudja, legszívesebben a feleségemmel töltöttem volna ezt az éjszakát.

Phillipnek nem jutott eszébe olyan válasz, amivel ne sértette volna meg a jelen nem lévő Mrs. Bridgertont, ezért e megjegyzést szó nélkül hagyva megvajazta zsemléjét.

Colin nagy falatot vett magához, aztán az illemszabályok súlyos megsértését figyelmen kívül hagyva tele szájjal szólalt meg:

– Csak néhány hete vagyunk házasok.

Phillip kérdőn nézett rá.

– Még újházasok vagyunk – pontosította a hívatlan vendég.

Phillip bólintott, mivel valami választ kellett adnia.

Colin előrehajolt.

– Tényleg nem akartam eljönni a feleségem mellől.

– Értem – jegyezte meg Phillip, bár igazából nem is tudta, mi mást mondhatott volna.

– Érti is, amit mond? – kérdezte Gregory meglehetősen ingerülten.

Colin megfordult és fagyos pillantással nézte öccsét, aki nyilván túl fiatal volt ahhoz, hogy mesteri szinten megtanulhassa a nüanszok és körülírások művészetét. Phillip megvárta, míg Colin újra az asztal felé fordul, egy tányér spárgát kínált neki (amit asztaltársa elfogadott), aztán azt mondta:

– Ha jól sejtem, hiányzik önnek a felesége.

Erre csend lett, aztán Colin még egyszer megvető pillantással nézett öccsére és válaszolt:

– Igen.

Phillip ekkor Benedictre nézett, mivel ő volt az egyetlen, aki kimaradt a legutóbbi szóváltásból.

Nagy hiba volt. Benedict a kezét tördelte, és még mindig úgy nézett ki, mint aki sajnálja, hogy nem fojtotta meg, amikor lehetősége lett volna rá.

Phillip ekkor Gregoryra nézett, aki dühösen összefogta a mellkasa előtt a karját. Teste szinte remegett a dühtől, talán Phillipre volt dühös, talán családtagjaira, akik egész este zöldfülű fiatalként bántak vele. Phillip pillantását nem fogadta szívesen. Gregory álla hirtelen előreugrott, fogát csikorgatta és...

És Phillipnek elege volt. Inkább újra Colinra nézett.

Colin még mindig az evéssel volt elfoglalva; valahogy sikerült rávennie a személyzetet, hogy hozzanak neki egy tál levest. Ám éppen letette a kanalát és a másik kezét vizsgálgatta, ujjait egyenként nyújtotta ki, és mindegyikkel Phillip felé mutatva egy-egy szót mormogott.

– Hiányzik. A. Feleségem.

– A kénköves pokolba! – fakadt ki Phillip végül. – Ha el akarja törni a lábamat, megtenné minél hamarabb?

10. fejezet

Nem tudhatod, kedves Penelope, mennyire nincs szerencséd, hogy csak lánytestvéreid vannak. Fiúkkal sokkal jobb mulatság az élet.

Eloise Bridgerton levele Penelope Featheringtonnak, miután három bátyjával éjszakai lovagláson volt a Hyde Parkban.

A következők közül választhatsz – szólt Anthony komoran Phillip íróasztala mögül, mintha övé lenne a dolgozószoba. – Hozzámehetsz feleségül egy héten belül, vagy hozzámehetsz feleségül két héten belül.

Eloise rémülten kiáltott fel:

– Na de Anthony!

– Azt vártad, hogy más választási lehetőséget is adok? – kérdezte szelíd hangon. – Hát, a körülmények kényszerítő hatása miatt megtoldhatjuk még eggyel.

Eloise kifejezetten utálta, amikor bátyja úgy beszélt, mintha ő lenne egyedül teljesen értelmes és bölcs, őt pedig akaratos gyereknek tekintené. Sokkal elviselhetőbb volt, amikor lombolt és szitkozódott. Akkor Eloise legalább eljátszhatta, hogy Anthony megőrült, ő pedig szegény, ártatlan áldozat.

– Nem értem, miért tiltakoznál – folytatta. – Hát nem azzal a szándékkal jöttél ide, hogy feleségül menj hozzá?

– Nem! Azzal a szándékkal jöttem, hogy kiderítsem, alkalmas-e arra, hogy feleségül menjek hozzá.

– Na és, alkalmas?

– Nem tudom. Még csak két napja vagyok itt.

– Mégis – szólt Anthony, tétlenül nézegetve körmeit a halvány gyertyafényben ez a két nap több mint elég arra, hogy tönkretegye a jó hírnevedet.

– Tudja valaki, hogy elmentem? – kérdezte hirtelen. – Vagyis a családon kívül.

– Még nem – ismerte el Anthony. – De valaki úgyis rá fog jönni. Valaki mindig rájön.

– Úgy volt, hogy lesz gardedám – jegyezte meg Eloise mogorván.

– Úgy volt? – kérdezett vissza Anthony teljesen közömbös társalgási hangon, mintha csak az iránt érdeklődne, hogy bárányhús lesz-e vacsorára vagy vadászatot rendeznek-e szórakozásul.

– Nemsokára itt lesz.

– Hmmm. Kár, hogy én értem ide előbb.

– Ez mindenkinek rossz – súgta Eloise.

– Mit mondtál? – kérdezte megint azon a szörnyű hangon, ami egyértelművé tette, hogy minden szót hallott.

– Anthony – szólt Eloise, könyörgőn ejtve ki bátyja nevét, bár fogalma sem volt, miért könyörög.

Anthony húga felé fordult, szeme szikrázott, tekintete olyan átható volt, hogy hálásnak kellett volna lennie, hogy bátyja úgy tett, mintha körmei állapota érdekelné.

Egy lépést hátrált. Nincs ember, aki ne hátrált volna, ha Anthony Bridgertonnal ilyen dühében kénytelen szembe nézni.

De amikor megszólalt, hangja egyenletes és nyugodtnak ható volt.

– Elég kusza ágyat vetettél itt magadnak – mondta lassú, precíz hanghordozással –, és attól tartok, bele is kell feküdnöd.

– Arra kényszerítenél, hogy menjek feleségül egy olyan férfihez, akit nem is ismerek? – súgta Eloise.

– Valóban ez az igazság? – tette fel Anthony a kérdést. – itt az ebédlőben úgy tűnt, nagyon is jól ismered. Minden adandó alkalommal a védelmére keltél.

Anthony csapdába szorította és Eloise ettől kis híján megőrült.

– Ez nem elég a házassághoz – bizonygatta. – Legalábbis még nem elég.

De Anthony nem olyan ember volt, aki hagyja magát eltéríteni.

– Ha most nem, akkor mikor? Egy hét múlva? Két hét múlva?

– Elég! – fakadt ki Eloise és legszívesebben kezével tapasztotta volna be a fülét. – Nem tudok gondolkodni.

– Nem gondolkodsz – helyesbített Anthony. – Ha egy pillanatot is gondolkoztál volna ezen az egészen, ha agyadnak azt a kis részét használtad volna, ahol a józan ész lakozik, nem szöktél volna el.

Eloise kezét karba fonva másfelé nézett. Nem volt erre érve, és ez nagyon bántotta.

– Mit akarsz tenni, Eloise?

– Nem tudom – hebegte, és gyűlölte, hogy milyen butának tűnik a hangja.

– Hát – szólt Anthony azon a szörnyű, ésszerű hangon –, akkor bajban vagyunk, ugye?

– Nem tudnád egyszerűen kimondani? – kérdezte, és bordái mellett ökölbe szorította a kezét. – Muszáj minden mondandódat kérdéssel zárni?

Anthony humortalanul mosolygott.

– Azt hittem, nagyra értékeled, hogy a véleményedet kérdezem.

– Leereszkedő hangon beszélsz velem, és ezt te is jól tudod.

Anthony előrehajolt, tekintete szinte villámlott.

– Van fogalmad arról, mekkora erőfeszítést igényel, hogy fékezzem az indulatomat?

Eloise úgy gondolta, tanácsosabb, ha nem kockáztat találgatást.

– Éjnek évadján szöktél meg – mondta, és felállt. – Szó nélkül. Üzenetet sem hagytál...

– Hagytam üzenetet! – fakadt ki Eloise.

Anthony hitetlenkedéssel nézett rá.

– Hagytam üzenetet! – bizonygatta. – A hallban hagytam, az egyik kis asztalon, a kínai váza mellett.

– És mi állt ebben a titokzatos üzenetben?

– Az, hogy ne aggódjatok, jól vagyok és egy hónapon belül jelentkezem.

– Ó! Ettől aztán menten megnyugodtam volna – jegyezte meg Anthony gúnyosan.

– Nem tudom, miért nem kaptad meg – hebegte Eloise. – Talán a meghívók közé keveredett.

– Mi úgy tudtuk – folytatta Anthony egy lépést téve húga felé –, hogy téged elraboltak.

Eloise elsápadt. Sosem gondolt volna arra, hogy családja ilyesmit gondolhat. Eszébe sem jutott, hogy üzenete elkallódhat.

– Tudod, mit csinált anya? – kérdezte Anthony halálosan komoly hangon. – Tudod, mit csinált, miután kis híján elájult az aggodalomtól?

Eloise tagadón ingatta a fejét, rettegett a választól.

– A bankba ment – folytatta Anthony. – És tudod, miért?

– Megmondanád? – kérdezte Eloise elgyötörten. Utálta a kérdéseket.

– Azért ment oda – folytatta Anthony rémisztő módon lépkedve felé hogy meggyőződjön róla, minden kötvénye és pénze rendben van-e, hogy tudjon pénzt felvenni, ha válságdíjat kell fizetnie érted!

Eloise összehúzta magát, hátrált bátyja haragvó hangjától. Meg akarta ismételni, hogy hagyott üzenetet, de tudta, hogy abból nem származna jó. Tévedett és ostoba volt, és nem akarta azzal tetézni ostobaságát, hogy megpróbálja kimagyarázni.

– Végül Penelope találta ki, mit tettél – közölte Anthony. – Megkértük, hogy kutassa át a szobádat, mivel ő valószínűleg annyi időt töltött ott, mint amennyit mi összesen nem.

Eloise bólintott. Penelope volt a legjobb barátnője, sőt, még mindig az, bár már Colin felesége. Megszámlálhatatlanul sok órát töltöttek a szobájában, mindenről beszélgettek. Phillippel való levelezése volt az egyetlen titok, amit még neki sem árult el.

– Hol találta meg a levelet? – kérdezte Eloise. Nem mintha ez számított volna, de nem tudta megállni, hogy ki ne elégítse kíváncsiságát.

– Beesett az íróasztalod mögé – mondta Anthony, karját keresztbe fonva. – Egy lepréselt virággal együtt.

Ez valahogy beleillett a képbe.

– Botanikus – súgta.

– Tessék?

– Botanikus – ismételte, ezúttal hangosabban. – Sir Phillip. Évfolyamelső volt Cambridge-ben. Tudós lenne, ha a bátyja nem halt volna meg a Waterlooi csatában.

Anthony bólintott. Nyugtázta a tényt, és azt is, hogy Eloise tudja.

– Ha azt mondod, hogy kegyetlen ember, aki verni fog, inzultálni és aljasul viselkedik veled, nem kötelezlek rá, hogy hozzámenj feleségül. De mielőtt válaszolsz, azt akarom, hogy vedd fontolóra, amit mondok. Bridgerton lány vagy. Nem érdekel, kihez mész feleségül, mi lesz a neved, miután az oltár előtt elmondod a házassági esküt. Mindig Bridgerton maradsz, és mi minden cselekedetünkben becsületesek vagyunk; nem azért, mert ezt várják el tőlünk, hanem mert ilyenek vagyunk.

Eloise bólintott, nagyot nyelt, szemét égető könnyeivel küszködött.

– Akkor most felteszem a kérdést. Van valami különös ok amiért nem lehetsz Sir Phillip Crane felesége?

– Nincs – hebegte. Nem is tétovázott. Nem készült fel erre még nem volt kész a házasságra, de nem akarta megmásítani az igazságot azzal, hogy habozik kimondani a választ.

– Gondoltam, hogy így van.

Eloise csak állt némán, szinte legyőzötten, nem tudta, mit csináljon. Megfordult; tudta, hogy Anthony úgyis kitalálja, hogy sír, de nem akarta, hogy könnyeit lássa.

– Hozzámegyek feleségül – mondta zokogva. – Csak... Én csak... csak azt akartam...

Anthony egy pillanatig nem szólt, tiszteletben tartotta húga bánatát, de mivel Eloise nem folytatta a mondatot, rákérdezett:

– Mit akartál, Eloise?

– Szerelmi házasságot akartam – felelte olyan halkan, hogy talán ő maga sem hallotta.

– Értem – felelte Anthony. Kitűnő hallása volt. – Nem gondolod, hogy ezen akkor kellett volna gondolkodnod, mielőtt elszöktél?

Eloise ebben a pillanatban végtelenül gyűlölte bátyját.

– Te szerelemből nősültél. Ha valakinek, neked meg kell ezt értened.

– Én azért vettem feleségül a feleségemet – mondta olyan hangon, ami világosan jelezte, nem tetszik neki, hogy húga megpróbálja az ő magánéletére terelni a beszélgetést –, mert kompromittáló helyzetben talált minket Anglia legnagyobb pletykafészke!

Eloise felszisszent, nagyon ostobának érezte magát. Oly sok éve történt, hogy Anthony megnősült. El is felejtette a körülményeket.

– Amikor feleségül vettem, nem szerettem a feleségemet – állította. – Illetve – tette hozzá kissé lágyabb, inkább nosztalgikus hangon –, ha szerettem is, nem volt tudomásom róla.

Eloise bólintott.

– Nagyon szerencsés voltál – mondta, és azt kívánta, bárcsak ő is ilyen szerencsés lenne Phillippel.

És Anthony meglepetést okozott. Mert nem szidott és nem korholt. Csak annyit mondott:

– Tudom.

– Nagyon szerencsétlennek éreztem magamat, amikor Penelope és Colin összeházasodtak... – mondta Eloise, és leroskadt a legközelebbi székbe, fejét kezébe hajtva. – Szörnyű ember vagyok. Biztosan szörnyű ember vagyok, szörnyű, és sekélyes, és irigy, mert amikor összeházasodtak, én csak magamra tudtam gondolni.

Anthony felsóhajtott és leguggolt húga mellé.

– Nem vagy szörnyű ember, Eloise. És ezt te is tudod.

Eloise felnézett, és azon tűnődött, mikor lett ez az ember, a bátyja ilyen bölcs. Ha még egy szót szólt volna, ha még egy percet beszél hozzá, azon a gúnyos hangon, megtört volna. Megtört volna vagy megkeményíti magát, de akárhogy is, elromlott volna köztük valami.

De itt van Anthony, az arrogáns, büszke, minden ízében született nemesember, ott térdel mellette, kezét a kezére teszi, olyan kedvesen beszél hozzá, hogy a szíve kis híján megszakad.

– Nagyon örültem, hogy egymásra találtak – mondta Eloise. – Nagyon örültem.

– Tudom.

– Csak örömöt kellett volna éreznem.

– Ha így lenne, nem lennél ember.

– Penelope olyan volt nekem, mintha a testvérem lenne. Örülnöm kellett volna.

– Mintha az imént ezt mondtad volna.

Eloise bólintott.

– Örülök. Igen, örülök a boldogságuknak. Tudom. Nem csak mondom.

Anthony jóindulatúan mosolygott és várta, hogy húga folytassa, amit mondani akart.

– Csak hirtelen olyan magányosnak és olyan öregnek éreztem magamat. – Bátyjára nézett, hátha képes ezt megérteni – Sosem gondoltam volna, hogy rólam feledkeznek meg.

Anthony felnevetett.

– Eloise Bridgerton, nem hiszem, hogy valaha valaki elkövetné azt a hibát, hogy megfeledkezik rólad.

Eloise érezte, hogy ajka széle halvány mosolyra húzódik hogy annyi ember közül éppen a bátyja képes a lényegre érezni.

– Azt hiszem, sosem gondoltam komolyan, hogy vénlány maradhatok. Vagy ha mégis, akkor Penelope maradjon vénlány velem. Ez nem volt túl szép tőlem, és nem gondolom, hogy komolyan így terveztem volna, de...

– De így volt – szólt Anthony, megtéve azt a szívességet, hogy befejezte helyette a mondatot. – Nem hiszem, hogy Penelope valaha komolyan gondolta, hogy egyszer férjhez megy. És ami azt illeti, kétségeim vannak afelől is, hogy Colin fejében megfordult a nősülés gondolata. Tudod, a szerelem elég váratlanul lepheti meg az embert.

Eloise bólintott, és azon tűnődött, vajon őt is meglepheti-e. Valószínűleg nem. ő nem olyan ember, akinek ilyen csapás hiányzik.

– Örülök, hogy összeházasodtak – mondta Eloise.

– Tudom. Én is.

– Sir Phillip – mutatott az ajtó felé, bár a szóban forgó éppen a hall másik végében, az ebédlőben volt. – Több mint egy éve levelezünk, Sir Phillip és én. Aztán házasságot említett. És ezt olyan finoman tette! Nem kérte meg a kezemet, csak érdeklődött, meglátogatnám-e, hogy megtudjuk, egymáshoz illünk vagy sem. Azt mondtam magamban, ez az ember őrült, és ilyen ajánlatot nem is vehetek fontolóra. Ki menne feleségül valakihez, akit nem is ismer? – Felnevetett.

– Aztán Colin és Penelope bejelentették eljegyzésüket. Egy világ omlott össze bennem; kicsúszott a lábam alól a talaj. Akkor kezdtem el ezen gondolkodni. Valahányszor leültem az íróasztalomhoz, ahhoz a fiókhoz, ahol a leveleit tartottam, olyan volt, mintha a papír lyukat égetne a deszkában.

Anthony nem szólt semmit, csak megszorította húga kezét, mintha értené.

– Tennem kellett valamit – mondta Eloise. – Nem ülhettem tovább, hogy tétlenül várjam, mit hoz az élet.

A Bridgerton család feje harsányan felnevetett.

– Eloise! Ez a veszély nálad egyáltalán nem fenyeget! Még hogy te bármikor tétlenül ülj!

– Antho...

– Nem, hadd fejezzem be. Különleges vagy, Eloise. Veled sosem történnek csak úgy a dolgok. Nekem elhiheted. Láttalak felnőni, és időnként apád helyett apádnak kellett lennem, pedig csak a bátyád akartam lenni.

Eloise ajka megnyílt, mintha valami a szívébe markolt volna. Anthonynek igaza volt. Olyan volt, mintha apja lett volna, azt a szerepet egyikük sem akarta rá ruházni, de Anthony évekig, szó nélkül tette a dolgát.

És most megszorítja bátyja kezét; nem azért, mert szereti, hanem mert csak most jött rá, hogy szereti.

– Te hatsz az életre, Eloise – mondta Anthony. – Nem fordítva. Mindig te döntöttél, mindig te irányítottad a dolgokat. Lehet, hogy nem mindig érezted így, de ez a való.

Eloise egy pillanatra lehunyta szemét, fejét ingatva válaszolt:

– Hát, próbáltam dönteni a magam életében, amikor ide jöttem. Jó tervnek tűnt.

– És lehet – jegyezte meg Anthony halkan –, hogy valóban jó terv. Sir Phillip becsületes embernek tűnik.

Eloise nem tudta titkolni méltatlankodását.

– Akkor jutottál erre a következtetésre, amikor fojtogattad?

Anthony felsőbbséges pillantással nézett rá.

– Meglepődnél, ha tudnád, milyen következtetésekre jutnak férfiak egymásról verekedés közben.

– Te azt verekedésnek nevezed? Négyen egy ellen?!

Anthony vállat vont.

– Nem mondtam, hogy sportszerű verekedés volt.

– Javíthatatlan vagy!

– Érdekes jelző, a te jelenlegi cselekedeteidet figyelembe véve.

Eloise érezte, hogy mélyen elpirul.

– Hát jó – jelentette ki Anthony határozottan. Élénk hangja arról árulkodott, hogy témát fog váltani. – Megvan, mit fogunk tenni.

És Eloise tudta, hogy bármit is mond, ő azt fogja tenni Olyan eltökélt volt a hangja.

– Azonnal összecsomagolsz – rendelkezett Anthony – elmegyünk Az Én Házamba, és ott maradsz egy hétig.

Eloise bólintott. Az Én Házam furcsa név volt, Anthony otthona, nem messze Romney Halltól, Wiltshire-ben. Ott élt feleségével, Kate-tel és három fiukkal. Nem különösebben nagy ház, de kényelmes, és nyilván van elég hely még néhány Bridgertonnak.

– A te Sir Philliped minden nap átjöhet meglátogatni – folytatta Anthony, és Eloise pontosan tudta, hogy ezt úgy érti, a te Sir Philliped minden nap át fog jönni meglátogatni téged.

Eloise megint csak bólintott.

– Ha egy hét elteltével is úgy ítélem meg, hogy elég jó ember ahhoz, hogy feleségül vegye a húgomat, akkor feleségül mész hozzá. Azonnal.

– Biztos vagy benne, hogy egy hét alatt pontosan fel tudod mérni egy férfi jellemét?

– Ritkán tart hosszabb ideig – jelentette ki Anthony. – Ha nem vagyok biztos benne, egyszerűen várunk még egy hetet.

– Lehet, hogy Sir Phillip nem akar feleségül venni engem mondta Eloise, mert úgy érezte, muszáj kimondania.

Anthony kemény pillantással nézett rá.

– Neki nincs meg ez a választási lehetősége.

Eloise alig kapott levegőt.

Anthony egyik szemöldöke arrogáns ívbe húzódott.

– Megértettük egymást?!

Eloise bólintott. Anthony terve nagyon is ésszerűnek tűnt. Sokkal ésszerűbbnek, mint amilyet az idősebb fivérek többsége kitalálna. És ha valami szörnyen rosszul sikerül, ha úgy dönt, hogy mégsem képes feleségül menni Sir Phillip Crane-hez, nos, akkor van egy hete, hogy meggondolja magát. Egy hét alatt sok minden történhet.

Mint az elmúlt héten is.

– Visszamegyünk az ebédlőbe? – kérdezte Anthony. – Gondolom, éhes vagy, és ha sokáig időzünk, Colin nyilván kieszi vendéglátónkat a készleteiből.

Eloise bólintott.

– Vagy ez történik, vagy mostanra már megölte.

Anthony ezen egy pillanatig elgondolkodott.

– Akkor megspórolom az esküvő költségét!

– Anthony!

– Csak tréfáltam, Eloise! – mondta gondterhelten ingatva fejét. – Most gyere! Győződjünk meg róla, hogy a te Sir Philliped még az élők sorában van.

– És akkor – magyarázta Benedict igen élénken, amikor Anthony és Eloise belépett az ebédlőbe – jött a kocsma szajhája és olyan hatalmas...

– Benedict! – kiáltott fel Eloise.

Benedict igen bűnbánó arckifejezéssel nézett húgára, rögtön visszahúzta kezét, mellyel éppen nyilvánvalóan egy rendkívül dús idomokkal megáldott nőszemély testének formáját igyekezett illusztrálni és szabadkozott:

– Elnézést. Ezer bocsánat!

– Nős ember vagy! – korholta Eloise.

– Igen, de nem vak – jegyezte meg Colin vigyorogva.

– Te is nős ember vagy! – nézett rá is vádlón.

– De nem vak – ismételte Colin.

– Eloise – szólalt meg Gregory a lehető leggyalázatosabb leereszkedő hangon, aminek alkalmazására Eloise valaha okot adott –, vannak dolgok, amiket lehetetlen nem észrevenni. Különösen, ha az ember történetesen férfi.

– Igaz – erősítette meg Anthony. – Én is láttam.

Eloise zavarában levegő után kapkodva nézett egyik fivéréről a másikra, mintha az őrület pöcegödrében egy tiszta pontot keresne. Tekintete Phillipre tévedt, aki, úgy tűnt kissé ittas állapota ellenére élethosszig tartó barátságot kötött fivéreivel olyan rövid idő alatt, míg ő a dolgozószobában Anthonyval beszélt.

– Sir Phillip! – szólította meg és azt várta, hogy a férfi valami elfogadhatót mond.

De a ház ura csak idétlen mosollyal nézett rá.

– Tudom, kiről beszélnek – közölte. – Sokszor jártam abban a kocsmában. Lucy errefelé elég közismert.

– Még én is hallottam róla – jegyezte meg Benedict sokat tudó bólintással. – Lovon tőlünk csak egy óra onnan. Könnyű vágtában kevesebb.

Gregory bizalmasan Philliphez hajolt, kék szeme érdeklődéssel csillogott.

– És volt már vele?

– Gregory! – kiáltott fel Eloise. Ez már igazán túl sok. Fivéreinek egyáltalán nem lenne szabad ilyesmiről beszélniük a jelenlétében, sőt, a legkevésbé sem volt kíváncsi arra, hogy Sir Phillip meghágta-e a kocsma szajháját, akinek akkora csöcse van, mint két levesestál.

De Phillip tagadón ingatta a fejét.

– Férjes asszony – felelte. – És én is nős ember voltam.

Anthony húgához fordult és a fülébe súgta:

– Megfelel.

– Örülök, hogy ilyen magasra tetted a mércét szeretett húgodnak – mormogta.

– Én mondtam – jegyezte meg Anthony. – Magam is megszemléltem ezt a Lucyt. Ennek az embernek van önuralma.

Eloise csípőre tette a kezét és igen szigorúan bátyja szemébe nézett.

– Téged elfogott a kísértés?

– Természetesen nem! Kate elvágná a torkomat!

– Nem arról beszélek, mit tenne Kate, ha félrelépnél, bár azon a véleményen vagyok, hogy nem a torkodon kezdené...

Anthony felszisszent. Tudta, hogy ez pontosan így van.

– Nem – ismerte el fejét ingatva. – De ne mondd el senkinek. Hiszen engem amolyan kicsapongó kéjencnek ismertek. Nem akarom, hogy azt gondolják, meg vagyok szelídítve.

– Visszataszító vagy!

Anthony vigyorgott.

– A feleségem mégis rajongásig szeret, és csak ez számít, nemde?

Eloise úgy vélte, ez valóban így van. Felsóhajtott.

– Mit csináljunk velük?

Eloise az üres edényektől roskadó ebédlőasztal mellett ülő négy férfira mutatott. Phillip, Benedict és Gregory hátradőlve ült a széken, meglehetősen elégedettnek tűntek. Colin még mindig evett.

Anthony vállat vont.

– Nem tudom, mit akarsz csinálni, de én csatlakozom hozzájuk.

Eloise csak állt az ajtóban, nézte, ahogy legidősebb bátyja leül, és egy pohár bort tölt magának. A beszélgetés tárgya szerencsére elterelődött Lucyről és az ő terebélyes kebléről, és már az ökölvívás mesterfogásait tárgyalták. Vagy legalábbis úgy tettek, mintha azt tárgyalnák. Phillip bizonyos kézmozgásokat demonstrált Gregorynak.

Aztán képen vágta.

– Nagyon sajnálom! – mondta Phillip, hátba veregetve Gregoryt. De Eloise észrevette, hogy szájának jobb sarja halvány mosolyra húzódik. – Biztosan nem fog sokáig fájni. Az én állam már kezd javulni.

Gregory morgott valamit, amivel nyilván azt akarta mondani, hogy nem is fáj, de attól még dörzsölgette az állát.

– Sir Phillip! – szólt Eloise hangosan. – Válthatnánk néhány szót?

– Természetesen – felelte a férfi, és rögtön felállt, bár igazság szerint minden férfinak állnia kellett volna, mert ő el sem mozdult az ajtóból.

Phillip odalépett hozzá.

– Valami baj van?

– Aggódtam, hogy megölik önt – jegyezte meg epésen.

– Ó! – mosolygott három-pohár-bor-utáni mosollyal. – Nem öltek meg.

– Azt látom. De mi történt?

A ház ura az asztal felé nézett. Anthony éppen a Colin által meghagyott maradékot ette (ami szinte biztosan azért maradt maradék, mert nem vette észre, hogy az asztalon van), Benedict pedig székét hátradöntve próbált egyensúlyozni. Gregory magában dünnyögött, szemét lehunyva, üdvözült mosoly áradt arcán; valószínűleg Lucyre gondolt, illetve részben rá, pontosabban bizonyos nagy, markolásznivaló testrészeire.

Phillip visszafordult hozzá és vállat vont.

– Mikor lettek ilyen jó barátok? – kérdezte Eloise túlzott türelemmel.

– Ó! Hát, ez igazán mulatságos. Ami azt illeti akkor, amikor megkértem őket, hogy legyenek szívesek eltörni a lábamat.

Eloise csak bámult. Ha ezer élete lenne, se ismerné ki magát a férfiakon. Négy fivére van, és igazán jobban kéne ismernie őket, mint bármely nőnek, és talán huszonnyolc évbe telt, míg rájött, hogy a férfiak egész egyszerűen szörnyűek.

Phillip megint vállat vont.

– Úgy tűnt, ez megtörte a jeget.

– Nyilvánvalóan.

Eloise csak bámult Sir Phillipre, és Sir Phillip csak bámult Eloise-ra, és közben látta, hogy Anthony őket nézi, és Phillip hirtelen mintha kijózanodott volna.

– Össze kell házasodnunk – jelentette ki a ház ura.

– Tudom.

– Tényleg eltörik a lábamat, ha nem veszem el önt feleségül.

– Ezzel nem elégednének meg – jegyezte meg Eloise komoran. – Akárhogy is, a hölgyek szeretik azt hinni, hogy nem az osteopathiás épség megőrzése volt a fő ok, amiért életük párja őket választotta.

Sir Phillip meglepetten pislogott.

– Nem vagyok buta – mordult Eloise. – Tanultam latint.

– Helyes – felelte Phillip lassan, tagoltan, ahogy a férfiak próbálják leplezni, hogy nem biztosak abban, mit is mondjanak.

– Vagy legalábbis – próbálkozott Eloise elkeseredetten keresve olyasmit, amit akárcsak távolról is bóknak lehet venni –, ha nem ez a fő ok.

– Igen – szólt Phillip, de ennél többet még mindig nem mondott.

Eloise szeme összeszűkült.

– Mennyi bort ittak?

– Csak hármat – felelte, aztán elgondolkodva helyesbített: – Talán négyet.

– Négy pohárral vagy négy palackkal?

Erre mintha nem tudta volna a választ.

Eloise az asztal felé nézett. Négy palack volt az asztalon szanaszét, ebből három üres.

– Annyit azért nem – jegyezte meg.

Sir Phillip vállat vont.

– Két választásom volt. Vagy velük iszom, vagy eltörik a lábamat. Meglehetősen egyértelmű választásnak tűnt.

– Anthony! – kiáltott Eloise. Elege volt Phillipből. Elege volt mindannyiukból, mindenből, férfiakból, házasságból, eltörendő lábakból és üres boros palackokból. De legfőképpen önmagából volt elege, abból, hogy annyira tehetetlennek érzi magát az élet viszontagságaival szemben.

– Menni akarok.

Anthony bólintott, mordult egyet, de még mindig azt a megmaradt darab csirkét ette, ami valahogy elkerülte Colin figyelmét.

– Anthony, menni akarok. Most azonnal.

A legidősebb Bridgerton fivér nyilván meghallotta húga hangjának szigorúságát, a szótagok reccsenését, mert azonnal felállt.

– Igen.

Eloise még soha életében nem volt olyan boldog, hogy hintóban ülhet.

11. fejezet

Ki nem állhatom az olyan férfiakat, akik nem ismernek mértéket az italozásban. Ezért biztos vagyok abban, hogy megérted, miért nem tudtam elfogadni Lord Wescott ajánlatát.

Eloise Bridgerton levele bátyjának, Benedictnek, miután elutasította a második házassági ajánlatot.

– Jaj ne! – szörnyülködött Sophie Bridgerton, Benedict törékeny, szinte éteri megjelenésű felesége. – Ugye nem viselkedek így?

– De igen – felelte Eloise komoran, ahogy a kerti székben hátradőlve limonádét kortyolgattak. – És aztán mind lerészegedtek!

– Borzasztóak – dünnyögte Sophie, és Eloise rájött, hogy előző este attól érezte olyan rosszul magát, hogy a férfiak szörnyen bizalmas, baráti módon beszélgettek. Nyilvánvalóan nagy szüksége volt egy értelmes nőre, akivel kibeszélheti a történteket.

Sophie elkomorult.

– Nem mondod, hogy megint arról a szegény Lucy nevű nőről beszélgettek!

Eloise alig kapott levegőt.

– Ismered?

– Mindenki ismeri. Isten a tanú, nem lehet nem észrevenni az utcán.

Eloise hallgatott, próbálta elképzelni a jelenséget. Képtelen volt.

– Az igazat megvallva – mondta Sophie suttogva, bár közel s távol egyetlen lélek sem volt látható –, sajnálom azt a szerencsétlen nőt. Nem is akarja felhívni magára figyelmet, talán zavarja is, hogy mindig megbámulják, és ami azt illeti, nyilván nem tesz jót a hátának.

Eloise próbálta elnyomni kitörni készülő harsány mosolyát, de kuncogás nélkül nem tudta megállni.

– Posy egyszer meg is kérdezte tőle, milyen érzés!

Eloise szája tátva maradt a döbbenettől. Posy ugyanis Sophie mostohanővére volt, aki évekig a Bridgerton családdal élt, aztán hozzáment egy meglehetősen vidám lelkészhez, és alig öt mérföldre laknak Benedict és Sophie otthonától. Posy a legbarátságosabb ember, akit Eloise ismert, és ha valaki képes összebarátkozni egy hatalmas keblű, férjes asszony szolgálóval, az csakis ő lehet.

– Hugh gyülekezetébe tartozik – magyarázta Sophie a szóban forgó nőszemély férjére utalva. – Persze, hogy megismerkedtek.

– Mit mondott? – kérdezte Eloise.

– Posy?

– Nem. Lucy.

– Ó, azt nem tudom – felelte Sophie és elfintorodott. – Posy nem mondta meg nekem. El tudod ezt képzelni? Hiszen Posynak soha életében semmi titka nem volt előttem. Azt mondta, ezzel eljátszaná egy egyháztag bizalmát.

Eloise ezt meglehetősen nemes dolognak tartotta Posy részéről.

– Persze engem ez egyáltalán nem is érdekel – szólt Sophie olyan magabiztossággal, ahogy csak azok a nők tudnak szólni, akik tudják, hogy szeretik őket. – Benedict sosem lépne félre.

– Természetesen nem tenne ilyet! – mondta Eloise hirtelen. Benedict és Sophie szerelme legendás volt a családban. Eloise éppen e szép szerelmi történet hatására utasított el több házassági ajánlatot is. Az övékhez hasonló szerelmet, szenvedélyt akart. És ennél is többet. „Három házam, tizenhat lovam, negyvenkét vadászkutyám van” – tájékoztatta egyik kérője, amikor házassági ajánlatot tett.

– De nem hiszem, hogy túl nagy kérés, ha azt várjuk el tőle, hogy fogja be a száját, meg se szólaljon, ha az nő arra jár – folytatta Sophie.

Eloise már éppen határozott és vehemens egyetértéséről akarta biztosítani, amikor meglátta, hogy Sir Phillip sétál a pázsiton feléjük.

– ő az? – kérdezte Sophie mosolyogva.

Eloise bólintott.

– Nagyon jóképű.

– Igen, azt hiszem – felelte Eloise halkan.

– Csak hiszed? – horkant fel Sophie türelmetlenül. – Ne szerénykedj nekem, Eloise Bridgerton. A szobalányod voltam, jobban ismerlek, mint bárki más.

Eloise tartózkodott attól, hogy akárcsak halvány utalást tegyen arra, hogy Sophie teljes két hétig a szobalánya volt, mielőtt Benedicttel észhez tértek és elhatározták, hogy összeházasodnak.

– Hát jó – szólt Eloise beletörődőn. – Igen, elég jóképű, ha az ember a nyers, vidéki típust kedveli.

– Te pedig láthatóan éppen ezt a nyers, vidéki típust kedveled – jelentette ki Sophie pajkosan.

Eloise teljesen elképedve érezte, hogy elpirul.

– Lehet – mormogta.

– És látom, virágot is hozott – jegyezte meg Sophie elismerőn.

– Botanikus – tájékoztatta Eloise.

– Ettől a gesztus egy cseppet sem kevésbé kedves.

– Igen, de könnyebb megvalósítani.

– Eloise! – szólt rá Sophie korholón. – Ezt azonnal hagyd abba!

– Mit?

– Azt, hogy leírod szegény embert, mielőtt esélye lenne.

– Egyáltalán nem írtam le – tiltakozott Eloise. De már amikor ezt kimondta is pontosan tudta, hogy hazudott. Ki nem állhatta, hogy a családja megpróbálja irányítani az életét, bármennyire is jó szándékkal tették mindezt, és ettől mogorvának és együttműködni vonakodónak érezte magát.

– Hát, szerintem nagyon kedves, hogy virágot hoz neked – jelentette ki Sophie határozottan. – Mindegy, hogy nyolcezer különböző rózsatöve van. Akkor is rád gondolt, és neked vágta.

Eloise bólintott. Utálta magát. Jobban akarta érezni magát; csupa mosoly és báj akart lenni, hogy az optimizmus sugározzon róla, de ez valahogy nem sikerült.

– Benedict nem mondott el nekem mindent – folytatta Sophie, ügyet sem vetve Eloise feszengésére. – Tudod, milyenek a férfiak. Sosem mondják el, amit igazán tudni akarsz.

– Mit akarsz tudni?

Sophie a pázsit felé nézett, a közeledő Sir Phillipre, és próbálta felmérni, mennyi ideje van, míg a férfi odaér hozzájuk.

– Hát először is azt, igaz-e, hogy egyszer sem találkoztál vele, mielőtt elszöktél.

– Nem. Személyesen nem találkoztunk – ismerte el Eloise. Olyan ostobaságnak tűnt, ahogy így megismételte. Ki gondolta volna, hogy ő, egy Bridgerton lány elszökik egy olyan férfihoz, akivel addig még sosem találkozott?

– Hát, ha a végén kiderül, hogy egymáshoz illetek – szólt Sophie igen tárgyilagos hangon –, micsoda romantikus szerelmi történet kerekedik belőle!

Eloise felettébb feszélyezve érezte magát. Még túl korai, még nem tudhatják, hogy a végén az derül-e ki, hogy egymáshoz illenek. Inkább úgy sejtette, nem, igazság szerint eléggé biztos volt benne, hogy Sir Phillip felesége lesz, de ki tudja, milyen házasság lenne ez? Nem szereti a férfit, legalábbis még nem, és a férfi sem szereti őt, és Eloise úgy vélte, ez rendben is van így, de most, hogy itt van Wiltshire-ben, és próbál úgy tenni, mintha nem venné észre, hogyan néz Benedict Sophie-ra, azon tűnődött, nem követett-e el szörnyű hibát.

Vajon tényleg feleségül akar menni egy olyan férfihoz, aki elsősorban a gyermekeinek keres pótanyát?

Ha az embernek nincs szerelme, ez jobb, mint egyedül maradni?

Sajnálatos módon azonban e kérdések megválaszolása csak az után lehetséges, ha feleségül megy Sir Philliphez és meglátja, hogyan működik a közös élet. És ha nem működik jól...

Akkor is benne ragad.

A házasságból legkönnyebben a halál útján lehet kilépni, és ezen Eloise nem igazán gondolkodott.

– Miss Bridgerton.

Phillip ott állt előtte, kezében egy csokor orchidea.

– Ezt önnek hoztam.

Eloise rámosolygott. Felvidult a kissé ideges, szédítő érzéstől, ami a férfi megjelenésekor elfogta.

– Köszönöm – hebegte, azzal átvette a virágot, beszívta édes illatát. – Nagyon szép csokor.

– Hol talált orchideát? – kérdezte Sophie. – Gyönyörű.

– Termesztem. Üvegházam van.

– Ó, persze, persze. Eloise említette, hogy ön botanikus. Én is szeretek kertészkedni, bár meg kell mondanom, hogy többnyire fogalmam sincs, mit csinálok. Biztos vagyok benne, hogy a gondnokaink itt életük megrontójának tartanak engem.

Eloise köhécselt, rájött, hogy még nem végezte el a bemutatásokat.

– Sir Phillip – mondta, aztán sógornőjére mutatott. – A hölgy Benedict felesége, Sophie.

Sir Phillip kézcsókra emelte Sophie kezét.

– Mrs. Bridgerton!

– Örülök, hogy megismerhetem, uram – mondta Sophie legbarátságosabb hangján. – Kérem, szólítson csak Sophie-nak. Tudom, hogy Eloise-t sem szólítja Miss Bridgertonnak, és úgy tűnik, ön már gyakorlatilag családtag.

Eloise elpirult.

– Ó! – kiáltott fel Sophie, hirtelen zavartan. – Nem veled kapcsolatban értettem, Eloise. A világért sem gondolnék ilyet. Ó, jaj. Úgy értettem, hogy a férfiak... – Arca mélyvörösre változott, szemét lesütötte, kezét nézte. – Nos... – hebegte. – Hallottam, sok bor volt.

Phillip is köhécselt.

– Erre a részletre inkább nem emlékszem.

– Az is figyelemre méltó, hogy egyáltalán emlékszik valamire – jegyezte meg Eloise negédesen.

Sir Phillip ránézett, arckifejezése egyértelműen arra utalt, hogy nem tévesztette meg az édes hang.

– Nagyon kedves.

– Fáj a feje?

A férfi arca megrándult.

– Pokolian.

Aggódnia kellett volna érte. Kedvesnek kellett volna lennie, különösen, mert Phillip olyan figyelmes volt, hogy egy egész csokorral hozott neki ritka orchideáiból. De önkéntelenül is úgy érezte, azok után, ami történt, megérdemli, hogy fájjon, így (halkan ugyan, de mégis) azt mondta:

– Akkor jó.

– Eloise! – szólt rá Sophie rosszallón.

– Hogy van Benedict? – kérdezte Eloise hasonló mézes hangon.

Sophie felsóhajtott.

– Egész délelőtt mogorva volt, Gregory még fel sem kelt.

– Akkor én hozzájuk képest egészen jól viselem – mondta Phillip.

– Csak Colin után – világosította fel Eloise. – ő sosem érzi az alkohol hatását másnap. És persze Anthony csak keveset ivott tegnap éjjel.

– Szerencsés ember.

– Megkínálhatjuk valami innivalóval, Sir Phillip? – kérdezte Sophie kalapját megigazítva, hogy jobban árnyékolja arcát. – A körülmények miatt természetesen valami jóféle, nem bódító itallal. Szívesen hozatnék önnek egy pohár limonádét.

– Nagyon hálás lennék. Köszönöm – felelte Sir Phillip és nézte, ahogy a hölgy feláll és a ház felé sétál.

Aztán leült Eloise-zal szemben.

– Örülök, hogy újra láthatom – mondta köhécselve. Sosem volt beszédes típus, és ez alól ez a délelőtt sem volt kivétel, annak ellenére, hogy milyen rendkívüli körülmények vezettek idáig.

– Én is örülök – szólt Eloise halkan.

Sir Phillip feszengett ültében. Túl kicsi volt neki a szék; ahogy a legtöbb szék.

– Elnézést kell kérnem a tegnap esti viselkedésemért – mondta mereven.

Eloise ránézett. Csak egy pillanatra bámult a férfi sötét szemére, aztán gyorsan a füvet szemlélte. Képtelen volt tovább a szemébe nézni. őszintének tűnt; valószínűleg az is volt. Nem ismeri még jól, annyira biztosan nem, hogy feleségül menjen hozzá, bár ez a pont már nem volt ennyire egyértelmű. De nem tűnik olyannak, mint aki hamisan mentegetőzik. Mégis, képtelen még hálásan a nyakába borulni, így meglehetősen visszafogottan válaszolt.

– Bátyáim vannak – mondta. – Hozzászoktam.

– Ön talán igen, de én nem. Biztosíthatom, hogy nem szokásom mértéktelenül italozni.

Eloise bólintott, elfogadta a bocsánatkérést.

– Gondolkodtam.

– Én is.

Sir Phillip köhécselt, aztán nyakkendőjét igazgatta, mintha hirtelen túl szoros lenne neki.

– Természetesen össze kell házasodnunk.

Eloise ezt már tudta, de lehet, hogy volt valami szörnyű abban, ahogyan mondta. Talán az érzelmek hiánya; úgy mondta, mintha ő valami megoldani való probléma lenne talán mert olyan tárgyilagosan mondta, mintha neki nem lenne más választása (ami megfelelt az igazságnak, de nem esett jól, hogy erre emlékeztették).

Akárhogy is, Eloise-nak furcsa, bizsergető érzése támadt, mintha ki kéne ugrania a bőréből, ha azt akarja, hogy elmúljon.

Egész felnőtt életében maga hozott döntéseket, és a világ legszerencsésebb női személyének gondolta magát, mert a családja ezt megengedte neki. Talán ezért érezte oly kibírhatatlannak, hogy kénytelen volt egy olyan útra lépni, amire nem volt még kész.

Vagy talán azért volt olyan kibírhatatlan a helyzet, mert ő indította el ezt az egész gépezetet. Dühös volt magára, és ettől mindenkire haragudott.

– Mindent megteszek, hogy boldoggá tegyem önt – mondta Sir Phillip rekedtes, ünnepélyes hangon. – És a gyermekeknek anyára van szükségük.

Eloise erőtlenül elmosolyodott. Azt akarta, hogy a házassága ne csak a gyerekekről szóljon.

– Biztos vagyok benne, hogy nagy segítség lesz – folytatta a leendő vőlegény.

– Nagy segítség – ismételte Eloise. Gyűlölte a szó hangzását.

– Ugye hozzám jön feleségül?

Eloise bólintott, főként azért, mert attól tartott, hogy ha kinyitja a száját, sikítás jön ki a torkán.

– Jó – mondta Sir Phillip megkönnyebbülten. – Akkor megállapodtunk.

Megállapodtunk. Élete hátralévő részében így fog emlékezni arra, hogy megkérték a kezét. Minden el van rendezve. És az egészben az volt a legrosszabb, hogy semmi joga nem volt panaszkodni. Hiszen ő állított be váratlanul, úgy, hogy Phillipnek nem hagyott időt, hogy megfelelő gardedámról gondoskodjon. ő volt olyan akaratos, hogy saját sorsáról akar dönteni. ő volt az, aki gondolkodás nélkül cselekedett és most csak azt kell mutatnia, hogy...

Megállapodtunk.

Eloise feszengett, kényelmetlenül érezte magát.

– Csodálatos.

Sir Phillip ránézett, zavartan pislogott.

– Hát nem boldog?

– De – felelte tompán, súlytalanul.

– A hangja nem boldog.

– Boldog vagyok! – csattant fel.

Phillip valamit mormogott.

– Mit mondott?

– Semmit.

– De mondott valamit.

Sir Phillip türelmetlenül nézett rá.

– Ha azt akartam volna, hogy ön hallja, hangosan mondtam volna.

Eloise alig kapott levegőt.

– Akkor egyáltalán nem kellett volna mondania.

– Vannak dolgok, amiket az ember képtelen magában tartani – mormogta Phillip.

– Mit mondott? – kérdezte Eloise dühösen.

Phillip végigsimított a haján.

– Eloise...

– Inzultált?

– Tényleg tudni akarja?

– Mivel úgy tűnik, össze fogunk házasodni, igen.

– Nem emlékszem szó szerint – vágott vissza Phillip. – Nem is kívánom szó szerint idézni. De úgy hiszem, a nők és a józan ész csekély mértékének kapcsolatáról szólt.

Nem kellett volna ezt mondania. Phillip is tudta, hogy nem kellett volna ezt mondania; minden körülmények között durva lett volna, és különösen nagy hiba volt az adott helyzetben mondani. Ám Eloise mindenáron hallani akarta, és nem hátrált meg. Olyan volt, mintha tűt szúrt volna Eloise bőre alá és csak úgy szórakozásból úgy döntött volna, hogy még mélyebbre döfi.

Ráadásul miért van egy leendő menyasszony ilyen szörnyű hangulatban? Hiszen ő csak a tényeket állapította meg. Hiszen össze fognak házasodni és örülnie kéne, hogy ha már kompromittálódott, legalább olyan emberrel történt, aki hajlandó helyrehozni a dolgot és feleségül venni.

Nem várt hálát a hölgytől. A pokolba is, hiszen legalább annyira az ő hibája is; hiszen végső soron ő fogalmazta meg és küldte el neki a meghívást. De túl sokat vár, ha arra számít, hogy menyasszonya mosolyogjon és jókedvű legyen?

– Örülök, hogy lefolytattuk ezt a beszélgetést – szólt Eloise hirtelen. – Jó volt.

Sir Phillipben rögtön gyanú ébredt.

– Tessék?

– Nagyon hasznos volt. Jó, ha az ember megérti a jegyesét, mielőtt hozzámegy, és...

A férfi felmordult. Ennek nem lesz jó vége.

– És – folytatta Eloise ellentmondást nem tűrőn, igen élesen nézve a felmordulás hallatán – nyilvánvalóan üdvös tudnom, mit gondol a női nemről, melybe tartozom.

Sir Phillip jellemzően kerülte a konfliktust, ahol és amikor tudta, de ez már neki is túl sok volt.

– Ha jól emlékszem, soha egy szóval sem említettem, mit gondolok a nőkről.

– Kikövetkeztettem. A „józan ész hiánya" kifejezés vezetett a helyes megállapításra.

– Valóban? – kérdezte igen hangsúlyosan. – Nos, már másként gondolom.

Eloise szeme összeszűkült.

– Ezt hogy érti?

– Úgy, hogy megváltoztattam a véleményemet. Úgy vélem, a nőkkel általában az égvilágon semmi bajom nincs. Csak önt tartom kibírhatatlannak.

Eloise láthatóan sértetten visszahúzódott.

– Még senki nem nevezte önt kibírhatatlannak?

Ezt nehezen tudta elképzelni.

– Senki, aki nem volt velem rokoni kapcsolatban – vágott vissza Eloise.

– Nagyon udvarias társaságban élhet, kisasszony – mondta Sir Phillip és megint mocorgott a székben. Hát sehol sem készítenek nagytermetű férfiakra bútort? – Vagy egyszerűen mindenkit terrorizált, hogy minden szeszélyét teljesítsék.

Eloise elpirult, és Sir Phillip nem tudta volna megmondani, vajon a rögtönzött jellemrajztól, vagy azért, mert kimondhatatlanul dühös.

Talán a kettő egyszerre.

– Elnézést kérek – súgta Eloise.

Phillip csodálkozva fordult felé.

– Tessék?

Nem hitte el, hogy jól hallotta.

– Azt mondtam, elnézést kérek – ismételte, és nyilvánvalóvá tette, hogy harmadszor nem hajlandó kimondani e szavakat, vagyis jobb, ha Phillip nagyon figyel.

– Ó! – szólt a férfi, és annyira meglepődött, hogy képtelen volt mást mondani. – Köszönöm.

– Nincs mit.

Eloise hangja nem volt túl kedves, de látszott rajta, hogy nagyon igyekezett.

Phillip egy pillanatig nem szólt semmit. Aztán meg kellett kérdeznie.

– Miért?

Eloise felnézett, nyilván bosszantotta, hogy nem ez volt a szóváltás vége.

– Muszáj konkrétan tudnia? – mordult.

– Igen.

– Elnézést kérek, amiért szörnyű hangulatban vagyok és helytelenül viselkedtem. És ha azt is megkérdezi, hogyan viselkedtem helytelenül, esküszöm, felállok és elmegyek úgy, hogy az életben nem lát viszont, mert ez a bocsánatkérés is nehéz volt, ahhoz, hogy ne kívánjak tovább magyarázkodni.

Phillip úgy érezte, ennél többet valószínűleg nem kívánhat.

– Köszönöm – mondta nyugodt, férfias hangon. Egy egész percig nem szólt. Talán ez volt élete leghosszabbnak tűnő perce. Aztán mégis úgy döntött, kimondja, amit gondolt. – Ha ettől jobban érzi magát, még fivérei érkezése előtt arra a következtetésre jutottam, hogy összeillünk. Már fontolgattam, hogy feleségül kérem. A szokásoknak megfelelően ezt gyűrűvel vagy ilyesmivel kéne megtennem. Nem tudom. Már régen nem kértem meg senki kezét, és amikor legutóbb meglettem, az sem nevezhető rendes körülménynek.

Eloise ránézett, csodálkozva... és talán kicsit hálásan is.

– Sajnálom, hogy a fivérei megjelentek nálam és siettetik a szertartást, így hamarabb kell megtörténnie, mintsem ön felkészülhetne. De egyáltalán nem bánom, hogy megtörténik.

– Ugye nem? – súgta. – Igazán...

– Olyan hosszú időt adok önnek, amennyi szükséges. Természetesen ésszerű határokon belül. De nem... – a dombra pillantott. Anthony és Colin ereszkedtek lefelé, feléjük tartottak, mögöttük lakáj, tálcával. – De nem tudok a fivérei nevében nyilatkozni. Gondolom, nem bánják, ha várunk az esküvővel, ha ez az ön kívánsága. És az igazat megvallva, ha ön az én húgom lett volna, én már tegnap éjjel oltár elé zavartam volna.

Eloise is felnézett a dombra, meglátta közeledő fivéreit; még legalább fél perc, míg odaérnek. Szóra nyitotta ajkát, aztán becsukta, nyilvánvaló megfontolásból. Végül eltelt néhány másodperc, miközben gyakorlatilag érzékelte, hogyan forognak, csikorognak gondolkodásának kerekei, mégis feltette a kérdést:

– Miből gondolja, hogy illünk egymáshoz?

– Tessék?

A visszakérdezés természetesen halogató taktika volt. Sir Phillip nem számított rá, hogy ilyen direkt kérdést kap.

Bár a jó ég tudja, miért nem számított rá. Hiszen Eloise Bridgertonnal áll szemben.

– Miből gondolja, hogy illünk egymáshoz? – ismételte meg a kérdést Eloise kissé élesebb, halogatást nem tűrő hangon.

De ő nyilván így kérdez. Eloise Bridgertonban nem volt semmi körmönfontság, semmi taktikázás, semmi köntörfalazás. Sosem kerülgeti a forró kását, nem tesz köröket a téma körül, ha egyenesen rászállhat, és a lényegre tapinthat.

– Én... szóval... – köhécselt, feszengett Sir Phillip.

– Szóval nem is tudja – állapította meg Eloise. Hangja csalódottnak tűnt.

– Természetesen tudom – tiltakozott a férfi. Nincs férfiember a világon, aki szereti azt hallani, hogy nem tudja, mit miért tesz.

– Nem, nem tudja. Ha tudná, nem ücsörögne itt olyan elhűlt képet vágva.

– Szent ég! Van önben egy szemernyi irgalom? Az embernek idő kell, hogy megfogalmazza a gondolatait.

– Ó! – szólt Colin Bridgerton mindig szívélyes hangja. – íme, a boldog pár.

Phillip még soha életében nem volt olyan boldog, hogy egy másik embert a közelében tudhat.

– Jó reggelt! – köszönt a két Bridgerton fivérnek és nagyon örült, hogy elkerülte Eloise vallatását.

– Éhes vagy? – kérdezte Colin, azzal leült a Phillip melletti székre. – Vettem a bátorságot és szóltam a konyhában, hogy a szabadban terítsenek.

Phillip az inasra pillantott és azon tűnődött, fel kéne-e ajánlania, hogy segít. Szegény ember úgy nézett ki, mint aki menten összeesik az étel súlya alatt.

– Hogy vagy? – kérdezte húgát Anthony és leült mellé a párnázott padra.

– Jól.

– Éhes vagy?

– Nem.

– Vidám?

– Semmi közöd hozzá.

Anthony ekkor Philliphez fordult.

– Általában bőbeszédűbb szokott lenni.

Phillip azon tűnődött, hogy Eloise megüti-e bátyját vagy nem. Csak azt kapná, amit megérdemel.

A tálca hangos csattanással érkezett az asztalra; az inas nagyon szabadkozott, hogy ügyetlen volt, Anthony megnyugtatta, hogy ez egyáltalán nem probléma, még maga Herkules sem tudna annyi ételt vinni, amennyit Colin egy ültő helyéhen megeszik.

A két Bridgerton fivér kiszolgálta magát. Anthony odafordult Eloise-hoz és Philliphez:

– Úgy látom, ti ketten elég jól illetek egymáshoz ma reggel.

Eloise nyílt ellenségességgel nézett testvérbátyjára.

– Hogyan jutottál erre a következtetésre?

– Egy szempillantás alatt – felelte vállvonogatva. Aztán Phillipre pillantott. – Ami azt illeti, a civakodásból. A legjobban összeillő párok mind civakodnak.

– Örömmel hallom – jegyezte meg Phillip nem túl hangosan.

– A feleségemmel gyakran van hasonló párbeszédünk, mielőtt rájön, hogy nekem van igazam – mondta Anthony megnyerő, kedves hangon.

Eloise igen durcásan nézett rá.

– A feleségem természetesen ezt esetleg másképpen adja elő – tette hozzá kissé flegmán. – Hagyom, hadd képzelje, hogy én jutottam az ő álláspontjára. – Visszafordult Phillip felé és mosolygott. – Úgy könnyebb.

Phillip lopva Eloise-ra nézett. Úgy tűnt, a hölgy nagyon tud uralkodni a nyelvén.

– Mikor érkeztél? – kérdezte Anthony.

– Néhány perce – felelte Phillip.

– Igen – erősítette meg Eloise. – És megkérte a kezemet. Biztos vagyok benne, hogy ezt örömmel hallod.

Phillip zavartan köhécselt a meglepetéstől és a hirtelen bejelentéstől.

– Tessék?

Eloise legidősebb bátyjához fordult.

– Azt mondta: „össze kell házasodnunk”.

– Nos, igaza van – felelte Anthony szigorúan nézve húgára. – Össze kell házasodnotok. És őszintén tisztelem leendő férjedet hogy nem sokat teketóriázik. És azt hittem, ha valaki, te nagyra értékeled az egyenes beszédet.

– Kér valaki süteményt? – kérdezte Colin. – Nem? Akkor több marad nekem.

Anthony ez után Phillip felé fordult:

– Eloise egy kicsit bosszús, mert gyűlöli, ha megmondják neki, mit csináljon. Néhány nap múlva jobban lesz.

– Most is jól vagyok – mordult Eloise.

– Igen – mormogta Anthony. – Jól nézel ki.

– Nem kéne valahol máshol lenned? – kérdezte Eloise kissé ingerülten, foghegyről.

– Érdekes kérdés. Egyesek szerint Londonban kéne lennem a feleségemmel és a gyerekeimmel. Ami azt illeti, ha máshol kéne lennem, gondolom velük. De furcsamód úgy tűnik, hogy itt vagyok. Wiltshire-ben. Amikor három napja Londonban kényelmes ágyamban ébredtem, nem gondoltam, hogy most itt leszek. – Nyájasan mosolygott. – Van még kérdés?

Eloise erre elcsitult.

Anthony borítékot nyújtott át Eloise-nak.

– Ez neked jött.

Eloise a borítékra nézett és Phillip rögtön látta, hogy felismerte a kézírást.

– Anya írt neked – közölte Anthony, bár nyilvánvaló volt, hogy a címzett ezt pontosan tudta.

– El akarja olvasni? – kérdezte Phillip.

Eloise tagadón ingatta fejét.

– Most nem.

Ami azt jelenti, értette meg Phillip, hogy fivérei előtt nem akarja elolvasni a levelet.

És hirtelen tudta, mit kell tennie.

– Lord Bridgerton – szólt Anthonynak, azzal felállt. – Kérhetném, hogy kettesben maradhassak egy kicsit a húgoddal?

– Az előbb voltál vele kettesben – felelte Colin két szelet szalonna befalása közt.

Phillip tudomást sem vett erről a megjegyzésről.

– Mylord?

– Természetesen – felelte Anthony. – Ha ő belegyezik.

Phillip megragadta Eloise kezét és talpra rángatta.

– Beleegyezik – mondta.

– Hmmm – szólalt meg Colin. – Nagyon beleegyezőnek tűnik.

Phillip akkor és ott megállapította, hogy az összes Bridgertonra szájkosarat kéne tenni.

– Jöjjön velem – mondta Eloise-nak, mielőtt a hölgynek ideje lett volna tiltakozni.

Mert persze tiltakozott volna, hiszen Eloise az Eloise, és sosem mosolygott udvariasan, sosem engedelmeskedett, amikor vitára, ellentmondásra volt lehetőség.

– Hova megyünk? – kérdezte levegő után kapkodva, miközben jövendőbelije elrángatta a családjától és a füvön haladtak; alig tudott lépést tartani a férfivel.

– Nem tudom.

– Nem tudja?

Phillip olyan hirtelen állt meg, hogy Eloise nekiesett. Ami azt illeti, ez egészen kellemes volt. Érezte a nő testét, minden porcikáját, keblétől a combjáig, bár túl kevés ideig tartott a dolog, mert túl hirtelen eszmélt, elhúzódott és így Phillip nem tudta kiélvezni a pillanatot.

– Még sosem jártam itt – magyarázta, mintha jövendőbelije értetlen kislány lenne. – Jósnak kéne lennem ahhoz, hogy tudjam, hova megyek.

– Ó! Akkor vezessen, Sir Phillip!

A férfi a ház felé vezette, megálltak egy oldalajtó előtt.

– Ez hova vezet?

– A házba – felelte Eloise.

A férfi igen gúnyos pillantást vetett rá.

– Sophie dolgozószobáján át a hallba – egészítette ki Eloise.

– És Sophie a dolgozószobájában van?

– Kétlem. Hiszen limonádéért indult önnek.

– Remek – felelte a férfi, azzal kinyitotta az ajtót; hálát mondott magában, hogy nyitva volt. Benézett. A helyiségben senki nem volt, de a hallba vezető ajtó nyitva volt, ezért odalépett és becsukta. Amikor visszafordult, Eloise még mindig a szabadba vezető nyitott ajtó mellett állt, kíváncsisággal és csodálkozással nézte a férfit.

– Csukja be az ajtót! – rendelkezett.

Eloise összevonta a szemöldökét.

– Tessék?

– Csukja be!

Ilyen hangot nem gyakran használt, de miután egy évig hagyta sodorni magát, és mintha elveszett volna az élet hullámai közt, most végre átvette az irányítást. És pontosan tudta, hogy mit akar.

– Csukja be az ajtót, Eloise – mondta halkan, és lassan elindult felé.

Eloise szeme tágra nyílt.

– Phillip? – súgta. – Én...

– Ne beszéljen. Csak csukja be az ajtót!

De Eloise mintha megdermedt volna, úgy nézett a férfira, mintha nem ismerné. Igazság szerint nem is ismerte. A pokolba, gondolta Phillip, hiszen ő sem ismeri magát.

Phillip mögéje nyúlt és becsukta helyette az ajtót. A zár nyelve hangosan, vészjóslón kattant.

– Mit csinál? – kérdezte Eloise.

– Aggódik, hogy nem illünk össze.

Eloise ajka megnyílt a csodálkozástól.

A férfi előrelépett.

– Ideje bizonyítani, hogy igenis összeillünk.

12. fejezet

És honnan tudtad, hogy Simon és te összeilletek házasságban? Mert esküszöm, nem találkoztam olyan férfival, akiről el tudnám mondani, pedig már három hosszú éve vagyok a Házassági Piacon.

Eloise Bridgerton nővérének, Hastings hercegnének.

Eloise-nak alig volt lélegzetvételnyi ideje, a férfi ajka ajkára tapadt. És jó, hogy sikerült levegőt vennie, mert minden jel arra mutatott, hogy a férfi sosem akarja abbahagyni. Ám hirtelen visszahúzódott, arcát két nagy tenyere bölcsőjébe vette ahogy ránézett.

– Mi az? – kérdezte feszengve a fürkésző pillantás alatt. Eloise tudta, hogy vonzónak tartják, de nem volt legendás szépség, és a férfi úgy nézte, mintha minden vonását katalogizálni akarná.

– Látni akartam – súgta Phillip. Megérintette a finom állat, aztán hüvelykujjával végigsimította arca élét.

– Mindig mozgásban van. Sosem látom.

Eloise lábából kiment az erő. Ajka megnyílt, de mintha nem tudta volna rendeltetésszerűen használni; semmire nem volt képes, csak arra, hogy a férfi sötét szemébe nézzen.

– Gyönyörű vagy – mormogta Phillip. – Tudod, mit gondoltam, amikor először megláttalak?

Eloise csak ingatta a fejét, kétségbeesetten várta a folytatást.

– Azt gondoltam, hogy el tudnék merülni a tekintetedben. Azt gondoltam – még közelebb mozdult, szava inkább lélegzetnek, mint hangnak hatott –, azt gondoltam, el tudnék merülni benned.

Eloise érezte, hogy a férfi felé moccan.

Phillip megérintette az ajkát, mutatóujjával csiklandozta a finom bőrt. Az érintés a gyönyör kis fordait keltette benne, a bizsergető hullám lénye legmélyéig, számára tiltott helyekre ért el.

És Eloise rájött, hogy eddig a pillanatig nem is igazán értette a vágy hatalmát. Sosem értette igazán, mi a vágy.

– Csókolj meg – súgta.

A férfi mosolygott.

– Folyton parancsolgatsz nekem.

– Csókolj meg, kérlek!

– Biztos vagy benne? – mormogta, és ajka incselkedő mosolyra húzódott. – Mert ha megteszem, lehet, hogy nem tudom abba...

Eloise kezét Phillip tarkója mögött összekulcsolva magához húzta.

A férfi nevetve ért ajkához, karja szorosabban, rendíthetetlen erővel fogta át a nőt.

Eloise ajka megnyílt, szívesen várta a behatolást, nyöszörgött a gyönyörűségtől, ahogy a férfi nyelve becsusszant, melegségét kutatva. És Phillip harapdált, nyalintott, lassan feltüzelte benne a vágyat és egyre közelebb szorította magához, míg a férfi testének heve ruháján is átsugárzott, a vágy szédületébe burkolva.

Phillip keze lassan csusszant lefelé derekán, tomporáig, és markolta, simogatta, maga felé hajlítva, míg...

Eloise felszisszent. Huszonnyolc éves volt, elég idős ahhoz, hogy halljon indiszkrét suttogásokat e tárgyról. Tudta, mit jelent ez a keménység. Sosem gondolta volna, hogy közelsége ilyen forró, ilyen sürgető érzés.

Hátrarándult, inkább ösztönösen, mint akarattal, de a férfi nem engedte. Még közelebb húzta magához és hozzá dörgölőzött.

– Benned akarok lenni – sóhajtotta a fülébe.

Eloise lábából teljesen kiment az erő.

Természetesen nem esett el; a férfi még szorosabban fogta, aztán a kanapéra fektette, ráfeküdt, míg teljes testével lenyomta a puha, krémszínű párnázatra. Nehéz volt, de súlya izgató, és Eloise képtelen volt más tenni, mint hátrahajtani fejét, ahogy a férfi ajka a nyakát dédelgette, és csúszott lejjebb, egyre lejjebb.

– Phillip – sóhajtott, mintha a férfi neve lenne az egyetlen szó, amit ki tud mondani.

– Igen – súgta rekedten. – Igen. – Szavai mintha a torkából eredtek volna és fogalma sem volt, miről van szó, csak azt tudta, hogy bármire mondott igent, azt Eloise is akarja. Mindent akar. Bármit, amit ő akar, bármit, amit csak lehet.

Eloise is akart mindent, amit csak lehet, és mindent, amit nem lehet. Nem volt több észérv, csak érzés, csak szükség és vágy, és a mindent elborító érzés: most!

Nem a tegnapról szólt és nem is a holnapról. A most volt és Eloise mindet akarta. Érezte a férfi kezét a bokáján; érdes, kérges kéz volt, felfele kúszott a lábán, míg elérte a harisnya felső peremét. Egy pillanatra sem állt meg ott, hallgatólagosan sem kérte beleegyezését, de Eloise így is beleegyezett, és a férfi széttárta a lábát, hogy jobban a combok közé férjen, több hely legyen a simogatásra, több hely, hogy bőrét bizsergesse.

És Phillip egyre feljebb és feljebb hatolt, időnként lassan, elidőzve finoman a comb húsába markolt, és Eloise úgy érezte, meghal a vágyakozástól. Tűzben lángolt, égett a vágytól, furcsa érzés volt, és nedves, és annyira nem jellemző rá, hogy azt hitte, menten a semmi tavába olvad.

Vagy teljesen elpárolog. Vagy szétrobban.

Aztán, amikor már meg volt győződve arról, hogy semmi nem lehet ennél furcsább, nincs nagyobb, belsőjét jobban facsaró izgalom, a férfi megérintette.

Megérintette ott, ahol még senki nem érintette, ahol ő sem merte érinteni magát.

Olyan bensőségesen, olyan gyengéden érintette, hogy Eloise kénytelen volt az ajkába harapni, nehogy fennhangon sikítsa Phillip nevét.

És ahogy a férfi ujja belé csusszant, tudta, ez az a pillanat, amikor már nem a magáé.

A férfié.

Később, sokkal később majd megint a magáé lehet, visszanyeri uralmát a helyzet, cselekedetei és képességei felett, de egyelőre az övé. Ebben a pillanatban, ebben a másodpercben érte él, azért, amilyen érzést kelt benne a férfi, a gyönyör minden suttogásáért, a vágy minden kéjes nyöszörgéséért.

– Ó, Phillip! – zihálta nevét; könyörgés, ígéret, kérdés. Csak ezt kellett mondania, hogy biztosan ne hagyja abba. Fogalma sem volt, hova vezet ez az egész, hogy ha véget ér, ő ugyanaz lesz-e, mint mielőtt kérte azt a csókot, de valahova biztosan elvezet. Az biztos, hogy nem maradhat ebben az állapotban örökké. Olyan mélyen sebzett volt, olyan feszült, hogy úgy érezte, darabokra hullik szét.

A vég közel. Nyilván közel.

Vágyott valamire. Megkönnyebbülésre vágyott, és tudta, hogy ezt csak a férfi adhatja meg neki.

Testét nekifeszítette, olyan erővel, amit maga sem sejtett volna magáról, olyan erővel, hogy vágyától mindkettőjük teste elívelt a kanapéról. Keze megtalálta a férfi vállát, izmaiba markolt, aztán hátán lecsúszva próbálta még közelebb húzni magához.

– Eloise! – nyögött fel Phillip, másik kezét a szoknya alatt csúsztatva fel, tenyerét tomporára simítva. – Van fogalmad arról, hogy ez...

És Eloise-nak fogalma sem volt, mit csinált, valószínűleg a férfinak sem volt fogalma, de egész teste hihetetlenül feszült lett. Nem tudott szólni, levegőt is alig kapott, szája hangtalan sikolyt formált, a meglepetés és öröm hangja és száz más érzés állt össze eggyé. Aztán, éppen amikor azt hitte, egy másodpercig sem bírja tovább, megborzongott és összecsuklott a férfi alatt; a kimerültségtől lihegett, olyan ernyedtté és erőtlenné vált, hogy a kisujját sem tudta volna megmozdítani.

– Ó, istenem! – sóhajtotta. Szinte istenkáromlás volt, de nem jutott más az eszébe. – Istenem!

A férfi keze még szorosabban fogta tomporát.

– Ó, istenem!

Aztán Phillip keze mozdult, megsimogatta Eloise haját. Gyengéd volt, fájón gyengéd, bár a nő teste merev és feszült.

Eloise csak feküdt, azon tűnődött, vajon képes lesz-e valaha újra mozogni, és olyasmit motyogott, hogy túl nehéz, nem bírja el a testét, aztán nem volt rajta más, csak levegő, és amikor oldalra nézett, azt látta, hogy Phillip a kanapé mellett térdel és szoknyáit visszahajtja, betakarja testét.

Gyengéd, úriemberhez méltó mozdulat volt, ahhoz képest, hogy milyen szemérmetlen nőszemélyként viselkedett az imént.

Phillip szemébe nézett, és tudta, hogy az ő arcán ostoba mosoly áradhatott el.

– Ó, Phillip – sóhajtott.

– Van fürdőszoba? – kérdezte a férfi rekedten.

Eloise pislogott; addig nem is vette észre, hogy meglehetősen feszültnek tűnt.

– Fürdőszoba? – visszhangozta.

Phillip mereven bólintott.

Eloise a hallba vezető ajtóra mutatott.

– Kint, jobbra.

Nehéz volt elhinni, hogy Phillipnek könnyítenie kell magán ilyen borzongatóan gyönyörű együttlét után, de ki ő, hogy megpróbálja megérteni a férfitest működését?

Phillip az ajtóhoz ment, a kilincsre tette a kezét, aztán visszafordult.

– Most már elhiszed nekem? – kérdezte, egyik szemöldökét arrogáns ívbe húzva.

Eloise ajka zavartan megnyílt.

– Mit?

A férfi elmosolyodott. Lassan. És csak annyit mondott:

– Összeillünk.

Phillipnek fogalma sem volt, mennyi időbe telik, míg Eloise összeszedi magát és újra emberek közé tud menni. Meglehetősen kellemesen zilált volt, ahogy otthagyta a kanapén Sophie Bridgerton dolgozószobájában. Sosem értette a női ruházat bonyolultságát, és valószínűleg soha nem is fogja érteni, de egészen biztos volt abban, hogy legalább a frizuráját meg kell igazítania.

Ami őt illeti, neki kevesebb, mint egy perc elég volt a fürdőszobában, hogy megkönnyebbüljön; olyan nagyon feszítette az Eloise-zal való együttlét.

Szent isten, hiszen csodálatos!

Régen nem volt már nővel. Tudta, hogy ha végre talál valakit, teste erősen fog reagálni. Megszámlálni sem tudta már, mennyi éve a keze volt a felesége; maga elégítette ki magát, a női test elérhetetlen mennyei boldogságnak tűnt számára.

És az ég tudja, milyen gyakran gondolt rá.

De ez más volt, egyáltalán nem olyan, amilyent magában elképzelt. Megőrül Eloise Bridgertonért. Érte. A torkán kiszökő hangokért, bőre illatáért, ahogy teste tökéletesen illik a női test öblébe. Még akkor is, ha a végén magának kell befejeznie, többet és élénkebben érzett, mint azt valaha lehetségesnek tartotta.

Azt hitte, szinte minden, bármelyik női test megteszi, de már teljesen világossá vált, oka volt annak, hogy sosem fanyalodott a szajhák és csaposnők szolgálataira, akik hajlandónak mutatkoztak feltárni neki ölüket. Oka volt annak, hogy sosem talált magának egy diszkrét özvegyet.

Többre volt szüksége.

Eloise-ra volt szüksége.

Bele akart merítkezni és nem jönni elő soha.

Birtokolni akarta, a magáénak tudni, hanyatt dőlni és hagyni, hogy Eloise kínozza, míg fel nem sikít a gyönyörtől.

Korábban is voltak fantáziái. A pokolba is, hiszen minden férfinak vannak. De most a fantáziaképnek arca van és attól tartott, hogy ha nem képes fékezni gondolatait, folyton erekciója támad.

Esküvő kell. Minél hamarabb.

Felnyögött, gyorsan kezet mosott. Eloise nem is tudja, milyen állapotba került tőle. Észre sem vette. Csak olyan üdvözült mosollyal nézett rá, túlságosan lefoglalta saját szenvedélye ahhoz, hogy észrevegye, ő majdnem kifakad.

Kinyitotta az ajtót, gyors léptekkel haladt a márványpadlón, ki, vissza a kert pázsitjára. Hamarosan sok ideje lesz kifakadni. És akkor Eloise is vele lesz.

A gondolatra újra elmosolyodott, és kis híján vissza kellett fordulnia a fürdőszobába.

– Itt van – szólt Benedict Bridgerton, ahogy Phillip feléjük tartott a pázsiton. Phillip meglátta a pisztolyt a kezében és rögtön megállt. Mérlegelte, vajon szükséges-e aggódnia. Benedict nem tudhatja, mi történt az imént felesége dolgozószobájában. Vagy mégis?

Phillip feszengett. Erősen gondolkodott. Nem tudhatja. Ráadásul Benedict mosolyog.

Persze, lehet, hogy élvezettel lőné le ártatlan húga megrontóját...

– Jó reggelt! – szólt Phillip és körbenézett a társaságon. Próbálta felbecsülni a helyzetet.

Benedict üdvözlésül bólintott, aztán megszólalt:

– Szoktál célba lőni?

– Persze – felelte Phillip.

– Jó. – A cél felé biccentett. – Akkor csatlakozz hozzánk.

Phillip megkönnyebbüléssel látta, hogy van céltábla és jól rögzített, ami arra utal, hogy nem neki kell játszani ezt a szerepet.

– Nem hoztam pisztolyt.

– Persze, hogy nem hoztál – szólt Benedict. – Miért is hoztál volna? Hiszen barátok vagyunk. – Elkomorult. – Mert ugye barátok vagyunk?

– Remélem.

Benedict ajka felfelé ívelt, de nem olyan mosollyal, ami komolyabb bizalmat ébresztett volna mások testi épségének megőrzése iránt.

– Pisztolyra ne legyen gondod. Majd adunk.

Phillip bólintott. Ha így kell bizonyítania határozottságát és alkalmasságát Eloise fivéreinek, hát legyen. A lövészet is azok közé a férfias sportok közé tartozott, aminek gyakorlásához apja olyan nagyon ragaszkodott. Számtalan órát töltött Romney Hall környékén; nyújtott karral célra tartott, míg izmai belesajdultak, lélegzetét visszafojtva célzott bármire, amit apja elpusztítani kijelölt. Minden lövésnél buzgón imádkozott, hogy jó legyen az irányzék.

Ha eltalálta a célt, apja nem verte meg. Ilyen egyszerű és ilyen kétségbeejtő volt.

Odament az asztalhoz, amin számtalan pisztoly feküdt, köszönt Anthonynak, Colinnak és Gregorynak. Sophie úgy harminclépésre ült, kezében könyv, elmélyülten olvasott.

– Kezdjük! – mondta Anthony. – Mielőtt Eloise visszajön.

Phillipre nézett.

– Hol van Eloise?

– Bement, hogy elolvassa a levelet – hazudta.

– Értem. Hát, az nem fog sokáig tartani – jegyezte meg Anthony vigyorogva. – Akkor jobb, ha sietünk.

– Lehet, hogy választ akar írni a levélre – szólt Colin, azzal felvett egy pisztolyt és nézegette. – Így nyerhetünk még néhány percet. Ismeritek Eloise-t. Folyton leveleket írogat.

– Valóban – szólt Anthony. – Elég nagy kavarodást is okozott vele, ugye?

Phillip kifürkészhetetlen mosollyal nézett rá. Nagyon elégedett volt magával ahhoz, hogy beugorjon minden trükknek, amivel Anthony Bridgerton szekálni próbálja.

Gregory választott fegyvert.

– Még ha válaszol is, nemsokára itt lesz. Pokolian gyors.

– A levélírásban? – kérdezte Phillip.

– Mindenben – vigyorgott Gregory. – Lőjünk!

– Miért igyekeztek annyira, hogy Eloise nélkül lőjetek? – kérdezte Phillip.

– Ó... semmi, semmi – mondta Benedict.

Anthony szinte ugyanabban a pillanatban felmordult:

– Mondott valaki ilyesmit?

Természetesen mindenki mondott ilyesmit, de Phillip nem emlékeztette őket erre.

– Te vagy a legidősebb köztünk, tied az elsőbbség – mondta Colin, azzal hátba veregette Anthonyt.

– Nagyon kedves vagy – mordult Anthony, és odalépett a fűben mészporral húzott vonalhoz. Felemelte karját, célzott, lőtt.

– Szép volt – szólt Phillip, amikor az inas odavitte hozzájuk a céltáblát.

Anthony nem pontosan a közepébe talált, de csak egy ujjnyira szórt a találat.

– Köszönöm. – Letette a pisztolyt. – Hány éves vagy?

Phillip csak pislogott a váratlan kérdés hallatán, aztán válaszolt: – Harminc.

Anthony Colin felé biccentett.

– Akkor utána te jössz. Mindig kor szerinti sorrendben csinálunk mindent. Csak így tudunk rendet tartani.

– Rendben – felelte Phillip és nézte, ahogy Benedict és Colin lő. Mindketten jó lövészek voltak; nem találták el a céltábla legközepét, de elég közel voltak hozzá ahhoz, hogy ha ember lett volna a célpont, halálos legyen a lövés.

Szerencsére azonban, legalábbis ezen a délelőttön Phillip pisztolyt választott, súlyát méregette, aztán a vonalhoz állt. Csak nemrégiben sikerült leszoknia arról, hogy apjára gondoljon, valahányszor céloz. Évekig tartott, de végül, ha nehezen is, felismerte, hogy szereti a célba lövést, és nem feltétlenül kínos, hanem élvezetes is lehet. És hirtelen eltűnt az apja hangja, amit oly gyakran hallott magában, ami üvöltött rá, szidta, mindig kritizálta; attól fogva nem hallotta már.

Felemelte kezét, izmai sziklaszilárdan feszültek. Lőtt.

A céltábla felé hunyorgott. Jó lövésnek tűnt. Az inas hozta a lőlapot. Félujjnyival a közepe mellett. Közelebb, mint eddig bárki.

Aztán a lőlapot visszavitték és Gregory következett. Ugyanolyan jól lőtt, mint Phillip.

– Öt kört lövünk – közölte Anthony a vendéggel. – A legjobb nyer. Ha a verseny egyenlő, az élen állók új sorozatot lőnek.

– Értem. Van valami különleges oka? – kérdezte Phillip.

– Nincs – felelte Anthony, újra fegyvert véve a kezébe. – Csak mindig így csináltuk.

Colin igen komolyan nézett Phillipre.

– Mi komolyan vesszük a játékainkat.

– Azt látom.

– Szoktál vívni?

– Nem tudok jól – felelte Phillip.

Colin ajkának egyik sarka mosolyra húzódott.

– Remek!

– Csend legyen! – mordult Anthony, mérgesen nézve rájuk. – Próbálok célozni.

– Ha csak csendben tudsz célozni, az éles helyzetben nem válik javadra – jegyezte meg Colin.

– Fogd be a szád! – dördült rá a legidősebb Bridgerton fivér.

– Ha megtámadnának minket – folytatta Colin hevesen gesztikulálva –, az nyilván elég nagy zajjal járna, és őszintén szólva elég zavarónak találom, ha belegondolok, hogy...

– Colin! – üvöltött Anthony.

– Ne is törődj velem – szólt Colin.

– Megölöm! – jelentette be Anthony. – Van valakinek kifogása az ellen, ha megölöm?

Senki nem emelt kifogást, bár Sophie felnézett és mondott valami olyasmit, hogy ha a vér szertefröcsög, az nagyon sok gondot tud okozni, nehéz feltakarítani, amit nem szeretne.

– A vér kitűnő trágya – jegyezte meg Phillip készségesen, hiszen ez a szakterülete.

– Ó! – bólintott Sophie, és figyelmét ismét a könyvre fordította.

– Akkor öld csak meg! Milyen a könyv, drágám? – kérdezte Benedict.

– Meglehetősen élvezetes.

– Elhallgatnátok végre? – mordult Anthony. Aztán elpirult, sógornőjéhez fordult, és szabadkozva tette hozzá: – Ez rád természetesen nem vonatkozik, Sophie.

– Örülök, hogy kivétel vagyok – szólt Sophie vidáman.

– Ne próbáld fenyegetni a feleségemet! – kérte Benedict szelíden.

Anthony igen dühös pillantással nézett öccsére.

– Meg kéne fojtani és fel kéne négyelni benneteket – méltatlankodott.

– Kivéve Sophie-t – emlékeztette Colin.

Anthony halálosan fenyegető tekintettel nézett rá.

– Ugye felfogtad, hogy csőre töltött fegyver van a kezemben?

– Szerencsémre a testvérgyilkosokat kitaszítja magából a társadalom.

Anthony elhallgatott, visszafordult a cél felé.

– Második kör – kiáltott, és célzásra emelte kezét.

– Váááááááárjatoooooook!

A négy Bridgerton fivér megrezdült, aztán megfordultak és felmordultak, ahogy meglátta Eloise-t a hegyen lefelé rohanni.

– Célba lőttök? – kérdezte, és nagy nehezen megállt.

Senki nem felelt. Senkinek nem is kellett igazán felelni.

Egészen nyilvánvaló volt.

– Nélkülem?!

– Nem lövünk – felelte Gregory. – Csak álldogálunk, és történetesen fegyver van a kezünkben.

– És véletlenül céltábla is van a közelben.

– Tehát célba lőtök!

– Természetesen célba lövünk! – csattant fel Anthony, fejével jobbra biccentve. – Sophie egyedül van. Mellette kéne lenned.

Eloise csípőre tette a kezét.

– Sophie könyvet olvas.

– Ráadásul jó könyvet – szólt Sophie, fel sem nézve a könyv lapjairól.

– Neked is olvasnod kéne, Eloise – javasolta Benedict. – Könyvekből nagyon sokat lehet tanulni.

– Nincs szükségem tanulásra. Adjatok pisztolyt!

– Nem adok pisztolyt! – vágott vissza Benedict. – Nincs elég.

– Közösen használhatnánk valamelyiket. Próbáltad valaha megosztani másokkal, amid van? Nagyon sokat lehet tanulni belőle.

Benedict olyan nézéssel nézett rá, ami nem volt éppen illő az ő korosztályához.

– Azt hiszem, Benedict azt akarta mondani, hogy ő már annyira fejlett, hogy nincs hova fejlődnie – magyarázta Colin.

– Az már bizonyos – mondta Sophie, fel sem nézve.

– Tessék! – szólt Phillip nagylelkűen és Eloise kezébe adta a pisztolyt. – Itt az enyém.

A négy Bridgerton fivér felhorkant, de Phillip nagyon élvezte, hogy egy kicsit bosszanthatja őket.

– Köszönöm – szólt Eloise kegyesen. – Anthony „második kör” mordulásából feltételezem, hogy már mindenki lőtt egyszer.

– Igen – felelte Phillip. A fivérekre nézett. Meglehetősen kedvetlennek tűntek. – Mi a baj?

Anthony a fejét ingatta.

Phillip ekkor Benedictre pillantott.

– Eloise a természet bizarr tréfája – mormogta Benedict.

Phillip újult érdeklődéssel nézett Eloise-ra. Nem látta különösebben bizarrnak.

– Mindjárt összeesek – dünnyögte Gregory. – Még nem is reggeliztem.

– Szólni kell a konyhában, hogy hozzanak reggelit – mondta Colin. – Mindent megettem.

Gregory bosszúsan sóhajtott.

– Csoda, hogy nem haltam éhen – morogta. – Hiszen fiatalabb vagyok nálad.

Colin vállat vont.

– Ha enni akarsz, fürgébbnek kell lenned.

Anthony enyhe felháborodással nézett rájuk.

– Ti ketten árvaházban nőttetek fel? – kérdezte.

Phillip az ajkába harapott, hogy el ne mosolyodjon.

– Lőhetünk végre? – kérdezte Eloise.

– Ti nyilván folytathatjátok – szólt Gregory hátát fának támasztva. – Én megyek enni.

Mégis maradt, nézte, ahogy nővére közönyös arccal emeli karját és mintha nem is célozna, lő.

Phillip meglepetésében csak pislogott, amikor az inas odavitte a lőlapot.

Telitalálat.

– Hol tanult meg így lőni? – kérdezte, és nagyon igyekezett, hogy hangjában ne hallatsszon az elképedés.

Eloise vállat vont.

– Nem is emlékszem. Mintha mindig is tudtam volna.

– A természet bizarr játéka – mormogta Colin. – Nyilvánvaló.

– Szerintem a természet nagyszerű játéka – jegyezte meg Phillip.

Eloise csillogó tekintettel nézett rá.

– Tényleg így gondolja?

– Természetesen. Ha valaha meg kell védenem az otthonomat, tudom, kit küldjek az első vonalba.

Eloise ragyogón mosolygott.

– Hol a következő céltábla?

Gregory méltatlankodva emelte fel a kezét.

– Feladom. Megyek, eszem valamit.

– Nekem is hozz egy kicsit – kiáltott utána Colin.

– Rendben – mormogta Gregory.

Eloise legidősebb bátyjához fordult.

– Most te jössz.

Anthony kivette a pisztolyt Eloise kezéből és az asztalra tette, hogy töltsék újra.

– Nem mintha számítana, ki jön.

– Mind az öt kört végig kell lőnünk – mondta Eloise komolyan. – Te szabtad meg a szabályokat.

– Tudom – felelte savanyú ábrázattal.

Azzal felemelte kezét, célra tartott, lőtt, de nyilván nem tudott teljes mértékben koncentrálni, mert a lövés vagy ötujjnyival a céltábla közepe mellé ment.

– Meg sem próbálod! – vádolta Eloise.

Anthony odafordult Benedicthez és azt mondta:

– Nem szeretek vele lőni.

– Te jössz – szólította Benedictet a vonalhoz Eloise.

Benedict lőtt, aztán Colin is, kicsit nagyobb igyekezettel, mint Anthony, de egyikük sem talált a közepébe.

Aztán Phillip lépett a fehér vonalhoz. Csak annyi időre torpant meg, míg meghallgatta, amit Eloise mondott:

– Nem akarja inkább feladni?

– Nem is álmodnék ilyesmiről.

– Jó. Nincs semmi élvezet abban, ha olyanokkal játszik az ember, akik elrontják a játék örömét – mondta, utóbbi szavait meglehetősen vehemensen fivéreinek intézte.

– Éppen erről van szó – jegyezte meg Benedict.

– Mindig ezt csinálják – szólt Eloise a családi szokásokról felvilágosítva Phillipet. – Szándékosan rosszul lőnek, míg meg nem elégelem a dolgot, és azt nem mondom, hogy ez így méltatlan játék, és ezen mulatnak.

– Csend legyen! – szólt rá Phillip; szája széle remegett. – Éppen célzok.

– Ó! – Eloise riadtan elhallgatott, érdeklődéssel nézte, hogy céloz.

Phillip lőtt. Lassú, elégedett mosollyal nézte a céltáblát, ahogy odavitték.

– Tökéletes! – kiáltott fel Eloise kezét összecsapva. – Ó, Phillip, ez csodálatos volt!

Anthony mormogott valamit a bajsza alatt, amit talán nem mondott volna húga jelenlétében, aztán Philliphez szólt:

– Ugye feleségül veszed? Mert őszintén szólva, ha megszabadítasz minket tőle, és veled lőhet, vagyis minket nem háborgat ilyesmivel, örömmel megduplázom a hozományát.

Phillip egészen biztos volt benne, hogy egy penny hozomány nélkül is feleségül venné, de erre kajánul elmosolyodott és azt felelte:

– Akkor megegyeztünk.

13. fejezet

És biztos vagyok benne, hogy el tudod képzelni, mindannyian nagyon bosszúsak voltak. Vajon az én hibám, hogy jobb vagyok náluk? Szerintem nem. Úgy vélem, legalább annyira nem az én hibám, mint az övék, hogy férfinak születtek, így a legkisebb fogalmuk sincs a józan észről vagy az ösztönös jó modorról.

Eloise Bridgerton barátnőjének, Penelope Featheringtonnak, miután hat férfit (melyek közül három nem állt rokonságban vele) legyőzött lövészetben.

Másnap Eloise átment Romney Hallba ebédelni Anthony, Benedict és Sophie társaságában. Colin és Gregory úgy ítélte meg, hogy a család többi tagja tökéletesen kézben tartja az ügyet és úgy határoztak, hogy visszatérnek Londonba; az újházas Colin a feleségéhez és Gregory megszokott életviteléhez, amit az előkelő társaság tagjai szoktak művelni az idő múlatására.

Eloise örült, hogy elbúcsúzhatott tőlük; szerette fivéreit, de négyen együtt olyanok voltak, hogy egyetlen nőtől sem lehetett elvárni, hogy elviselje őket. Nagyon bizakodón lépett ki a kocsiból; az előző nap sokkal jobban sikerült, mint remélte volna. Még ha Phillip nem vitte volna be Sophie dolgozószobájába, hogy bebizonyítsa, „összeillenek” (Eloise e szóra már csak idézőjelben tudott gondolni), akkor is jól sikerült napnak lehetett volna nevezni. Phillip a sarkára állt a Bridgerton fivérek kollektív erejével szemben és ettől jó érzése volt, sőt, egy kis büszkeség fogta el

Furcsa, hogy addig eszébe sem jutott, hogy sosem tudna feleségül menni olyan férfihoz, aki nem mérkőzik meg mind a négy fivérével, és nem kerül ki a küzdelemből sértetlenül.

És Phillip esetében a négy fivér egyszerre támadt rá. És mégis sértetlen maradt. Egészen lenyűgöző.

Eloise-nak természetesen még mindig voltak fenntartásai a házassággal kapcsolatban. Hogyne lettek volna? Közte és Phillip között kölcsönös tisztelet alakult ki, és remélhetőleg vonzalom is, de nem szerelem, és Eloise sehogy sem tudhatta, hogy szeretni fogják-e egymást valaha szerelemmel.

Mégis meg volt győződve arról, hogy helyesen teszi, ha hozzámegy feleségül. Nemigen volt választása ez ügyben; vagy feleségül megy Philliphez, vagy egyedül néz szembe azzal, hogy tönkretette az életét. Bukott nőnek fogják tartani. De még így is az volt az érzése, hogy Phillip jó férj lesz. Becsületes és tiszteletre méltó, és ha időnként túl csendes, legalább humora van, amit Eloise alapvető tulajdonságnak tekintett minden férjként szóba jöhető férfiban.

És amikor megcsókolta...

Nyilvánvaló volt, hogy pontosan tudja, hogyan kell egy nőben felszítani a vágy parazsát úgy, hogy lábát remegve hagyja el az erő. És teste többi részét is. Eloise természetesen gyakorlatias volt. Mindig is az volt, és tudta, hogy a szenvedély nem elég a házassághoz.

De – gondolta kaján mosollyal – nyilván nem is árt.

Phillip körülbelül tizenötödször nézte meg a kandallóórán, hogy mennyi az idő. A Bridgerton család fél tizenkettőre ígérkezett, ami már öt perccel elmúlt. Nem mintha öt perc miatt aggódni kéne, ha az ember vidéken kocsikázik, de mégis, átkozottul nehéz Olivért és Amandát arra rábírni, hogy ne piszkolják össze magukat, ne gyűrjék össze a ruhájukat és mindenekelőtt, hogy jól viselkedjenek, miközben együtt várakoznak a szalonban.

– Utálom ezt a kabátot – mondta Olivér kis kabátját rángatva.

– Túl kicsi – világosította fel Amanda.

– Tudom – felelte Olivér nyilvánvaló utálattal. – Ha nem lenne túl kicsi, nem panaszkodtam volna.

Phillip úgy találta, könnyen akadhat más panaszkodnivalója is, de nem igazán tűnt ésszerűnek, hogy e véleményének hangot adjon.

– Úgy látom, a te ruhád is túl kicsi – folytatta Olivér. – Látom a bokádat.

– A bokámat nyugodtan láthatod – mondta Amanda, azzal lenézett a lábára.

– De nem ennyire.

Amanda újra lenézett, ezúttal riadalom látszott tekintetében.

– Hiszen csak nyolcévesek vagytok! – szólt Phillip elgyötörten. – Az a ruha teljesen rendben van.

Legalábbis remélte, hogy így van, mert keveset tudott az ilyesmiről.

Eloise, gondolta, és a név úgy visszhangzott fejében, mintha minden imájára válasz lenne, Eloise nyilván mindent tud ezekről a dolgokról. Tudja, ha egy gyerek ruhája túl rövid, mikortól kell egy kislánynak feltűzve viselni a haját, és azt is, hogy mikor kell egy fiúnak Etonba vagy Harrow-ba menni tanulni.

Eloise hál’ istennek mindezeket tudja.

– Azt hiszem, késnek – jelentette ki Olivér.

– Nem késnek – vágta rá Phillip rögtön, önkéntelenül.

– Szerintem pedig késnek – feleselt Olivér. – Ismerem az órát.

Phillip nem is tudta, mi nyomasztotta. Talán az úszás dolog. Ez is nagyon olyan.

Eloise, emlékeztette magát. Bármik is legyenek apai hiányosságai, mindent jóvátesz azzal, hogy feleségül veszi azt a nőt, aki tökéletes anyjuk lesz. Születésük óta először teszi pontosan azt, amit tennie kell, ami a legjobb a gyerekeknek. Nagy megkönnyebbülés járta át szívét.

A fenébe, nem veheti feleségül elég hamar. Hogyan lehet különleges házassági engedélyt szerezni? Nem gondolta, hogy erre a tudásra valaha is szüksége lehet, de a legkevésbé sem akart heteket várni a jegyesség szabályos, templombeli kihirdetésére.

Az esküvőket nem szombat délelőtt tartják? El lehetne intézni már most szombatra? Az csak két nap, de ha különleges házassági engedélyt kapnak...

Phillip a gallérjánál fogva ragadta meg az ajtón kirohanni akaró Olivért.

– Nem! – mondta határozottan. – Itt várod Miss Bridgertont. És csendben várod, nem csinálsz semmi rosszat, és mosolyogsz, amikor belép ide.

Olivér legalább megpróbált leülni Eloise nevének hallatán, de a „mosoly” (apja parancsára engedelmesen végrehajtva) rettenetes fintorra sikeredett és Phillip úgy érezte, mintha egy vérszegény gorgó lenne a társaságában.

– Ez nem mosoly volt – jegyezte meg Amanda.

– De igen.

– Nem. A szád széle nem is emelkedett feljebb...

Phillip felsóhajtott, próbálta befogni a fülét, hogy ne hallja. Még ma délután beszél Anthony Bridgertonnal erről a különleges házassági engedély dologról. Úgy érezte, egy vikomt nyilván tudja, mi az eljárás ilyen esetben.

A szombat nem jöhet elég gyorsan. Az ikreket nap közben Eloise-ra bízhatja, és...

Mosolygott magában. Eloise az éjjel rásimulhat.

– Mit mosolyogsz? – kérdezte Amanda.

– Nem mosolygok – felelte Phillip, és érezte, hogy elpirul.

– De mosolyogsz! – vádolta a lánya. – És az arcod is rózsaszín lett.

– Jaj, ne butáskodj! – mormogta Phillip.

– Nem butáskodok. Olivér, nézd meg apát! Hát nem rózsaszín az arca?

– Ha valamelyikőtök még egy megjegyzést tesz az arcomra – fenyegetett Phillip –, akkor én... – A pokolba is, már majdnem a korbácsot emlegette, de tudták, hogy azt sosem használná. – Olyat teszek... mindenképpen teszek valamit – fejezte be a tétova fenyegetési kísérletet.

Csodálatos módon azonban hatott és a gyerekek egy pillanatra nyugton és csendben maradtak. Aztán Amanda a lábát lóbálva felrúgott egy zsámolyt.

Phillip az órára nézett.

– Hoppá! – szólt Amanda, azzal felugrott és lehajolt, hogy felemelje a feldőlt bútort. – Olivér! – kiáltott aztán.

Phillip elkapta tekintetét a kis kézről, ami megmagyarázhatatlan módon nem csinált semmit. Amanda a padlón hevert, fivérére bámult.

– Ellökött! – árulta be Amanda.

– Nem igaz!

– De ellöktél!

– De nem...

– Olivér! – vágott a szavába Phillip. – Valaki ellökte, és az biztos, hogy nem én voltam.

Olivér alsó ajkába harapott; el is feledkezett róla, hogy bűnössége elég nyilvánvaló.

– Az is lehet, hogy magától esett el – vetette fel.

Phillip csak nézett rá szigorúan; remélte, a bősz nézés elég arra, hogy ezt a gondolatot csírájában elfojtsa.

– Hát igen – ismerte el Olivér. – Én löktem el. Sajnálom.

Phillip a meglepetéstől csak pislogott. Lehet, hogy kezd belejönni az apaságba. Nem is emlékezett, mikor hallott legutóbb külön felszólítás nélküli bocsánatkérést tőlük.

– Te is ellökhetsz – ajánlotta fel büntetésként nénjének.

– Ó, nem! – mondta Phillip gyorsan. – Rossz ötlet. Nagyon rossz ötlet.

– Rendben – felelte Amanda vidáman.

– Nem, Amanda – szólt rá Phillip és talpra ugrott.

– Ne merészeld...

De Amanda kis kezét már fivére mellkasának nyomta és meglökte.

Olivér hangos kacagással esett hanyatt.

– Most én is ellökhetlek! – kiáltotta.

– Nem fogod ellökni a húgodat! – üvöltötte Phillip.

– Fellökött! – vonyított Olivér.

– Azért, mert felszólítottad rá, te nyomorult kis gazember! – szólt Phillip és kezét kilendítve meg akarta fogni Olivér kabátujját, mielőtt eliszkolna, de a kölyök úgy elsiklott mellette, mint egy angolna.

– Lökj el! – sikított Amanda. – Lökj el, ha tudsz!

– Ne lökd el! – ordított Phillip. A tönkretett szoba képe jelent meg vészjóslón lelki szemei előtt: törött bútorok, felborított lámpák.

Szent ég, és a Bridgerton család bármelyik percben megérkezhet!

Odaért Oliverhez, éppen akkor, amikor Olivér odaért Amandához, és mindhárman elestek; estükben egy kanapéról párnákat sodortak magukkal. Phillip hálát mondott az úrnak, az ő kis jótéteményeiért. A párna legalább nem törékeny.

Reccs.

Mi a pokol...?

– Azt hiszem, az óra volt – szólt Olivér. Torka elszorult az ijedtségtől.

Hogy a pokolban sikerült feldönteniük a kandallópárkányon álló órát? Phillipnek fogalma sem volt.

– Ti ketten most felmentek a szobátokba és nem jöttök ki onnan este nyolc óráig. Igen, ez száműzetés! – süvöltött.

– Olivér volt az! – szólt Amanda halkan.

– Nem érdekel, ki volt az! – dörgött rá Phillip. – Tudjátok, hogy Miss Bridgerton bármelyik percben...

– Bizony!

Phillip lassan az ajtó felé fordult; rémülten, de nem meglepve látta, hogy ott áll Anthony Bridgerton, Benedict és Sophie. Eloise közvetlenül mögötte volt.

– Mylord – szólt Phillip kissé kurtán. Nyilván sokkal tiszteletteljesebb hangon kellett volna szólnia. Nem a vikomt hibája, hogy a gyerekek hajszál híján szörnyetegek, de Phillip akkor és ott egyszerűen képtelen volt jókedvet magára erőltetni.

– Talán félbeszakítottunk valamit? – kérdezte Anthony udvariasan.

– Egyáltalán nem – felelte Phillip. – Mint látják, mi csak... szóval... átrendezzük a bútorokat.

– Ami azt illeti, kiváló munkát végeztek – szólt Sophie vidáman.

Phillip hálás mosollyal nézett rá. Olyan nőnek tűnt, aki mindig megtesz minden tőle telhetőt, hogy mások nehéz helyzetekben se érezzék magukat kényelmetlenül, és abban a pillanatban legszívesebben megcsókolta volna ezért.

Felállt, közben a helyére emelte a feldöntött ottománt, aztán gyermekeit karjuknál fogva felrántotta a földtől. Olivér kis nyakkendője teljesen kibomlott, Amanda hajcsatja a fülénél lógott.

– Bemutatom a gyermekeimet – mondta Phillip a tőle telhető legnagyobb méltósággal. – Olivér és Amanda Crane.

Olivér és Amanda elmormogták a kötelező üdvözleteket, de meglehetősen kényelmetlenül érezték magukat, hogy ilyen sok felnőtt előtt kellett parádézniuk. Vagy szégyellték magukat gyalázatos viselkedésük miatt. Ez utóbbi valószínűtlenebbnek tűnt.

– Rendben – szólt Phillip, amint az ikrek megtették kötelességüket. – Most elmehettek.

Bánatosan néztek rá.

– Mi az?

– Nem maradhatnánk inkább? – kérdezte Amanda alig hallhatóan, alázatosan.

– Nem – felelte Phillip. A Bridgerton családot ebédre invitálta és azért, hogy megmutassa nekik az üvegházat; és ha e két programot sikeresen akarja lebonyolítani, az kell, hogy a gyerekek ne legyenek ott, tűnjenek el a gyerekszobában.

– Kérlek, apa! – könyörgött Amanda.

Phillip szándékosan kerülte, hogy vendégeire pillantson; tudta, mindannyian jól láthatják, mennyire nem tud bánni a gyerekeivel.

– Edwards nörsz vár benneteket a hallban.

– Nem szeretjük Edwards nörszöt – mondta Olivér. Amanda szorgosan bólogatott mellette.

– Olyan nincs, hogy nem szeretitek Edwards nörszöt – jelentette ki Phillip türelme fogytán. – Hónapok óta ő vigyáz rátok.

– De nem szeretjük.

Phillip ekkor a Bridgerton családra nézett.

– Elnézést kérek – szólt fojtott hangon. – Bocsánat ezért a kis közjátékért! Beszélnem kell velük.

– Semmi probléma. Csak nyugodtan – sietett nyugtatni Sophie; arcán anyai lágysággal nézte a jelenetet.

Phillip a szalon távolabbi sarkába vezette gyerekeit, keresztbe font karral állva nézett le rájuk.

– Gyerekek! – szólt komolyan. – Feleségül kértem Miss Bridgertont.

A gyerekek szeme felcsillant.

– Jó. Látom, egyetértetek velem abban, hogy ez remek ötlet.

– És ő...

– Ne vágjatok a szavamba! – vágott a szavába Phillip; túl türelmetlen volt már ahhoz, hogy az ő kérdéseikkel foglalkozzon. – Azt akarom, hogy hallgassatok meg. Még el kell nyernem a családja beleegyezését. Ezért vendégül kell őket látnom, beszélgetnem kell velük, meg kell mutatnom a házat, és ehhez a gyerekek láb alatt vannak.

Ez nagyrészt igaz is volt, illetve majdnem. Az ikreknek nem kell tudniuk, hogy Anthony gyakorlatilag parancsba adta az esküvőt, és a beleegyezés már nem volt téma.

De Amanda alsó ajka remegni kezdett, és még Olivér is zaklatottnak tűnt.

– Most meg mi van? – kérdezte Phillip elgyötörten.

Phillip felsóhajtott, nagyon undorodott magától. Szentséges isten, hogyan jutott idáig?

– Nem...

– Segíthetek valamiben?

Úgy nézett Eloise-ra, mintha megmentője lenne. Nézte, ahogy letérdel gyerekei mellé, mond nekik valamit olyan halkan, hogy ő sem értette a szavakat, csak a gyengéd hangot érzékelte.

Az ikrek mondtak valamit, ami nyilván tiltakozás lehetett, de Eloise elhallgattatta őket, élénken gesztikulált közben. Aztán Phillip legnagyobb csodálkozására a gyerekek elbúcsúztak és kivonultak a hallba. Nem tűntek túl boldognak, hogy ki kell menniük, de engedelmeskedtek.

– Hála istennek, hogy feleségül veszlek – jegyezte meg, Phillip súgva, alig hallhatóan.

– Valóban – felelte Eloise, és titokzatos mosollyal lépve el mellette visszament családja körébe.

Phillip követte és mentegetőzött Anthonynak, Benedictnek és Sophie-nak gyermekei viselkedése miatt.

– Anyjuk halála óta nehéz bánni velük – magyarázta.

– Semmit sem nehezebb elviselni, mint a szülő halálát – jegyezte meg Anthony halkan. – Kérlek, ne szabadkozz miattuk.

Phillip bólintott; hálás volt az idősebb férfi megértéséért.

– Gyertek – szólt a csoportnak. – Menjünk ebédelni!

De ahogy az ebédlő felé vezette őket, Olivér és Amanda arca jelent meg lelki szemei előtt. Szomorú szemmel sétáltak el. Látta gyermekeit csökönyösnek, kibírhatatlannak, hisztériás rohamban, de anyjuk halála óta sosem látta őket szomorúnak.

Nagyon nyugtalanító érzés volt.

Az ebéd és az üvegház megtekintése után a kvintett két csoportra oszlott. Benedict magával vitte rajzmappáját, Sophieval a ház mellett maradtak, élénken beszélgettek, miközben Benedict a házat rajzolta. Anthony, Eloise és Phillip sétát tett a környéken, de Anthony nagyon diszkréten hagyta, hogy Eloise és Phillip jókora távolságban lemaradjon és így a jegyespár bizalmasan beszélgethessen.

– Mit mondtál a gyerekeknek? – kérdezte Phillip az első adandó alkalommal.

– Nem tudom – felelte Eloise őszintén. – Csak próbáltam ngy szólni hozzájuk, ahogy anyám beszélt velünk. – Vállat vont. – Úgy tűnik, ez hatott.

Phillip ezen elgondolkodott.

– Jó dolog lehet, ha az embernek olyan szülei vannak, akiknek a példáját követheti.

Eloise kíváncsian nézett rá.

– Neked nem ilyen szüleid voltak?

A férfi tagadón ingatta fejét.

– Nem.

Eloise remélte, hogy erről részletesebben is beszél, sőt, időt is hagyott neki, de Phillip nem szólalt meg. Végül úgy érezte, mégis rá kell kérdeznie.

– Az apád vagy az anyád volt?

– Ezt hogy érted?

– Melyik szülőd volt ilyen problémás?

Phillip hosszú-hosszú pillanatig nézte; sötét szeme kifürkészhetetlen volt, homloka ráncba rándult. Aztán megszólalt:

– Anyám belehalt a szülésbe.

Eloise bólintott.

– Értem.

– Nem hiszem, hogy érted – mondta tompa hangon. – De nagyra értékelem, hogy megpróbálod érteni.

Lassan sétáltak egymás mellett, nem akarták, hogy hallótávolságba kerüljenek Anthonyvel, bár sokáig egyikük sem szólalt meg. Végül, amikor befordultak a házhoz vezető ösvényre, Eloise kimondta a kérdést, amit egész nap vágyott feltenni:

– Miért vittél be Sophie dolgozószobájába tegnap?

Phillip megbotlott, hebegett.

– Azt hittem, ez... ez... szóval... hogy teljesen egyértelmű – dadogta elvörösödve.

– Hát, igen – szólt Eloise és ő is elpirult, amikor rájött, mit is kérdezett. – De nyilván nem gondoltad, hogy az fog történni, ami történt.

– A férfi mindig remél – mormogta.

– Ezt nem gondolhatod komolyan!

– Természetesen komolyan gondolom – ellenkezett, és úgy nézett ki, mint aki nem is hiszi el, hogy ezt a beszélgetést folytatja. – Ami azt illeti, soha eszembe sem jutott, hogy a dolgok irányítása ennyire kikerül a kezemből, vagyis ennyire elvesztem a fejemet. – Lopva pajkos pillantással nézett jegyesére. – Mindazonáltal egyáltalán nem bánom, hogy így történt.

Eloise érezte, hogy arca hevesen pirul.

– De még nem válaszoltál a kérdésemre.

– Nem?

– Nem. – Tudta, hogy az illetlenség határát feszegeti, de a dolgok állása szerint ez fontos kérdésnek tűnt, olyan fontosnak, amit igenis érdemes feszegetni. – Miért vittél be oda?

Phillip teljes tíz másodpercig csak nézte, talán azért, hogy meggyőződjön róla, nem történt-e valami elméjének épségével, aztán meggyőződött róla, hogy Anthony nem hallhatja őket, és megválaszolta a kérdést:

– Nos, ha valóban tudni óhajtod, meg akartalak csókolni. Folyton a házasságról beszéltél, és nevetséges kérdéseket tettél fel nekem. – Csípőre tette a kezét és vállat vont. – Jó ötletnek tűnt egyszer és mindenkorra bizonyítani, hogy összeillünk.

Eloise úgy határozott, inkább nem veszi figyelembe azt a megjegyzést, hogy nevetséges kérdéseket tett fel.

– De a szenvedély nyilván nem elégséges egy házasság fenntartásához.

– Lehet. De kezdetnek elég biztató – mormogta Phillip. – Beszélhetnénk inkább valami másról?

– Nem. Illetve azt akarom mondani, hogy...

Phillip felhorkant, jobbra-balra nézett.

– Te mindig megpróbálsz valamit mondani.

– Éppen ettől vagyok bájos – jegyezte meg Eloise kissé duzzogva.

Phillip igen türelmesen nézett rá.

– Eloise, mi tökéletesen illünk egymáshoz és békében, barátságban fogjuk leélni házasságunkat. Nem tudom, mit mondhatnék még, hogy ezt bizonyítsam.

– De nem szeretsz engem – mondta Eloise halkan, szomorúan.

Ez mintha szíven ütötte volna. Megállt, igen sokáig csak nézte jegyesét.

– Miért mondasz ilyesmiket?

Eloise kétségbeesetten vállat vont.

– Mert fontos.

Phillip csak nézte.

– Soha nem jutott még eszedbe, hogy nem minden gondolatnak és érzésnek kell külön hangot adni?

– De – felelte, és egy élethossznyi megbánás volt ebben az egyetlen szótagban. – Sokszor eszembe jutott. – Félrenézett, feszengett a torkát szorító furcsa érzéstől. – De nem tudom megállni.

Phillip a fejét ingatta, nyilvánvalóan elképedve, amit Eloise nem is csodált. ő is sokszor elképedt saját magán. Miért kellett erőltetnie ezt a témát? Miért nem tud soha tartózkodó, kellemes nő lenni? Anyja egyszer azt mondta neki, hogy mézzel több legyet lehet fogni, mint pöröllyel, de Eloise sosem tudta megtanulni, hogy tartsa meg magának gondolatait.

Gyakorlatilag direktben tette fel a kérdést Sir Phillipnek, hogy szereti-e; hallgatása ugyanolyan válasz, mintha nyíltan nemet mondott volna. Szíve összeszorult. Nem gondolta igazán azt, hogy a férfi ellentmond neki, de csalódottsága azt mutatta, hogy szívének egy rejtett zugában azt remélte, a férfi térdre borul előtte és kikiáltja, hogy égő szerelemmel szereti, és biztos benne, hogy nélküle meghal.

Ez persze nyilván csak gúnyolódás lenne, és Eloise nem tudta, miért kíván ilyesmit egyáltalán, amikor ő sem szereti szerelemmel.

De tudná szeretni. Olyan érzése volt, hogy ha elég időt szánna rá, szerelemmel tudná szeretni ezt a férfit. És talán azt szeretné, hogy maradjon olyan, amilyen.

– Marinát szeretted? – kérdezte. Előbb kiszaladt a száján a kérdés, mintsem meg tudta volna gondolni, vajon bölcs dolog-e ezt kérdezni egyáltalán. Megborzongott. Már megint túl személyes kérdéseket tesz fel.

Már az is csoda, hogy Phillip nem rohant el üvöltve.

Hosszú-hosszú pillanat telt el szótlanul. Csak álltak ott, nézték egymást, próbáltak tudomást sem venni Anthonyről, aki vagy száz lépésre állt és egy fát tanulmányozott gondosan. Végül Phillip halkan megszólalt:

– Nem.

Eloise nem érzett megkönnyebbülést; nem érzett bánatot sem. Semmit nem érzett erre a bejelentésre, ami magát is meglepte. De felsóhajtott; észre sem vette, hogy sóhaj szorult belé. És meglehetősen örült, hogy most már tudja.

Gyűlölte a nemtudást. Gyűlölte, ha van valami, amit nem tud.

Ezért egyáltalán nem kellett volna meglepődnie, amikor súgva újabb kérdést tett fel:

– Akkor miért vetted feleségül?

Phillip tekintete kiüresedett, végül csak vállat vont és válaszolt:

– Nem tudom. Így tűnt helyesnek.

Eloise bólintott. Az egésznek ez adott értelmet. Pontosan ezt kellett tennie. Phillip mindig helyesen cselekszik, mindig azt teszi, amit elvárnak tőle, bocsánatot kér e közjátékért, felvállalja mindenki terhét...

Betartja bátyja ígéretét.

És volt még egy kérdése.

– Éreztél... – súgta, szinte eszét vesztve az izgatottságtól –, éreztél iránta szenvedélyt?

Tudta, hogy ezt nem lett volna szabad megkérdeznie; de az előző délután miatt tudnia kellett. A válasz nem számít... vagy legalábbis azzal áltatta magát, hogy nem számít.

De tudnia kellett.

– Nem.

Phillip elfordult, elindult, nagy léptekkel, és Eloise kénytelen volt feleszmélni elgondolkodásából és követni. Aztán amikor már éppen utolérte, Phillip megállt. Eloise nekiütközött, belé kapaszkodott, hogy el ne essen.

– Kérdezhetek tőled valamit? – szólt hozzá Phillip hirtelen.

– Természetesen – hebegte a váratlan változástól meglepődve. De így igazságos. Gyakorlatilag vallatta szegény embert.

– Miért jöttél el Londonból?

Eloise döbbenetében csak pislogott. Nem arra számított, hogy ilyen könnyen megválaszolandó kérdést szegez neki.

– Természetesen azért, hogy veled találkozzak.

– Nem ezt kérdeztem.

Eloise megrettent a férfi hangjában érezhető ridegségtől.

– Ez a jöveteled oka. De miért hagytad el Londont?

Addig a pillanatig eszébe sem jutott, hogy a kettő között bármi különbség lenne. De igaza van. Phillipnek nem volt szerepe abban, hogy elhagyta Londont. Csak könnyű okot adott a szökésre, hogy eljöjjön onnan anélkül, hogy úgy érezné, elszökik.

Phillip célt adott ennek a szökésnek, amit sokkal könnyebb volt megmagyarázni, mint azt, hogy mi elől menekült.

– Szeretőd volt? – kérdezte Phillip halkan, sürgetőn.

– Nem! – felelte olyan hangosan, hogy Anthony hátrafordult, mire Eloise kénytelen volt mosolyogni rá és integetni neki, megnyugtatni, hogy semmi baj. – Csak egy darázs! – kiáltotta.

Anthony szeme tágra nyílt és elindult feléjük.

– Már elment! – jelezte Eloise és intett, hogy nincs szükség a jelenlétére. – Semmi, semmi. – Aztán Philliphez fordult és megmagyarázta: – Betegesen fél a méhektől, darazsaktól – mondta elkomorulva. – El is feledkeztem róla. Azt kellett volna mondanom, hogy egér volt.

Phillip kíváncsi tekintettel nézett Anthonyre. Eloise nem volt meglepve; nehéz volt elhinni, hogy egy olyan férfi, mint ő, fél a méhektől, de nyilván érthető ez a félelem, ha az apja méhcsípéstől halt meg.

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

A fenébe! Azt hitte, Phillip elfogadta a választ.

– Hogyan kérdezhetsz ilyet?

Phillip vállat vont.

– Miért ne kérdezhetnék? Elszöktél otthonról, nem szóltál a családodnak, hova mész...

– Hagytam üzenetet – vágott a szavába Eloise.

– Persze, üzenetet.

Eloise nagyon rossz néven vette ezt a megjegyzést.

– Nem hiszel nekem?

A férfi bólintott.

– De. Te túlságosan rendszerető vagy ahhoz, hogy úgy menj el, hogy nem gondoskodtál az elvarratlan szálak elvarrásáról, az elintézetlen ügyek elintézéséről.

– Nem az én hibám, hogy belekeveredett az anya részére érkezett meghívók közé.

– Nem az üzenetről van szó – szólt Phillip komoran, kezét karba fonva.

Karba fonja a kezét? Eloise erre összeszorította a fogát, gyerekesnek érezte magát ettől, és semmit nem tehetett vagy mondhatott ellene, mert az volt az érzése, hogy bármit mond Phillip az ő jelenlegi viselkedéséről, igaza van.

Bármennyire fáj is ezt beismerni.

– Tény, hogy éjnek évadján úgy menekültél el Londonból, mint valami bűnöző. Erről egyszerűen az jutott az eszembe, hogy történhetett valami... ami... foltot ejtett a... jó hírneveden. – Eloise elszontyolodott ábrázatát nézve hozzátette: – Ez egyáltalán nem olyan ésszerűtlen következtetés.

Természetesen igaza volt. Nem a jó hírnevét illetően, ami makulátlan volt, mint a friss hó. De valóban furcsának tűnhetett, és az a csoda, hogy nem tette fel ezt a kérdést már korábban.

– Ha szeretőd volt – szólt halkan –, az sem változtat szándékaimon.

– Egyáltalán nem volt – mondta gyorsan, főként azért, hogy Phillip ne beszéljen már erről. – Az a helyzet... – hangja elhalt, felsóhajtott. – Az a helyzet...

Aztán elmondott neki mindent. Elmondta, hányan kérték meg a kezét, és hogy Penelope kérő nélkül maradt, és hogy félig tréfából, félig a helyzet megszépítéseként milyen tervet eszeltek ki, hogy együtt öregszenek meg vénlányként. És elmondta, milyen bűntudatot érzett, amikor Penelope és Colin összeházasodtak és attól kezdve egyfolytában magára gondolt és arra, hogy milyen egyedül van.

Mindezt elmondta, és még többet is. Elmondta, mi nyomja a szívét, elmondta, mire gondol, és olyasmiket is elmondott, amiket soha egyetlen embernek nem mondott még. És eszébe jutott, hogy ő, aki szinte egy percig sem tudott csendben maradni, milyen sok mindent tartogatott magában, mennyi mindent nem mondott el soha senkinek.

Amikor elhallgatott (észre sem vette, hogy a végére ért; csak elfogyott az ereje és inkább csendbe burkolózott), Phillip megfogta a kezét.

– Jól van. Jól.

És Eloise rájött, hogy így van, valóban. Jól.

14. fejezet

Határozottan osztom azon véleményedet, hogy Mr. Wilson feje valami kétéltű állat ábrázatához hasonlít, de szeretném, ha kicsit körültekintőbb lennél szóbeli megnyilvánulásaidban. Bár sosem tekinteném házasságra alkalmas jelöltnek, annyi bizonyos, hogy nem varangyos béka, és rossz fényt vetett rám, hogy a húgom annak nevezte, ráadásul a jelenlétében.

Eloise Bridgerton húgának, Hyacinth-nak, negyedik házassági ajánlata visszautasításakor.

Négy nappal később összeházasodtak. Phillipnek fogalma sem volt, hogyan intézte el Anthony Bridgerton az engedélyt, de megszerezte, így lehetővé vált, hogy kihirdetés nélkül egybekeljenek, hétfőn. Eloise biztosította jövendőbelijét, hogy a hétfő semmivel sem rosszabb, mint a kedd vagy a szerda, egyik sem szombat, ahogy az szokás.

Eloise egész családja ott volt, csak megözvegyült húga nem utazott le Skóciából, mert nem lett volna ideje leérni az esküvőre. A szertartást a hagyományok szerint Kentben, a Bridgerton család birtokán, vagy ha ott nem, akkor Londonban kellett volna tartani, a Hanover Square-i St. George templomban, ahova a család járt, ám ezt ily sietősség mellett nem volt idő előkészíteni, és amúgy sem szokványos esküvőről volt szó. Benedict és Sophie felajánlották otthonukat az esküvői fogadásra, de Eloise azon a véleményen volt, hogy az ikrek jobban éreznék magukat Romney Hallban, így a szertartást a közeli templomban tartották, utána kis, bensőséges fogadást adtak a pázsiton, Phillip üvegháza mellett.

Később, amikor a nap éppen lemerülni készült a horizont kékjében, Eloise új hálószobájában találta magát. Anyja volt vele, aki éppen azzal foglalta le magát, hogy úgy tett, mintha Eloise sebtében összeszedett kelengyéjét rendezné a helyére. Eloise szobalánya (akit a család Londonból magával vitt), természetesen már délelőtt mindent elrendezett, de Eloise nem tett megjegyzést anyja látszólagos tevékenységére. Úgy tűnt, Violet Bridgertonnak egyszerűen muszáj volt valamivel lefoglalnia magát, miközben beszélt.

Ha valaki, Eloise pontosan ismerte ezt az érzést.

– Panaszkodnom kéne, mert megtagadtátok tőlem a lehetőséget, hogy kiélvezzem a menyasszony édesanyjának járó dicsőséges pillanatokat – mondta Violet a lányának, miközben a csipkefátylat hajtogatta össze és gondosan egy komódra tette –, de igazán boldog vagyok, hogy menyasszonyként láthatlak.

Eloise kedvesen mosolygott anyjára.

– Már egészen el voltál keseredve miattam, ugye?

– Igen – felelte Violet, aztán hirtelen oldalra hajtotta a fejét és hozzátette: – Ami azt illeti, nem. Mindig is úgy gondoltam, hogy a végén meglepetést okozol nekünk. Gyakran teszel ilyet.

Eloise végiggondolta, hány évet töltött hajadonként a londoni társaságban, és hány házassági ajánlatot utasított vissza. Mennyi esküvőn volt vendég, hányszor nézte anyjával barátaik lányainak, barátnőinek esküvőjét kiváló fiatalemberekkel.

Újabb férfi, aki már nem veheti feleségül Eloise-t, Lady Bridgerton híresen hajadon maradt lányát.

– Sajnálom, ha csalódást okoztam neked – szólt Eloise suttogva.

Violet bölcsen, nyugodtan nézte lányát.

– A gyermekeim sosem okoztak csalódást nekem – mondta halkan. – Egyszerűen... csodállak benneteket. Azt hiszem, nekem így a legjobb.

Eloise öntudatlanul anyjához lépett és megölelte. Furcsán érezte magát; nem tudta, miért, hiszen az ő családjukban sosem volt szokatlan a szeretetnek ilyetén megnyilvánulása saját otthonuk falain belül. Talán azért érezte mégis furcsán magát, mert oly veszélyesen közel járt ahhoz, hogy elsírja magát; talán azért, mert érezte, hogy anyja ugyanígy könnyekkel küszködik. Újra félszeg kamasz lánynak érezte magát, nyakigláb, csontos csitrinek, aki mindig akkor szólal meg, amikor legjobb lenne, ha ki sem nyitná a száját.

Szüksége volt az anyjára.

– Ugyan, ugyan! – nyugtatta Violet, ahogy évekkel korábban lehorzsolt térd, vagy lelki sérelmek esetén tette. – Szóval... – mondta és elpirult. – Szóval...

– Anya! – hebegte Eloise. Nagyon furcsán nézett ki, mint aki rossz halat evett.

– Rettegek ettől – szólt Violet halkan.

Anya? Nyilván rosszul hallotta.

Violet mély, lélekerősítő lélegzetet vett.

– Beszélnünk kell valamiről. – Hátrébb húzódott, lánya szemébe nézett. – Tényleg beszélnünk kell róla?

Eloise nem volt biztos abban, vajon anyja azt kérdezi-e, hogy elbeszélésekből tudja-e mit csinál a férfi és a nő bizalmasan, vagy tapasztalta-e már.

– Én... még nem... Ha úgy érted... szóval én még...

– Nagyon helyes – szólt Violet megkönnyebbült sóhajjal. – De... vagyis... tudod, mi...

– Igen – vágta rá Eloise gyorsan, hogy mindkettőjüket megkímélje a felesleges kényelmetlenségtől. – Nem hiszem, hogy bármit meg kell magyaráznod.

– Nagyon helyes – ismételte magát Violet még megkönnyebbültebbnek hangzó sóhajjal. – Meg kell mondanom, nagyon nem szeretem az anyai szerepnek ezt a részét. Nem emlékszem, hogy Daphne nászéjszakája előtt elmondtam-e, csak arra, hogy végig pirultam és hebegtem, és őszintén szólva fogalmam sincs, hogy tájékozottabb lett-e tőle, mint nélküle – mondta, és szája szeglete felfelé ívelt. – Attól tartok, nem tudott meg tőlem semmi érdemlegeset.

– Azért úgy tűnik, elég jól hozzászokott a házasélethez – dünnyögte Eloise.

– Igen. Te is úgy látod? – kérdezte Violet vidáman. – Négy kisgyerek és szerető férj. Az ember nem is kívánhat többet.

– Mit mondtál Francescának? – kérdezte Eloise.

– Tessék?

– Francescának – ismételte Eloise, húgára utalva, aki hat éve ment férjhez, és két évvel később tragikus módon özvegységre jutott. – Neki mit mondtál, amikor férjhez ment? Daphnét említetted, de Francescát nem.

Violet kék szeme elhomályosodott, mint mindig, amikor harmadik, fiatal özvegy lányára gondolt.

– Ismered Francescát. Azt hiszem, inkább ő mondhatott volna nekem egy-két dolgot.

Eloise meghökkent.

– Természetesen nem úgy értem – sietett hozzátenni Violet. – Francesca ugyanolyan ártatlan volt a nászéjszakája előtt... mint te... gondolom.

Eloise érezte, hogy arca lángban ég és hálát adott teremtőjének, hogy aznap felhős idő volt és a szobában már sötétedett. Ennek, és a ténynek, hogy anyja éppen nagyon el volt foglalva ruhája szegélyén egy szakadás gondos megszemlélésével. A szó szoros értelmében érintetlen volt természetesen, és orvosi vizsgálatnál is érintetlennek találnák, de már nem érezte magát olyan ártatlannak.

– De ismered Francescát – folytatta Violet vállvonva, amikor látta, hogy a ruhaszegéllyel semmit nem lehet tenni. – Olyan agyafúrt és olyan sokat tud. Azt hiszem, már évekkel korábban megvesztegetett valami szegény cselédet, hogy magyarázza el neki ezeket a dolgokat.

Eloise bólintott. Nem akarta elmondani anyjának, hogy ő és Francesca összeadták a zsebpénzüket a cselédlány megvesztegetésére. De minden penny megérte. Annie Mavel mindent részletesen elmagyarázott, és mint Francesca később titokban elmondta, minden pontosan olyan és úgy volt, ahogy elmondta.

Violet szomorkás mosollyal nézett lányára és megérintette arcát a szeme sarkánál. A bőr még egy kicsit elszíneződöttnek tűnt, de a lilaság kékké, zölddé aztán betegségszínű (de nyilvánvalóan kevésbé csúnya) sárga árnyalatúvá változott.

– Biztos vagy benne, hogy boldog leszel?

Eloise bánatos mosollyal nézett rá.

– Nem gondolod, hogy egy kicsit késő feltenni ezt a kérdést?

– Megváltoztatni nyilván túl késő, de kérdezni sosem az.

– Azt hiszem, boldog leszek – felelte Eloise. Remélem, tette hozzá gondolatban, de ezt nem mondta ki.

– Jó embernek tűnik.

– Nagyon jó ember.

– Becsületes.

– Igen.

Violet bólintott.

– Azt hiszem, boldog leszel. Talán időbe telik, míg felismered, és először kételkedsz benne, de boldog leszel. Ne feledd... – elhallgatott, ajkába harapott.

– Mit ne feledjek, anya?

– Csak jusson eszedbe – mondta halkan, tagoltan, mintha minden szót nagy gonddal válogatna –, hogy időbe telik.

– Mi telik időbe? – Eloise legszívesebben felsikított volna.

De anyja már felállt és nagy igyekezettel simította le szoknyáját.

– Azt hiszem, indulásra kell bírnom a családot, különben sosem mennek el. – Ruhája egyik szalagjával játszott, kissé elfordult. Jobb kezét arcához emelte, és Eloise próbálta nem észrevenni, hogy könnycseppet simít el.

– Nagyon türelmetlen vagy – mondta Violet az ajtó felé fordulva. – Mindig is az voltál.

– Tudom – mondta Eloise, és nem tudta eldönteni, anyja ezt feddésnek szánta-e, és ha igen, miért éppen ezt az alkalmat választotta.

– Mindig kedveltem ezt benned. Természetesen mindenestől szerettelek, de a türelmetlenségedet valahogy különösen elbűvölőnek találtam. Soha nem azért voltál türelmetlen, mert többet akartál, hanem azért, mert mindent akartál.

Eloise nem volt biztos benne, hogy ez nagyon jó tulajdonságnak tűnik.

– Mindent akartál, mindenkinek, mindent tudni akartál, és...

Eloise egy pillanatra azt hitte, anyja befejezte mondandóját, de Violet megfordult és hozzátette:

– Sosem elégedtél meg a második legjobb megoldással, és ez jó, Eloise. Örülök, hogy nem mentél feleségül egyik londoni kérődhöz sem. Egyikük sem tett volna boldoggá. Elégedett lehettél volna, de nem boldog.

Eloise érezte, hogy szeme tágra nyílik a csodálkozástól.

– De ne hagyd, hogy a türelmetlenség eluralkodjon rajtad – mondta Violet halkan. – Mert tudod, ez nem te vagy. Te sokkal több vagy, de úgy érzem, néha erről elfeledkezel. – A lányától búcsúzó anya kedves, bölcs mosolyával mosolygott. – Hagyj időt, Eloise. Légy kedves. Ne erőltesd nagyon.

Eloise szólni akart, de nem jött ki hang a torkán.

– Legyél türelmes. Ne sürgesd.

– Nem... – Nem fogom, akarta mondani Eloise, de elhagyták a szavak és csak nézte anyját, és csak ekkor jött rá, mit jelent, hogy már férjes asszony. Olyan sokat gondolt Phillipre, hogy családjára nem is gondolt.

Elhagyja őket. Mindig számíthat rájuk mindenben, ami fontos, de mégis elhagyja őket.

És egészen eddig a pillanatig nem tűnt fel neki, milyen gyakran ült le anyjával beszélgetni. Csak beszélgettek. Ó, milyen drága pillanatok voltak ezek. Violet mintha mindig pontosan tudta volna, mire van szüksége gyerekeinek, ami igazán csodálatra méltó, hiszen nyolc gyereke van, nyolc nagyon különböző lélek, mindegyiknek megvannak a saját reményei, a saját álmai.

Még Violet levele is tökéletes volt – amit neki írt és Anthonyt kérte meg, hogy adja át Romney Hallban –, pontosan az állt benne, amit Eloise hallani akart. Violet szidhatta volna, vádakat vághatott volna a fejéhez; tökéletesen joga lett volna ehhez, sőt többhöz is.

De csak azt írta; „Remélem, jól vagy. Kérlek, ne feledd, hogy a lányom vagy és mindig is az leszel. Szeretlek."

Eloise sírt. Szerencsére elfelejtette elolvasni a levelet, csak éjjel olvasta, szobája magányában, Benedict házában.

Violet Bridgerton mindig tökéletes volt, de igazi értéke a bölcsességében és szeretetében rejlett, és amikor megfordult, az ajtó felé ment és Eloise nézte, arra gondolt, hogy több mint anya, és hogy ő is mindenben hozzá akar hasonlítani.

És Eloise alig hitte el, hogy ilyen sokáig tartott neki ez a felismerés.

– Gondolom, Sir Phillippel szeretnél kettesben maradni – mondta Violet, és kezét a kilincsre tette.

Eloise bólintott, bár anyja ezt nem láthatta.

– Hiányozni fogtok.

– Ez teljesen természetes – mondta Violet hirtelen, és ez a hirtelenség nyilván hozzájárult ahhoz, hogy sikerült megőriznie lelki nyugalmát. – Nekünk is hiányozni fogsz. De nem leszünk messze. És nagyon közel laksz Benedicthez és Sophie-hoz. És Posyhoz is. Azt hiszem, gyakrabban jövök erre látogatóba most, hogy két unokával többet kényeztethetek el.

Eloise letörölte a könnyeit. Családja rögtön és feltétel nélkül befogadta Phillip gyermekeit. Eloise ezt várta, de így is nagyobb boldogság járta át a szívét, mint képzelte volna. Az ikrek már élénken játszottak a Bridgerton unokákkal, és Violet ragaszkodott hozzá, hogy nagymamának szólítsák. Rögtön szót fogadtak, különösen miután Violet elővett egy egész zacskó borsmentás savanyú cukrot, amiről azt állította, hogy még Londonban esett a táskájába.

Eloise már elbúcsúzott a családjától, így amikor anyja kilépett a hálószobából, igazán és nagyon Lady Crane-nek érezte magát. Miss Bridgerton visszament volna a családjával Londonba, de Lady Crane, egy gloucestershire-i földbirtokos felesége, báróné, Romney Hallban maradt. Furcsán másnak érezte magát és megfeddte magát ezért. Az ember azt hinné, huszonnyolc évesen a házasság nem tűnik olyan hatalmas változásnak. Hiszen már nem tudatlan kamasz lány, és ez az állapot már jó ideje fennáll.

Mégis arra gondolt, hogy teljes joggal érzi életét végérvényesen megváltozottnak. Az ég szerelmére, hiszen férjes asszony, a ház úrnője! Nem is beszélve arról, hogy két gyermek anyja. Egyik testvérének sem kellett az esküvő után ilyen hamar magára vennie a szülői felelősséget.

De kész volt megfelelni a feladatnak. Muszáj megfelelnie a feladatnak. Kihúzta magát, határozottan nézte képét a tükörben, ahogy fésülködött. Hiszen Bridgerton lány, akkor is, ha már nem ez a hivatalos családneve. És mivel nem olyan fából faragták, hogy elviselje a boldogtalanságot, beletörődjön az örömtelen életbe, egyszerűen bizonyítania kell, hogy ő más.

Kopogtak. Eloise megfordult; Phillip lépett a szobába. Becsukta maga mögött az ajtót, de ott maradt, ahol volt, talán azért, mert egy kis időt akart hagyni neki, hogy összeszedje magát.

– Nem lenne szükséged a szobalányodra ehhez? – kérdezte a hajkefére nézve.

– Azt mondtam neki, hogy szabad estéje lehet – felelte Eloise. Megvonta a vállát. – Úgy éreztem, furcsa lenne, ha most itt lenne. Olyan, mintha betolakodna ide.

Phillip köhécselve igazgatta a nyakkendőjét. Kedvesen ismerőssé vált ez a mozdulat. Sosem volt nagyon otthon az ünnepi öltözködésben; mindig igazgatott magán valamit, mindig muszáj volt ezt-azt a helyére rángatnia, és mindig azt kívánta, bárcsak kényelmesebb munkaruháját viselhetné inkább.

Milyen furcsa, hogy egy férjnek hivatása is van! Eloise sosem gondolta volna, hogy ilyen emberhez megy feleségül. Nem mintha Phillip iparos lett volna, de az üvegházi munkája nyilvánvalóan több volt annál, amivel az ismeretségi körébe tartozó tétlen fiatalemberek idejüket töltötték.

És Eloise ráébredt, hogy ez nagyon tetszik neki. Tetszett neki, hogy Phillipnek célja és hivatása van, tetszett, hogy eszes és intellektuális kérdések izgatják, nem a lovak és a szerencsejátékok.

Kedveli.

Ez nagy megkönnyebbülés. Micsoda házasság lenne, ha nem kedvelné!

– Akarsz még néhány percig egyedül lenni? – kérdezte Phillip.

Eloise tagadón ingatta fejét. Készen állt.

Phillip ajkát halkan, sóhajszerűen két szó hagyta el. Mintha csak levegőt vett volna, alig hallhatón. De Eloise hallani vélte ezt a két szót.

– Hála istennek!

Aztán Phillip karjában volt, és férje csókolta, és bármit is gondolt Eloise, nem gondolta már.

Phillip úgy érezte, egy kicsit több szellemi energiát kellett volna fordítania esküvőjére, de képtelen volt a nap eseményeire fordítani figyelmét, amikor az éjszaka eseményei olyan csábítóan közel kerültek. Valahányszor Eloise-ra nézett, valahányszor beszívta a Bridgerton asszonyok parfümjei közül kitűnő illatát, érezte testének sokat mondó feszülését, a várakozás édes borzongását, ahogy felidézte, milyen érzés volt karjában tartani a nőt, aki felesége lett.

Hamarosan, biztatta magát, testét nyugalomra kényszerítve, aztán hálát mondott istennek, hogy sikerült. Hamarosan.

A hamarosan pedig elérkezett. Kettesben voltak, és alig hitt a szemének, milyen gyönyörű Eloise így, hogy sűrű, gesztenyebarna haja lágy hullámokban a vállára omlik. Hiszen sosem látta még kibontva, sosem képzelte, milyen hosszú, amikor elegáns kontyban a tarkójára tűzve látta.

– Sosem tudtam, miért viselik a nők feltűzve a hajukat – mormogta a hetedik csók után.

– Természetesen azért, mert ezt diktálja az illem – mondta Eloise kissé csodálkozva.

– Nem azért. – Phillip megérintette felesége haját, belesimított, aztán arcához emelte, beszívta illatát. – A férfiak védelmében.

Eloise meglepetten, zavartan nézett férjére.

– Nyilván úgy érted, hogy megvédjük a férfiaktól.

Phillip jobbra-balra ingatta a fejét.

– Meg kéne ölnöm mindenkit, aki kibontott hajjal látott téged.

– Phillip!

Phillip egészen biztos volt benne, hogy neje korholónak szánta a megszólítást, de Eloise pirult és furcsamód elégedettnek tűnt ezzel a kijelentéssel.

– Aki ezt látja, nem tud ellenállni neked – mondta, és ujjaival végigsimította a selymes hajzuhatagot. – Ez olyan biztos, mint hogy itt állok.

– Sok férfi kifejezetten úgy találta, hogy nagyon is ellen tud állni nekem – jegyezte meg önleértékelő mosollyal felnézve férjére. – Ami azt illeti, elég sokan.

– Bolondok – jelentette ki Phillip határozottan. – Ráadásul csak engem igazol, nemde? Ez – tartott ujjai közt, arcuk előtt, és érintett ajkához egy hosszú, vastag tincset, beszívva illatot – évekig kontyba volt rejtve.

– Tizenhat éves korom óta.

Gyengéden, de ellenállást nem tűrőn magához húzta feleségét.

– Örülök. Sosem lettél volna az enyém, ha férfi jelenlétében valaha kihúztad volna a hajtűidet. Akkor már évekkel ezelőtt kapott volna utánad valaki.

– Hiszen ez csak haj – súgta Eloise kissé remegő hangon.

– Igazad van. Mert nem hiszem, hogy ezt a hajzuhatagot máson is ilyen bódítónak találnám. Nyilván te vagy rám ilyen hatással – suttogta és hagyta, hogy a hajfürt kicsússzon ujjai közül. – Csak te.

Két tenyere bölcsőjébe vette felesége arcát, kissé oldalra hajtotta, hogy könnyebb legyen csókolni. Ismerte ajka ízét, csókolta már, alig néhány perce. De így is meglepte édessége, bőrének, leheletének melege, és ahogy teste egyetlen csóktól lángban égett.

Csakhogy nem maradhat ez egyszerű csók. Vele nem.

Ujjai megtalálták a ruha nyílását. Kis bevont gombok végig a gerince mentén.

– Fordulj meg! – parancsolta, a csókot megszakítva. Nem volt olyan tapasztalata a csábításban, hogy látatlanul ki tudta volna gombolni.

Ráadásul nagyon is élvezte ezt a lassú vetkőztetést; mindegyik gomb után a tejfehér bőr újabb félujjnyi területe tűnt elő.

Az övé. A felesége. A hitvese. Már csak három gomb volt hátra. Egy örökkévalóság. Egy ujjal végigsimította Eloise finom gerincét. Nehéz volt elképzelni, hogyan lehetett ilyen szerencsés, de úgy döntött, nem elmélkedik jó sorsán, csak élvezi.

Még egy gomb. Ez a medence táján tárt fel egy kis bőrfelületet.

Megérintette. Eloise megborzongott.

Ujjai az utolsó gombhoz értek. Nem kellett volna bajlódnia vele; a ruha így is eléggé meglazult, hogy leessen a válláról. De valahogy úgy érezte, jól kell csinálnia; ahogy kell. Levetkőztetni úgy, hogy kiélvezze a pillanatot.

Ráadásul az utolsó gomb a tompor ívét tette láthatóvá.

Meg akarta csókolni. Meg akarta csókolni pontosan ott. A hasítéknál, úgy, hogy Eloise nem néz oda, hogy nem a hidegtől, hanem az izgalomtól borzong.

Hozzá hajolt, keze a vállára simult, ajkát tarkójára szorította. Vannak dolgok, amik túl megátalkodottak egy olyan ártatlan nőnek, mint Eloise.

De az övé. Az ő felesége. És csupa tűz, és szenvedély, és energia van belezárva. Nem Marina, emlékeztette magát, nem olyan kényes, olyan törékeny, nem olyan, aki a szomorúságon kívül más érzelmet képtelen kifejezni.

Nem Marina. Szükségesnek tűnt erre emlékeztetni magát, nemcsak most, hanem folyton, egész nap, valahányszor csak rá nézett. Nem Marina, és nem kell lélegzetvisszafojtva járni körülötte, vigyázni minden szóra, óvatosan gesztikulálni, attól tartani, hogy egy rossz gesztustól magába roskad, bánatába süllyed.

Ez Eloise. Eloise. Erős, gyönyörű, csodálatos Eloise.

Képtelen volt türtőztetni magát. Letérdelt, két keze között erősen tartotta Eloise csípőjét, amikor a meglepetéstől halkan felnyögött és meg akart fordulni.

És megcsókolta. Pontosan ott, gerince tövénél, azon a ponton, ami annyira vonzotta, megcsókolta. És aztán – maga sem tudta, miért, hiszen nem sok tapasztalata volt a nőkkel, de képzelete nyilvánvalóan pótolta ezt a hiányt – nyelvét lassan, finoman végighúzta nyakszirttől le, a hasítékig egészen; érezte bőrének finom sósságát és megállt, de nem vonta el ajkát, amikor Eloise felnyögött, és kezét a falnak támasztotta, amikor úgy érezte, nem tud állva maradni tovább.

– Phillip! – pihegte.

Phillip felállt, maga felé fordította feleségét, lehajolt hozzá, orruk egy vonalba ért.

– Nem tudtam ellenállni – mondta gyámoltalanul, mintha ez mindent megmagyarázna. És igaz volt. Nem volt más magyarázat. Nem tudott ellenállni annak a kis rózsaszín, hamvas, csókolnivaló bőrfelületnek.

És ott volt Eloise, és muszáj megkapnia. Egészen.

Újra szájon csókolta és hagyta, hogy az esküvői ruha lecsússzon testéről. Kék ruha, halvány árnyalata annak a színnek, ami szemét oly méllyé teszi, szemét, ami most kékebb volt, mint valaha, sötétszürkés kék, mint a viharfelhők legközepe.

Mennyei ruha – ezt mondta róla nővére, Daphne az előző napon, de még mennyeibb volt levetni róla ezt a ruhát.

Nem viselt alsóinget, és Phillip tudta, hogy neki meztelen, és hallotta, ahogy Eloise halkan felnyög, ahogy mellbimbója az ing anyagához ér. De nem nézett oda, inkább kezével simított végig felesége keble oldalán, ujjai kissé dörzsölték az édes halom szélét. Aztán a csókot abba nem hagyva keze addig óvakodott, míg tenyerébe nem simult a kebel, ujjain érezte gyönyörű súlyát.

– Phillip – nyögött fel Eloise.

Kezét tovább mozdította, míg teljesen be nem fedte a keblet, a mellbimbó két ujja közé csusszant. És ahogy finoman, áhítattal megszorította, csapdába ejtette, alig hitte el, hogy ez az egész valóban igaz.

És nem tudott már várni tovább. Látnia kell. Látnia kell a női test minden részét, és közben nézni az arcát. Elhúzódott, megszakította a csókot, suttogva ígérte folytatását.

Lélegzetét visszafojtva nézett le asszonya testére. Még nem sötétedett be, a nap utolsó sugarai szűrődtek be az ablakon át, Eloise bőrét vörös-arany ragyogásba vonva. Melle nagyobb volt, mint Phillip képzelte, telt, kerek, ruganyos és alig tudta megállni, hogy abban a pillanatban ne döntse az ágyra. Egy örökkévalóságig képes lenne elidőzni ezeken a kebleken, dédelgetni, imádni, amíg...

Szent ég! Kit akar ezzel megtéveszteni? Amíg saját vágya túl erős lesz, és magáévá kell tenni, belé kell hatolnia, mohón.

Remegő kézzel gombolta ki saját gombjait, nézte, ahogy Eloise nézi, ahogy letépi magárról az inget. Aztán elfeledkezett magáról, és megfordult...

Eloise lélegzete egy pillanatra elállt.

Phillip megdermedt.

– Mi történt? – kérdezte súgva.

Phillip nem tudta, miért volt annyira meglepve abban a pillanatban attól, hogy meg kell magyaráznia. Hiszen a feleségével van, és élete hátralévő részében minden áldott nap látja meztelenül, és ha valakinek tudnia kell, hogyan keletkeztek a hátán azok a hegek, hát neki.

ő nem látta, mert a hátán volt, de Eloise nem ilyen szerencsés.

– Megkorbácsoltak – mondta, de nem fordult meg. Talán meg kellett volna kímélnie a látványtól, de Eloise hozzászokik majd.

– Ki tette ezt veled? – kérdezte halk, dühös hangon, és dühe Phillip szívét melengette.

– Apám.

Phillip jól emlékezett arra a napra. Tizenkét éves volt, éppen az iskolából ért haza, és apja kényszerítette, hogy menjen vele vadászni. Phillip jól tudott lovagolni, de annyira nem, hogy átugrassa az akadályt, aminek apja nekihajtotta. Azért megpróbálta. Tudta, hogy gyávának bélyegzi, ha nem próbálja meg.

Persze leesett a lóról. Pontosabban a ló ledobta. A csodával határos módon semmi baja nem lett, saját lábán ment el onnan, de apja tombolt. Thomas Crane-nek nagyon szűk elképzelése volt az angol férfi férfiságáról, amibe nem tartozott bele az, hogy az igazi angol férfi leeshet a lóról. Az ő fiai lovagoljanak, lőjenek, vívjanak, bokszoljanak, és legyenek mindenben kitűnők, kitűnők, kitűnők.

Isten legyen irgalmas hozzájuk, ha nem azok.

George persze átugratta az akadályt. George mindig egy hajszálnyival jobb volt minden sportban. És George két évvel idősebb, két évvel nagyobb, két évvel erősebb volt nála. Próbált közbeavatkozni, megmenteni Phillipet a büntetéstől, de csak azt érte el, hogy Thomas őt is megkorbácsolta azért, mert olyasmibe szólt bele, ami nem tartozik rá. Hiszen Phillipnek meg kell tanulnia, hogy férfi legyen, és ő nem tűri, hogy ebbe bárki, akár George is beleszóljon.

Phillip nem volt biztos benne, hogy mi volt más az aznapi büntetésben; apja általában nadrágszíjat használt, ami ingen át nem is hagyott nyomot. De már az istállóknál jártak, és kéznél volt a korbács, és apja pokolian dühös volt, a szokásosnál is sokkal dühösebb.

Amikor a korbács szíja elhasította Phillip ingét, Thomas nem hagyta abba a verést.

Ez volt az egyetlen alkalom, hogy apja ütlegelése látható nyomot hagyott.

És ez Phillipnek életre szóló emlékeztető maradt.

Eloise-ra nézett, aki furcsán, áthatón nézte.

– Sajnálom – mondta Phillip, bár nem sajnálta. Semmi sajnálnivaló nem volt benne, kivéve, hogy kénytelen volt feleségét beavatni gyermekkorának borzalmaiba.

– Én nem sajnálom – szólt Eloise dacosan. Tekintete valósággal perzselt. Phillip szeme tágra nyílt a csodálkozástól. – Nem sajnálom. Felháborítónak tartom.

És Phillip nem tudta türtőztetni magát. Felnevetett. Hátravetette fejét és nevetett. Eloise tökéletes, meztelen és dühös; képes lenne a pokolig masírozni, hogy előrángassa onnan az apját és szitokáradattal korbácsolja el.

Eloise kissé ijedtnek tűnt a furcsán időzített nevetés miatt, de ő is mosolygott, mintha felismerte volna a pillanat fontosságát.

Megfogta felesége kezét, és mert nagyon vágyott rá, hogy érintse, szívére simította, hogy Eloise ujjai szétterültek, elmerültek a mellkas puha, göndör szőrei közt.

– Olyan erős vagy – suttogta Eloise; keze finoman siklott a bőrön. – Fogalmam sem volt, hogy nehéz testi munkát végzel az üvegházban.

Phillip úgy érezte magát, mint egy tizenhat éves fiú; nagyon elégedett volt a bókkal. És apja emléke szinte észrevétlenül eloszlott, mintha meg sem jelent volna.

– A szabadban is dolgozom – mondta zord, rekedtes hangon, mert képtelen volt egyszerűen megköszönni.

– A munkásokkal? – dünnyögte Eloise.

Phillip csodálkozva nézett rá.

– Eloise Bridgerton...

– Crane – helyesbített Eloise.

Phillip gerincén a gyönyör édes hulláma rengett át e szavakra.

– Crane – ismételte. – Ne mondd azt nekem, hogy titokban mezei munkásokról fantáziáltál!

– Természetesen nem mondom... bár...

Semmikképpen nem hagyhatta, hogy e szavak feledésbe merüljenek.

– Bár? – követelte a folytatást.

Eloise kissé félénknek tűnt.

– Bár... olyan borzasztóan... eleminek tűnnek... ahogy ott a napon dolgoznak.

Phillip mosolygott. Lassan, ahogy azok a férfiak, akiknek álma hamarosan megvalósul.

– Fogalmad sincs, mit jelent az, hogy elemi. Fogalmad sincs.

És ekkor megtette, amiről napok óta álmodozott... illetve az egyik álmát valósította meg: szájába vette Eloise mellbimbóját, nyelvével körbetapogatta peremét, és rátapadt.

– Phillip! – Eloise kis híján sikoltott. Melle férje szájában feszült.

És a férfi a karjába zárta és az ágyhoz vitte, melyben a lepedők felhajtva várták az újházasokat. Gyengéden hanyatt fektette, megállt fölötte, élvezte teste látványát, mielőtt a harisnyával kezdett volna törődni. Más ruhadarab már nem volt rajta. Eloise kezével ösztönösen eltakarta ölét, és Phillip meghagyta neki a szerénységnek ezt a mozdulatát, mert tudta, hogy hamarosan eljön az ő ideje.

Ujját az egyik harisnya széle alá hajlította, a leheletfinom selymen át dédelgette a comb finom bőrét, aztán egyre lejjebb húzta a hosszú szárat. Eloise felnyögött, amikor térdtájra ért, és Phillip nem tudta megállni, hogy meg ne kérdezze:

– Csiklandós vagy?

Eloise bólintott.

– Egyre jobban.

Egyre jobban. Tetszett neki ez a mondat. Tetszett neki, hogy Eloise jobban érez, többet akar.

A másik harisnyától gyorsabban megszabadultak, aztán Phillip ott állt mellette, ujjai a nadrág gombolásával matattak. Egy pillanatra megszakította a mozdulatot, feleségére nézett, azt várta, tekintetével jelezze, hogy kész, hogy akarja.

Aztán, olyan gyorsan, hogy maga sem gondolta volna, hogy ilyen gyorsaságra képes, levetette maradék ruháját és felesége mellé feküdt. Eloise egy pillanatra megdermedt, aztán a férfi simogató kezétől rögtön megnyugodott. Halántékánál a férfi ajka csitító hangokat hallatott és ajkához mozdult.

– Semmitől... nem... kell... félned – súgta.

– Nem félek.

Phillip hátrébb húzódott, arcát nézte.

– Nem félsz?

– Izgulok, de nem félek.

Phillip elámult.

– Csodálatos vagy!

– Én is ezt mondogattam mindenkinek – szólt közömbös hangon, vállat vonva –, de úgy látszik, te vagy az egyetlen, aki ezt elhitted nekem.

Phillip erre felnevetett, csodálkozva ingatta fejét, alig tudta elhinni, hogy a nászéjszakáján nevet. Hitvese már másodszor nevettette meg, és kezdte elhinni, hogy ez az egész ajándék. Fantasztikus, felbecsülhetetlen értékű ajándék, és igazán áldott szerencse, hogy részesülhet benne.

A szeretkezés mindig a vágyról szólt, testéről, a kéjről, és mindenről, ami férfivá tette. Sosem volt ilyen öröm, ilyen csoda, a másik felfedezése.

Kezébe vette Eloise arcát, újra megcsókolta, ezúttal minden érzését, legmélyebb érzelmeit adta át a csókkal. Csókolta ajkát, arcát, nyakát. És lejjebb csusszant, felfedezte testét, vállától a hasáig, csípője oldaláig. Csak egy helyet hagyott ki, egyetlen helyet, amit nagyon szeretett volna felfedezni, de úgy határozott, hogy majd csak később, amikor Eloise is készen áll rá.

Amikor ő férfiként készen áll rá. Marina sosem engedte, hogy megcsókolja ott; nem, ez így nem igaz; sosem kérte tőle ezt. Annyira nem tűnt helyénvalónak, ahogy ott feküdt, mozdulatlanul, szótlanul, mintha kötelességet teljesítene. Volt nővel házasságkötése előtt is, de azok tapasztalt nők voltak, és velük sosem akart ilyen nagyon intim viszonyba kerülni.

Később, ígérte magának, ahogy kis időre megállt és megsimította Eloise göndörségét.

Hamarosan. Most már egészen biztosan nem sokára.

Nagy kezével Eloise combja alá nyúlt, széttárta lábát, hogy jobban közéje férjen. Kemény volt, nagyon kemény, félt, hogy kellemetlen helyzetbe hozza magát; mély levegőt vett, amikor megérintette a hasadékot, próbálta csillapítani vérét, hogy minél tovább tartson, hogy Eloise is élvezze.

– Ó, Eloise! – mondta, bár inkább mély sóhaj volt, mint szó. Mindennél jobban akarta, még az életnél is jobban, és fogalma sem volt, meddig bírja.

– Phillip... – szólt Eloise kissé riadtan. – Visszahúzódott, hogy lássa az arcát. – Olyan nagy! – súgta.

Phillip mosolygott.

– Nem tudod, hogy pontosan azt mondtad, amit minden férfi hallani szeretne?

– Biztos vagyok benne, hogy ez olyasmi... – szólt, és ajkába harapott, hogy folytassa-e, de aztán folytatta: – Amivel henceghetnél lóversenyen, kártyázás és mindenféle versenyzés közben csak úgy, minden ok nélkül.

Phillip nem igazán tudta, vajon a nevetéstől vagy a döbbenettől rázkódik.

– Eloise! – sikerült megszólalnia. – Biztosíthatlak, hogy...

– Mennyire fog fájni? – tette fel a rég feszítő kérdést.

– Nem tudom – felelte Phillip őszintén. – Sosem voltam a te helyzetedben. Azt hiszem, egy kicsit fájni fog. Remélem, nem nagyon.

Eloise bólintott, láthatóan nagyra értékelte férje őszinteségét.

– Én folyton... – elhallgatott.

– Mondd! Kérlek, mondd tovább – sürgette.

Eloise sokáig nézett, csak nézett furcsán, pislogva. Aztán kimondta:

– Én folyton arra gondolok, mint a múltkor is, hogy... és akkor meglátlak, érezlek, és el nem tudom képzelni, hogyan lesz, és félek, hogy szétszakadok és elvesztem. A varázslatot – magyarázta. – Elvesztem a varázslatot.

És Phillip elhatározta magát. A pokolba is, mire vár? Miért kéne Eloise-nak tovább várnia? Lehajolt, gyorsan szájon csókolta.

– Maradj így. Ne mozdulj!

És mielőtt Eloise bármit kérdezhetett volna, mert nyilván kérdezni akart, hiszen Eloise, Phillip lecsúszott, szélesre tárta combjait, ahogy éjszakánként álmatlanul fekve gyakran elképzelte, és megcsókolta.

Eloise felsikoltott.

– Jó – mormogta Phillip, szavai Eloise belsejébe hatoltak. Erősen tartotta; erősen kellett tartania, mert Eloise mocorgott, vonaglott, szabadulni akart, mint egy vad asszony. Phillip csak csókolta, nyalogatta, megízlelte minden felületét, minden apró rést és hasadékot. Telhetetlen volt, falta, és még jobban kívánta, és arra gondolt, hogy egészen egyszerűen ez a legjobb dolog, amiben életében része volt és hálát adott, hogy nős emberként olyan gyakran teheti ezt, amilyen gyakran megkívánja.

Természetesen hallott más férfiakat beszélni róla, de sosem álmodta volna, hogy ilyen jó. Egy hajszálnyira volt attól, hogy teljesen elveszítse a fejét, és felesége még meg sem érintette. Nem mintha az adott pillanatban akarta volna, ahogy fogát összeszorítva, a lepedőt erősen markolva küzdött a gyönyörrel, hiszen félő, hogy így kettészakítja.

Hagynia kellett volna, hogy Eloise-t elragadja a gyönyörűség, addig kellett volna csókolnia, míg hullámokban nem oldódik benne a kéj görcse, de ekkor az ő vágya kerekedett felül, és egyszerűen nem volt más választása. Ez a nászéjszakája, magját nem a lepedőre hullatja, hanem belé, és az ég tudja, ha nem érzi maga körül hamar, biztosan elemészti a vágy heve.

Így hát Eloise csalódott nyöszörgésére ügyet sem vetve elvonta ajkát, felemelkedett, hímvesszejét újra hozzá szorította, és ujjaival tágabbra nyitva beljebb nyomakodott.

Eloise nedves volt, nagyon nedves, kettejük nedve elegyedett rajta, és Phillip még soha nem érzett ilyesmit. Egyenesen becsusszant, könnyen és egyszerre szűken volt benne.

Egymás nevét súgták, aztán Phillip képtelen volt lassan, nagyon lassan haladni, ahogy akart, erőteljesen mozdult előre, áttörve a legutolsó akadályt is, tövig belemerült. És talán meg kellett volna állnia, megkérdezni, hogy Eloise jól van-e, fáj-e, de egyszerűen képtelen volt. Olyan átkozottul régen vágyott rá, úgy akarta, és amint teste megmoccant, nem volt erő, ami megállíthatta volna. Gyors volt és heves, de Eloise jóleső érzéssel fogadhatta ezt, mert ő is gyors és heves volt alatta, csípőjét égő vággyal dörzsölte Phillip csípőjéhez, és ujjai férje hátába vájtak. És nem a nevét nyöszörögte. Hanem teljesen mást.

– Még!

És Phillip alányúlt, tomporát ragadta meg, erősen markolta, és feljebb emelte, hogy könnyebben belé hatolhasson, és a testhelyzetváltástól megváltozhatott a dörzsölés milyensége is, vagy Eloise egyszerűen elérte azt a pontot, ahonnan nincs visszaút, mert teste megfeszült, megmerevedett alatta, finoman rázkódott és kiáltás szakad fel torkából, és Phillip érezte, hogy izmai görcsökbe rándulnak körülötte.

Nem bírta tovább. Még egy utolsó nagy merítkezéssel beljebb hatolt és megremegett, ahogy magja kiürült, és feleségét végül visszavonhatatlanul asszonnyá, a magáévá tette.

15. fejezet

Nem tudom elhinni, hogy nem vagy hajlandó többet mondani. Nővéredként (nem is kell emlékeztetnem rá, hogy egy teljes évvel idősebb vagyok nálad) bizonyos tisztelet jár nekem, és bár nagyon nagyra értékelem, hogy tájékoztattál arról, miszerint Annie Mavel pontos beszámolót adott a házaséletbeli szerelemről, e tömör beszámolón túl kicsit részletesebb tájékoztatást szerettem volna kapni. Nyilván nem vagy annyira elfoglalva a házasságbeli boldogsággal, hogy nem tudnál néhány szót szánni (a melléknevek különösen hasznosak lennének) szeretett nővéredre.

Eloise Bridgerton húgának, Kilmartin grófnénak két héttel Francesca esküvője után.

Egy héttel később Eloise abban a kis szalonban ült, amit dolgozószobájává alakítottak át; ceruzája végét rágcsálva próbálta rendbe tenni a háztartás könyvelését. Át kellett volna számolnia a pénzt, a liszteszsákokat, a szolgák fizetését, és hasonló feladatai lettek volna, de csak azt tudta számolni, hányszor szeretkeztek Phillippel.

Tizenháromszor, gondolta. Nem, tizennégyszer. Na jó, tizenötször, ha azt is beleszámolja, amikor ténylegesen nem hatolt belé, de mind a ketten...

Elpirult, bár senki nem volt mellette a helyiségben, és úgysem találhatta ki senki, hogy mire gondol.

De szent ég, tényleg megtette? Megcsókolta Phillipet... ott?

Nem is tudta, hogy ilyesmi lehetséges. Annie Mavel biztosan nem beszélt ilyesmiről, amikor Eloise és Francesca előtt oly sok éve elmondta, amit nekik még nem lett volna szabad megtudniuk.

Eloise arca furcsa grimaszba torzult, amikor erre visszagondolt. Azon tűnődött, vajon Annie Mavel tudja-e, hogy ilyesmi lehetséges. Nehéz volt elképzelni, hogy Annie ezt tette volna bárkivel, de persze azt is nehéz lett volna elképzelni, hogy bármelyik nő, különösen ő, ilyet tesz.

Csodálatos, gondolta, végtelenül csodálatos és annál is jobb, minden képzeletet felülmúló érzés, hogy férje van, aki őrülten szereti. Napközben nem gyakran látták egymást, hiszen Phillipnek dolga volt, és neki is megvoltak a maga tennivalói, de éjszaka, miután öt percet eltöltött toalettjével (eredetileg húsz percig tartott, de úgy tűnik, ez az idő egyre rövidül, és Eloise hallotta Phillip türelmetlen lépteit az ajtó előtt, abban a néhány percben, amit engedett neki)...

Éjjelente megszállottként vetette magát rá. Kiéhezett emberként. Kiapadhatatlannak tűnt energiája és mindig új dolgokat próbált ki, új pozícióba helyezte, ingerelte, simogatta, csókolta, míg Eloise sikongatott és könyörgött, és maga sem volt benne biztos, hogy azért, hogy hagyja abba, vagy azért, hogy folytassa.

Azt mondta, nem érzett szenvedélyt Marina iránt, de Eloise ezt nehezen tudta elhinni. Egészséges étvágyú férfi volt (ostoba szó, de nem talált rá kifejezőbbet), és amit a kezével művelt...

És a szájával...

És a fogával...

És a nyelvével...

Megint elpirult. Amit művelt... félhalott nő, aki erre nem reagál.

Lenézett a lajstromkönyv rubrikáira. Nem történt csoda, a számok nem adódtak össze maguktól, miközben ő álmodozott, és valahányszor koncentrálni próbált, összemosódtak a szeme előtt. Kinézett az ablakon; onnan, ahol állt, nem látta Phillip üvegházát, de tudta, hogy ott van a sarkon túl, és hogy Phillip ott dolgozik; leveleket nyes, magot ültet, és mindenféle dolgot végez egész nap.

Egész nap.

Elkomorult. Ez pontosan leírta a helyzetet. Phillip az egész napot az üvegházban töltötte, gyakran az ebédjét is oda vitette tálcán. Tudta, hogy nem teljesen szokatlan, ha a férj és a feleség külön életet él napközben (sok házaspár még éjszaka is), de csak egy hete házasodtak össze.

És igazság szerint még sokat kellett megtudnia férjéről. Olyan hirtelen jött ez a házasság; tényleg nagyon keveset tud Phillipről. Azt tudta, hogy rendes és becsületes ember, és jól fog bánni vele, és most már azt is tudta, hogy olyan érzékiség van benne, amit külső visszafogottsága alapján nem is feltételezett volna.

Ám attól eltekintve, amit az apjáról megtudott, nem ismerte az élményeit, a véleményét, azt sem, hogy mi történt az életében, ami ilyen emberré tette, amilyen. Néha megpróbálta beszélgetésbe vonni, és ez néha sikerült is, de próbálkozásait gyakran elhárította.

Mivel ha csókolhatott, inkább csókolt, mint beszélt. És ez elkerülhetetlenül ahhoz vezetett, hogy feleségét a hálószobába csalogatta, ahol elfelejtődnek a szavak.

És azon néhány alkalommal, amikor sikerült beszélgetésre bírnia, többnyire csak csalódottságot érzett. Mindenről kérdezte a véleményét, a háztartásról többek között, de Phillip csak vállat vont és azt mondta, tegye azt, amit jónak lát. Eloise néha azon tűnődött, vajon nem csak azért vette-e feleségül, hogy legyen házvezetőnője.

És persze meleg test az ágyában.

De nyilván van valami más is. Eloise tudta, hogy a házasság ennél több lehet, a házasság nem csak ez. Nem nagyon emlékezett szülei házasságára, de látta testvéreit feleségeikkel, férjeikkel és arra gondolt, hogy Phillip és ő is ugyanolyan boldogok lehetnének, ha egy kis időt a hálószobán kívül is együtt töltenének.

Hirtelen felállt, az ajtóhoz ment. Beszélnie kell vele. Nincs semmi ok, amiért ne mehetne ki az üvegházba, és ne beszélhetne vele. Talán értékelné, ha a munkájáról beszélne vele.

Nem fogja kivallatni, de nyilván nem árt, ha egy-két kérdést feltesz neki és beszélgetésre ösztönzi. És ha Phillip akár csak utal arra, hogy zavarja, vagy nem hagyja dolgozni, azonnal magára hagyja.

De aztán eszébe jutottak anyja szavai.

Ne legyél türelmetlen, Eloise. Ne legyél türelmetlen.

Nem is gondolta, mennyi akaraterőre van szüksége, hogy megállja, mert természetes ösztöne ellen való volt, mégis megállt, visszafordult, és leült az asztalhoz.

Anyja soha semmilyen fontos dologban nem tévedett, és ha Violet fontosnak tartotta olyan tanácsot adni erről a nászéjszakája előtt, Eloise gyanította, hogy erre valóban nagyon figyelnie kell.

Talán éppen ilyen helyzetekre gondolhatott anyja, amikor azt mondta, ne legyen türelmetlen.

Kezét tompora alá csúsztatta, mintha azt akarná megakadályozni, hogy előrenyújtsa, és ez a mozdulat az ajtó felé húzza. Kinézett az ablakon, de rögtön el kellett kapnia tekintetét, mert bár nem látta az üvegházat, tudta, hogy ott van a sarkon túl.

Ez nem az ő természetes állapota, gondolta fogcsikorgatva. Sosem volt olyan, hogy csak üljön és mosolyogjon. Az ő eleme a mozgás, a cselekvés, a felfedezés, a kérdezés. És ha teljesen őszinte akart lenni magához: a bosszantás és zaklatás is, és az, hogy mindenkinek elmondja a véleményét, aki csak hajlandó meghallgatni.

Elkomorult, felsóhajtott. Mindezek fényében nem tűnt nagyon vonzó személynek.

Próbált visszaemlékezni arra, amit anyja mondott neki a nászéjszaka előtt. Nyilván volt benne valami pozitív is. Hiszen anyja szereti őt. Biztosan mondott valami jót is. Esetleg valami olyasmit, hogy elbűvölőnek tartja.

Felsóhajtott. Ha jól emlékszik, anyja azt mondta, hogy a türelmetlenségét tartja elbűvölőnek, ami nyilván nem ugyanaz, mintha a jó természetét tartaná elbűvölőnek.

Milyen szörnyű! Az ég szerelmére, hiszen huszonnyolc éves! Egész életét úgy élte le, hogy teljesen elégedett volt személyiségével és magatartásával.

Illetve majdnem teljesen elégedett. Tudta, hogy túl sokat beszél és időnként talán túl egyenes, túl szókimondó, és hát nem mindenki kedvelte, de a legtöbben igen, és már régen elhatározta, hogy jó ez így neki.

Miért éppen most? Miért érzi hirtelen olyan bizonytalannak magát, miért fél annyira, hogy helytelen dolgot tesz?

Felállt. Ezt nem bírja... nem tudja elviselni ezt a bizonytalan helyzetet, ezt a tétlenséget. Megfogadta anyja tanácsát, és hagyott Phillipnek időt, teret, hogy azt tegye, amihez kedve van, de az isten szerelmére, nem bírja ki, hogy még egy percig tétlenül üljön a szobában.

Lenézett a kitöltetlen rubrikákra. Szent ég! Ha azt tette volna, amit tennie kellett volna, nem ülhetett volna tétlenül.

Dühösen, hangos csattanással csapta össze a háztartási nyilvántartást. Nem igazán számított, hogy tud-e összeadni, mert elég jól ismerte magát ahhoz, hogy tudja, hogy akkor se adná össze azokat a számoszlopokat, ha ott ülne, így akár ki is mehet és csinálhat valami mást.

A gyerekek. Igen. Egy hete lett feleség, de egyben anya is. És ha valakinek szüksége van arra, hogy beavatkozzanak az életébe, az Olivér és Amanda.

Újonnan lelt céltudatosságának mentőövével határozott léptekkel az ajtóhoz ment; újra érezte régi énjét. Az a dolga, hogy felügyelje tanulmányaikat, gondoskodjon róla, hogy megfelelően tanuljanak. Olivernek fel kell készülnie etoni tanulmányaira; az őszi szemeszterben már be is kell iratkoznia.

És a ruházatuk. Kinőtték minden ruhájukat, Amanda szebb öltözetet érdemel, és...

Elégedetten sóhajtott fel, ahogy felfelé szaladt a lépcsőn. Máris ujjain számolta a feladatokat, magában tervezte, hogy szólni kell a varrónőnek, a szabónak, és hirdetéseket kell fogalmazni, mert még néhány tanítót akart alkalmazni, hiszen a gyerekeknek mindenképpen meg kell tanulniuk franciául és zongorázni, és persze számolni is... és vajon túl fiatalok a komolyabb számtani feladatokhoz?

Meglehetősen vidáman nyitott be a gyerekszobába, és ott...

Menten megállt, mintha földbe gyökerezett volna a lába.

Olivér szeme vörös volt, mintha sírt volna, Amanda szipogott, keze fejével törölte meg az orrát. Mind a ketten szaporán, görcsösen vették a levegőt, mint amikor az ember nagyon zaklatott.

– Valami baj van? – kérdezte Eloise, előbb a gyerekekre, aztán a nörszre nézve.

Az ikrek nem szóltak semmit, csak tágra nyílt, könyörgő tekintettel néztek.

– Edwards nörsz? – tette fel a kérdést a gondozónőnek Eloise.

A nörsz ajka kellemetlen fintorba torzult.

– Csak azért duzzognak, mert büntetést kaptak.

Eloise lassan bólintott. Egyáltalán nem volt meglepő, hogy Olivér és Amanda olyasmit tett, amiért büntetést érdemelt, mindazonáltal valami nem tűnt helyénvalónak abban, amit látott. Talán megtön tekintetük; mintha próbáltak volna dacolni, de feladták.

Nem mintha a dacot akarta volna erősíteni, különösen nem a nörsz ellen, akinek fenn kellett tartani tekintélyét a tanulószobában, de nem is akarta ezt a kifejezést látni a gyerekek szemében: ezt a teljesen megalázott, tompa, szomorú nézést.

– Miért kaptak büntetést? – kérdezte Eloise.

– Tiszteletlen beszédért – vágta rá a nörsz.

– Értem.

Eloise felsóhajtott. Az ikrek valószínűleg megérdemelték a büntetést; gyakran beszéltek tiszteletlenül, és ezért ő is számtalanszor megrótta őket.

– És milyen büntetést rótt ki rájuk?

– Körmöst kaptak – felelte Edwards nörsz feszesen egyenes tartással, mintha nyársat nyelt volna.

Eloise nagy nehezen rávette magát, hogy ne csikorgassa a fogait. Nem szerette a testi fenyítést, ugyanakkor a körmöst a legjobb iskolákban is alkalmazzák. Egészen biztos volt abban, hogy Etonban a fivérei is számtalanszor kaptak körmöst; el nem tudta képzelni, hogy tanulmányaik évei alatt egyszer sem követtek el fegyelemsértést.

Mégsem tetszett neki a gyerekek tekintete, ezért félrevonta Edwards nörszöt és halkan, szelíden így szólt hozzá:

– Megértem, hogy fegyelmezni kell őket, de meg kell kérnem önt, hogy ha a továbbiakban ezt a fenyítést alkalmazza, nagyobb körültekintéssel és gyengébben tegye.

– Ha nem ütök erősen. – felelte a nörsz éles hangon –, nem tanulják meg a leckéjüket.

– Én fogom megállapítani, hogy megtanulták-e a leckéjüket – jelentette ki Eloise a nörsz hangvételén felháborodva. – És már nem kérem, hanem utasítom önt: bánjon kíméletesebben a gyerekekkel!

Edwards nörsz ajka megrándult, de bólintott. Kurta bólintás volt, amivel egyszerre jelezte, hogy értette az utasítást, és kifejezte egyet nem értését az intézkedéssel és Eloise beavatkozásával szemben.

Eloise ekkor a gyerekek felé fordult és hangosan azt mondta:

– Biztos vagyok benne, hogy mára megtanulták a leckéjüket. Tölthetnének velem egy rövid szünetet.

– Szépírást gyakorlunk – szólt Edwards nörsz. – Nem engedhetjük meg magunknak, hogy mulasszunk. Különösen úgy nem, hogy nörszként és nevelőnőként is dolgoznom kell.

– Biztosíthatom, hogy a lehető legsürgősebben igyekszem megoldani ezt a problémát – mondta Eloise. – Ami a mai napot illeti, örömmel gyakorlok szépírást a gyerekekkel. Nyugodt lehet, hogy nem maradnak le a tananyagban.

– Nem hiszem, hogy...

Eloise metsző pillantást vetett rá. Nem véletlenül volt Bridgerton lány, és mint ilyen, nagyon jól tudott bánni az engedetlen személyzettel.

– Kérem, tájékoztasson a mára vonatkozó tantervről.

A nörsz rendkívül rosszkedvűnek tűnt, de tájékoztatta Eloise-t, hogy aznap az M, az N és az O betű gyakorlása a cél.

– A kis- és nagybetűs változatok is – tette hozzá élesen.

– Értem – szólt Eloise, hangjának fölényes színezetet adva. – Meglehetősen bizonyos vagyok benne, hogy a magas szintű tudományos tevékenység ezen szakterületének műveléséhez és oktatásához megfelelő képességekkel rendelkezem.

E maró gúny hallatán Edwards nörsz arca színe vörösre változott.

– Ennyi?

Eloise bólintott.

– Igen. Elmehet. Élvezze szabad idejét. Nyilván nincs sok szabadsága, hiszen két feladatot kell ellátnia, nörszként és nevelőnőként is. Kérem, ebédeltetésükről gondoskodjon majd.

Edwards nörsz állát felszegve távozott.

– Rendben – szólt Eloise, és a gyerekek felé fordult, akik még ott ültek kis asztaluknál és úgy néztek rá, mintha valami istenség lenne, aki csak azért szállt a földre, hogy a gonosz boszorkányoktól megmentse a gyerekeket. – Akkor most...

De nem tudta befejezni a kérdésnek szánt mondatot, mert Amanda rávetette magát, olyan erővel ölelve derekát, hogy Eloise a falnak dőlt. Hamarosan Olivér is követte.

– Jól van, jól van! – simogatta a fejüket zavartan. – Mi a baj?

– Semmi – felelte Amanda a szoros öleléstől fojtott hangon.

Olivér elhúzódott és olyan egyenesen állt ott, mint egy kis férfi, ahogy azt általában elvárták tőle. Aztán azzal rontotta le a hatást, hogy keze fejével törölte meg az orrát.

Eloise zsebkendőt adott neki.

Használta, bólintott és azt mondta:

– Jobban kedvelünk téged, mint Edwards nörszöt.

Eloise nem tudott olyan emberre gondolni, akit kevésbé kedvelne, mint Edwards nörszöt és elhatározta, hogy a lehető leghamarabb keres valakit helyette, és ha talál, elbocsátja. De erről semmit nem mond a gyerekeknek; szinte biztosan elmondanák az információt a nörsznek, aki vagy azonnal felmondana és ezzel mindannyiukat nehéz helyzetbe hozna, vagy a gyerekeken töltené ki dühét, ami egyáltalán nem lenne jó.

– Üljünk le! – mondta, az asztal felé terelve őket. – Nem tudom, ti hogy vagytok ezzel, de nem szeretnék a nörszötök szeme elé kerülni, ha nem gyakoroltuk az M, N és O betűket.

És magában azt gondolta: komolyan beszélnem kell erről Phillippel.

Olivér kezére nézett. Nem látszott rajta sérülés, de az egyik ujjperc egy kicsit vörösnek tűnt. Lehet, hogy csak képzeli, de akkor is...

Beszélnie kell erről Phillippel. Az első adandó alkalommal.

Phillip dudorászva ültetett el egy magot; tudatában volt, hogy az esküvő előtt mindig teljes csendben dolgozott.

Eszébe jutott, hogy korábban sosem érezte úgy, hogy fütyörésznie kéne, egyszer sem támadt kedve énekelni, dudorászni. De most... most olyan volt, mintha a zene egyszerűen a fülében csendült volna, mindig. Nyugodtabbnak érezte magát, és válla állandó görcse oldódni kezdett.

Eloise-t feleségül venni talán a legjobb dolog volt, amit tehetett. A pokolba is a talánnal, a legjobb dolog volt, amit életében tett.

Nem is emlékezett rá, mikor érzett ilyesmit legutóbb, de boldog volt.

Olyan egyszerűnek tűnt már boldognak lenni.

Abban sem volt biztos, hogy korábban tudatában volt annak, hogy nem boldog. Az biztos, hogy időnként nevet, és jól érzi magát – nem olyan, mint Marinával, aki mellett teljesen és mindig boldogtalan volt.

Az esküvőig nem is ismerte a boldogságot. Nem úgy, mint most, amikor minden reggel úgy ébred, hogy a világ csodálatos hely és akkor is csodálatos hely lesz, amikor este nyugovóra tér, és másnap reggel is, amikor felkel.

Nem is emlékezett, mikor érzett legutóbb ilyesmit. Egyetemi évei óta talán egyszer sem; akkor megízlelte a szellemi felfedezés borzongató örömét, és elég messze volt az apjától ahhoz, hogy ne kelljen a pálca állandó fenyegetettségében élnie.

Nehéz volt megszámolni, hányféle módon javított Eloise az életén. Természetesen a hálószobában töltött idővel is, amit Phillip minden elképzelését felülmúlóan élvezett. Ha csak álmodta volna, hogy a szeretkezés ilyen nagyszerű lehet, nem maradt volna olyan sokáig önmegtartóztatásban. Ami azt illeti, nem is maradhatott volna, ha mostani vágya jelentkezett volna.

De egyszerűen nem tudta. A szeretkezés egyáltalán nem olyan volt, mint Marinával. És nem olyan, mint azokkal a nőkkel, akikkel első házassága előtt, egyetemistaként összeakadt.

De ha őszinte akar lenni önmagához – és ez nehéz feladat, mert testét annyira megzavarta Eloise –, elégedettségének oka nem csak a szeretkezés volt.

Nemcsak az volt, hanem az érzés – valójában bizonyosság –, hogy apasága óta először, végre igazán azt tette, ami az ikreknek abszolút jó.

Sosem lett volna tökéletes apa. Ezt tudta, és bár egyáltalán nem tetszett neki ez tény, sőt, gyűlöletesnek tartotta ezt az állapotot, elfogadta. De végre a legjobbat tette, és tökéletes anyát szerzett nekik.

Mintha mázsás súlyt vettek volna le a válláról.

Nem csoda, hogy izmai mintha felszabadultak volna, elmúlt a csomó.

Reggelente úgy mehetett az üvegházba, hogy nem kellett aggódnia. Nem is emlékezett már rá, mikor tehette ezt legutóbb, hogy egyszerűen bemegy és dolgozik, és nem kell megrettennie, valahányszor hangosabb zajt vagy kiáltást hall.

Képes volt munkájára koncentrálni úgy, hogy ne kalandozzanak el gondolatai, ne érezzen bűntudatot, és aztán csak arra gondoljon, mennyire rossz apa.

De most, amint belépett, elfelejtette minden gondját. A pokolba is, hiszen nincsenek gondjai.

Ez nagyszerű. Ez egyenesen varázslatos.

Megkönnyebbülés.

És ha felesége néha úgy nézett rá, mintha azt akarta volna, hogy valami mást tegyen vagy mondjon... nos, ezt annak az egyszerű ténynek tudta be, hogy ő férfi, Eloise pedig nő, és igazából hálás lehet neki, hogy szinte mindig kimondta, amit gondolt, ami nagyon jó, mert nem kellett folyton találgatnia, mit vár el tőle.

Mit is mondott a bátyja mindig? Óvakodj a sokat kérdező nőktől! Sosem tudsz olyan választ adni, amit jónak tartanának.

Phillip ettől az emléktől elmosolyodott. Ha így vesszük, nincs oka aggodalomra, ha beszélgetéseik időnként elsikkadtak. Többnyire rögtön ágyba bújtak, amivel neki semmi gondja nem volt.

Lenézett a nadrágjában formálódó dudorra. A fenébe! Nem szabad a feleségére gondolni világos nappal, vagy legalábbis diszkréten vissza kéne osonni a házba, és gyorsan megtalálni.

Ám ekkor, mintha Eloise kitalálta volna, hogy férje éppen arra gondol, milyen tökéletes ő, kinyitotta az üvegház ajtaját és benézett.

Phillip körülnézett és azon tűnődött, miért építette az egész létesítményt üvegből. Lehet, hogy szükséges lesz valamiféle paraván felállítása, ha Eloise rendszeresen meglátogatja itt.

– Zavarok?

Phillip elgondolkodott. Valójában igen; éppen egy munka kellős közepén volt, de jobban belegondolva egyáltalán nem bánja, hogy abbahagyja. Ami furcsa és meglehetősen kellemes érzés volt egyben. Korábban mindig ingerült lett, ha megzavarták. Még akkor is, ha olyan ember látogatta meg, akinek társaságát kedvelte; néhány perc után már azt kívánta, hogy folytathassa a munkát, amit a látogató miatt félbeszakított.

– Egyáltalán nem. Ha nem tartod tiszteletlenségnek a megjelenésemet.

Eloise ránézett, látta ingjén, nadrágján a sarat, földet, és a piszokfoltot, amit nyilván ő kent az arcára önkéntelenül, és a fejét ingatta.

– Nem probléma.

– Valami bánt?

– A gyerekek gondozója – mondta minden különösebb bevezetés nélkül. – Nem kedvelem.

Phillip nem erre számított. Letette a kézi ásót.

– Nem kedveled? Mi a gond vele?

– Nem tudom pontosan. Csak nem kedvelem.

– Hát, ez nem elég nyomós ok, hogy elbocsássuk.

Eloise ajka kissé el keskenyedett; ez annak a biztos jele, hogy dühös, ismerte fel Phillip.

– Körmössel büntette a gyerekeket.

Phillip felsóhajtott. Nem esett jól neki, hogy valaki veri a gyerekeit, a gondolattól is irtózott, ám ez csak egy körmös volt. Semmi olyasmi, ami ne történt volna meg országszerte minden osztályteremben. És keserű beletörődéssel gondolta, hogy gyermekei nem a jó viselkedés mintaképei. Legszívesebben felnyögött volna.

– Megérdemelték?

– Nem tudom – ismerte el Eloise. – Nem voltam ott. Azt mondta, hogy tiszteletlenül beszéltek vele.

Phillip érezte, hogy válla szaggatni kezd.

– Sajnálatos módon ezt nem nehéz elhinnem.

– Nem, persze, hogy nem. Biztos vagyok benne, hogy kis vademberek voltak. De akkor is. Valami nagyon nincs rendben.

Phillip a munkapadnak támaszkodott, megfogta felesége kezét, és maga felé húzta.

– Akkor járj utána!

Eloise nagyon elcsodálkozott.

– Nem akarsz te utánajárni?

Phillip vállat vont.

– Nem én aggódom. Nekem eddig sosem volt okom kételkedni Edwards nörsz hozzáértésében, de ha azt találod helyesnek, hogy megtudd, pontosan mi történt és mi történik, tedd azt. Ráadásul te sokkal jobb vagy ebben, mint én.

– Na de... – vergődött kissé, amikor férje szorosan magához ölelte és nyakát cirógatta –, te vagy az apjuk.

– Te pedig az anyjuk – mondta; szava dúsan, melegen érte Eloise nyakának bőrét. Eloise kápráztató, nem lehet betelni vele; égett a vágytól, és ha sikerülne valahogy elhallgattatni, valószínűleg a hálószobába terelné, ahol sokkal jobban érezhetnék egymást. – Megbízom az ítélőképességedben – mondta, és arra gondolt, hogy ezzel megbékítené a hölgyet; ez ráadásul igaz is volt. – Ezért vettelek feleségül.

Ez a válasz nyilvánvalóan kielégítő volt.

– Ezért?

– Nos, ezért is – mormogta Phillip és azon járt az esze, hogyan kényeztethetné még így, hogy annyi ruha van közöttük.

– Phillip! Hagyd abba! – kiáltott Eloise és elszakította magát tőle.

Mi az ördög?

– Eloise? Mi a baj? – kérdezte óvatosan, mert bár nem volt sok tapasztalata, azt tudta, hogy a dühös nőkkel óvatosan kell bánni.

– Hogy mi a baj? – kérdezett vissza Eloise veszélyesen villámló tekintettel. – Hogyan is kérdezhetsz ilyet?

– Hát úgy, hogy nem igazán tudom, mi a baj – felelte Phillip halkan, némi gúnnyal.

– Phillip, nem alkalmas az idő.

– Mire? Arra, hogy megkérdezzem, mi a gond?

– Nem! – szólt Eloise szinte sikítva.

Phillip egy lépést hátrált. Önvédelemből, gondolta fanyar humorral. Házastársi veszekedésekben a férfi nyilván mindig ezt teszi. Önvédelem, semmi más.

Eloise furcsán hadonászott.

– Ehhez!

Phillip körülnézett. Eloise a munkapadra mutatott, a borsópalántákra, az üvegen beragyogó égre.

– Eloise! – szólt szándékosan nyugodt hangon. – Nem vagyok ostoba férfi, de fogalmam sincs, miről beszélsz.

Eloise szája tátva maradt a csodálkozástól.

– Nem tudod?!

Nyilván figyelembe kellett volna vennie saját figyelmeztetését az önvédelemről; nyilván valami kis kanördög kényszerítette arra, hogy azt felelje:

– Nem vagyok gondolatolvasó, Eloise.

– Nem alkalmas az idő a szerelmeskedésre – bökte ki végül a nő.

– Hát, természetesen nem – ismerte el a férfi. – Nincs az a meghitt magány – mosolygott elgondolkodva. – De bármikor visszamehetünk a házba. Tudom, hogy fényes nappal van, de...

– Egyáltalán nem erre gondoltam!

– Hát jó – szólt Phillip karját keresztbe fonva. – Feladom. Mire gondoltál, Eloise? Mert biztosíthatlak, hogy fogalmam sincsen.

– Ó, férfiak! – mondta.

– Ezt bóknak fogom fel.

Eloise olyan fagyos pillantást vetett rá, hogy azzal akár a Temzét is jéggé fagyaszthatta volna. Phillip vágyát legalábbis lelankasztotta, ami miatt egyáltalán nem bosszankodott, mert már azon gondolkodott, hogy egészen másként könnyít magán.

– Nem így értettem – mondta Eloise.

Phillip a munkapadnak dőlt, szándékosan lazán, mert tudta, hogy ezzel bosszantja feleségét.

– Eloise – szólt nyugodtan –, kérlek, próbálj meg egy kis tiszteletet mutatni értelmi képességeim iránt!

– Ez elég nehéz, amikor olyan kevés tanújelét adod!

Csak ez hiányzott.

– Azt sem tudom, mi a veszekedés tárgya! – csattant fel Phillip. – Az egyik pillanatban vággyal simulsz a karomba, a másikban sikítasz, mint egy kísértet.

Eloise tagadón ingatta fejét.

– Sosem simultam vággyal a karodba.

Mintha egy világ omlott volna össze a férfiban. Eloise is láthatta a döbbenetet az arcán, mert gyorsan hozzátette:

– Úgy értem, ma. Szóval most.

Phillip teste megrázkódott a megkönnyebbüléstől, bár még forrongott benne a düh.

– Próbáltam beszélni veled – magyarázta Eloise.

– Te folyton beszélni próbálsz velem. Folyton ezt csinálod. Beszélsz, beszélsz, beszélsz.

Eloise elhúzódott.

– Ha nem tetszik – szólt hirtelen éles hangon – nem kellett volna feleségül venned.

– Nem mintha bármi választásom lett volna a dologban – mordult. – A fivéreid készek lettek volna kiherélni engem. És csak hogy ne fess le mások előtt teljesen feketének, elmondom, hogy nem bánom, ha beszélsz. Csak az isten szerelmére, ne egyfolytában!

Eloise úgy nézett ki, mint aki valami végtelenül okos és szellemesen sértő mondatot akar mondani, de csak tátogott, mint a partra vetett hal.

– Ó! Ó!

– Időnként – szólt Phillip meglehetősen felsőségesen – elgondolkodhatnál azon, hogy befogod a szádat és teljesen más célra használod.

– Kibírhatatlan vagy! – dühöngött a nő.

Phillip összevonta a szemöldökét; tudta, hogy ez Eloise-t nagyon bosszantja.

– Sajnálom, hogy a beszédre való hajlamosságomat sértőnek találod – szólt meglehetősen ingerülten –, de fontos dologról próbáltam beszélni veled, te pedig meg akartál csókolni.

Vállat vont.

– Mindig meg akarlak csókolni. A feleségem vagy. Ugyan mi mást kéne tennem?

– De néha nem alkalmas az idő. Phillip, ha jó házasságban akarunk élni...

– Jó házasságban élünk – vágott a szavába védekező hangon, keserűen.

– Igen, természetesen – erősítette meg gyorsan –, de nem lehet mindig... tudod.

– Nem – adta szándékosan az értetlent. – Nem tudom.

Eloise a fogát csikorgatta.

– Phillip, ne légy már ilyen!

Phillip egy szót sem szólt, csak még szorosabban összefonta a karját és felesége arcába bámult.

Eloise behunyta a szemét, álla kissé előrebillent, ajka mozgott. És Phillip rájött, hogy beszél. Nem adott ki hangol, de beszélt. Szent ég, ez az asszony sosem hagyja abba! Még most is magában beszél!

– Mit csinálsz? – kérdezett rá végül.

Eloise nem nyitotta ki a kezét, úgy válaszolt.

– Próbálom meggyőzni magamat, hogy jól teszem, hogy nem veszem figyelembe anyám tanácsát.

Phillip a fejét ingatta. Sosem fogja megérteni a nőket.

– Phillip – szólalt meg végül, éppen akkor, amikor férje elhatározta, hogy inkább elmegy és hagyja, hadd beszélgessen magában. – Nagyon élvezem, amit az ágyban csinálunk...

– Ezt örömmel hallom – vágott a szavába; még mindig túl bosszús volt ahhoz, hogy hálás tudjon lenni.

Eloise tudomást sem vett erről az udvariatlan megjegyzésről.

– De nem szólhat csak arról.

– Micsoda?

– A házasságunk – mondta pirulva; láthatóan zavarban volt ettől az egyenes beszédtől. – Nem szólhat csak a szeretkezésről.

– De nyilván nagy része lehet benne – mormogta.

– Phillip, miért nem beszéled meg ezt velem? Van egy közös problémánk, és beszélnünk kell róla.

És ekkor Phillipben valami egyszerűen elpattant. Meg volt győződve arról, hogy tökéletes a házasságuk. És Eloise panaszkodik? Annyira biztos volt benne, hogy ezúttal jót tett.

– Eloise, hiszen csak egy hete vagyunk házasok! Egy hete! Mit vársz tőlem?

– Nem tudom. Én...

– Férfiből vagyok.

– Én pedig nőből – felelte halkan, szelíden.

A halk szó valami okból még inkább feldühítette. Előrehajolt, szándékosan megfélemlítésre használta testméretét.

– Tudod te, mennyi idő telt el úgy, hogy nem voltam nővel? – dörögte. – Van fogalmad róla?

Eloise szeme lehetetlenül tágra nyílt. A fejét ingatta.

– Nyolc évig! – mordult. – Nyolc hosszú évig csak a kezemmel vigasztalgattam magamat. Ezért ha legközelebb beléd hatolok, kérlek, bocsásd meg nekem éretlenségemet és férfiasságomat...

Az utolsó szót gúnnyal és haraggal mondta ki. Aztán hozzátette:

– Egyszerűen élvezem a bőséget a hosszú böjt után. Mint a növények aszály után az esőt!

Aztán képtelen volt akár egy perccel is tovább elviselni feleségét...

Nem, ez nem igaz. Képtelen volt önmagát elviselni.

Akárhogy is, de távozott.

16. fejezet

Kedves Kate, jogod van hozzá. A férfiakkal nagyon könnyű bánni. El nem tudom képzelni, hogy vitában veszítsek ellenük. Természetesen, ha elfogadtam volna Lord Lacye házassági ajánlatát, erre lehetőségem sem lenne. Hiszen ritkán beszél, amit felettébb furcsának találok.

Eloise Bridgerton sógornőjének, Bridgerton vikomtessznek, amikor az ötödik házassági ajánlatot utasította el.

Eloise majdnem egy óráig maradt az üvegházban; képtelen volt bármit tenni, csak maga elé bámult. Mi történt?

Az egyik percben még beszélgettek... na jó, veszekedtek, de viszonylag ésszerű és civilizált módon; a másik percben pedig Phillip már magánkívül volt, arca eltorzult a dühtől.

És elment. Elment. Egyszerűen kisétált. Otthagyta a vita kellős közepén, a szája is tátva maradt a döbbenettől, önérzete megtépázva.

Egyszerűen csak elment. Éppen ez bosszantotta és aggasztotta. Hogyan képes valaki egy vita kellős közepén egyszerűen elsétálni?

Az igaz, hogy ő kezdte a beszélgetést – na, jó, a vitát –, de semmi nem utalt rá, hogy Phillip ilyen viharosan reagál rá.

És az egészben az volt a legrosszabb, hogy nem tudta, mit tegyen.

Egész életében tudta, mit tegyen, sosem volt tanácstalan. Nem mindig volt jó, amit tett, de amikor a döntést meghozta, legalább biztos volt benne, hogy az a helyes. És ahogy ott ült Phillip munkapadján, nagyon idétlennek és zavarodottnak érezte magát, rájött, hogy legalábbis számára sokkal jobb, ha cselekszik és téved, mint ha támasz nélkülinek és tehetetlennek érzi magát.

És ha ez még nem lenne elég, nem tudta kiverni anyja tanácsát a fejéből. Ne legyél türelmetlen, Eloise. Ne legyél türelmetlen!

Csak arra tudott gondolni, hogy nem volt türelmetlen. Nem sürgette. Az ég szerelmére, hiszen csak annyit tett, hogy odament hozzá, és megosztotta vele a gyerekeivel kapcsolatos aggodalmát! Olyan helytelen, hogy beszélni akart vele ahelyett, hogy a hálószobába rohantak volna? Úgy vélte, valóban helytelen lehet, ha a kérdéses pár nem töltött volna annyi időt együtt bizalmasan, de ők... ők igen...

Legutóbb éppen reggel!

Senki sem mondhatná, hogy bármilyen problémájuk lenne a hálószobában. Senki.

Felsóhajtott, hirtelen magába roskadt. Soha életében nem volt magányos. Ez nagyon furcsa. Ki gondolta volna, hogy férjhez kell mennie, örökre össze kell kötnie az életét egy másik emberrel ahhoz, hogy egyedül érezze magát?

Anyját akarta maga mellett.

Nem, nem akarja az anyját. Az anyját határozottan nem. Anyja kedves lenne és megértő, amilyennek egy anyának lennie kell, de ha anyjával beszélne, úgy érezné magát, mint egy kisgyerek, nem mint egy felnőtt, pedig felnőttnek kell lennie.

A nővéreit akarta. Nem húgát, Hyacinth-ot, aki alig huszonegy éves és semmit sem tud a férfiakról, hanem férjezett nővérét vagy húgát. Daphnét, aki mindig tudja, mit kell mondani, vagy Francescát, aki sosem azt mondta, amit mások hallani akartak, mégis mindig sikerült mosolyt fakasztania.

Túl messze vannak, Londonban és Skóciában, és Eloise nem menekül el, még ideiglenesen sem. Amikor férjhez ment, megvetette ágyát, és abban is alussza álmát minden éjszaka Phillippel. Csak egy kicsit félrement valami. Nem fog gyáván megfutamodni, akár csak néhány napra sem.

De Sophie közel lakik, alig egyórányira. És ha nem is vér szerinti testvérek, testvérként szeretik egymást.

Eloise az ajtó felé nézett. Túl felhős volt az ég, hogy a napot lássa, de szinte biztos volt benne, hogy elmúlt már dél. Még az utazási időt beleszámítva is Sophie-val töltheti a napot, és vacsorára visszaérhet.

Büszkesége nem engedte, hogy bárki lássa rajta, mennyire nyomorultul érzi magát, de szíve azt kívánta, hogy kisírhassa magát valaki vállán.

Szíve győzött.

Phillip a következő néhány órát a mezőn töltötte, ádázul tépkedve ki a gyomokat a földből.

Ez eléggé lefoglalta, mivel nem a művelt parcellán volt, vagyis ha úgy vesszük, szinte minden növény gyomnak számított, annak, aki gyomot látott benne.

És Phillip minden növényben gyomot látott ezen a területen. Nagyon sok gyomot. Ha rá lett volna bízva, minden átkozott növényt kitép a földből a bolygón.

ő, a botanikus.

De ekkor nem akart növényeket ültetni, nem akart semmilyen növekedést nézni. Rúgni, tépni, rombolni akart. Haragos volt és zavart, és nem tudta, hányadán áll magával; dühös volt magára és dühös volt Eloise-ra, és kész volt dühösnek lenni bárkire, aki az útjába kerül.

Egész délután rugdalt, toporzékolt, vadvirágok fejét tépte le, fűcsomókat szakított ki, aztán leült egy sziklára és fejét a kezébe hajtotta.

A pokolba!

Micsoda gabalyodás!

Micsoda átkozott gabalyodás; és az egészben az a furcsán ironikus, hogy azt hitte, boldogok.

Egészen eddig tökéletesnek gondolta a házasságát... persze, még csak egy hete házasok, de úgy érezte, ez a hét tökéletes volt. És Eloise boldogtalan.

Vagy ha nem boldogtalan, nem boldog.

Vagy egy kicsit talán boldog, de nyilván nem veti szét az öröm, ahogy őt.

És most mindenképpen tennie kell valamit az ügyben, amit pedig egyáltalán nem akart. Az, hogy Eloise-zal beszélt, hogy kérdéseket tett fel és megpróbálta kideríteni, mi baj, nem is beszélve arról, hogy kitalálja, mit tegyen... az ilyesmiben mindig ügyetlen volt.

De nincs sok választása, ugye? Azért vette feleségül Eloise-t, részben azért, illetve igazság szerint nagyobb részben azért, mert azt akarta, hogy legyen valaki, aki intézi az ügyeket, átveszi tőle az élet bosszantó apró feladatait, szabaddá teszi őt olyan dolgokra, amik valóban számítanak. Az, hogy megszerette, váratlan jutalom.

Gyanította azonban, hogy a házasság maga nem bosszantó apró feladat, és nem hagyhat mindent Eloise-ra. És bármennyire is fájdalmas a mély, tartalmas beszélgetés, kénytelen szembenézni vele.

Szinte teljesen biztos volt abban, hogy nem azt, nem úgy, nem akkor teszi, ahogy kéne, vagyis teljesen elrontja a dolgot, de legalább elmondhatja, hogy megpróbálta. Felnyögött. Eloise nyilván az érzéseiről kérdezi majd. Vajon nincs nő ezen a földön, aki megérti, hogy a férfiak nem beszélnek az érzéseikről? A pokolba is, hiszen a férfiak felének nincsenek is érzéseik!

Vagy a könnyebb utat választhatná, és egyszerűen bocsánatot kérhetne. Nem igazán tudta, miért kéne bocsánatot kérnie, de ettől megbékélne és boldog lenne, és csak ezt számít, semmi más.

Nem akarta, hogy Eloise boldogtalan legyen.

Nem akarta, hogy megbánja a házasságot, akár csak egy pillanatra is. Azt akarta, hogy házassága újra olyan legyen, amilyennek gondolta: nappal könnyű és kényelmes, éjszaka tüzes, szenvedélyes.

Nagy léptekkel haladt felfelé a hegyen Romney Hall felé; magában próbálgatta, mit fog mondani feleségének és szidta is magát, hogy milyen ostobán hangzik.

Ám erőfeszítései hiábavalóak voltak, mert amikor beért, a házba és meglátta Gunningot, a komornyik csak annyit mondott:

– Nincs itt.

– Hogy érti azt, hogy nincs itt? – kérdezte Phillip dühösen.

– Nincs itt, uram. A fivére házába ment.

Phillip gyomra összeszorult.

– Melyik fivéréhez?

– Azt hiszem ahhoz, amelyik közel lakik.

– Úgy hiszi?

– Egészen biztos vagyok benne – helyesbített Gunning.

– Közölte, mikor szándékozik visszatérni?

– Nem, uram.

Phillip káromkodott magában. Eloise nyilván nem hagyta el őt. Nem olyan nő, aki orvul elhagyja a süllyedő hajót, legalábbis úgy nem, hogy nem győződött meg róla, hogy az utolsó utas is biztonságban távozott előtte.

– Nem vitt magával csomagot, uram – közölte Gunning.

Ettől aztán jobban érezte magát. Komornyikja szükségesnek ítélte megnyugtatni, hogy felesége nem hagyta el.

– Elmehet, Gunning – mondta fogcsikorgatva.

– Rendben, uram – felelte Gunning. Szokása szerint fejét lehajtva távozott.

Phillip percekig csak állt a hallban, mozdulatlanul; kezét haragosan ökölbe szorította. Mi az ördögöt csináljon most? Nem fog Eloise után rohanni. Ha felesége olyan nagyon kerülni akarja az ő társaságát, akkor megadja neki ezt az örömet.

Elindult dolgozószobája felé, ahol egyedül forronghat és tépelődhet; már csak néhány lépésre volt az ajtótól; megállt, egy pillantást vetett a hall végében álló nagy szekrényórára. Alig múlt három óra, ilyenkor szoktak az ikrek uzsonnázni. Mielőtt összeházasodtak, Eloise azzal vádolta, hogy nem fordít rájuk elég figyelmet.

Csípőre tette a kezét, lába tétován mozdult, mintha nem lenne biztos benne, merre forduljon. Akár fel is mehetne a gyerekszobába, eltölthetne néhány nem várt percet gyerekeivel. Nem mintha nem tudott volna mit kezdeni az idejével, miközben feleségét várta vissza. Ha hazaér, nem lesz oka panaszra; nem, ha ő most belepréseli magát a kis székbe és tejet, kekszet uzsonnázik az ikrekkel.

Határozott léptekkel indult felfelé a lépcsőn a gyereklakosztály felé, amit Romney Hall legfelső szintjén alakítottak ki, az eresz alatt. ő is ezekben a szobákban nőtt fel, ugyanazokat a bútorokat használta, ugyanazokkal a játékokkal játszott, és valószínűleg megvolt már az a repedés is az ágya fölött, ami kacsa alakúnak látszott.

Phillip a harmadik emeleti hall előtt az utolsó lépcsőn elgondolkodott. Talán meg kéne néznie, hogy ott van-e még az a repedés, és ha igen, milyennek gondolják a gyerekek. Bátyja, George megesküdött volna, hogy disznóra hasonlít, de Phillip sosem értette, hogyan lehetséges összetéveszteni a madárcsőrt a tömpe orral.

Fejét ingatta. Szent ég, hogyan téveszthet össze bárki is egy disznót egy kacsával?! Sosem értette. Még a...

Már csak kétajtónyira volt a gyereklakosztálytól. Hallott valamit, de nem volt benne biztos, hogy mi az, csak azt tudta biztosan, hogy nem tetszik neki ez a hang. Hiszen...

Tovább hallgatózott.

Gyerekpityergés volt.

Első szándéka az volt, hogy beront az ajtón, de visszafogta magát, amikor látta, hogy az ajtó kétujjnyira nyitva van; így lassan, hangtalanul odalopózott, a lehető legkisebb feltűnést keltve belesett.

Egy szempillantás elég volt, hogy lássa, mi történik.

Olivér összegömbölyödve feküdt a padlón, néma zokogás rázta kis testét. Amanda a fal mellett állt, apró kezét magához szorítva nyöszörgött, miközben a nörsz nagy, nehéz könyvvel verte a hátát.

Phillip olyan erővel lökte be az ajtót, hogy az majdnem leesett a sarokvasról.

– Mi a pokol? Mit csinál maga? – üvöltötte.

Edwards nörsz meglepetten fordult hátra, de mielőtt szóra nyithatta volna a száját, Phillip kiragadta a könyvet a kezéből és a nőszemély háta mögött a falhoz csapta.

– Sir Phillip! – kiáltott fel Edwards nörsz döbbenten.

– Hogy meri megütni ezeket a gyerekeket? – kérdezte dühtől remegő hangon. – Ráadásul könyvvel!

– Azt mondták...

– És ott, ahol senki sem látja. – Érezte, hogy felforr benne a harag, tombol, legszívesebben kiadná a mérgét. – Hány gyereket vert úgy, hogy senki se láthassa a sebeket?

– Tiszteletlenek voltak – közölte Edwards nörsz mereven. – Büntetést kellett kapniuk.

Phillip közelebb lépett, annyira közel, hogy a nörsz kénytelen volt hátrálni.

– Azt akarom, hogy tűnjön el ebből a házból!

– Hiszen éppen ön mondta, hogy fegyelmezzem a gyerekeket belátásom szerint! – tiltakozott Edwards nörsz.

– És így látja jónak büntetni? – süvöltött rá, és minden akaraterejére szüksége volt, hogy keze ne emelkedjen el combja mellől. Legszívesebben előrelendítette volna két erős karját, megragadott volna egy könyvet, és úgy verte volna ezt a nőt, ahogy ő verte a gyerekeket.

De megálljt parancsolt ingerültségének. Fogalma sem volt hogyan, de sikerült fékeznie magát.

– Könyvvel veri őket? – folytatta bőszen. Gyerekeire nézett; egy sarokban lapultak; talán ők is ugyanúgy féltek haragvó apjuktól ebben az állapotában, mint a nörsztől. Phillip gyűlölte ezt a helyzetet, hogy gyerekei ilyennek látják, olyan közel ahhoz, hogy elveszítse önuralmát, de nem tudta többé visszafogni magát.

– Mert nem volt pálca – közölte Edwards dölyfösen.

Nagy hiba volt. Phillip érezte, hogy bőre még jobban izzik; küzdött a vörös köd ellen, ami kezdte elhomályosítani látását. Volt pálca a tanulószobában; a kampó, amin lógott, még mindig ott van az ablak mellett.

Phillip apja temetése napján égette el a pálcát; ott állt a kandalló előtt és nézte, hogy hamuvá lesz. Nem elégedett meg azzal, hogy egyszerűen a tűzre dobja; látnia kellett, hogy teljesen és örökre elenyészik.

A pálcára gondolt, a sok száz verésre, amit azzal kapott, a fájdalomra, a megaláztatásra, arra, hogy mennyire igyekezett visszafogni magát, nehogy elsírja magát. Apja utálta a sírós gyerekeket. A könnyek újabb adag verést provokáltak. Pálca helyett esetleg nadrágszíjjal. Vagy lovaglóostorral. Vagy ha nem volt más kéznél, akkor az apai kéz által. De soha nem könyvvel, gondolta Phillip visszatekintve, furcsa elfogulatlansággal. Apja talán sosem gondolt erre.

– Kifelé! – mondta Phillip alig hallhatóan. És mivel Edwards nörsz nem reagált azonnal, ráüvöltött: – Kifelé! Kifelé ebből a házból!

– Sir Phillip – tiltakozott a nő hátrálva, ki a hosszú, erős karok hatóköréből.

– Kifelé! Kifelé! Kifelé!

Már nem tudta, honnan tör elő belőle a düh. Valahonnan mélyről, soha meg nem szelídített énjéből, amit eddig a puszta akaraterő tartott kordában.

– Össze kell szednem a holmimat! – kiáltotta a nörsz.

– Fél órája van! – szólt Phillip halkan, de hangjában még mindig a kirohanás erejének heve remegett. – Harminc perc. Ha addig nem távozik a házból, magam dobom ki.

Edwards nörsz az ajtónál tétovázott, már átlépett a küszöbön, aztán visszafordult.

– Elrontja a gyerekeit! – fröcsögte.

– Az én gyerekeim, úgy rontom el őket, ahogy akarom.

– Ahogy akarja. Ezek szörnyetegek; összeférhetetlen, rossz magaviseletű...

Nem aggódott saját testi épségéért? Phillip önuralma nagyon vékony cérnán ingott; a ház ura igen közel volt ahhoz, hogy a karjánál fogva megragadja az átkozott asszonyt és maga penderítse ki az ajtón.

– Kifelé! – mordult, és remélte, hogy utoljára kell ezt mondania. Képtelen volt tovább türtőztetni magát. Egy lépést tett előre, mozdulattal hangsúlyozva a felszólítást, és végre, végre... a nörsz kirohant.

Phillip egy pillanatig mozdulatlan maradt, próbált meg nyugodni, hogy rendesen lélegezzen, és forrongó vére lehűljön. Háttal állt az ikreknek, rettegett megfordulni. Bűntudat mardosta, hogy ezt a nőt, ezt a szörnyeteget alkalmazta melléjük gondozónak, nevelőnőnek. És túlságosan lefoglalta, hogy kerülje őket, így nem vette észre, hogy szenvednek.

Ugyanúgy szenvednek, ahogy ő szenvedett.

Lassan megfordult, előre rettegett, mit lát a szemükben.

De amikor tekintetét a padlóról felemelte és arcukba nézett, a gyerekek mozgásba lendültek, és olyan erővel vetették rá magukat, hogy kis híján elesett.

– Ó, apuci! – kiáltott Amanda azzal a becéző szóval, amit évek óta nem használt. Régóta csak apának szólította. Phillip már el is felejtette, milyen kellemes a másik megszólítást hallania.

És Olivér... ő is ölelte; kis vézna karját szorosan Phillip dereka köré fonta arcát ingébe temette, hogy apja ne lássa sírni.

De Phillip érezte. A könnyek átáztatták az ingét, minden lélegzetvétel a hasát simította.

Szorosan, védelmezőn ölelte át gyermekeit.

– Cssss! – nyugtatta őket. – Nincs semmi baj. Itt vagyok.

Sosem mondta még ezeket a szavakat, sosem képzelte, hogy valaha kimondja ezeket a szavakat; sosem gondolta volna, hogy jelenléte mindent helyrehoz.

– Sajnálom – mondta fojtott hangon, sírással küszködve. – Annyira sajnálom!

Hiszen mondták neki, hogy nem szeretik a nörszöt, de ő nem hallgatott rájuk.

– Nem a te hibád, apa – vigasztalta Amanda.

Az ő hibája volt, de nem sok értelme volt felhánytorgatni neki ezt a tényt. Nem most, nem akkor, amikor megérett az idő az új kezdetre.

– Találunk nektek új nörszöt – biztosította őket.

– Olyat, mint Millsby néni? – kérdezte Olivér szipogva, amikor könnyei végre elapadtak.

Phillip bólintott.

– Valakit, aki olyan, mint ő.

Olivér őszinte, nagy szemekkel nézett rá.

– Esetleg Miss... anya segíthet kiválasztani?

– Természetesen – felelte Phillip fia haját kócolva. – Gondolom ő is szeretné, ha figyelembe vennénk, amit mond. Hiszen nő, és mindenről van véleménye.

A gyerekek kuncogtak.

Phillip is megengedett magának egy mosolyt.

– Látom, jól ismeritek.

– Szeret beszélni – jegyezte meg Olivér tétován.

– De szörnyen okos! – szólt Amanda.

– Valóban – mormogta Phillip.

– Én kedvelem – jelentette ki Olivér.

– Én is – tette hozzá nővére.

– Ezt örömmel hallom. Mert úgy hiszem, itt marad veletek.

És én is, tette hozzá magában, hang nélkül. Oly sok évig kerülte gyermekeit; attól félt, hogy szörnyű hibát követ el és elveszti önuralmát. Azt hitte, ezzel teszi a legjobbat nekik, ha három lépés távolságot tart tőlük, de tévedett. Nagyon tévedett.

– Szeretlek titeket – mondta rekedten, nagy érzelemmel. – Ugye tudjátok?

Bólintottak, szemük csillogott.

– Mindig is szeretni foglak benneteket – súgta és leguggolt hozzájuk. Magához húzta őket, érezte testük melegét. – Mindig is szeretni foglak.

17. fejezet

Akármi is történt, Daphne, nem hiszem, hogy jól tetted, amikor elmenekültél.

Eloise Bridgerton nővérének, Hastings hercegnének amikor Daphne rövid időre elköltözött a férjétől, néhány héttel az esküvő után.

Benedict házához barázdált, göröngyös úton lehetett eljutni, és mire Eloise megérkezett bátyja küszöbére, rossz hangulata tovább romlott. Hogy még rosszabb legyen a helyzet, amikor a komornyik kinyitotta az ajtót, úgy nézett rá, mintha elmeháborodott lenne.

– Graves? – szólította meg Eloise, amikor látta, hogy a megszólított szóhoz sem jut.

– Várják önt? – kérdezte Graves hebegve.

– Nem várnak – felelte Eloise, és meglehetősen célzatosan benézett mögötte a házba, ahova be akart jutni.

Eleredt az eső, szemerkélt, ő pedig nem volt esőhöz öltözve.

– De nem hiszem, hogy... – kezdte Eloise.

Graves ellépett az ajtóból; kissé későn jutott eszébe, hogy beengedje a vendéget.

– Charles úrfi... – mondta, Benedict és Sophie legidősebb, öt és fél éves fiára utalva. – Elég beteg.

Eloise-nak szörnyű, savas érzés kaparta a torkát.

– Mi a baj? – kérdezte, nem is törődve azzal, hogy csillapítsa sürgető hangját. – Csak nem...

Szent ég, hogyan kérdezhet az ember olyat, hogy egy kisfiú haldoklik-e?

– Szólok Mrs. Bridgertonnak – mondta Graves, feszengve. Azzal megfordult és sietős léptekkel elindult felfelé a lépcsőn.

– Várjon! – kiáltott utána Eloise, mert mást is akart kérdezni, de a komornyik már nem hallhatta.

Leroskadt egy székbe, rosszul volt az aggodalomtól; aztán, ha ez még nem lenne elég, nagyon utálta magát azért, hogy akár a legkisebb mértékig is elégedetlen az életével. Gondjai Phillippel, amik igazság szerint egyáltalán nem voltak gondok, csak kis bosszúságok, nos, ezek a gondok nagyon kicsinek és jelentéktelennek tűntek emellett.

– Eloise!

Benedict jött le, nem Sophie. Elgyötörtnek tűnt, szeme vörös-karikás, bőre sápadt, gyűrött. Eloise józan ítélőképessége nem engedte, hogy megkérdezze, mióta nem aludt; a kérdés nagyon bosszantó lett volna, a válasz pedig az arcára volt írva: napok óta nem aludt.

– Mit keresel itt? – kérdezte.

– Látogatóba jöttem. Csak beköszönni. Fogalmam sem volt. Mi a baj? Hogy van Charles? Múlt héten láttam. Semmi baja nem volt... Mi a baj?

Benedict erőt gyűjtött, hogy meg tudjon szólalni.

– Lázas. Nem tudom, miért. Szombaton, amikor felkelt, még jól volt, de ebédre már... – a falnak támaszkodott, elgyötörten behunyta szemét. – Lázban égett – suttogta. – Nem tudom, mit tegyek.

– Mit mondott a doktor?

– Semmit – felelte Benedict tompa hangon. – Semmi hasznosat.

– Megnézhetem?

Benedict bólintott, de szemét nem nyitotta ki.

– Pihenned kell – mondta Eloise.

– Nem tudok.

– Muszáj. Senkinek nem tudsz segíteni így, és gondolom, Sophie sincs jobb állapotban.

– Egy órával ezelőtt ágyba parancsoltam. Úgy nézett ki, mint akibe hálni jár a lélek.

– Hát, te sem nézel ki sokkal jobban – mondta Eloise, szándékosan gyors, komoly hangon. Néha az embernek éppen erre van szüksége; hogy megmondják, mit tegyen. Szánakozással csak azt érné el, hogy bátyja sírva fakad, és ezt egyikük sem akarta.

– Le kell feküdnöd – parancsolta Eloise. – Majd én ápolom Charlest. Már egyórányi alvástól is sokkal jobban leszel.

Benedict nem válaszolt; állva elaludt.

Eloise gyorsan átvette az irányítást. Utasította Gravest, hogy fektesse ágyba Benedictet, és elindult a betegszoba felé. Alig tudta megállni, hogy riadtan fel ne kiáltson, amikor meglátta kis unokaöccsét.

Kicsinek és törékenynek látszott a nagy ágyban; Benedict és Sophie átvitették saját hálószobájukba, ahol több hely volt, jobban elfértek az ápolói. A kisfiú arca kipirult volt, de amikor kinyitotta a szemét, tekintete üveges, a semmibe néző; amikor nem természetellenesen mozdulatlanul feküdt, akkor hánykolódott, összefüggéstelenül beszélt pónikról, fatetejű házakról és marcipános édességről.

Eloise belegondolt, miről beszélne ő összefüggéstelenül, ha valaha ilyen láza lenne. Megtörölgette Charles homlokát, aztán oldalra fordította, segített a szobalányoknak ágyneműt cserélni és észre sem vette, hogy beesteledett. Hálát adott az égnek, hogy Charles állapota nem rosszabbodott, amíg ő vigyázott rá, mert a személyzet szerint Benedict és Sophie két teljes napon át mellette volt, és Eloise nem akarta, hogy bármelyiküket rossz hírrel kelljen ébreszteni.

Az ágy melletti széken ült, kedvenc gyerekmeséit olvasta fel unokaöccsének, és mesélt neki arról is, milyen volt, amikor apja fiatal volt. Nem hitte, hogy a gyermek mindebből akár egy szót is hall, de ettől jobban érezte magát, mert egyszerűen nem tudott tétlenül ott ülni.

Csak este nyolckor, amikor Sophie végül felébredt bódult álmából, felkelt és Phillip felől érdeklődött, csak akkor jutott Eloise eszébe üzenetet küldeni férjének, hogy ne aggódjon.

Gyorsan írt valamit egy darab papírra és folytatta a virrasztást. Phillip nyilván megérti.

Este nyolc órára Phillip arra a következtetésre jutott, hogy felesége vagy balesetet szenvedett az úton, vagy elhagyta.

Egyik lehetőség sem volt túl vonzó.

Nem hitte, hogy Eloise elhagyta; délutáni veszekedésüktől eltekintve többnyire boldognak tűnt a házasságban. Ráadásul nem vitt magával semmit a holmijából, bár ez nem jelent semmit; holmija nagy része még nem érkezett meg londoni otthonából. Nem mintha sok mindent hagyna Romney Hallban.

Csak egy férjet és két gyereket.

Szent ég, éppen ma délután mondta nekik, hogy Eloise velük marad.

Nem, gondolta igen hevesen, Eloise nem hagyná el őt. Egyáltalán nem gyáva nő, el sem tudja képzelni róla, hogy valaha gyáván viselkedjen, és sosem szökne el, sosem hagyná ott a házasságukat. Ha valami nem tetszene neki, azt egyenesen a szemébe mondaná, minden köntörfalazás nélkül.

Ebből valószínűbbnek tartotta, hogy Eloise holtan fekszik a wiltshire-i út mentén; e gondolatra rögtön felkapta kabátját és az ajtónál termett. Egész este sűrű eső esett, és a Benedict házához vezető út nem volt karbantartva. A pokolba is, jobb lett volna, ha elhagyja!

De ahogy bőrig ázva, szörnyű hangulatban odaért Benedict Bridgerton furcsa nevű házának bejárójához, az látszott valószínűbbnek, hogy Eloise úgy határozott, elhagyja őt.

Mert nem feküdt az árokparton és balesetnek semmi jele nem volt, ráadásul az út menti két fogadó egyikében sem szállt meg.

És mivel Benedict házához egyetlen úton lehetett eljutni, nem lehetett más út mentén másik fogadóban, és nem lehetett azt mondani, hogy ez az egész csak valami nagy félreértés.

– Önuralom – mondogatta magában, ahogy felfelé ment a lépcsőn. – Önuralom!

Mert még sosem volt ilyen közel ahhoz, hogy elveszítse a fejét.

Lehet, hogy van valami logikus magyarázat. Talán Eloise nem akart esőben hazamenni. Nem volt olyan vészes, de szemerkélésnél azért sűrűbb, és Phillip arra gondolt, felesége ilyen időben nem akart útra kelni.

Felemelte a kopogtatót, az ajtólapnak csapta. Keményen.

Talán a kocsinak kitörött egy kereke. Újra kopogott.

Nem, az nem lehet magyarázat. Benedict könnyen hazaküldhette volna az ő kocsiján.

Talán...

Talán...

Lázasan keresett újabb okokat, miért van a felesége itt a bátyjánál, mint otthon, a férjével. De nem jutott eszébe semmi.

Olyan szitok csúszott ki a száján, amit már évek óta nem mondott ki.

Újra a kopogtatóért nyúlt, ezúttal elszánt volt, hogy ha nem nyitnak ajtót, kitépi az átkozott karikát és az ablakon hajítja be. Ám éppen ekkor kinyílt az ajtó és Phillip a csodálkozó Gravesszel találta magát szembe, akit kevesebb mint két hete, rövid udvarlása idején látott legutóbb.

– A feleségem? – mordult rá.

– Sir Phillip! – szólt a komornyik döbbenten.

Phillip nem mozdult, bár esővíz folyt le az arcán. Az átkozott háznak nincs tornáca. Ki hallott már ilyet, főleg Angliában?!

– Hol a feleségem? – mordult újfent.

– Itt van – nyugtatta Graves. – Jöjjön be!

Phillip belépett.

– A feleségemmel akarok beszélni. Most azonnal.

– Hadd segítsem le a kabátját, uram! – szólt Graves.

– Nem érdekel a kabátom! – csattant fel Phillip. – A feleségemet akarom!

Graves éppen Phillip kabátját akarta lesegíteni; keze megállt a levegőben.

– Nem kapta meg Lady Crane üzenetét?

– Nem. Semmiféle üzenetet nem kaptam.

– Azt hiszem, kicsit korán érkezett – mormogta Graves. – Nyilván elkerülték egymást a futárral. Kérem, jöjjön be!

– Bent vagyok! – emlékeztette Phillip ingerülten.

Graves nagyot szusszant, majdnem sóhajtott, ami igen figyelemre méltó volt egy komornyiktól, akit arra képeztek, hogy ne nyilvánítson érzelmeket.

– Azt hiszem, egy ideig itt fog időzni, uram – mondta nyugodt hangon. – Kérem, vegye le a kabátját. Szárítkozzon meg. Nyilván kényelmesen akarja tölteni az időt.

Phillip dühe hirtelen csontig hatoló rémületté változott. Valami történt Eloise-zal? Szent ég, ha valami...

– Mi folyik itt? – kérdezte elhaló hangon. Éppen csak megtalálta a gyermekeit. Nem állt készen elveszíteni a feleségét.

A komornyik szomorú tekintettel fordult a lépcső felé.

– Jöjjön velem – mondta halkan.

Phillip követte; minden lépésnél nagyobb rettenet fogta el.

Eloise természetesen minden vasárnap templomba ment. Ezt várták el tőle, minden jó, becsületes ember ezt teszi, de valójában sosem volt istenfélő vagy különösebben vallásos. Számos mise alatt gondolatban elkalandozott, az énekeket nem lelki magasztosságból énekelte, hanem mert különösen szerette a zenét és a templom volt az egyetlen hely, ahol egy botfülű személy is fennhangon énekelhetett.

De ezen az éjszakán, ahogy kis unokaöccsét nézte, imádkozott.

Charles állapota nem rosszabbodott, de nem is javult és a doktor, aki aznap már másodszor járt ott vizitelni, kijelentette: „a kis beteg Isten kezében van”.

Eloise gyűlölte ezt a kifejezést. Gyűlölte, hogy az orvosok ehhez folyamodtak, amikor a betegség gyógyítása meghaladta képességeiket, de ha az orvosnak igaza van, és a beteg tényleg Isten kezében van, akkor az egekre, hozzá fog folyamodni.

Amikor éppen nem hideg borogatást tett Charles homlokára vagy nem etette langyos húslevessel. De ennél többet nem tehetett, és a betegszobában ideje nagy részét tehetetlen virrasztással töltötte.

És csak ült ott, kezét szorosan ölébe fonva és imádkozott:

– Kérlek! Kérlek!

Aztán mintha csak nem az éppen elmondott imája hallgattatott volna meg, hangokat hallott az ajtó felől és belépett Phillip, bár a futárt csak egy órával korábban küldte. Bőrig ázott, haja csúnyán a fejéhez tapadt, de ez volt a legkedvesebb látvány, amit valaha látott, és magánkívül szaladt oda hozzá, karjába vetette magát.

– Ó, Phillip! – zokogta, mert végül nem tudott tovább küszködni kitörni készülő könnyeivel. Olyan erős volt egész nap, kényszerítette magát, hogy támasz legyen, amire bátyjának és sógornőjének szüksége van. De most itt van Phillip, és átöleli, és olyan szilárd, olyan jó, és ez egyszer megengedhette magának, hogy valaki erősebb legyen nála.

– Azt hittem te vagy... – suttogta Phillip.

– Tessék? – kérdezte Eloise zavartan.

– A komornyik nem mondott semmit, amíg fel nem értünk a lépcsőn. Azt hittem, te... – fejét ingatta. – Mindegy.

Eloise semmit nem szólt, csak nézett rá szomorú mosollyal.

– Hogy van?

– Nem jól.

Phillip ekkor Benedictre és Sophie-ra nézett, akik felálltak, hogy üdvözöljék. ők is elég rosszul néztek ki.

– Mióta van így? – kérdezte Phillip.

– Két napja – felelte Benedict.

– Két és fél – igazította ki Sophie. – Szombat reggel óta.

– Meg kell szárítkoznod – szólt Eloise férjétől elhúzódva. – És most már nekem is – nézett sajnálkozva Phillip nedves öltözékétől átázott ruhájára. – Ugyanolyan beteg leszel, mint szegény Charles.

– Jól vagyok – jelentette ki Phillip, és felesége mellett ellépve a kisfiú betegágya mellé állt. Megérintette homlokát, aztán fejét ingatva a szülőkre nézett. – Nem tudom megállapítani. Túlságosan átfáztam az esőben.

– Magas láza van – erősítette meg Benedict komoran.

– Hogyan kezeltétek? – kérdezte Phillip.

– Tud valamit az orvoslásról? – kérdezte Sophie; tekintetében elkeseredett reménység csillogott.

– A doktor eret vágott rajta – felelte Benedict. – Úgy látjuk, nem használt.

– Húslevest adtunk neki – egészítette ki Sophie –, és ha nagyon magasra szökik a láza, hideg vizes ruhával borogatjuk.

– És ha túlságosan hideg, melegítjük – fejezte be Eloise szomorúan.

– Semmi sem használ – panaszolta Sophie. Aztán ott, mindenki előtt egyszerűen összeomlott. Az ágy szélére dőlt és zokogott.

– Sophie! – szólította Benedict fojtott, szomorú hangon. Letérdelt mellé, simogatta síró feleségét; Phillip és Eloise félrenéztek, amikor látták, hogy ő is sír.

– Fűzfaháncstea – mondta Phillip hitvesének. – Itattak fele fűzfaháncsteát?

– Nem hiszem. Miért?

– Cambridge-ben tanultam, hogy azt adták fájdalomcsillapítónak, mielőtt a laudanum olyan népszerű lett. Egyik professzorom szerint lázcsillapító is.

– Itattál ilyen teát Marinával? – kérdezte Eloise.

Phillip meglepetten nézett rá, aztán eszébe jutott, hogy Eloise még úgy tudja, Marina megfázásban halt meg, ami tulajdonképpen majdnem igaz is volt.

– Próbáltam. De nem tudtam eleget bele erőltetni. Ráadásul ő sokkal betegebb volt, mint Charles. – Elhallgatott, felidéződtek emlékei. – Többszörösen is betegebb volt.

Eloise felnézett rá, nagyon hosszú pillanatig nézte, aztán Benedicthez és Sophie-hoz fordult, akik már elcsendesedtek, de még ott térdeltek egymás mellett a padlón, magukról megfeledkezve, egymás világában.

Eloise azonban, mivel ő Eloise, nemigen volt tekintettel a meghitt pillanatokra ilyenkor, így hát megragadta bátyja vállát és maga felé fordította.

– Van itthon fűzfaháncstea?

Benedict csak nézett rá, pislogott, és nagy sokára felelt:

– Nem tudom.

– Mrs. Crabtree-nek lehet, hogy van – szólt Sophie arra a házaspárra utalva, akik Én Házam gondnokai voltak Benedict házassága előtt, amikor csak ritkán járt ide. – ő tart ilyesmit a háznál. De Mr. Crabtree-vel elmentek meglátogatni a lányukat. Napokig nem jönnek vissza.

– Be tud jutni a házukba? – kérdezte Phillip. – Felismerem, ha van neki. Nem úgy néz ki, mint a teafű. Háncs. Forró vízbe áztatják. Segít csillapítani a lázat.

– Fűzfaháncs? – kérdezte Sophie kétkedőn. – Úgy érti, fakéreggel gyógyítsuk a fiamat?

– Jelenlegi állapotában nyilván nem árt neki – jegyezte meg Benedict komoran, az ajtó felé indulva. – Gyere, Crane! Van kulcsunk a házukhoz. Magam viszlek oda. – De amint az ajtóhoz ért, odafordult Philliphez és megkérdezte: – Tudod, mit csinálsz?

Phillip legjobb tudása szerint válaszolt.

– Nem tudom. Remélem.

Benedict mélyen a szemébe nézett és Phillip tudta, hogy az idősebb férfi felméri, milyen ember. Mert fel tudta mérni. Ezért hagyta, hogy ő vegye feleségül a húgát. De egészen más dolog, hagyni, hogy furcsa főzeteket erőltessen le fia torkán.

De Phillip ezt teljesen természetesnek vette. Neki is vannak gyerekei.

– Rendben – mondta Benedict. – Menjünk!

És miközben Phillip kisietett a házból, imádkozott, hogy Benedict Bridgerton iránta való bizalma megalapozottnak bizonyuljon.

Nehéz lett volna megmondani, vajon a fűzfaháncstea vagy Eloise elsuttogott imái, netán a vakszerencse segített, de másnap reggelre Charles láza elmúlt, és bár a kisfiú még mindig gyenge és kedvetlen, de kétségtelenül gyógyulófélben volt. Délre kiderült, hogy Eloise és Phillip segítségére már nincs szükség, ami azt illeti, útban voltak, ezért kocsiba szálltak és hazahajtottak. Alig várták, hogy bedőlhessenek a nagy ágyba, és ez egyszer rögtön elaludjanak.

A hazaút első tíz percében nem szóltak egymáshoz. Eloise furcsamód túl fáradt volt, hogy beszéljen. De ebben a kimerült állapotában is nyugtalan volt; túlságosan megviselte az előző éjszakai feszültség és az aggodalom ahhoz, hogy aludjon. Ezért megelégedett azzal, hogy az ázott vidéket nézte a kocsi ablakából. Az eső körülbelül akkor állt el, amikor Charles láza lement, ami arra utalt, hogy a gyógyulásban lehetett valami része az isteni beavatkozásnak is, vagyis imáival Eloise volt a kisfiú megmentője, de ahogy Eloise egy pillantást vetett a kocsiban mellette lehunyt szemmel ülő férjére (és egészen biztos volt benne, hogy nem alszik), tudta, hogy a fűzfaháncstea segített.

Eloise nem tudta, honnan tudja ezt, és pontosan felismerte azt, hogy ezt sosem lesz képes bizonyítani, de unokaöccse életét egy bögre tea mentette meg.

És belegondolt, milyen valószínűtlennek tűnt, hogy Phillip ott legyen Benedict házában azon az estén. Az események nagyon szerencsés egybeesése volt. Ha nem ment volna meglátogatni az ikreket, nem kereste volna Phillipet az üvegházban azzal, hogy nem kedveli a nörszöt, és ha nem veszekedtek volna...

Mindezeket összeadva a kis Charles Bridgerton valószínűleg a legszerencsésebb kisfiú egész Britanniában.

– Köszönöm – mondta, és észre sern vette, hogy szólni akart, míg a szavakat ki nem mondta.

– Miért? – mormogta Phillip álmosan, szemét ki sem nyitva.

– Charlesért – felelte magától értetődően.

Phillip erre kinyitotta a szemét és feleségéhez fordult.

– Lehet, hogy nem miattam gyógyult meg. Sosem tudjuk meg, hogy a fűzfaháncstea tette-e meg a hatását.

– Én tudom – jelentette ki Eloise határozottan.

Phillip ajka halvány mosolyra húzódott.

– Te mindig tudod.

És Eloise arra gondolt: ez az, amire egész életemben vártam. Nem a szenvedély, nem a gyönyör hullámai, amit az ágyban vele érzett, hanem ez.

Ez a nyugalom, ez a fesztelenség, ez a kapcsolat, hogy az ember ott ül valaki mellett egy hintóban, és lénye minden idegszálával tudja, hogy hozzá tartozik.

Kezét férje kezére simította.

– Szörnyű volt – mondta; maga is meglepődött, hogy könnyek szöktek a szemébe. – Azt hiszem, soha életemben nem féltem ennyire. El nem tudom képzelni, mit érezhetett Benedict és Sophie.

– Én sem – felelte Phillip halkan.

– Ha a mi gyerekeink valamelyike lett volna... – mondta, aztán ráeszmélt, hogy először mondta ki: „a mi gyerekeink”.

Phillip sokáig nem szólt. Amikor megszólalt, az ablakon nézett kifelé.

– Egész idő alatt, amíg Charlest néztem – szólt, hangjában gyanús rekedtséggel –, arra gondoltam, hála istennek, hogy nem Olivér vagy Amanda ilyen beteg. – Aztán visszafordult Eloise felé, arca bűntudattól égett. – De senki gyerekének nem kívánom.

Eloise megszorította a kezét.

– Nem hiszem, hogy bármi rossz lenne ezekkel az érzésekkel. Tudod, nem vagy szent. Csak egy apa. És úgy érzem, nagyon jó apa.

Phillip furcsa tekintettel nézett feleségére, aztán a fejét ingatta.

– Nem – mondta komolyan. – Nem vagyok az. De remélem, az leszek.

Eloise kissé oldalra hajtotta fejét.

– Phillip?

– Igazad volt – szólt elkomorulva, ajka komor vonallá feszült. – A nörsszel kapcsolatban. Nem akartam, hogy bármi rosszul történjen, ezért nem figyeltem, de igazad volt. Verte őket.

– Tessék?!

– Könyvvel – folytatta szinte szenvtelen hangon, mintha minden érzelmét elhasználta volna. – Bementem, és láttam, hogy könyvvel veri Amandát. Olivért akkor már elverte.

– Ó, ne! – Eloise szemébe a bánat és düh könnyei gyűltek. – Nem gondoltam volna. Persze nem szerettem. És körmöst is adott nekik, de... én is kaptam körmöst. – Összegörnyedt az ülésben, vállára nehezedett a bűntudat. – Rá kellett volna jönnöm. Látnom kellett volna.

Phillip nyugtatta.

– Alig két hete laktál a házban. Én hónapokig együtt éltem ezzel az átkozott nőszeméllyel. Ha én nem láttam, te hogyan láttad volna?

Eloise erre semmit nem tudott mondani, legalábbis semmi olyat, amitől ne rosszabbodott volna férje bűntudata.

– Gondolom elbocsátottad.

Phillip bólintott.

– Azt mondtam a gyerekeknek, segítesz másik nörszöt keresni és választani.

– Természetesen – felelte gyorsan.

– Én... – elhallgatott, köhécselt, az ablakon nézett kifelé. – Én...

– Mi az, amit mondani akarsz, Phillip? – kérdezte halkan.

Nem fordult vissza feléje, úgy mondta ki:

– Én... jobb apa leszek. Túl sokáig kerültem őket. Annyira féltem, hogy olyan leszek, mint az apám, hogy én...

– Phillip – súgta Eloise, férje kezére simítva kezét. – Nem vagy olyan, mint az apád. Sosem tudnál olyan lenni.

– Valóban – felelte halkan, törődötten. – De azt hittem, tudnék. Egyszer megragadtam egy lovaglóostort. Az istállóba mentem és ostort vettem magamhoz – mondta fejét kezébe temetve. – Olyan dühös voltam. Olyan átkozottul dühös.

– De nem használtad – szólt Eloise halkan és tudta, hogy így volt. Így kellett lennie.

Phillip a fejét ingatta.

– De akartam.

– De nem használtad – ismételte a lehető leghatározottabb hangon.

– Olyan dühös voltam! – mondta megint, és Eloise nem volt biztos abban, hogy hallotta előző szavait, annyira elmerült saját emlékeiben. De aztán odafordult hozzá, mélyen a szemébe nézett. – Meg tudod érteni, milyen az, amikor az ember megretten a saját haragjától?

Eloise tagadón ingatta fejét.

– Nem vagyok kistermetű, gyenge ember, Eloise. Kárt tehettem volna valakiben.

– Én is – felelte a nő. Férje csodálkozó tekintete láttán hozzátette: – Nos, lehet, hogy benned nem, de elég nagy vagyok ahhoz, hogy kárt tehettem volna egy gyerekben.

– Te ezt sosem tennéd – mordult Phillip, azzal elfordult.

– Ahogy te sem.

Phillip nem szólt. Aztán Eloise hirtelen megértette.

– Azt mondtad, dühös voltál... de kire voltál dühös? – kérdezte szelíden.

Phillip értetlen tekintettel nézett rá.

– A nevelőnőjük haját a lepedőhöz ragasztották, Eloise!

– Tudom – felelte legyintve. – Biztos vagyok benne, hogy ha én ott lettem, mind a kettőt megfojtottam volna. De nem ezt kérdeztem. – Megvárta, míg valami választ formál. De nem jött válasz. – A ragasztó miatt voltál dühös rájuk, vagy magadra, hogy nem tudtad megnevelni őket?

Phillip nem felelt, de mindketten tudták a választ.

Eloise megérintette a kezét.

– Egyáltalán nem vagy olyan, mint az apád, Phillip. Egyáltalán.

– Most már tudom. Fogalmad nincs, hogy akkor és ott mennyire szerettem volna cafatokra tépni azt az Edwards nőszemélyt.

– El tudom képzelni – felelte Eloise, azzal hátradőlt az ülésen.

Phillip érezte, hogy ajka bizsereg. Fogalma sem volt miért, de volt valami szinte mulatságos felesége hangjában, sőt, valami vigasztaló is. Valahogy humort talált egy olyan helyzetben, amiről senki nem gondolta volna, hogy humoros lehet. És ez nagyon jó érzés volt.

– Csak azt kapta, amit megérdemelt – tette hozzá Eloise vállat vonva. Aztán megfordult és férjére nézett. – De ugye egy ujjal sem nyúltál hozzá?

Phillip jobbra-balra ingatta fejét.

– Nem. És ha vele szemben sikerült megőriznem az önuralmamat, akkor soha nem vesztem el a fejemet a gyerekeimmel.

– Persze, hogy nem – mondta Eloise, mintha ez a kérdés soha fel sem merült volna. Megsimogatta Phillip kezét, aztán kinézett az ablakon; láthatóan nem aggódott.

Hisz benne, ismerte fel Phillip. Hisz az ő belső jóságában, lelke értékében, amikor pedig őt évekig gyötörte a kétség.

Aztán úgy érezte, őszintének, nyíltnak kell lennie, nem lehet más, és mielőtt feleszmélt volna, kimondta:

– Azt hittem, elhagytál.

– Tegnap éjjel? – fordult felé döbbenten Eloise. – Hogyan gondolhattál ilyet?

Phillip szerényen, szinte önbecsmérlőn vállat vont.

– Ó, nem is tudom. Talán azért, mert elmentél a bátyád házába és nem jöttél vissza.

Eloise csak hümmögött; idő kellett, hogy értelmes mondatot tudjon mondani.

– Most már világos, miért kellett ott maradnom. Ráadásul sosem hagynálak el. És ezt tudhatnád.

Phillip összevonta a szemöldökét.

– Tudnom kéne?

– Természetesen tudnod kéne – szólt Eloise meglehetősen dühösen. – Megesküdtem a templomban és biztosíthatlak, hogy az ilyesmit nem veszem könnyedén. Ráadásul megígértem Olivernek és Amandának, hogy anyjuk leszek, és sosem szegnék meg egy ilyen ígéretet.

Phillip rezzenéstelenül a szemébe nézett, aztán halkan azt mondta:

– Nem. Te nem tennél ilyet. Ostoba vagyok, hogy nem gondoltam erre.

Eloise hátradőlt, kezét karba fonta.

– Pedig tudnod kellett volna. Ennél jobban ismersz. – Aztán, mivel Phillip nem szólt, hozzátette: – Szegény gyerekek! Az anyjukat már elvesztették. Nem az ő hibájuk volt. Biztosan nem fogok csak úgy elmenni és kitenni őket annak, hogy még egyszer azt kelljen átélniük, hogy elhagyta őket az anyjuk. – Igen bosszúsan fordult férje felé. – El sem tudom képzelni, hogy egyáltalán ezt feltételezted rólam!

Phillip ezen maga is kezdett csodálkozni. Hiszen csak... mennyi ideje is... szent ég, lehetséges, hogy csak két hete ismerik egymást?! Egy egész életnek tűnt. Mert úgy érezte, lénye legmélyéig ismeri Eloise-t. Természetesen mindig megvoltak a maga titkai, ahogy minden embernek megvannak, és egészen biztos volt benne, hogy sosem fogja megérteni, mivel el sem tudta képzelni, hogy egy nőt valaha megérthet.

De ismeri. Egészen biztos volt abban, hogy ismeri. És több esze kellett volna lennie annál, mintsem azt feltételezze róla, hogy elszökött a házasságból.

Egyszerű, vegytiszta pánik volt. És úgy érezte, azért gondolta ezt, mert jobb volt azt hinni, hogy elhagyta, mint elképzelni, hogy holtan fekszik az útszéli árokban. Előbbi esetben még beronthat bátyja házába és hazarángathatja.

De ha meghal...

Nem volt felkészülve a fájdalomra, amit a puszta gondolatra is zsigereiben érzett.

Mikortól jelent ilyen sokat neki? És mit tegyen, hogy mindig boldog legyen?

Mert az kell, hogy boldog legyen. Boldog Eloise-ra van szüksége. Nem csak azért, amit mondogatott magának, hogy ha a felesége boldog, akkor az ő élete is zavartalan. Azért kell boldognak lennie, mert a puszta gondolat, hogy Eloise boldogtalan, olyan volt, mintha kést forgattak volna a szívében.

Az irónia azonban jól célzott volt. Folyton azt mondogatta magának, azért nősült meg, hogy a gyerekeinek legyen anyjuk; de most, hogy Eloise kijelentette, sosem lépne ki a házasságból, hogy túlságosan ragaszkodik az ikrekhez...

Féltékeny volt.

Tényleg féltékeny volt saját gyerekeire. Azt akarta, hogy Eloise feleségnek tekintse magát, ezt a szót mondja ki, de csak azt mondta, hogy anya.

Azt akarta, hogy Eloise őt akarja. őt. Nemcsak azért, mert megesküdött a templomban, hanem mert úgy érzi, nem tud nélküle élni. Talán mert szereti.

Szereti.

Szent ég, mikor történt mindez? Mikortól akar ilyen sokat a házasságtól?

Azért vette feleségül, hogy gyermekei anyja legyen; ezt mindketten tudták.

És aztán jött a szenvedély. Az ég szerelmére, hiszen férfi, és nyolc éve nem feküdt asszony combjai közt! Hogyan ne részegülne meg, ha Eloise bőrét érzi maga mellett, ha nyöszörgésének, sóhajainak édes hangját hallja, ahogy gyönyörbe lüktet körülötte?

Saját gyönyörétől, amikor belé hatol?

Megtalált ebben a házasságban mindent, amit valaha a házasságtól kapni akart. Eloise tökéletessé tette életét nappal, és éjszaka egy kurtizán fortélyaival melegítette ágyát. Olyan jól kielégítette minden vágyát, hogy észre sem vette, ennél is többet tett.

Megtalálta a szívét. Megérintette és megváltoztatta. Teljesen megváltoztatta őt.

Szereti. Nem keresett szerelmet, nem is gondolt rá, de itt van, és ez az elképzelhető legértékesebb dolog.

Új nap hajnalán állt, élete új fejezetének első oldalán. Borzongató érzés volt. És borzasztó. Mert nem akart hibázni. Nem most, nem amikor végül megtalált mindent, amire szüksége volt. Eloise-t. A gyerekeit. Önmagát.

Évek óta nem érezte magát kényelmesen a bőrében, évek óta nem bízta magát az ösztöneire. Évek óta nem nézett a tükörbe úgy, hogy el ne kapta volna a tekintetét.

Az ablakon nézett kifelé. A kocsi lassított, aztán megállt Romney Hall előtt. Minden szürke volt: az ég, a ház kövei, a felhőket visszatükröző ablakok. Még a pázsit is kevésbé tűnt zöldnek napfény nélkül.

Tökéletesen illett elmélkedő hangulatához.

Inas jött, hogy segítsen Eloise-nak kiszállni. Amint Phillip leugrott mellé, felesége odafordult hozzá:

– Rettenetesen fáradt vagyok, és te is kimerültnek tűnsz. Szundítunk egyet?

Phillip már majdnem igent mondott, mivel valóban nagyon fáradt volt, de aztán mielőtt rábólintott volna, megrázta fejét és azt mondta:

– Menj csak nélkülem.

Eloise kérdezni akart valamit, de Phillip gyengéden átölelte a vállát.

– Megyek én is nemsokára. De most szeretném megölelni a gyermekeimet.

18. fejezet

Nem tudom elég gyakran hangsúlyozni, kedves anya, milyen hálás vagyok, hogy a te lányod lehetek. Ritka az a szülő, aki ennyire széles látókörű és ilyen megértő. Még ritkább, aki barátnőjének tekinti a lányát. Szeretlek, drága anya!

Eloise Bridgerton az anyjának, amikor hatodik kérőjét is elutasította.

Amikor Eloise felébredt a szendergésből, meglepetéssel észlelte, hogy az ágy másik felén a lepedő tiszta, gyűretlen. Phillip ugyanolyan fáradt volt, ha nem fáradtabb, mint ő, hiszen előző este szélben, esőben lovagolt Benedict házához.

Rendbe szedte magát és elindult keresni, de sehol sem találta. Csillapította magát, hogy aggodalomra semmi ok, nehéz napjaik voltak, talán Phillipnek is időre van szüksége, hogy gondolkozzon.

Az, hogy ő jellemzően nem kedveli a magányt, még nem jelenti azt, hogy más is így van ezzel. Felnevetett magában, de nem azért, mert jókedve lett volna. Ez olyan lecke, amit egész életében – sikertelenül – próbált megtanulni.

Így nagy nehezen rávette magát, hogy hagyja abba a keresést. Hiszen már férjes asszony és hirtelen megértette, mit igyekezett olyan nagyon megmagyarázni neki anyja a nászéjszakája előtt. A házasság a kompromisszumokról szól, és ő meg Phillip nagyon más ember. Lehetnek tökéletesek egymásnak, de ez nem jelenti azt, hogy egyformák. És ha azt akarja, hogy Phillip bizonyos dolgokban megváltozzon iránta, neki is változni kell.

Nem látta egész nap, akkor sem, amikor délutáni teáját fogyasztotta, akkor sem, amikor jó éjszakát kívánt az ikreknek és vacsoránál sem; egyedül volt kénytelen vacsorázni és nagyon egyedül érezte magát a nagy mahagóniasztalnál. Csendben evett, tudta, hogy a két inas figyeli, mindketten együttérzőn mosolyogtak rá, ahogy az ételt elé tették.

Eloise visszamosolygott rájuk; hitt abban, hogy udvariasnak kell lenni mindig és mindenkihez, de lelkét a beletörődés sóhaja feszítette. Szomorú, hogy az inasok (az ég szerelmére, férfiak, akik általában nem veszik észre mások szomorúságát), sajnálják őt.

De akkor is itt van, egy hete férjnél és egyedül vacsorázik. Ki nem szánná?

Ráadásul az inasok csak azt látták, hogy előző este Sir Phillip dühösen kirontott az ajtón, hogy hazavigye feleségét, aki feltételezhetőleg a súlyos veszekedést követően bátyja házába menekült.

Innen nézve, gondolta Eloise felsóhajtva, egyáltalán nem meglepő, hogy Phillip azt gondolhatta, elhagyta őt.

Keveset evett, nem akarta a szükségesnél tovább elnyújtani az étkezés idejét, és amikor befejezte a kötelező két falat pudingot, felállt. Az volt a szándéka, hogy lefekszik, és az ágyban, ahogy egész nap, egyedül tölti az időt. De amint kilépett a hallba, nyugtalanságot érzett; nem akart még nyugovóra térni. Sétálni indult, céltalanul bolyongott a házban. Május végéhez képest csípős éjszaka volt, örült, hogy vállkendőt vett magához. Eloise sok nagy vidéki házban volt vendég, ahol a kandallókba begyújtottak éjszakára, a házban fény és meleg volt, de Romney Hall, bár meghitt és barátságos otthon volt, nem áltatta magát a fontosság illúziójával és a szobák többsége zárva volt és a kandallókban csak akkor raktak tüzet, ha szükséges volt.

És a pokolba is, nagyon hideg volt!

Összehúzta magán a vállkendőt, úgy sétált a folyosókon. Nagyon élvezte, hogy a halvány holdfénynél is megtalálja az utat. A portrégaléria felé közeledve azonban lámpás fényét vette észre.

Valaki van ott. És még mielőtt egy lépéssel közelebb ment volna, hogy megnézze, ki az, tudta, hogy Phillip. Halkan közeledett, örült, hogy a puha papucsát vette fel, amiben zajtalanul járhat. Benézett az ajtón. Amit látott, szinte összetörte a szívét.

Phillip ott állt, mereven, Marina portréja előtt. Nem mozdult, csak pislogott időnként. Csak állt ott, halott feleségét nézte, olyan tompa tekintettel, olyan szomorú arccal, hogy Eloise kis híján felszisszent.

Vajon hazudott neki, amikor azt mondta, nem szerette Marinát? Amikor azt mondta, nem érzett szenvedélyt iránta?

És vajon számít ez? Marina halott. Nem mintha igazi vetélytárs lenne Phillip érzelmeiért. És ha az is, mit számít? Mert Eloise-t sem szereti, és ő sem...

Illetve, ismerte el magának, azokban a pillanatokban, amikor az ember tüdejében semmi levegő nem marad, mégis szereti.

Nehéz volt elképzelni, mikor történhetett vagy hogyan történhetett, de amit iránta érzett, a szenvedély, a tisztelet valami mélyebbé változott.

És ó, mennyire szerette volna, ha Phillip is így érez!

Szüksége van rá. Ebben Eloise egészen biztos volt. Phillipnek talán nagyobb szüksége van rá, mint viszont, de nem erről volt szó. Eloise szerette, ha másoknak szüksége van rá, ha kívánják jelenlétét, ha nélkülözhetetlen, de ennél is mélyebb volt ez az érzés.

Szerette, ahogy Phillip mosolygott, kissé féloldalasan, kisfiúsan, és némiképp meglepetten, mintha maga sem hinné, hogy boldog.

Szerette, ahogy rá nézett, mintha ő lenne a világ legszebb asszonya, pedig ő egész egyszerűen tudta, hogy ez nem így van.

Szerette, ahogy Phillip meghallgatta, amit mondott, és ahogy nem hagyta, hogy korlátok közé kényszerítse. Azt is szerette, amikor azt mondta, hogy túl sokat beszélt, mert ezt mindig mosolyogva tette, és természetesen, mert igaz volt.

És szerette, hogy Phillip mégis hallgat rá, még az után is, hogy azt mondta neki, hogy túl sokat beszél.

Szerette, ahogy a gyerekeit szereti.

Szerette egyenességét, becsületességét, fanyar humorát.

És szerette, hogy ő beleillett az életébe, ahogy beleillettek egymás életébe.

Kényelmes volt. Helyénvaló volt.

És végül ráébredt, hogy ő ide tartozik.

De Phillip csak állt ott, halott felesége portréját bámulta és abból, hogy olyan mozdulatlan, olyan merev volt... Isten tudja, mennyi ideig állt ott. És ha még szereti...

Bűntudat tört rá, elfojtotta az érzést. Kicsoda ő, hogy Marinával kapcsolatban a szomorúságon kívül bármi mást érezzen? Fiatalon halt meg, váratlanul. És elvesztette azt, ami Eloise szerint minden anya isten adta joga: hogy lássa felnőni a gyerekeit.

Oktalanság, teljesen elfogadhatatlan egy ilyen asszony iránt féltékenynek lenni.

Mégis...

És Eloise mégsem lehet olyan jó ember, mint amilyennek gondolta magát, mert képtelen volt nézni ezt a jelenetet; nem tudta nézni, hogy Phillip első felesége portréjára révül; nem tudta úgy nézni, hogy szíve el ne facsarodjon. Rádöbbent, hogy szereti ezt az embert, és élete végéig szeretni fogja. Rá van szüksége, Phillipre, nem egy halott nőre.

Nem, gondolta hevesen. Phillip nem szereti már Marinát. Talán sosem szerette Marinát. Reggel azt mondta, nyolc évig nem volt asszony combjai közt.

Nyolc évig?

Végül megértette.

Szentséges isten!

Az elmúlt két napot olyan érzelmi viharban töltötte, hogy el sem gondolkodott azon... mit is jelenthet valójában... amit mondott.

Nyolc év.

Ezt nem gondolta volna. Nem gondolta volna egy olyan férfiről, mint Phillip, aki nyilvánvalóan élvezte... és nem csak élvezte... akinek szüksége volt a házasélet testi aktusára.

Marina csak tizenöt hónapja halt meg. Ha Phillip már nyolc éve nő nélkül él, az azt jelenti, hogy az ikrek fogantatása óta nem osztották meg egymással hálószobájukat.

Nem...

Eloise magában számolt. Nem, ez csak az ikrek születése utántól lehet. Egy kicsit később.

Persze Phillip tévedhet az időtartamot illetően, esetleg túlzott, de Eloise ezt valahogy valószínűtlennek tartotta. Inkább arra gondolt, hogy Phillip pontosan tudja, mikor aludt Marinával utoljára együtt, és attól tartott, különösen így, hogy a dátum különös hangsúlyt kapott, hogy szörnyű alkalom lehetett.

De Phillip nem hagyta el. Hűséges maradt egy nőhöz, aki kitiltotta az ágyából. Eloise ezen egyáltalán nem lepődött meg, hiszen tudta, hogy férjében veleszületett becsület és méltóság van, de nem hitte, hogy rosszat gondolna róla, ha máshol keresett volna vigaszt.

És az a tény, hogy nem...

Ettől még jobban szerette.

De ha a Marinával töltött idő olyan nehéz és felkavaró volt, miért jött ide ma éjjel? Miért bámulja a portréját, miért áll ott, mintha nem tudna elmozdulni arról a helyről? Úgy nézi, mintha könyörögne hozzá, mintha kérne valamit tőle.

Egy halott asszony szívességéért könyörög.

Eloise képtelen volt ezt tovább elviselni. Egy lépést tett előre és köhécselt.

Phillip meglepte; azonnal megfordult. Eloise azt hitte, teljesen belefeledkezik saját világába, hogy nem hallja, amit mond neki. Phillip egy szót sem szólt, a nevét sem mondta, de akkor...

Kinyújtotta felé a kezét.

Eloise hozzá lépett és megfogta férje kezét; nem tudta mi mást tehetne, és bármilyen furcsa, azt sem tudta, hogy mit mondjon. Ezért csak állt mellette és felnézett Marina festett arcmására.

– Szeretted? – tette fel a kérdést, bár ezt kérdezte már korábban is.

– Nem.

Eloise rájött, hogy lelke legmélyén még aggódott, mert erre a válaszra a megkönnyebbülés meglepő erejű hullámát érezte zsigereiben.

– Hiányzik?

– Nem – felelte Phillip lágyabb, de határozott hangon.

– Gyűlölted? – kérdezte súgva.

Phillip tagadón ingatta fejét és nagyon szomorúnak tűnt, amikor azt felelte:

– Nem.

Eloise nem tudta, mi mást kérdezhetne, nem tudta, mit kéne kérdeznie, ezért csak várt, remélte, hogy Phillip beszél.

Nagyon hosszú idő telt el, mire megszólalt.

– Szomorú volt. Örökké szomorú volt.

Eloise felnézett rá, de Phillip nem viszonozta a pillantást. Marina képmására tekintett, mintha rá kéne néznie, amikor róla beszél. Mintha ennyivel tartozna neki.

– Mindig komor volt – folytatta. – Mindig egy kicsit túl higgadt, ha ennek van valami értelme, de az ikrek születése után ez csak rosszabb lett. Nem tudom, mi történt. A bába azt mondta, teljesen természetes, hogy a nők sírnak szülés után, és ne aggódjak, néhány hét, és elmúlik.

– De nem múlt el – mondta Eloise halkan.

Phillip tagadón ingatta a fejét, aztán hirtelen mozdulattal kisimított egy sötét hajtincset, ami a mozdulattól a homlokába hullt.

– Rosszabb lett. Nem tudom, hogyan magyarázzam. Szinte olyan volt, mintha... – Kétségbeesetten vállat vont, hiába keresett szavakat, aztán amikor újra megszólalt, már suttogott: – Olyan volt... szinte olyan volt, mintha eltűnt volna... Ritkán kelt fel az ágyból... Sosem láttam mosolyogni... Sokat sírt. Nagyon sokat.

Egymás után mondta ezeket a mondatokat. Egyenként, mintha minden információt csak lassan tudna felhozni emlékezetének mélységeiből. Eloise semmit nem szólt, úgy érezte, nem szabad félbeszakítania, nem szabad érzéseit belevinni egy olyan történetbe, amiről nem tud semmit.

Aztán Phillip végre elfordult Marinától és Eloise-ra nézett, egyenesen a szemébe.

– Mindent megpróbáltam, hogy boldoggá tegyem. Mindent, ami tőlem tellett. Mindent, amit csak tudtam. De nem volt elég.

Eloise szólni akart, halk hang jött ki a torkán, csak egy hang, biztosítani akarta, hogy a legjobbat tette, de Phillip elhallgattatta.

– Érted, Eloise? – kérdezte egyre hangosabban, egyre sürgetőbben. – Nem volt elég.

– Nem a te hibád volt – mondta halkan, mert bár Marinát nem ismerte felnőttként, Phillipet igen, és tudta, hogy egészen biztosan így van.

– Végül feladtam – szólt tompa hangon. – Már nem próbáltam segíteni neki. Annyira belefáradtam, hogy ha róla van szó, folyton falakba ütközöm. Már csak a gyerekeket próbáltam megvédeni és távol tartani őket, amikor nagyon rossz állapotban volt. Mert a gyerekek nagyon szerették. – Könyörgőn nézett rá, talán megértést várt, talán valami mást, amit Eloise nem értett. – Az anyjuk volt.

– Tudom – szólt Eloise halkan, szelíden.

– Az anyjuk volt, és nem... nem volt képes...

– De te ott voltál! – mondta Eloise lelkesen. – Te ott voltál velük, ott voltál nekik!

Phillip harsányan felnevetett.

– Igen, és gondolom, milyen jót tett ez nekik! Az egy dolog, ha valakinek egy rémes szülője van... de ha kettő! Sosem kívántam volna ezt a gyerekeimnek, mégis... ez a helyzet.

– Nem vagy rossz apa – mondta Eloise; képtelen volt kiszűrni hangjából a rosszalló tónust.

Phillip csak vállat vont és visszafordult a portré felé; nyilván képtelen volt felfogni felesége szavait.

– Tudod, mennyire fájt ez nekem? – kérdezte súgva. – Van fogalmad róla?

Eloise tagadón ingatta fejét, bár férje nem láthatta.

– Fájt, hogy próbáltam, olyan erősen próbáltam, de nem sikerült... – Felnevetett. Rövid, keserű hang volt, csupa öngyűlölet. – A pokolba is! Nem is szerettem, mégis annyira fájt!

– Nem szeretted? – kérdezte Eloise. Annyira meglepődött, hogy hangja magasabb regiszterbe csúszott.

– Phillip ajka ironikus mosolyra rezdült. Szerethet az ember valakit, akit nem is ismer? – visszafordult feleségéhez. – Nem ismertem, Eloise. Nyolc évig voltunk házasok, és nem ismertem.

– Meglehet, ő nem engedte, hogy megismerd.

– Meglehet, erősebben kellett volna próbálnom.

– Meglehet – mondta Eloise, minden meggyőződést és bizonyosságot hangjába sűrítve –, meglehet, hogy semmit nem tehettél. Vannak, akik melankolikusnak születnek, Phillip. Nem tudom, miért, nem hiszem, hogy bárki tudja, miért, de egyszerűen ilyenek.

Phillip keserű gúnnyal nézett rá; sötét tekintete arra utalt, hogy nem veszi figyelembe ezt a véleményt. Ezért Eloise új érvet hozott fel.

– Ne feledd, hogy én is ismertem, amikor te még nem is tudtad, hogy létezik.

Phillip arckifejezése ekkor megváltozott, olyan áthatóan nézett feleségére, hogy Eloise szinte vergődött tekintetében.

– Sosem hallottam nevetni. Egyszer sem. Amióta megismertelek, próbáltam jobban felidézni magamban, miért tűnik róla minden emlék olyan furcsának, olyan nem-természetesnek, és azt hiszem, ez az oka. Sosem nevetett. Ki hallott már olyan gyerekről, aki nem nevet?

Phillip egy ideig hallgatott, aztán azt mondta:

– Nem hiszem, hogy valaha hallottam nevetni. Néha elmosolyodott, többnyire akkor, amikor a gyerekek bementek hozzá, de sosem nevetett.

Eloise bólintott.

– Nem vagyok Marina.

– Tudom. Hidd el, hogy tudom. Éppen ezért vettelek feleségül.

Nem biztos, hogy Eloise ezt akarta hallani, de nem adott hangot csalódottságának, hagyta, hogy Phillip folytassa.

Homlokán mélyebbek lettek a ráncok, erősen vakarta a fejét. Olyan megterheltnek tűnt, annyira látszott rajta, hogy belefáradt a sok felelősségbe.

– Csak olyan valakit akartam, aki nem lesz szomorú. Olyan valakit, aki itt lesz a gyerekekkel, és aki nem...

Elhallgatott, elfordult.

– Aki nem tesz mit? – kérdezte Eloise sürgetőn. Érezte, hogy ez fontos.

Nagyon sokáig azt hitte, nem lesz a kérdésre válasz, de aztán, amikor már majdnem feladta, Phillip megszólalt:

– Influenzában halt meg. Ezt tudtad, ugye?

– Igen – mondta ki, mert Phillip háttal állt neki, nem láthatta, ha bólint.

– Influenzában halt meg – ismételte Phillip. – Mindenkinek ezt mondtam...

Eloise hirtelen rosszul volt, mert tudta, teljes bizonyossággal tudta, mit fog mondani.

– Ez az igazság – mondta keserűen, meglepve Eloise-t ezzel a kijelentéssel. Annyira biztos volt benne, hogy azt mondja, egész idő alatt hazudott első felesége halálának okáról.

– Ez az igazság – ismételte. – De nem a teljes igazság. Valóban influenzában halt meg, de senkinek nem mondtuk el, hogyan betegedett meg.

– A tó... – szólt Eloise remegő, halk hangon, önkéntelenül. Észre sem vette, hogy erre gondolt, míg ki nem mondta.

Phillip komoran bólintott.

– Nem véletlenül esett bele.

Eloise ajkához kapta a kezét. Nem csoda, hogy Phillip annyira zaklatott volt, amikor a gyerekeket levitte oda. Szörnyen érezte magát. Természetesen nem tudhatott róla, de akkor is...

– Éppen időben értem oda... Éppen időben, hogy megmentsem a vízbe fulladástól. De attól nem tudtam megmenteni, hogy három nappal később tüdőgyulladást ne kapjon – keserű nevetést fojtott vissza. – Még az én híres fűzfaháncsteám sem tudta megmenteni.

– Nagyon sajnálom – suttogta Eloise, és valóban sajnálta, akkor is, ha valamiképpen éppen Marina halála tette lehetővé, hogy boldog legyen.

– Nem érted – mondta, nem nézve rá. – Nem értheted.

– Sosem ismertem senkit, aki eldobta magától az életet – szólt Eloise óvatosan, mert nem érezte, ezek-e azok a szavak, amiket ilyen helyzetben mondani kell.

– Nem így értem – szólt Phillip kis híján felcsattanó hangon. – Nem tudod, milyen érzés, amikor az ember csapdában van, beragadt az életébe, reménytelenül. Próbálkozni, keményen próbálkozni és soha... soha nem érni el semmit – megfordult, Eloise felé nézett, tekintete lángolt. – Megpróbáltam. Minden nap megpróbáltam. Próbálkoztam magamért, és próbálkoztam Marináért, és főként Olivérért és Amandáért. Mindent megtettem úgy, ahogy én gondoltam, úgy, ahogy mások tanácsolták, és semmi, semmi, az égvilágon semmi nem használt. Próbáltam, és ő sírt, és megint próbáltam, megint, megint és megint, de ő csak egyre mélyebbre süppedt abba az átkozott ágyába, és a fejére húzta a takarót. Sötétségben élt, behúzott függönyök mögött, tompított fényben, és hetek óta nem sütött ki a nap, de ő az első istenverte napfényes napot választotta, hogy megölje magát.

Eloise szeme tágra nyílt.

– Napfényes nap volt – mondta Phillip. – Egy egész hónapig borult volt az ég, aztán végre kisütött a nap, és neki ekkor támadt kedve megölni magát – nevetett kurtán, keserűen. – Mindazok után, amit tett, ki kellett mennie a tóhoz, és gondoskodnia kellett róla, hogy ne élvezhessem a napfényes napokat.

– Phillip – szólt Eloise, kezét férje karjára simítva.

De Phillip lerázta az érintést.

– És ha ez még nem lett volna elég, arra sem volt képes, hogy rendesen megölje magát. De nem – mondta harsány keserűséggel. – Azt hiszem, ez az én hibám volt. Rendesen meghalt volna, ha nem mentem volna utána, és nem kínoztam volna magunkat még három napig azzal a kétséggel, hogy túléli-e vagy meghal. – Karba fonta a kezét, undorral horkant fel. – De persze meghalt. Nem tudom, miért is reménykedtünk. Egyáltalán nem küzdött az életéért. Egy csepp energiát sem használt arra, hogy megküzdjön a betegséggel. Csak feküdt és hagyta, hogy elpusztítsa a kór, én meg vártam, hogy végül elmosolyodjon, mert végre sikerült elérnie, azt, amit akart.

– Istenem! – suttogta Eloise; rosszul volt ettől a képtől. – És elmosolyodott?

Phillip tagadón ingatta fejét.

– Nem. Arra sem volt már ereje. Ugyanolyan arccal halt meg, ahogy mindig is nézett. Kiüresedetten.

– Sajnálom – szólt Eloise, bár tudta, hogy az ő szava sosem lehet elég. – Senkinek nem kívánom, hogy ilyesmit átéljen.

Phillip egy hosszú, nagyon hosszú percig nézte; tekintetével Eloise tekintetét kutatta; keresett valamit, választ keresett, amit Eloise sem tudott biztosan. Aztán hirtelen elfordult, az ablakhoz ment, kinézett a tintafekete éjszakai égre.

– Nagyon erősen igyekeztem – mondta halkan, beletörődő, bánatos hangon –, mégis, minden nap azt kívántam, bárcsak mást vettem volna feleségül. – Feje előrebukott, homloka az ablaküveghez ért. – Bárki mást.

Sokáig nem szólt. Olyan sokáig, hogy Eloise nem bírta tovább; előrelépett, nevét suttogta, csak hogy hallja a választ. Csak hogy tudja, Phillipnek nincs semmi baja.

– Tegnap... – szólalt meg hirtelen. – Tegnap azt mondtad, van egy problémád...

– Nem – vágott a szavába amilyen gyorsan csak tudott. – Nem úgy értettem...

– Azt mondtad, van egy problémád – ismételte, halk, erőteljes hangon. Eloise úgy érezte, nem hallana meg egy újabb közbeszólást, akkor sem, ha megpróbálná. – De amíg nem élted át azt, amit én átéltem – folytatta –, amíg nem kerültél egy reménytelen házasság csapdájába, reménytelen házastárssal, amíg nem voltál kénytelen évekig egyedül lefeküdni, és semmit sem kívánni jobban, minthogy megérinthess egy másik emberi lényt...

Megfordult, felesége felé lépett; tekintetében olyan tűz lobogott, hogy Eloise összerezzent.

– Amíg nem élted át mindezt, ne panaszkodj a mi házasságunkról. Mert nekem... nekem... – hangja elcsuklott, de szinte rögtön folytatta: – Ez... mi... ez maga a mennyország. És nem tudom elviselni, hogy azt kell hallanom... hogy te mást mondasz.

– Ó, Phillip!

És Eloise ekkor az egyetlen dolgot tette, amit tenni tudott. Férjéhez lépett, karját nyaka köré kulcsolta és ölelte, ölelte teljes erőből.

– Nagyon sajnálom!

– Nem akarok újra hibázni – mondta fojtott hangon, arcát felesége nyakába temetve. – Nem tudok... nem tudok...

– Nem fogsz – ígérte. – Nem fogsz.

– Azt akarom, hogy boldog legyél! – hangja úgy szólt, mintha kiszakadt volna a torkából. – Boldognak akarlak látni. Kérlek, mondd, hogy...

– Boldog vagyok – biztosította. – Az vagyok.

Phillip hátralépett, két kezébe fogta felesége arcát, kényszerítette, hogy mélyen a szemébe nézzen. Mintha keresett volna valamit az arckifejezésében, kétségbeesetten kereste a megerősítést, vagy talán feloldozást, vagy egyszerűen ígéretet.

– Boldog vagyok – suttogta, kezét férje kezére simítva. – Boldogabb, mint valaha lehetségesnek gondoltam volna. És büszke vagyok, hogy a feleséged lehetek.

Phillip arca mintha megfeszült volna, alsó ajka remegni kezdett. Eloise lélegzetvisszafojtva állt mellette. Sosem látott még férfit sírni, nem is igazán tartotta lehetségesnek, hogy egy férfi sírjon. De aztán egy könnycsepp gördült le lassan az arcán szája sarkában. Eloise gyengéden letörölte.

– Szeretlek – mondta Phillip fojtott hangon. – Azzal sem törődök, ha te nem ugyanígy érzel. Szeretlek, és... és...

– Ó, Phillip! – suttogta, azzal letörölte a többi könnycseppet is. – Én is szeretlek.

Phillip ajka mozdult, mintha szavakat akarna formálni, aztán lemondott a beszédről, keze mozdult, magához ölelte feleségét olyan hévvel és erővel, hogy Eloise elérzékenyült. Phillip az asszony nyakához szorította arcát, nevét suttogta újra és újra, és a szavakból csókok lettek, és bőrén felcsúszva megtalálta ajkát.

Eloise nem tudta, mennyi ideig álltak ott csókolózva, mintha a világnak aznap éjjel vége lenne. Aztán Phillip a karjába vette, kivitte a portrégalériából, fel a lépcsőn, és Eloise egy szempillantás alatt az ágyon találta magát, maga felett férjét.

És Phillip ajka nem szakadt el az övétől.

– Szükségem van rád! – szólt rekedten, remegő ujjakkal vetve le a ruhát asszonya testéről. – Úgy kellesz nekem, mint a lélegzet. Úgy kellesz nekem, mint étel, mint víz.

Eloise próbálta kimondani, hogy neki is szüksége van rá, de képtelen volt; azért volt képtelen, mert Phillip ajka a mellbimbójára tapadt, és csókolta, szívta, úgy, hogy Eloise mélyen a hasában érezte, langyos, lassú hőség, egyre terjedt, foglyul ejtette, megigézte és nem volt képes másra, csak hogy magához húzza ezt a férfit, a férjét, és mindenestől nekiadja magát.

Phillip elemelkedett tőle, csak annyi időre, hogy lerángassa magáról a ruhát, és újra vele volt, ezúttal mellé feküdt. Magához húzta, míg hasuk össze nem ért, haját simogatta lágyan, finoman, másik kezével derekát támasztotta.

– Szeretlek! – súgta Phillip. – Semmit nem akarok jobban, mint megragadni téged, és... – nagyot nyelt. – Fogalmad sincs, mennyire akarlak ebben a szent pillanatban.

Eloise ajka mosolyra görbült.

– Azt hiszem, van némi fogalmam.

Ettől Phillip elmosolyodott.

– Eleped a testem a vágytól. Ilyet nem éreztem még soha, és mégis... – Közelebb hajolt, ajkát finoman Eloise ajkához dörzsölte. – Meg kellett állnom. El kellett mondanom neked.

Eloise nem tudott beszélni, alig kapott levegőt. És érezte, szemét könnyek égetik, arcán csorognak le, kezére.

– Ne sírj! – súgta Phillip.

– Nem tudom megállni – mondta remegő hangon. – Nagyon szeretlek. Nem gondoltam... Mindig reméltem, de azt hiszem, sosem gondoltam igazán...

– Én sem gondoltam soha – mondta, és mindketten tudták, mire gondolnak.

Sosem gondoltam, hogy megtörténhet velem.

– Olyan szerencsés vagyok! – szólalt meg Phillip, és keze lecsúszott a mellkason, a hasra, aztán a finom bőrű hátra. – Azt hiszem, egész életemben erre vártam.

– Tudom, hogy rád vártam – mondta Eloise.

Phillip szorította, magához húzta, érintése szinte égetett.

– Nem leszek képes lassan csinálni – szólt remegő hangon. – Azt hiszem, az előbb minden akaraterőmet elhasználtam.

– Akkor ne... csináld... lassan – felelte Eloise, hanyatt dőlt, és magára húzta férjét. Széttárta lábát, annyira, hogy Phillip a combja közé férjen, férfiassága közvetlenül nőiessége nyílásához ért. Keze megtalálta Phillip haját és belesimított, fejét lehúzta, hogy ajkuk összeérjen. – Nem akarom lassan.

Aztán egyetlen könnyed mozdulattal, mely oly gyors volt, hogy Eloise lélegzete is elakadt, Phillip benne volt, teljesen benne, olyan erővel ütődött méhe kapujának, hogy ajkáról meglepett kiáltás szakadt fel.

Phillip kajánul mosolygott.

– Te mondtad, hogy gyorsan akarod.

Eloise pedig erre köré fonta lábait és szorosan magához húzta. Csípőjét megemelte, még beljebb húzva magába a férfit, és visszamosolygott.

– Nem is teszel semmit!

És Phillip tette.

Ahogy mozogtak, elvesztek köztük a szavak. Nem voltak kecsesek, és nem mozogtak egyszerre. Testük nem volt összhangban, a hangok, amiket kiadtak magukból, nem zeneiek, nem szépek.

Csak mozogtak, vággyal, tűzzel, teljes belefeledkezéssel, hogy egymást elérjék, hogy elérjenek a csúcsra. Nem kellett sokat várni. Eloise próbálta elhúzni, hogy később, csak még egy kicsit később, de nem volt rá lehetőség. Phillip minden mozdulattal olyan tüzet csiholt benne, aminek csak megadhatta magát. És végül, amikor egy pillanattal sem tudta tovább türtőztetni magát, Eloise felkiáltott, megfeszült a férfitest alatt, együtt emelkedtek fel a lepedőről, kielégülése erejével. Teste remegett, rázkódott, és levegő után kapkodott, és csak szorította, karmolta Phillip hátát, és körme biztosan nyomot hagy a bőrén, annyira szorította magához. Aztán még mielőtt visszaeshetett volna a földi valóba, Phillip felkiáltott és újra és újra nyomult, és belé ürítette magját, aztán összerogyott, a matrachoz nyomva feleségét.

De Eloise nem bánta. Szerette érezni magán, szerette a súlyát, szerette az izzadtság szagát és ízét a bőrén.

Szereti.

Ilyen egyszerű.

Szereti, és Phillip viszont szereti, és ha van még más, valami fontos a világában, az nem számít. Itt nem. Most nem.

– Szeretlek – súgta Phillip, végül legördülve róla, hogy tüdeje levegővel telhessen meg. – Szeretlek.

Eloise-nak nem is kellett ennél több.

19. fejezet

A napok végtelen szórakozással telnek. Vásárolok, zsúrokra járok, vizitába (és hozzám is jönnek). Esténként bálba vagy zeneestekre megyek, időnként kisebb társas összejövetelekre. Néha otthon maradok, egyedül; ilyenkor könyvet olvasok. Igazán teljes és tartalmas élet, nincs okom panaszkodni. Gyakran felteszem magamnak a kérdést: kívánhat-e ennél többet egy hölgy?

Eloise Bridgerton levele Sir Phillip Crane-nek hat hónappal levelezésük kezdete után.

Eloise amíg él, élete legvarázslatosabb heteként emlékszik az ezt követő napokra. Nem voltak rendkívüli események, nem volt hirtelen szép idő, nem voltak születésnapok, extravagáns ajándékok, váratlan látogatók.

Mégis, bár legalábbis kívülről szemlélve minden nagyon hétköznapinak tűnt... Minden megváltozott.

Nem is olyan volt, mint ami az embert villámcsapásként éri, vagy – gondolta Eloise fanyar mosollyal – mint egy becsapott ajtó, vagy egy magas C az operában. Lassú, lopakodó változás volt, olyan, ami úgy kezdődik, hogy az ember nem veszi észre, és vége van, mielőtt rájönnénk, hogy elkezdődött.

Néhány reggellel az után kezdődött, hogy meglátta Phillipet a portrégalériában. Amikor felébredt, férje az ágy lábánál ült, teljesen felöltözve, és gyengéd mosollyal nézett le rá.

– Mit csinálsz ott? – kérdezte Eloise, és a takarót a hóna alá gyűrve felült.

– Téged nézlek.

Ajka megnyílta csodálkozástól, aztán önkéntelenül elmosolyodott.

– Nem lehet nagyon érdekes.

– Ellenkezőleg. Nem tudok semmire gondolni, ami ilyen sokáig fenntartaná a figyelmemet.

Eloise elpirult, mondott valamit arról, hogy Phillip ostoba, ám igazság szerint e szavak hallatán legszívesebben visszarángatta volna az ágyba. Úgy érezte, férje nem tiltakozna – sosem tiltakozott –, de megálljt parancsolt vágyának, hiszen Phillip már teljesen felöltözött, és ennek biztosan van valami oka.

– Hoztam neked egy muffint – mondta, tányért tolva elé.

Eloise megköszönte és átvette a felé nyújtott tányért. Míg Eloise evett (és arra gondolt, jó lett volna, ha férje italról is gondoskodott volna), Phillip azt mondta:

– Arra gondoltam, ma elmehetnénk egy kicsit kirándulni.

– Te meg én?

– Ami azt illeti, úgy gondoltam, négyen mennénk.

Eloise mozdulata megfagyott, foga megakadt a süteményben; férjére nézett. Rájött, hogy ez az első alkalom, amikor Phillip ilyesmit javasolt. Ez volt az első alkalom, legalábbis az ő tudomása szerint, amikor maga mellett akarta tudni a gyerekeit, és nem hárította el jelenlétüket, remélve, hogy valaki más vigyáz rájuk.

– Azt hiszem, ez kiváló ötlet.

– Remek – szólt Phillip és felállt. – Most magadra hagylak, végezd el a reggeli teendőket; megyek, szólok annak a szegény szobalánynak, akit ráédesgettél, hogy nörszként vigyázzon rájuk, hogy egész napra elvisszük őket.

– Biztos vagyok benne, hogy megkönnyebbülés lesz ez számára – mondta Eloise. Mert Mary még ideiglenesen sem nagyon akarta elvállalni ezt a pozíciót. A személyzet egyik tagja sem szerette volna ezt a munkát végezni; elég jól ismerték az ikreket. És szegény hosszú hajú Mary élénken emlékezett arra, hogy neki kellett elégetni a lepedőket, miután nem tudták leszedni róluk szegény nevelőnő ráragasztott haját.

De nem lehetett mást tenni, valakinek el kellett vállalnia a gyerekek gondozását, és Eloise megígértette velük, hogy olyan tisztelettel bánnak Maryvel, mint egy királynővel, és eddig betartották a szavukat. Eloise szívből remélte, hogy Mary beleegyezik, és állandóra elvállalja ezt a feladatot. Hiszen jobban fizették, mint a takarítást.

Eloise az ajtó felé nézett és meglepetten látta, hogy Phillip ott áll mozdulatlanul, furcsa arckifejezéssel.

– Mi az?

Phillip pislogott, feleségére nézett; homlokán még nem simult ki a ránc.

– Nem is tudom, mit tegyek.

– Azt hiszem, az ajtókilincs lenyomása célszerű első lépés – incselkedett Eloise.

Phillip feddőn pillantott rá.

– Nincs a faluban vásár, nincs semmi különleges esemény. Mit csináljunk velük?

– Bármit – felelte Eloise és szívből jövő mosollyal nézett férjére. – Vagy semmit. Igazából nem is számít. Csak téged akarnak, Phillip. Csak téged.

Két órával később Phillip és Olivér ott állt a Larkin-féle úri- és hölgyszabóság előtt Tetburyben, és némiképp türelmetlenül várták, hogy Eloise és Amanda befejezzék a vásárlást odabent.

– Muszáj volt éppen vásárolni jönnünk? – méltatlankodott Olivér, mintha arra kérték volna, hogy lófarkat és szoknyát viseljen.

Phillip vállat vont.

– Anyád ezt akarta.

– Legközelebb mi, férfiak mondjuk meg, mit csináljunk – mordult Olivér. – Ha tudtam volna, hogy ezt jelenti, ha az embernek anyja van...

Phillipnek nagy erőfeszítésébe került, hogy fel ne nevessen.

– A férfinak áldozatokat kell hozni a nőért, akit szeret – mondta komoly hangon, vállon veregetve fiát. – Attól tartok, ez a világ természetes rendje.

Olivér szenvedő sóhajt hallatott, mintha napi rendszerességgel kéne ilyen áldozatokat meghoznia. Phillip benézett az ablakon. Semmi jele nem volt annak, hogy Eloise és Amanda hamarosan végez odabent.

– Ám ami a vásárlás dolgát illeti, és azt, hogy ki határozza meg következő közös programunkat, teljes mértékben egyetértek veled.

Eloise ekkor kinézett az üzletből.

– Olivér! Szeretnél bejönni?

– Nem! – felelte a gyermek, igen hevesen ingatva fejét.

Eloise elgondolkodva csücsörítette ajkát.

– Engedd meg hogy másképpen fogalmazzak. Olivér, szeretném, ha bejönnél.

Olivér könyörgő tekintettel nézett apjára.

– Attól tartok, engedned kell a kérésnek – mondta Phillip.

– Túl sok az áldozat! – mormogta Olivér, és fejét ingatva felvonszolta magát a lépcsőn.

Phillip köhögéssel leplezte a kitörni készülő nevetést.

– Te is bejössz? – kérdezte Olivér.

A fenébe is, dehogy megyek be! – akarta mondani, de még időben észbe kapott.

– Idekint kell maradnom, hogy vigyázzak a kocsira.

Olivér szeme összeszűkült.

– Mit kell a kocsin vigyázni?

– Hát, hogy el ne deformálódjanak a kerekek – mormogta Phillip. – És tudod, a csomagokra is...

Nem hallotta, mit mondott Eloise halkan, de a hangnem egyáltalán nem volt hízelgő.

– Fuss, Olivér! – mondta, hátba veregetve fiát. – Anyádnak szüksége van rád.

– És rád is! – szólt Eloise kedvesen, és Phillip biztos volt benne, hogy csak azért mondta, hogy bosszantsa. – Új ingekre van szükséged!

Phillip felmordult.

– Nem lehetne a szabót a házhoz rendelni?

– Nem akarod kiválasztani az anyagot?

Phillip tagadón ingatta fejét és nagyvonalúan kijelentette: – Természetesen megbízom az ízlésedben!

– Azt hiszem, a kocsira kell vigyáznia – jegyezte meg Olivér még a küszöbön tétovázva.

– Magára kell vigyáznia – dünnyögte Eloise –, ha nem...

– Hát jó – szólt Phillip beletörődőn. – Bemegyek. De csak egy pillanatra.

Ott találta magát a bolt női felén. Ennél fodros-bodrosabb női helyet elképzelni sem lehetett. Megborzongott.

– Mindjárt elpusztulok. Zárthely-iszonyom van itt!

– Elpusztulni? Egy nagy, erős ember? Ugyan már! – szólt Eloise kedvesen, és férjére nézve állával biccentve szólította közelebb.

– Mi az? – kérdezte Phillip, mert nem tudta, miről van szó.

– Amanda – súgta a helyiség hátsó részéből nyíló ajtóra mutatva. – Amikor kijön, lelkendezz, meg ilyesmi.

Phillip kétkedőn nézett körül az üzletben. Akár Kínában is lehetett volna, olyan idegenül érezte magát.

– Nem tudok valami jól lelkendezni.

– Tanuld meg! – rendelkezett Eloise, aztán Olivérre fordította figyelmét: – Most te jössz, Crane úrfi. Mrs. Larkin...

Olivér felhördült, olyan rémesen, hogy az egy haldoklónak is becsületére vált volna.

– Mr. Larkint akarom – tiltakozott. – Mint apa.

– A szabóval szeretnél konzultálni? – kérdezte Eloise.

Olivér hevesen bólogatott.

– Valóban?

Olivér ismét bólintott, bár már nem olyan nagy meggyőződéssel.

– Alig egy órával ezelőtt, egy röpke órája – szólt Eloise olyan teátrálisan, hogy ezzel a megszólalásával akár színpadon is felléphetett volna – megesküdtél, hogy vadlovak sem tudnának bevonszolni olyan boltba, aminek kirakatában nincsenek játékpuskák és ólomkatonák!

Olivér szája lefelé görbült, de bólintott. Alig észrevehetően.

– Ügyes. Nagyon ügyes – súgta Phillip felesége fülébe, és nézte, ahogy Olivér átvánszorog a kettéválasztott üzlet Mr. Larkin és Mrs. Larkin része közötti ajtaján.

– Az egész arról szól, hogy megmutassuk nekik, mennyivel rosszabb a másik alternatíva – világosította fel Eloise. – Ha Mr. Larkin szab és igazít neki ruhát, az unalmas, ha Mrs. Larkin... az szánalmas lenne.

Méltatlankodó kiáltás hasított a levegőbe, Olivér rohant vissza, egyenesen Eloise-hoz, amitől Phillip egy kicsit jogfosztottnak érezte magát. Azt akarta, hogy a gyerekei hozzá szaladjanak.

– Megszúrt tűvel! – jelentette be Olivér.

– Mocorogtál? – kérdezte Eloise szemrebbenés nélkül.

– Nem!

– Egy kicsit sem?

– Csak egy nagyon kicsit!

– Akkor jó. Legközelebb kicsit se mozogj. Biztosíthatlak, hogy Mr. Larkin nagyon jól érti a mesterségét. Ha nem mozdulsz, nem szúr meg. Ilyen egyszerű.

Olivér ezen egy kicsit rágódott, aztán könyörgő tekintettel fordult Philliphez. Jó dolog, ha az embernek van szövetségese, de Phillip nem akart ellentmondani Eloise-nak, és aláásni a tekintélyét. Különösen nem akkor, amikor teljes mértékben egyetértett vele.

De ekkor Olivér meglepetést okozott neki. Nem könyörgött, hogy szabadítsák ki Mr. Larkin karmai közül, és nem mondott, semmi csúnyát Eloise-nak, amit pedig, mint arról Phillip meg volt győződve, néhány héttel korábban megtett volna bármely felnőttel szemben, aki akaratának megvalósítását bármiben keresztülhúzta.

Olivér azonban csak ott állt és azt kérdezte:

– Velem jössz, apa? Kérlek!

Phillip mondani akart valamit, de váratlanul el kellett hallgatnia. Szemét könny égette, és rájött, hogy egyszerűen meghatódott.

Nem azért, mert fia az ő társaságát kereste egy olyan tevékenységhez, ami a férfiaknál afféle beavatási rítusnak számított. Olivér már korábban is könyörgött neki, hogy legyen vele.

Hanem azért, mert ez volt az első alkalom, amikor Phillip igazán képesnek érezte magát arra, hogy igent mondjon; nagy magabiztosságot érzett, hogy ha vele megy, azt teszi, ami helyes, és helyesen beszél vele.

És az sem számít, ha mégsem így sikerül. Hiszen nem olyan, mint az ő apja volt, és sosem lesz olyan. Nem lehet gyáva, nem tolhatja gyermekeit más emberek felé csak azért, mert fél, hogy hibázik.

Nyilván, mint mindenki, ő is hibázik. Ez elkerülhetetlen. De nem követ el nagy hibákat, és biztos volt abban, hogy ha Eloise mellette van, bármit meg tud tenni.

Még az ikreket is nevelni tudja.

Olivér vállára tette kezét.

– Örömmel, fiam – mondta, és köhécselt, a második szó már rekedtesen szólt. Aztán lehajolt és a fülébe súgta: – Nem akarjuk, hogy nők jöjjenek át a férfi oldalra, ugye?

Olivér heves egyetértéssel bólogatott.

Phillip felegyenesedett, felkészült, hogy kövesse fiát vissza, Mr. Larkin üzletrészébe. Aztán meghallotta Eloise köhécselését a háta mögött. Megfordult. Felesége a helyiség hátsó részéből nyíló ajtó felé biccentett.

Amanda.

Nagyon nőiesnek tűnt levendulaszín ruhájában; egy árnyalatnyit már látszott, milyen lesz majd felnőtt nőként.

Néhány percen belül másodszor fenyegette Phillipet a veszély, hogy könny csordul ki a szeméből.

Ez hiányzott az életéből. Félelmei és kétségei közt ez hiányzott neki.

Nélküle nőttek fel.

Phillip megveregette fia vállát, jelezve, hogy mindjárt visszamegy hozzá, aztán lányához sietett. Szó nélkül felkapta, megcsókolta.

– Miss Amanda Crane – mondta szívből, mosolyogva –, te vagy a legszebb lány, akit valaha láttam.

Amanda szeme tágra nyílt, ajka a puszta gyönyörűség kicsi Ó-ját formázták.

– Na és Miss... anya – súgta feldúltan. Phillip a feleségére nézett, aki szintén könnyekkel küszködött, aztán visszafordult Amandához, hozzá hajolt és a fülébe súgta: – Kössünk alkut. Te gondold azt, hogy anyád a legszebb nő a világon. De szerintem te vagy az.

Később, éjszaka, miután Phillip lefektette gyerekeit, mindkettőjüket homlokon csókolta és az ajtó felé indult, lánya suttogását hallotta.

– Apa!

Megfordult.

– Mi az, Amanda?

– Ez volt életem legszebb napja, apa – súgta a kislány.

– Nekem is! – szólt Olivér.

Phillip bólintott.

– Nekem is – felelte halkan, szelíden. – Nekem is. Az egész egy üzenettel kezdődött.

Aznap éjjel, amikor Eloise befejezte a vacsorát és tányérját elvitték, kétszer összehajtott, téglalap alakú kis papírlapot talált alatta.

Férje korábban kimentette magát; azt mondta, meg kell találnia egy könyvet, amiben megvan az a vers, amiről a levesnél beszéltek, így Eloise, mivel senki nem figyelte, még az inas sem, aki nagyon el volt foglalva azzal, hogy a tányérokat a konyhába szállítsa, elvette az asztalról a papírt és elolvasta az írást.

Sosem bántam valami jól a szavakkal állt a lapon Phillip jellegzetes kézírásával. És kisebb betűkkel a sarokban: Menj a dolgozószobádba!

Eloise izgatottan állt fel, kilépett az ebédlőből. Egy perccel később belépett dolgozószobájába. És ott, az íróasztal közepén egy másik üzenetet talált: De ez az egész egy levéllel kezdődött, ugye?

Utána utasítás, hogy menjen a szalonba. Eloise eleget tett az utasításnak, bár nagyon kellett figyelnie, hogy izgatottságában is csak sétáljon, ne eredjen teljes erejéből futásnak. A kanapé közepén, vörös párnán újabb, kétszer összehajtott papírlap feküdt: Szóval, ha szavakkal kezdődött, szavakkal is kell folytatódnia.

Ezúttal a fogadó hallba irányította az írás.

De nem lehet szavakkal kifejezni, mennyire hálás vagyok mindazért, amit adtál nekem, ezért azokat a szavakat használom, amiket tudok, és úgy mondom, ahogy tudom.

A lap alsó sarkán az állt, hogy menjen a hálószobájába.

Eloise lassan ment fel a lépcsőn, szíve a várakozás izgalmától hevesen vert. Biztos volt benne, hogy ez az utolsó helyszín. Phillip ott várja, várja, hogy megfogja a kezét, és közös jövőjükbe vezesse.

Rájött, hogy az egész egy levéllel kezdődött. Egy ártatlan, ártalmatlan üzenettel, és ez lett belőle; olyan teljes, olyan tartalmas szerelem, hogy alig tudta magában tartani.

Felért az emeletre, halk léptekkel haladt a hálószoba ajtaja felé. Résnyire nyitva volt, alig kétujjnyira. Remegő kézzel tárta ki egészen...

És a lélegzete is elállt.

Mert az ágy tele volt virággal. Több száz, több ezer virág, olyanok is, amiknek nem volt szezonja, az üvegházból, Phillip különleges gyűjteményéből. A fehér és rózsaszín szirmok hátterében vörösekből volt írva:

SZERETLEK!

– A szó nem elég – szólalt meg Phillip halkan, az árnyékból kilépve.

Eloise odafordult hozzá, észre sem vette, hogy könnyek csorognak le arcán.

– Ezt mikor...

Phillip mosolygott.

– Biztosan megengeded, hogy néhány titkom legyen.

– Én... én...

Megfogta felesége kezét, közelebb húzta magához.

– Nem találsz szavakat – mormogta. – Te? Éppen te? Akkor valamit nagyon jól csináltam.

– Szeretlek! – vallotta Eloise sírva. – Nagyon szeretlek!

Phillip átölelte, arcát mellkasára simította, állát lágyan az asszony fején pihentette.

– Ma az ikrek azt mondták nekem, hogy ez volt életük legszebb napja. És rájöttem, hogy igazuk van.

Eloise bólintott, mert szó nem jött ki a torkán.

– De aztán – folytatta Phillip –, rájöttem, hogy nincs igazuk.

Eloise felnézett, kérdőn.

– Nem tudnék megnevezni egyetlen napot – vallotta meg. – Minden nap boldogság veled. Minden egyes áldott nap.

Megérintette felesége arcát, ajkával ajkát kereste.

– Minden hét – mormogta. – Minden hónap, minden óra.

Lágyan, lelke minden szerelmével csókolta meg.

– Minden pillanat – súgta –, míg veled vagyok.

Epilógus

Remélem, hogy sok mindent megtaníthatok neked, kicsikém. Remélem, hogy példamutatással tehetem meg, de úgy érzem, szükséges szavakba öntenem, papírra vetnem is. Ez az én furcsa szokásom, remélem, tudod és kedvesnek, szórakoztatónak találod, mire ezt a levelet olvasod.

Legyél erős!

Legyél szorgalmas!

Legyél lelkiismeretes. Semmit nem érhetsz el, ha a könnyebb utat választod. (Kivéve persze, ha járt útról van szó. Mert vannak járt utak. Ha ilyennel találkozol, ne erőltesd az új, nehezebb utat. Csak a mártírok keresik maguknak a bajt.)

Szeresd a testvéreidet. Van már két testvéred, és ha Isten is úgy akarja, lesz több is. Szeresd őket jól, mert ők a te véred, és ha bizonytalan vagy valamiben, vagy nehéz időket élsz át, ők melletted állnak majd.

Nevess! Nevess hangosan, nevess gyakran. És ha a körülmények csendet kívánnak, nevetés helyett mosolyogj!

Ne törődj bele semmibe, ami nem jó neked. Tudd, hogy mit akarsz és igyekezz elérni. És ha nem tudod, mit akarsz, légy türelmes! Időben megkapod a választ, és lehet, hogy az a válasz, hogy szíved vágya egész idő alatt a szemed előtt volt, csak nem vetted észre.

És ne feledd, soha ne feledd, hogy van apád és anyád, akik szeretik egymást és szeretnek téged.

Érzem, hogy nyugtalan vagy. Apád furcsán szöszmörög, és attól tartok, elveszti türelmét, ha nem állok fel az íróasztaltól és nem fekszem le mellé.

Üdvözlünk a világban, kicsim. Nagyon örülünk, hogy megismerhettünk.

Eloise Bridgerton, lánya, Penelope születésére.