Földi paradicsom

Kimberly Lang

Harlequin Magyarország (2014)

Címke: romantikus

romantikusttt

Hiába próbálja megfékezni a makrancos csődört Lily, a lovászlány. A makacs állat belevágtat a folyó vizébe, ahol éppen Marshall szenátor fia, Ethan élvezi a reggeli fürdőzést. Egyikük sem tudja eldönteni, ki van nagyobb bajban: a lány, akit ledobhat a hátáról a ló, vagy a fiatal férfi, aki nem számított rá, hogy közönsége akad, és meztelenül szeli a habokat…

Kimberly Lang

Földi paradicsom

1. FEJEZET

Mamlasz elrántotta a fejét és oldalra táncolt, ezzel pedig kiszakította lovasát az álmodozásból. Lily az utolsó pillanatban még meg tudta akadályozni, hogy a ló nekiszaladjon egy veszélyesen lecsüngő ágnak, és visszafordította az útra.

– Hogy te milyen elkényeztetett jószág vagy! Légy szíves, viselkedj rendesen!

Mamlasz felháborodva horkantott egyet.

Ha most ledobna, azt csak magamnak köszönhetném, gondolta Lily. Végtére is pontosan tudta, hogy Mamlasz szereti próbára tenni a nyergében ülőket. De a Marshall-birtok csöndes békessége újra meg újra elvarázsolta, Mamlasz lépteinek egyenletes ritmusa pedig szinte kábulatba ringatta.

Úgy vélte, mindazoknak, akik különleges jógatanfolyamokra és pszichológusokra költik a pénzüket, jobb lenne egyszer fél órát lovagolniuk a természetben. Ez itt minden terápiánál hatásosabb – ráadásul neki ingyen van.

Sőt nem egyszerűen ingyen, mert Marshallék még fizettek is azért, hogy kilovagoljon. Lily olykor fel sem fogta, milyen szerencséje van. Szinte túlságosan tökéletes volt ez így.

Mamlasz könnyű ügetésre váltott, amint az erdőben egyre világosabb lett, mert a folyó vizén táncoló napsugarak fénye áttört a fák között. Miközben a parthoz lovagolt, Lily a melengető nap felé fordította arcát. A csődör habozás nélkül belegázolt a vízbe, s csak egy erős rántás tartotta vissza attól, hogy mélyebbre merészkedjen.

– Velem ezt nem játszhatod el, Mamlasz, ismerem a trükkjeidet! Ezúttal nem fogok egész nap vizes csizmában járkálni.

Mintha csak megértette volna, Mamlasz kelletlenül felnyerített, majd lehajtotta a fejét, hogy igyon a folyóból. Lily előhúzta a nyeregtáskából vizespalackját, s néhány percig csak üldögélt csöndesen a ló hátán, élvezve a folyóra és azon túl a napfényben fürdő hegyekre nyíló kilátást.

Hill Chase, ahol a Marshall-birtok elterült, egy darabka földi paradicsom volt. Elég közel feküdt Washingtonhoz, hogy a fontos politikai és kormányzati pozíciókat betöltő családtagoknak menedékül szolgáljon, ugyanakkor az ember itt úgy érezhette, hogy mérföldekre jár a nagyváros zajától. A Marshallok lakóhelye és vállalkozásuk székhelye volt ez a birtok egyszerre, Lily pedig nagyon igyekezett, hogy lovászként beilleszkedjen az alkalmazottak népes körébe. Mélyen beszívta a tiszta, friss levegőt, s eszébe jutott, milyen bizalmatlanul érkezett ide annak idején.

Jóllehet a szociális munkás megjósolta neki, hogy eljön majd a nap, amikor új életet fog kezdeni, ő azonban akkoriban nem hitt neki. Most viszont…

Valóban új élete, lett, s a régi Lily képe egyre jobban elhalványult benne. Mintha éveken át valami ketrecben tartották volna fogva, s csak most tudna újra szabadon mozogni.

Megrázta a fejét, hogy kisöpörje agyából a kínzó gondolatokat. Legszívesebben az egész napot itt töltötte volna, de várt rá még két ló, hogy megjárassa őket, és egy csomó egyéb dolog az istállóban.

– Na, indulás, Mamlasz, menjünk! – noszogatta a csődört.

– Máris? De hiszen csak most jöttek.

A hang szinte a semmiből érkezett, és Lily ijedtében kis híján elvesztette az egyensúlyát. A vizespalack kicsúszott a kezéből s hangos csobbanással a sekély vízbe esett, egyenesen a ló patája mellé. Lily zavartan oldalra fordult a nyeregben. Mindössze néhány méterre tőle egy férfi úszott a folyóban, csak a feje meg a válla látszott ki a vízből.

– Elnézést, nem akartam megrémiszteni! – A férfi szemtelen nevetése meghazudtolta a szavait.

– Csak megijedtem egy kicsit.

Mégpedig okkal, hiszen a lovaglásra szolgáló utak magántulajdont képeztek, azt pedig senki sem tudta, hogy Lily itt van. Ahogy Mamlasz meghallotta a férfi hangját halkan felnyihogott, mintha jó ismerősét akarná köszönteni.

Mielőtt Lily észbe kaphatott volna, a ló már kezdett is mélyebbre gázolni a folyóban. A lány bármennyire szorította a gyeplőt, hogy megállítsa, semmire sem jutott.

Szerencsére a férfi félúton elébe sietett így neki csak a lábát kellett felhúznia, hogy ne legyen vizes. Mamlasz bizalmasan az idegen melléhez dörzsölte fejét, s egy pillanatra el is terelte a férfi figyelmét.

Ekkor Lily hirtelen rájött, ki áll előtte: Marshall szenátor egyik unokája, Ethan Marshall. Hallotta is korábban, hogy épp most tért vissza egy hosszabb londoni tartózkodás után, s miatta égett lázban az egész család az utóbbi napokban. Noha Lily látott már néhány fotót róla, most kénytelen volt megállapítani, hogy a valósághoz képest azok semmit sem érnek.

A Marshallokat kétségtelenül jó génekkel áldotta meg a természet: mézszőke hajuk volt, mélyzöld vagy mélykék szemük, markáns álluk és magas arccsontjuk. Ethan azonban mindegyiküket lekörözte megjelenésével. Erős szálú haja enyhe hullámokban végződött a füle körül, izmos, barna felsőtestén és széles vállán számtalan vízcsepp csillogott a napfényben, s futott le a derekára.

A fenébe is! Lily alig tudta elfordítani róla a tekintetét Ez a pasi annyira vonzó volt, hogy bizonyára minden nő ideges lett a közelében. Amikor pedig feltekintett és rámosolygott, Lilynek majdnem meg kellett kapaszkodnia a nyeregben, nehogy újra kibillenjen az egyensúlyából.

– Ethan Marshall vagyok.

– Tudom. – Most pedig nézz a szemébe! – biztatta magát a lány. – Örülök, hogy találkoztunk. – Hátrált néhány lépést a lóval, hogy kinyújthassa még mindig felhúzva tartott lábát, s noha Ethan várakozásteljesen figyelte, neki nem jutott eszébe, mit is mondhatna még; – Isten hozta! – tette hozzá végül.

– Köszönöm. Maga pedig…

A lány elvörösödött, s emiatt fölöttébb ostobának érezte magát.

– Lily vagyok, Lily Black.

– Jó, hogy megismerhettem, Lily. Hányszor lett már vizes a csizmája Mamlasz miatt? – érdeklődött mosolyogva a férfi.

– Éppen háromszor.

Ethan nevetett, és megvonta a vállát.

– Nyilván nem tanulok elég gyorsan – fűzte hozzá a lány.

– Egyébként Kontár ugyanezt csinálja, ha még nem tapasztalta volna.

Kontár a férfi lova volt. A nagy fehér csődörnek folyton csak a csínytevésen járt az esze.

– Ó, Kontár már a második munkanapomon fejjel előre dobott be a folyóba. – Amikor Lily látta, hogy Ethan jóízűen somolyog, felbátorodott, és elmesélte a folytatást is: – Mindezek után kereket oldott, és hagyta, hogy csuromvizesen caplassak vissza egészen az istállóig.

Ethan nevetése olyan szívmelengető és férfias volt egyszerre, hogy Lily majd elolvadt tőle.

– Hallottam már ezt a történetet, csak nem tudtam, hogy magával esett meg. Sajnálom.

– Miért? Talán maga tanította meg erre?

– Mindenesetre így távol tudtam tartani a testvéreimet meg az unokatestvéreimet a lovamtól, amikor nem voltam itt.

A férfi jókedve ragadósnak bizonyult. Lily azt vette észre magán, hogy őszintén örül a beszélgetésnek. De rég is volt már, hogy ilyen vidáman csevegett valakivel jelentéktelen apróságokról! Micsoda nagyszerű, bár szokatlan és csaknem elfeledett érzés!

– A maga lova dörzsölt. Bár be kell vallani, hogy nagyon mutatós is.

Ethan pajkosan kacsintott.

– Állítólag rólam is ezt mondják.

Az ironikus felhang nélkül ez a megjegyzés szörnyem önteltnek hatott volna. Lily nem is tudta megállni, hogy tekintetével ne járja be újra a férfi meztelen felsőtestét, és a „mutatós” szót messze nem érezte elég találónak. Ez a pasi díszpéldánya volt nemének.

Mamlasz ekkor türelmetlenül horkantott egyet, és megrántotta a gyeplőt. Lily hálás volt, amiért újra a lóval foglalkozhat, s gyorsan átvette fölötte az irányítást. Nehogy már azt higgye Ethan Marshall, hogy ő nem nőtt föl a feladathoz!

– Látni való, mennyire örül magának, Mr. Marshall. Egyébként olyan, mint egy kezes bárány.

– Ethan – javította ki a férfi. – Egyszerűen csak Ethan. Végtére is nincs itt olyan sok Marshall, hogy ne lehetne egyesével számon tartani őket. És igazán tegeződhetnénk.

A lány újra érezte, hogy zavarában elvörösödik.

– Rendben, tehát Ethan – ismételte el, s a férfi meleg mosolya megdobogtatta a szívét. Még szerencse, hogy Mamlasz ebben a pillanatban újra magára vonta a figyelmét. – Azt hiszem, jobb, ha most visszalovagolok az istállóhoz. Örülök, hogy találkoztunk.

– Én is örülök, Lily.

Miközben a lány a part felé irányította Mamlaszt, megpillantotta a sekély vízben sodródó flakonját.

– Mr. Marsh… vagyis Ethan, lennél olyan kedves és ideadnád a vizespalackomat?

– Nem, nagyon sajnálom.

Lily meglepetten hátrafordult a nyeregben. Mégis csalódnia kell benne? Túl sokat kér azzal, hogy halássza ki neki a palackját? Csak nem túl finnyás egy Marshall ahhoz, hogy fölemelje, amit egy lovászlány elejtett?

– Leszállnék, de akkor vizes lesz a lábam – magyarázkodott.

Ethan azonban csak megvonta a vállát.

– Tényleg sajnálom, de nem tudok segíteni neked.

A fenébe, hogy lehet valaki ennyire beképzelt?

Ráadásul a férfi mosolya egyre szélesebb lett, ahogy keresztbe fonta karját a mellkasán, és kihívóan ránézett.

– Ha nem vetted volna észre, a vízen kívül nincs rajtam semmi – mondta.

Amint szavai elhatoltak Lily tudatáig, a lány arca hirtelen égni kezdett. Ethan alig két méterre áll tőle, és nincs rajta semmi? Tekintete önkéntelenül ismét végigsiklott a férfi felsőtestén, le egészen a vízig, amely épp a hasa aljáig ért…

Ethan nevetését hallva Lily gyorsan visszafordult.

– Ha kimegyek, az kicsit kellemetlen lehet valamelyikünknek… – A férfi hangsúlyából világosan kitűnt, melyikükre gondol.

Hú, de kínos! – feszengett Lily. Miközben ő Ethan mellizmait és kockás hasát bámulta, néhány centiméterrel lejjebb…

– Mégis szeretnéd, hogy kivegyem a palackodat?

Még mielőtt válaszolhatott volna, Lily máris hallotta, ahogy spriccel a víz, mintha a férfi arra készülne, hogy kijöjjön a partra.

– Nem! – tiltakozott hevesen, aztán zavartan köhécselt kicsit. – Úgy értem, majd én kiveszem.

Anélkül, hogy Ethanre pillantott volna, villámgyorsan leugrott a lóról, felkapta a flakont, majd újra föllendült a nyeregbe. Sarkantyúját a ló véknyába vágta, Mamlasz pedig nekiiramodott, miközben patája körül magasra fröcskölt a víz. Lilyt nem érdekelte, hogy hirtelen visszavonulása Ethan szemében gyávaságnak tűnhet. Kénytelen volt menekülőre fogni a dolgot, különben elsüllyedt volna szégyenében.

A férfi nevetése még mindig ott csengett a fülében, amikor egyenes derékkal, gyorsan elügetett.

Az a fickó egész idő alatt anyaszült meztelen volt!

Minél jobban eltávolodott Lily a parttól, annál nyugodtabban vert már a pulzusa. Ennek ellenére egyre inkább nyomasztotta valami. Kétségtelen, hogy Ethan viccesnek találta a helyzetet. Talán olyan viccesnek, hogy másnak is elmeséli majd, például a nagyanyjának. Regina Marshall pedig biztosan nem fog rajta nevetni. Vajon lehet ebből akár felmondás is?

Erre a gondolatra jeges borzongás futott végig Lily hátán, hiszen nemcsak a munkára volt égető szüksége, hanem arra a biztonságra is, amelyet Hill Chase nyújtott neki, ez a békés otthon, ahol végre nyugalomra talált.

Ethan végig meztelenül állt előttem. Hogy nézzek ezek után újra a szemébe?

Lily dacosan fölszegte az állát, ő igenis merő véletlenségből került ebbe a helyzetbe! Senkit nem ért semmiféle kár, ezért rendkívül csekély az esélye annak, hogy elveszítheti a munkáját. Nem kellene mindjárt a legrosszabbra gondolnia. Ha pedig legközelebb találkozik Ethannel, úgy fog tenni, mintha semmi sem történt volna. Ez lesz a legokosabb, meg aztán a férfi is nyilván gyorsan el akarja felejteni az egészet.

De vajon ő maga el fogja-e felejteni? Hiszen valahányszor becsukja a szemét, látja, amint…

Nem! Ethan Marshall, ahogy anyaszült meztelenül áll a folyóban, csak egy emlékkép a fejében, amelyet bizonyosan magával visz a sírba. Jóllehet el kell ismernie, hogy az a kép nagyon tetszik neki.

– Elárulnád, hogy ez mit jelent? – kérdezte Brady, amikor néhány órával később felült Pók hátára.

Ethan alig tudta elfojtani a nevetését, miközben megvizsgálta a kengyelt, majd ő is felszállt a lovára.

– Mire gondolsz? – kérdezett vissza ártatlan hangon.

– Miért botlott meg Lily kis híján a saját lábában, és miért lett rákvörös, amikor az előbb meglátott bennünket az istállóban? Mit tettél vele?

– Még tizenkét órája sem vagyok itthon, miért hiszed, hogy bármit is tehettem? – vágta rá Ethan.

– Brady felháborodva fújtatott.

– Mert valahogy mindig eléred, hogy a nők összezavarodjanak a közeledben:

Lily reakciója valóban elég mulatságos volt, amikor a két testvérrel összetalálkozott. Csak egy pillantást vetett Ethanre, aztán égő arccal elrohant, s majdnem leejtette a kezében tartott nyerget.

– Talán mindig ilyen ideges – jegyezte meg Ethan.

– Aligha. Akkor a lovakat is megbolondítaná.

– Nem tudod elképzelni? Azt hittem, te mindent tudsz.

– Én jó, ha három szót váltottam vele, mióta itt dolgozik.

Kontár és Pók lassan kitrappolt az istálló széles ajtaján, Ethan pedig lehúzta az orrára napszemüvegét.

– Túl nagyra tartod már magad ahhoz, hogy szóba állj a személyzettel?

– Na, most aztán hagyd abba! Végtére is nem vagyok itt folyton. Van egy munkám is, ha elfelejtetted volna. – Brady hangja fáradtan csengett. A férfi nyakig merült a politika világába, amely egész családja számára az életet jelentette több mint negyven éve. És nyilvánvaló volt, hogy a munka meg a velejáró felelősség lassan kikezdi az erejét. – Azonkívül ez a lány nem túl beszédes. Szerintem elég félénk.

Valójában délelőtt a folyóparton Ethannek nem volt olyan érzése, hogy Lily túlzottan félénk lenne. Inkább a „nyugodt” szót használta volna vele kapcsolatban.

Pók és Kontár türelmetlenül megindult előre. Alig várták már, hogy alaposan kitombolják magukat. Ethan azonban egyelőre visszafogta a lovát, s beszámolt a vízparti találkozásáról Lilyvel.

– És ő nem vett észre semmit? – kérdezte a bátyja hitetlenkedve.

– Nem, csak amikor szóltam neki.

– Ez nem volt tisztességes tőled. Azonnal meg kellett volna mondanod. Nem csoda, ha az a szegény lány most úgy össze van zavarodva.

– Édes istenem, majdcsak túlteszi magát rajta!

Brady nem válaszolt.

– Most mi van?

– Talán bocsánatot tellett volna kérned.

– Miért? Mit tettem?

– Eltekintve attól, hogy nem közölted rögtön, mennyire imádsz meztelenül fürdeni?

– Te jó ég! Hiszen felnőttek vagyunk!

– Akkor is. A következő néhány hetet itt fogod tölteni, és ez az egész… – Brady az istálló felé intett a fejével. – Nem mehet így tovább. Hagyd békén a lányt, s ne gyötörd minden alkalommal, amikor az istállóba jössz!

Igaza van, gondolta Ethan. A washingtoni lakásában még mindig gőzerővel folyik a felújítás, s amíg azt nem fejezik be, neki itt kell laknia Hill Chase-ben. És bármilyen sok munka halmozódott is fel az íróasztalán, a lehető legtöbb időt lóháton szeretné tölteni. Ami viszont azt jelenti, hogy gyakran fog összefutni Lilyvel.

Brady mobilja ekkor megszólalt. Bátyja ránézett a kijelzőre, aztán égnek emelt tekintettel nagyot sóhajtott.

– Ezt föl kell vennem.

Ethan megértően bólintott.

A választási kampány teljes gőzzel folyt, és az apjának pokolian kellett igyekeznie, hogy megtarthassa helyét a szenátusban. Míg Bradyben túltengett a felelősségérzet, Ethan egyszerűen képtelen volt figyelmen kívül hagyni az apjával kapcsolatos negatív érzelmeit. Ugyanakkor a nagyapja iránti tiszteletből nem is akadályozta a kampányát.

Brady viszont, aki az apjuk egyik legfontosabb munkatársa volt, nagyon nehéz időket élt most át. A választás már a küszöbön állt, és Ethan tulajdonképpen csodálkozott, hogy a fivére egyáltalán megengedhetett magának egy vidéki kiruccanást.

Hirtelen észrevette, hogy nem messze tőlük, a kifutóban Lily kantárszáron vezeti Sütit. A fehér kötés a kanca lábán és Lily lassú léptei arra utaltak, hogy az állat bizonyára megsérült.

Süti mellett a lány kicsinek látszott. Ma reggel, amikor Mamlasz hátán ült, Ethan nem tudta megbecsülni a magasságát. Lily most egy sötétzöld, a Marshall-istálló lógójával díszített, rövid ujjú pólót viselt, amely szabadon hagyta munkában kissé megizmosodott felkarját. Pólóját feszes farmernadrágba tűrte, hosszú, karcsú lábát pedig szokás szerint bőrcsizmába bújtatta.

Halk és nyugodt hangon beszélt Sütihez. Amikor a fejét megmozdította, hosszú, sötét lófarka ide-oda himbálózott, a kanca pedig időnként bólintott, mintha egyetértene vele.

Lily nyilván megérezte Ethan tekintetét, mert egyszeriben hátranézett rá a válla fölött. Mivel Brady még mindig elmélyülten telefonált, a férfi odalovagolt a kifutóhoz, majd a kerítéshez érve megállította Kontárt, és leszállt róla. Úgy vélte, ez a tökéletes alkalom a bocsánatkérésre.

– Valami nincs rendben? – kérdezte Lily, miután a korláthoz lépett, s aggódva Brady felé pillantott.

– De, minden rendben. A bátyám épp egy fontos hívást fogad, ezért úgy gondoltam, idejövök, hogy gyorsan bocsánatot kérjek.

– Bocsánatot? Miért? – Lily minden jel szerint komolyan zavarban volt.

– Ma reggel… Nos, hát… – A férfi itt elakadt, mert Kontár megbökte a fejével, aztán a lány vállához dörgölte a pofáját, a következő pillanatban pedig elkapta a copfját, és harapdálni kezdte.

– Hé, te! – kiáltott fel Lily, majd amikor látta, milyen ártatlan képet vág a ló, felnevetett, s kicsit megvakargatta a homlokát, amit Kontár kéjes megelégedéssel fogadott.

Ethan csodálkozva figyelte a jelenetet. Lily kétségkívül jól ismerte már a lovát.

– Jól van, te csibész! – mormolta a lány gyengéden, és hátravetette a copfját, nehogy Kontár újra megszerezze.

Brady tévedett, állapította meg magában Ethan. Ez a lány csöppet sem félénk, csak kicsit zárkózott, ahogy ő ezt már reggel is sejtette. Alig várta, hogy felvilágosíthassa a bátyját, aki mindig nehezen viselte el, ha nem neki volt igaza.

– Úgy látom, kedvel téged – szólt oda Lilynek. – Márpedig Kontár nem kedvel mindenkit.

– Pontosan tudja, hogy képtelen vagyok neki ellenállni. Nem kezdődött túl jól az ismeretségünk a folyónál, de aztán valahogy mégis elnyerte a rokonszenvemet, most meg már kitűnően megértjük egymást. Igaz, csillagom? – suttogta Lily a ló fülébe.

– Na, akkor én is reménykedhetem – tréfálkozott Ethan.

Lily megmerevedett, aztán a folyóparti eset óta először nézett a férfi szemébe. Szája sarka megrándult, és mosolyra húzódott.

– Te a lovaddal hasonlítod össze magad?

Nem, Lily egyáltalán nem volt félénk, s ez a felismerés elindított valamit Ethanben.

– Ó, sok közös vonásunk van! – magyarázta, miközben igyekezett megőrizni a komolyságát.

Egy pillanatra Lily szája tátva maradt, de hamar fegyelmezte magát.

– Szóval tényleg igazak a híresztelések… – mormolta.

– Miféle híresztelések?

– Hogy valóságos bájgúnár vagy, akinek sok van a füle mögött.

Ethan elvigyorodott.

– Na, most jól lelepleztél!

– Legalább elismered.

– Legjobb út az egyenes.

– Többnyire – mondta a lány némi tétovázás után.

– Nem mindig? – kérdezte meglepődve Ethan.

Árnyék suhant át a lány arcán, olyan gyorsan, hogy Ethan észre sem vette volna, ha nem figyel rá annyira.

– Az élet túl bonyolult ahhoz, hogy mindent fehérben vagy feketében lássunk. Néha egy kis hazugság jobb, mint az igazság.

– Nos, ebben nem értünk egyet.

– Valóban? – Lily homlokráncolva félrebillentette a fejét. – Szóval te úgy véled, mindig meg kell mondanunk az igazat?

– Igen.

– Ezt nem hittem volna rólad – gúnyolódott a lány.

– És miért nem? – kérdezte akaratlanul is mogorván Ethan.

– Egyszerű: mert a családod kizárólag politikusokból áll.

Mindkettőjükből egyszerre robbant ki a nevetés, mire a két ló felkapta a fejét.

– Akkor már tudod, honnét származik az őszinteség iránti vágyam.

Újra nagyot nevettek, ám ebben a pillanatban Brady odaért hozzájuk Pók hátán.

– Na, így már mindjárt másképp néztek ki.

Lily azonnal elvörösödött ezekre a szavakra.

– Elnézést, Mr. Marshall!

A fenébe is, nem kellene elnézést kérnie! Nem csoda, hogy Brady félénknek tartja, gondolta Ethan.

– Semmi baj, Lily! – Brady a lányra kacsintott, és Ethan meglepődve észlelte, hogy meglegyinti a féltékenység. – Biztos vagyok benne, hogy az egész Ethan hibája.

– Kösz, bátyó! – jegyezte meg az öccse.

– Tudom, hogy az igazság néha fáj – vágott vissza Brady, és bosszankodva nézte, ahogy Ethan meg Lily cinkosan egymásra mosolyog. Végül megrázta a fejét. – Kész vagy, Eth?

– Naná! – Ethan felugrott Kontár hátára, és bedugta lábát a kengyelbe. – Még találkozunk, Lily!

– Jó mulatást! – kiáltott utánuk integetve a lány.

Alig tettek meg pár métert, Brady gondolatai miden jel szerint visszatértek a telefonbeszélgetéshez.

– Mi történt? – érdeklődött Ethan.

– Csak a szokásos hülyeség – sóhajtott nagyot a bátyja. – Ma este vissza kell utaznom.

– Nagymama csalódott lesz.

– Még inkább csalódott lenne, ha nem hoznám rendbe a dolgot, s ezzel elveszítenénk a választást.

– Talán el is kellene egyszer.

– Tudod, apának tényleg pocsék az öreg, de politikusnak átkozottul jó. Azt azért megtanulta a nagyapánktól. – Brady rezignáltan szusszantott egyet.

– Akkor sem fér a fejembe, hogy vagy képes ennyire elkötelezni magad.

– Én egy kicsit távolabbról nézem ezt az egészet. Apa kiáll a polgárokért, és szeretném ebben, támogatni.

– Szavadon foglak.

– Vagyis ránk szavazol? – kérdezte Brady.

– Tényleg akarod hallani?

Brady kitért az öccse tekintete elől, miközben válaszolt:

– Nem igazán.

– Akkor inkább nem mondok semmit.

– Lilyvel mi volt az előbb?

– Azt akartad, hogy kérjek bocsánatot, és megtettem. Semmi több.

– Semmi több? – Brady szája kötekedő mosolyra húzódott. – Tulajdonképpen eddig föl sem tűnt nekem ez a lány, pedig egész csinos. Jó a lába. Kár, hogy ma este vissza kell mennem a városba.

Ethan persze tudta, hogy Brady csak bosszantani akarja, mégis meglepve észlelte, milyen ellenállhatatlan vágyat érez hirtelen, hogy lelökje a lóról.

Mintha bátyja a gondolataiban olvasott volna, megsarkantyúzta Pókot, ráhajolt a nyakára, és gyors galoppozásba fogott. Kontár habozás nélkül követte őket, Ethan pedig ráhagyta.

Örült, hogy újra itthon van.

Lily sokáig nézett a két férfi után, ahogy testvéri egyetértésben ellovagoltak. Amikor Kontár galoppozni kezdett, Lily visszafojtott lélegzettel figyelte. Maga a ló is csodálatos látványt nyújtott, de a lovasa talán még inkább. Ethan olyan természetesen ülte meg a csődört, mintha a nyereggel együtt született volna. Könnyedén beérte a bátyját. Lily hallotta a kiáltozásukat és a lovak patáinak dobogását, amikor eltűntek az erdőben.

Az utóbbi három hónapban sokat megtudott a Marshallokról. Ebben a nagy családban rengeteg kisebb-nagyobb dráma és konfliktus adódott, mindig történt valami, amin a bulvárlapok szívesen csámcsogtak. De ha kívülről megtámadta őket valaki, nyomban összezártak.

És épp, amikor Lily már azt hitte, hogy lassan megismerte az egész családot, megjelent a színen Ethan. Mindazon pletykák után, melyeket ő addig hallott róla, a valóságban a férfi meglepően más volt. Egy csapásra minden megváltozott vele a birtokon.

Ethan annyi erőt és energiát sugárzott, hogy Lily furcsa bizsergést érzett, valahányszor közel került hozzá. A férfi zöld szeme teljesen összezavarta, amint rászegeződött. Ugyanakkor ez jó érzés is volt. Nem tudta volna pontosan megfogalmazni, de valami elevenség.

A hírek szerint Ethan egy darabig itt marad Hill Chase-ben, legalábbis amíg a lakását felújítják. Vagyis többször fogják még látni egymást. Mindenesetre ő ma reggel már elég sokat látott a férfiból…

Gyorsan elhessegette a tolakodó emlékképeket, de azért már előre őrült az újabb találkozásnak.

Csak ne venné Ethan olyan komolyan az igazmondást!

2. FEJEZET

Ethan épp azokat a jelentéseket tanulmányozta, amelyeket az asszisztensnője, Joyce tett az íróasztalára, amikor megkordult a gyomra. Kinézett az ablakon, és látta, hogy odakint már mindenki talpon van – a kertészektől kezdve, akik nagyanyja rózsakertjében szorgoskodtak, egészen az istállófiúkig, akik most vezettek ki néhány lovat a patkolókovács jól felszerelt furgonjához.

Ment minden, mint a karikacsapás, pillanatnyilag tehát neki semmire sem kellett odafigyelnie. Ethan nagyot ásított és nyújtózkodott egyet, majd lecsukta a laptopját. Örült a napsütésnek, kellemes változatosságot jelentett ez a majdnem mindig borús Londonhoz képest. El is határozta, hogy nem fog tovább ücsörögni a dolgozószobában.

A családi szárnyban lévő tágas fogadócsarnok most kihalt volt, de ez bármelyik percben megváltozhatott. Hill Chase ugyanis az egész család számára állandó találkozóhelyül szolgált, ahol időről időre mindenki felbukkant. Ma reggel még Finntől, az öccsétől is befutott egy e-mail, amelyben közölte, hogy a saját születésnapján hazalátogat a jövő héten. Mindenesetre Ethan ezt csak akkor akarta elújságolni a nagyszüleinek, amikor az öccse, aki gyakran az utolsó pillanatban megváltoztatta a döntését, már valóban a repülőgépen ül majd.

Ahogy lement a lépcsőn, kávé és frissen sült sonka illata csapta meg az orrát. A lenti folyosón észrevette, hogy nagyapja irodájából fény szűrődik ki, s elindult, hogy jó reggelt kívánjon az öregnek. A mahagóniajtó tárva-nyitva állt, bentről pedig kihallatszott a számítógép billentyűzetének halk kopogása. Furcsa, gondolta Ethan, hiszen ízületi gyulladása miatt a nagyapja tulajdonképpen már nem tudott gépelni, kivált nem ilyen tempóban.

Meglepő módon Lily ült az íróasztal mögött. Egy ceruzát szorított a foga közé, és a képernyőre összpontosított. A haját ma két hosszú copfba fonva viselte, s olyan fiatalnak és ártatlannak tűnt, hogy Ethan szégyenkezve gondolt múlt éjszakai álmára, amelyben ez a lány játszotta a főszerepet…

– Jó reggelt! – mormolta Lily. – Mindjárt kész vagyok.

Néhány gyorsan begépelt szó, valamint egy egérkattintás után halk zümmögéssel elindult a nyomtató.

– Jó reggelt! – felelte Ethan, mire Lily ijedten összerezzent. Egyetlen lendülettel megfordult, s még épp idejében kapta el a szájából kieső ceruzát.

– Ethan! Azt hittem, a szenátor úr jött… Úgy értem… a nagyapád, nem a papád.

– Sajnálom, de csak én vagyok az. – A férfi közelebb lépett, és megállt az íróasztal előtt. – Mit csinálsz te itt?

– Jelentést írok.

– Nincs komputeretek az istálló irodájában?

– Hogyne lenne! – méltatlankodott Lily, aztán gyorsan visszafogta magát. – Csak hát az idősebb szenátor úr… nagyon… igényes – bökte ki végül, ahogy megtalálta a keresett szót. – Bizonyos munkák esetében megvannak az előírásai.

– Milyen szépen fejezted ki magad!

– Végtére is övé ez az istálló, én csak betartom az utasításait. – Lily kivette a papírokat a nyomtatóból, és összekapcsolta őket, majd felállt. – Kész vagyok, ha kell neked a gép.

– Nem, nem, csak kíváncsi voltam, ki van az irodában.

– Akarsz ma Kontáron lovagolni? Új patkót kap, de elintézhetem, hogy meglegyen, mire szükséged lesz rá.

– Talán később. Ne izgasd magad emiatt!

– Oké! Telefonálj az istállóba, ha eldöntötted.

A kezében tartott mappákkal és hosszú copfjaival Lily egészen úgy festett, mint egy diáklány, aki órára igyekszik.

– Tulajdonképpen hány éves vagy? – csúszott ki a kérdés Ethan száján.

– Tessék? – vonta fel a szemöldökét meglepődve a lány.

– Jó, nem tartozik rám – visszakozott Ethan, majd a lány kávésbögréjére mutatott. – Kérsz még egy kicsit? Épp a konyhába indultam.

– Köszönöm, szívesen elfogadom – mondta Lily, de egy tapodtat sem mozdult a helyéről. – Neked kell előremenni – tette hozzá, látva Ethan értetlenkedő arckifejezését. – Én ugyanis nem tudom, hogyan jutok el innen a konyhába.

– Még mindig nem ismered ki magad a házban? – kérdezte Ethan, amikor már a folyosón jártak.

– Nem igazán. Mindig az oldalbejáraton jövök be, és még soha… – Lily megtorpant, és a hangja is elakadt.

– Mi történt? – nézett hátra türelmetlenül Ethan.

– Ne haragudj, de azt hiszem, egész életemben nem láttam még ilyet.

– Miről beszélsz?

– A lépcsőről.

Ethan követte a lány tekintetét, amely végigpásztázta a legfelső emeletig kanyargó hatalmas márvány lépcsősort.

– A második szintre vezet – mondta.

– Gyönyörű! Mint a mesében…

– Úgy találod?

– Aha! Mintha bármelyik percben megjelenhetne Hamupipőke, hogy lejöjjön rajta – suttogta Lily megilletődve.

Ethan cinkos mosollyal hozzáhajolt, s élvezettel szívta be a lány könnyű, citromos illatát.

– A nagyanyámnak ezt nem szabad meghallania, de én a frissen fényesített korláton eszméletlen sebességet tudok elérni az utolsó kanyarban – suttogta.

– Szívesen fogadnék veled – válaszolta kicsit könnyelműen a lány. A feje zúgott, szíve egyszeriben hevesebben vert. Ethan váratlan közelsége enyhe szédülést váltott ki belőle. Gyorsan elfordult, de még látta a férfi szemében felizzó szikrákat. – Menjünk tovább! – Fogta sietősre a lépteit.

Ethan megdörzsölte a homlokát, hogy elűzze mámoros gondolatait. Az út hátralévő részét kínos hallgatásba burkolózva tették meg.

A konyhaajtóban Lily vidám mosolyt erőltetett magára.

– Jó reggelt, Gloria! – kiáltotta. – Van itt valaki, akit még el kell látnod.

– Ethan! De jó, hogy megint hazajöttél! – A szakácsnő keblére ölelte a férfit, és két oldalról arcon csókolta. Mióta Ethan az eszét tudta, Gloria itt dolgozott a Hill Chase-i birtokon. Az asszony most kritikus szemmel végigmérte. – Lefogytál. Talán nincs mit enned Londonban?

– Tudod, Gloria, a te főztödet semmi sem pótolhatja.

– Ami igaz, igaz – bólintott az asszony. – Gyere, ülj le, mindjárt adok neked valamit. És neked is, Lily.

– Köszönöm, de én már ettem. Csak egy kávét szerettem volna. – Mintegy bizonyságképp a lány felemelte időközben újratöltött bögréjét, s máris indult az ajtóhoz. – Megyek az istállóba, később találkozunk!

Gloria ezek után felszolgálta Ethannek a hatalmas adag kolbászos rántottát.

– Ez a szegény teremtés is csont és bőr – sóhajtott fel közben.

Ethan, aki nagyon is tudta értékelni Lily karcsú testét és lágy vonalú idomait, már épp tiltakozni akart, ám az utolsó pillanatban meggondolta magát. Inkább kihasználta, ezt a megjegyzést, hogy egy kicsit kifaggassa Gloriát a lányról.

– Azért Lily már nem gyerek – mondta. – Hány éves is? Huszonöt?

Az asszony bekapta a csalit.

– Azt hiszem, csak huszonkettő vagy huszonhárom. De annyira édes és ártatlan, hogy az ember fiatalabbnak gondolná. És ne hidd, hogy elkerülte a figyelmemet, mit forgatsz a fejedben!

Ethan csaknem félrenyelte a falatot.

– Mit forgatnék? – kérdezte mintegy megbántva.

– Csak tartsd tőle magad távol!

– Na, ide figyelj! Ez úgy hangzott, mintha attól félnél, hogy miattam fog meggörbülni egy hajszála is.

– Lehet, hogy tudatosan nem törekszel erre, de Lily akkor is jó leány, akinek a legkevésbé sincs szüksége arra, hogy valaki összetörje a szívét.

– Én csak azt kérdeztem, hány éves – morogta Ethan, s magában még csodálkozott is, hogy Gloria ennyire védelmébe vette a lányt. – Kaphatnék még egy kis kolbászt? – próbált aztán témát váltani.

Az istállóban egy csapásra megváltozott a légkör, amint Ethan belépett az ajtón. És bármilyen furcsán hangozzék is, Lily ezt már akkor megérezte, amikor még nem is látta a férfit.

De talán az is közrejátszott ebben, hogy éppen azt a bokszot takarította, amely közvetlenül Kontáré mellett állt, Kontár pedig azonnal felkapta a fejét, és boldogan nyerített, ahogy a gazdája feltűnt.

Lily kénytelen volt megállapítani, hogy az elmúlt huszonnégy órában sikerült úgy belezúgnia a férfiba, hogy az már szinte nevetséges volt. Persze azzal vigasztalta magát, hogy amíg ez csupán rajongás a részéről, és nem kerget hamis illúziókat, minden rendben van. Végtére is nem ostoba kis csitri már, s pontosan tudja, hol-a helye a világban. Ilyen alapon akár egy filmsztárért is rajonghatna.

Mindezek ellenéré jó érzés töltötte el, s ez valami olyasmi volt, amit már régóta nem engedhetett meg magának.

Hallotta, amint Ethan üdvözli Kontárt, és kedves hangja mosolyt csalt az arcára. Ezeket a lovakat itt nemcsak versenyzés vagy tenyésztés céljából tartották, de szinte családtagnak számítottak. Amennyire Lily tudta, nem is akadt a Marshallok közt olyan, aki ne bolondult volna értük.

Miután visszacsavarta a kezében tartott üveg kupakját, előlépett Herceg bokszából. Ethan meglepődve fordult felé, és kissé elmosolyodott, aztán a palackra nézett.

– Herceg már megint levegőt nyelt?

– Igen – sóhajtotta a lány. – Kezelni kellene szegényt, olyan depressziós. Én csak annyit tehetek, hogy a bokszát végiglocsolom ezzel a keserű vacakkal, nehogy mindent szétrágjon.

– Finn valószínűleg idejön a jövő hét végén. Talán akkor Herceg is megnyugszik egy kicsit.

Lily tudta, hogy Ethan az öccséről beszél. Finn a család fekete báránya volt, és Los Angelesben élt mint filmproducer.

– Elképzelhető – felelte a lány. – Talán tényleg arról van szó, hogy Hercegnek hiányzik. Egyébként Kontár csak eztán kerül majd sorra a patkolásban. Sajnálom, hogy nincs még kész, de ma valahogy minden úgy összejött. – Letette az üveget a földre, és a vasvilla után nyúlt, remélve, hogy a munka majd eltereli a figyelmét Ethanről. Elszántan kezdte széthányni a szalmát Kontár bokszának padlóján. – Ha gondolod, telefonálok a házba, ahogy megvan a lovad.

– Jó, de itt is megvárhatom.

Lily megijedt, amikor észrevette, hogy Ethan egyszeriben mögötte terem, és egy másik villával szakszerűen szétteríti a maradék szalmát.

– Hát te mit csinálsz?

– Te mondtad, hogy ma sok a dolgotok. Gondoltam, besegítek.

Ethan Marshall besegít az istállómunkába! Még ilyet! – futott át Lily fején. Senki nem fog hinni neki, ha elmeséli, annyira abszurd.

– És ha valaki meglátja, hogy itt dolgozol helyettem?

– Ezeket a bokszokat ezerszer is kitakarítottam már.

– Tényleg? – Lilyt annyira lenyűgözte a széles mozdulatokat végző, energikus férfi látványa, hogy a szava is elakadt.

– Bizony ám! – nevetett fel Ethan. – Valószínűleg még jobban is meg tudom csinálni, mint te. Azonkívül jót tesz nekem. Az utóbbi időben annyit ültem az íróasztal mellett, hogy a végén még elpuhulok.

Hát nem tűnik épp puhánynak, gondolta Lily. Erőteljes bicepsze csaknem szétrepesztette a pólóját, világos farmernadrágja alatt pedig jól látszottak felsőcombja kidudorodó izmai és formás feneke. Lily bőrén kiütött az izzadság, s egy pillanatra a ventilátor elé állt, hogy lehűtse magát.

– Valami baj van? – kérdezte aggodalmas tekintettel a férfi, és a villájára támaszkodott.

– Semmi – felelte kicsit zavartan a lány, és piszkálni kezdte újra a szalmát, hogy ne kelljen Ethanre néznie. Talán a munkáját is elveszítheti, ha hagyja, hogy a férfi végezze helyette… – Figyelj, rendes tőled, hogy segítesz, de jobb szeretek egyedül dolgozni.

Ethan összeráncolta a szemöldökét, aztán falhoz támasztotta a villát.

– Ahogy akarod – mondta.

Ám ahelyett hogy elment volna, nekidőlt a falnak, mintha a világ végezetéig ráérne itt ácsorogni. Mi több, újabb beszélgetést kezdeményezett az idegesen sürgő-forgó Lilyvel:

– Tulajdonképpen honnan jöttél?

A fenébe is! Ártalmatlan kérdés volt ez, Lily mégis gyűlölte, ha valaki a múltjáról faggatta. Aztán majd jön a többi kérdés.

– Mississippiből – motyogta kelletlenül.

– Akkor már értem, honnan van a kiejtésed. És pontosabban?

– Ó, folyton költözködtünk – vette elő Lily az egyik begyakorolt válaszát. – Meg se tudnám mondani, hol éltünk legtovább.

– És mi hozott most Virginiába?

Egyszerűen nem jutottam messzebb, mert elfogyott a pénzem. Lily nagyot nyelt, hogy össze tudja szedni magát, és a hangja könnyedén csengjen.

– Csak szerettem volna valami újat kipróbálni.

– Nehéz lehet ilyen távol élni a családodtól.

– Ezen nem segíthetek, de egyébként jól elboldogulok – játszotta meg magát továbbra is Lily.

– Gloria azt mondja, az istállóval szemben laksz, a személyzeti épületben. Jól érzed magad Hill Chase-ben?

– Nem akarok udvariatlan lenni, de miért kérdezel ennyit? – tört ki a lány, mert elege lett a „vallatástól”.

Ethan meglepődve nézett rá.

– Talán csak kedves akarok lenni. Ez csak nem baj?

De, nagyon is nagy baj!

– Tudom, hogy a megismerkedésünk körülményei kicsit kínosra sikerültek – mondta fennhangon a lány –, de ettől még nem muszáj kedvesnek lenned hozzám. Én csak az egyik lovászlány vagyok itt, oké?

Ethan egy pillanatig hallgatott, s amikor Lily már attól tartott, hogy megint elrontott valamit, a férfi végre bólintott.

– Oké, akkor békén hagylak.

– Köszönöm.

Lily minden további magyarázkodás nélkül megragadta az egyik talicskát, és kitolta az istállóból. Miközben kiért az udvarra, a hátában érezte Ethan tekintetét. Az épület sarkához érve befordult, majd elengedte a talicskát, s kimerülten a falnak dőlt.

Szörnyen barátságtalanul viselkedett a főnöke unokájával, de nem tehetett másként. Maga sem tudta, miért reagált olyan érzékenyen. Végül is ezeket a kérdéseket folyton nekiszögezték, és eddig mindig sikerült valahogy válaszolnia. Csakhogy most nem akárki, hanem Ethan Marshall faggatta, ami az egészet nehezebbé tette.

Rezignáltan hátrahajtotta és a falnak támasztotta fejét. Ez a kis titkos rajongása a férfi iránt egyáltalán nem volt ártalmatlan.

Szerencsére Ethan nem lesz sokáig Hill Chase-ben, ő pedig valahogy túléli azt a néhány napot. S ha legközelebb találkoznak, majd jobban fog uralkodni magán. Ez egészen biztos.

Ethan figyelte Lilyt, ahogy befordul a sarkon. A lány válla olyan merev volt, hogy talán még fájhatott is. Mintha ő a legintimebb titkait akarta volna kiszedni belőle! Sóhajtva ballagott vissza Kontárhoz.

– Te tudod, mi lehet Lilyvel?

A ló persze csak némán bökdöste orrával szeretett gazdáját, így Ethan tovább találgatott magában. Nyilvánvaló, hogy Lily nem akart beszélni. Persze ő is ismerte azt a kellemetlen érzést, amikor valakit faggatnak, hiszen róla mindig mindent tudni akartak az emberek.

Jobb lesz hát, ha tényleg nyugton hagyja a lányt, tiszteletben tartja a magánszféráját, és kiveri a fejéből nagy barna szemeinek képét. Bár elég valószínűtlen, hogy meg tudja tenni… Ha csak eszébe jutott Lily, már a puszta gondolatra bizseregni kezdett mindene. És szeretett is rá gondolni. Vonzotta az üdítő könnyedsége. Ellentétben a Country Clubban megforduló puccos nőkkel, akikkel a nagyanyja lankadatlanul igyekezett összeismertetni, Lily olyan természetesnek hatott. És egyáltalán nem volt megilletődve az ő rengeteg pénze és magas társadalmi pozíciója miatt, ahogy a legtöbb csodálója. Más volt, és ezért kihívást jelentett számára, ennek pedig nem tudott ellenállni.

Ekkor vibrálni kezdett nadrágzsebében a mobilja, és Ethan előhúzta a készüléket.

Elvárjuk, hogy jelenj meg a szombati jótékonysági estélyen. Fekete nyakkendőben! – olvasta a kijelzőn.

Menjetek a fenébe! – gondolta Ethan, és kitörölte az üzenetet. De mintha Brady sejtette volna, hogyan fog reagálni, azonnal küldött egy újabb sms-t:

A nagyszüleink megölnek, ha nem jössz el.

Ó, hát persze, a bátyjának mindig sikerült nyomást gyakorolnia rá! Ethan egyszeriben sürgető szükségét érezte annak, hogy fölkeresse Finnt Kaliforniában. Az öccsével szemben soha senkinek nem voltak elvárásai. Neki nem kellett megnyerően vigyorognia a lehetséges adományozókra vagy választókra, és megjátszani a boldog családtagot. Ethan kifejezetten irigyelte ezért. Másfelől Finn nagyon fiatal volt még ahhoz, hogy megértse, mi folyik itt.

Ethan gondolkodás nélkül kitörölte a második üzenetet is, és zsebre tette a mobilját. Fittyet hányni a kellemetlenségeknek, mintha mi sem történt volna, s vidám arcot vágni – ez igazi Marshall-vonás volt.

Márpedig ő igazi Marshallnak tekintette magát, különösen mivel a körülötte élő emberek is folyton erre emlékeztették.

Másrészt persze…

Újra előhúzta a telefonját, és egyetlen szót írt Bradynek válaszképp: Nem.

Két órával később Lily már határozottan úgy érezte, hogy ő a világ legnagyobb bolondja. Nem az Ethan iránti rajongása miatt, mert azzal még elboldogult valahogy, s bár a dolog kínos volt, azért nem olyan szégyenteljes.

Szégyenteljes volt viszont az, hogy milyen eltúlzottan reagált a férfi viselkedésére. Mindent magára vonatkoztatott, s az ártatlan érdeklődésre rávetítette az összes félelmét. Pedig Ethan csupán egy kedves fickó, aki egyszerűen feltett neki néhány tejesen normális kérdést.

Miközben Kontárt patkolta a kovács, Lily figyelte, hogyan járja körbe az istállót Ethan, s vált mindenkivel néhány szót, akivel csak összefut – az istállómestertől, Raytől kezdve egészen a takarmányszállítóig. Nem sokkal később azt is látta, hogy a férfi egy darab madzaggal játszik az itt tanyázó macskákkal.

Lily most már valóban egy kis szörnyetegnek érezte magát, s ettől a gondolattól a feje is megfájdult. Még csak délután két óra volt, s úgy tűnt, ez a rémes nap sosem fog véget érni. Lily elhatározta, hogy bevesz egy aszpirint.

Most örült csak igazán, amiért a szállása itt, a birtokon volt. Ha pár percet egyedül tölthet a szobájában, gyorsan rendbe jön majd.

De mintha még nem érte volna elég bosszúság eddig, a személyzeti épület előtt megint belebotlott Ethanbe. A fene vigye el! – dühöngött magában. A Marshall-birtok majdnem akkora, mint a szülőfaluja, miért kerül hát ez a pasi folyton az útjába?

Igyekezett könnyedén bólintani, ahogy elhaladtak egymás mellett, aztán kettesével véve a fokokat megindult föl a lépcsőn. Az utolsó foknál azonban megingott. Ösztönösen a korlát után nyúlt, de már nem tudta megakadályozni, hogy elessen. A térdébe hasító fájdalomtól szinte csillagokat látott, ráadásul a fejét is beverte a korlátba, mire nyomban elsötétült előtte a világ.

Váratlanul két erős kar nyúlt érte, és felemelte. Rosszabb már nem is történhetett volna vele ezen a szörnyű napon!

Ethan aggodalmasan mustrálgatta.

– Minden rendben?

– Persze… csak kicsit ügyetlen vagyok. – A férfi közelségétől Lily végképp lebénult.

– Be kell mennünk, hogy megnézzük a sérüléseidet. Add a kulcsot!

– Jól vagyok – tiltakozott erőtlenül a lány.

Ethan azonban szorosan magához ölelte, s izmos felsőtestét még jobb volt érezni, mint látni. Férfias illata a nap és a szappan szagával pompás elegyet alkotott, s Lily nem is tudta, hogy meleg bőrétől vagy a saját felgyorsuló érverésétől borul-e lángba az arca.

A férfi olyan könnyedén tette meg a lakrészéhez vezető utat, mintha súlytalan lenne, a nagy nehezen előhalászott kulccsal kinyitotta az ajtót, majd letette őt az ágyra. Néhány párnával még a nyakát is gondosan megtámasztotta.

Lily szíve a torkában dobogott.

– Tényleg csak egy kicsit ütöttem be a homlokomat, egyébként semmi bajom.

Valójában meglehetősen elgyengült, de ennek semmi köze nem volt a homlokán növekvő dudorhoz. Úgy találta, hozzá tudna szokni ahhoz a különös érzéshez, amely a férfi jelenlétében minden alkalommal elárasztotta.

Ethan két lépéssel a konyhasarokban termett, s Lilynek csak most tűnt föl, milyen kicsi ez a lakás. A férfi mintha az egész teret betöltötte volna. Egy másodperc múlva máris ott állt mellette egy megnedvesített papír zsebkendővel, s óvatosan felitatta a vért a homlokáról.

A váratlan, égő fájdalom meglepte Lilyt, s amikor halkan felnyögött, Ethan összeráncolta a szemöldökét.

– Jobb, ha orvost hívok – mondta.

– Nem, tényleg nem kell! Egykettőre rendbe jövök.

A férfi, bár nem tűnt úgy, hogy Lily szavai meggyőzték volna, visszatette zsebébe a mobilját.

– Van itthon jég? – kérdezte.

– Nincs…

– Jó, akkor gyorsan hozok a házból. Meg valami kötszert is. – Az a természetes könnyedség, amellyel kezelte a helyzetet, végtelenül megnyugtatta a lányt. – Segítsek lehúzni a nadrágodat?

– Tessék? – riadt meg most mégis Lily.

– Valahogy csak meg kell néznünk a lábad.

Lily zavartan lesandított, s ekkor vette észre, hogy a sípcsontja tájékán már átütötte a vér az anyagot. Ugyanebben a pillanatban újra érezte a lüktető fájdalmat is a lábában.

– Egyedül is menni fog – nyöszörögte.

– Akkor legalább a csizmádat hadd húzzam le! – Meg sem várva a választ, Ethan máris ügyesen kibújtatta Lily lábát a csizmából, s csak az ajtóból szólt még vissza: – Rögtön jövök!

Amíg oda volt, Lily először is megpróbálta összeszedni magát és megemészteni az őt ért sokkot. Be kellett vallania, hogy kicsit szinte még élvezte is a kényeztetést. Főleg hogy Ethan volt az, aki ilyen féltőn gondoskodott róla.

Na, ez persze nem jelenti azt, hogy a nadrágot is neki kell lehúznia róla! Annyira ő nem tehetetlen! Gyorsan kihámozta magát a szűk farmerból, de csaknem felkiáltott, amikor az anyag a sebhez dörzsölődött. A következő pillanatban már hallotta is Ethan lépteit a folyosón, s még épp hogy bele tudott bújni a pizsamanadrágjába, amikor nyílt az ajtó.

Kezében néhány zacskó jéggel meg egy elsősegélydobozzal Ethan belépett a szobába.

– Törülközőt hol találok? – kérdezte.

Lily a szoba sarkában álló szekrényre bökött a fejével.

Ethan mintha mást sem csinálna reggeltől estig, szakavatott módón beletekerte egy kis törülközőbe az egyik zacskó jeget, és átnyújtotta Lilynek a csomagot, hogy szorítsa a homlokára. Egy másik törülközőt a lába alá tett, s elővett egy tubus jódot a dobozból.

– Ez egy kicsit csípni fog – figyelmeztette a lányt.

– Nem kell engem… Aúúú!

– Puhány vagy! – csúfolódott Ethan, és jót nevetett, amikor a lány erre sértődött képet vágott. – A fejed nem fáj? – érdeklődött aztán. – Homályos látás? Kettős látás?

– Egyik sincs, megvagyok. – Lily óvatosan levette homlokáról a jeget, és meglepődve látta, hogy a törülköző véres. – Te jó ég! Alaposan elintéztem magam. De azért nem kell összevarrni, Ugye?

– Ez csak egy kisebb vágás, hagyd tovább rajta nyugodtan a jeget! Fáj még valamid? – kérdezte a férfi, miközben bekötötte Lily lábát.

– Nem tűnik úgy. Mindenesetre köszönöm a segítségedet, de azt hiszem, innen már egyedül is tudok gondoskodni magamról.

– Kár, mert olyan szívesen elbabráltam a lábaddal.

Ethan kijelentése annyira váratlan volt, hogy Lily önkéntelenül is felkacagott ekkora pimaszság hallatán. Ez a pasi tényleg flörtöl vele! Az ő szobájában! Miközben rajta alig van valami…

Talán csak egyszerűen olyan típus, aki az útjába kerülő összes nővel kikezd. Talán ez is hozzátartozik a „kedves fickó” imázshoz. Jobb, ha ő nem képzel túl sokat magáról!

De azért csak nem tudta szó nélkül hagyni a megjegyzést, sőt kihívóan visszavágott:

– Ez majdnem úgy hangzott, mintha folyton a lovászlányok lábát babrálnád.

– Csak ha megsebesülnek – tréfálkozott a férfi. – Végül is nem szeretném, ha felpofoznának.

Lily megvizsgálta, hogy jól tart-e a kötés, miközben oldalt rögzítette a végét.

– Szép munka – dicsérte meg Ethant. – Le vagyok nyűgözve.

– Én is – incselkedett a férfi, és sokatmondóan elmosolyodott. – Szép lábad van.

– Én igazából a kötésre gondoltam. Nagyon profi.

– Édes istenem, hát ilyen sokoldalú tehetség vagyok!

Azt le is fogadtam volna! – sóhajtott magában a lány, de persze fennhangon csak ennyit mondott:

– Tényleg köszönöm, Ethan. Normális körülmények között nem vagyok ilyen ügyetlen, nem is tudom, mi történt velem az előbb. Mindenesetre jó, hogy segítettél.

– Akkor hát megbocsátasz? Bármilyen rosszul viselkedtem is ma reggel? – nézett rá várakozón a férfi.

Közvetlen modorával azonban megint sikerült zavarba ejtenie a lányt.

– Tulajdonképpen… nekem kellene bocsánatot kérnem… Már megint… – nyögte ki Lily, és Ethan tekintete most már végképp elbizonytalanította. – Azt hiszem, nem vagyok túlságosan nyitott természetű. Talán tanulnom kellene a lovaktól… Te jó ég, most jut eszembe, hogy sürgősen vissza kell mennem dolgozni!

– Szerintem a nap hátralévő részében inkább pihenhetnél.

– Ugyan már, bírom a munkát! – Lily leengedte a jeget tartó kezét, a másikkal pedig megtapogatta homlokán a sebet. – Úgy nézem, már nem vérzik.

– Jobb, ha nem nyúlsz hozzá. Várj csak… – Ethan kicsit kotorászott az elsősegélydobozban, majd átnyújtott egy tapaszt a lánynak. – Tessék! – Aztán ő is leült az ágyra, hogy közelebbről szemügyre vegye a sebet. – Holnapra biztos lesz egy jó nagy kék foltod, de a heg nem maradandó.

Lily hallotta ugyan a szavait, ám az értelmüket nem fogta föl. Amikor a férfi odahajolt hozzá, majdnem meg is érintette. Lily levegő után kapkodott, ami csak arra volt jó, hogy a másik illata az orrába szállt, és teljesen elvette az eszét.

Kétségbeesetten lehunyta a szemét, hogy valamiképp ellenőrzése alatt tartsa heves szívdobogását. Csukott szemmel azonban még intenzívebben érzékelte a férfi minden mozdulatát. Ethan ujjai lágyan végigsiklottak a homlokán, miközben felhelyezte a tapaszt.

– Fáj még?

Lily kinyitotta a szemét, ami nagy hibának bizonyult, mert Ethan most elfordította tekintetét a homlokáról, és egyenesen a szemébe nézett. Az arca olyan közel volt, hogy a lány láthatta a zöld íriszében táncoló apró, aranyszínű pontokat.

Ethan szeme ekkor elsötétedett, s miközben pillantása bejárta a lány arcát, az idő szinte megállt körülöttük. Meleg, jóleső érzés árasztotta el Lily egész testét. A férfi szája már csak néhány centiméterre volt tőle, leheletét az ajkán érezte, ujjai egy madártoll puhaságával cirógatták az arcát.

Aztán Ethan megcsókolta őt. Gyengéd érintése megborzongatta Lilyt, hüvelykujja a nyakát simogatta. A bizsergető érzés egyre inkább szenvedélyes vággyá változott benne, s már-már fájdalmas sóvárgással, mélyen beszívta a levegőt.

– Mit… mit csinálsz?

Ethan halk, rekedt nevetését olyan erotikusnak találta, hogy a háta is beleborsódzott.

– Megcsókollak. – És mintha ezt a kijelentését szeretné még jobban alátámasztani, Ethan óvatosan becézgetni kezdte nyelvével a lány alsó ajkát. – Szeretnéd, ha abbahagynám?

Nem! – kiáltotta volna legszívesebben Lily. A férfi kábító érintései már régen kikapcsolták fejében a vészcsengőt. Miközben Ethan ujjai lágyan masszírozták nyakán az ütőeret, ő becsukta a szemét, és megpróbált koncentrálni.

– Nem – suttogta végül. – De… miért csókolsz meg?

3. FEJEZET

Jó kérdés. És Ethannek, akit még soha nem hozott zavarba egy kérdés sem, ezúttal semmilyen értelmes válasz nem jutott eszébe.

– Mert akarom – bökte ki nagy sokára. Ujjbegyei alatt érezte, ahogy Lily pulzusa még jobban felgyorsul. A lány levegő után kapkodott, vagyis nyilván tetszett neki a válasza.

– Szerinted ez helyes? – suttogott tovább Lily.

– Szerintem már régóta nem volt ilyen jó ötletem – vágta rá boldogan Ethan, és újabb csókot nyomott a lány szája szélére. – Nagyon finom ízed van.

– Igazán? – Lily lassan ellazult, Kicsit félrehajtotta a fejét, az állát fölemelte, mígnem a szájuk újra összeért. Előbb tétován, majd egyre követelőzőbben becézte ajkával a férfit.

Ethan mellé feküdt az ágyra, míg Lily hozzásimult, s egyre forróbban csókolta. Egyik kezével megragadta a férfi csuklóját, miközben a másikat végighúzta izmos mellkasán. Ethan meglepődött, milyen hidegnek érzi felhevült bőrén még az ingen keresztül is a lány kezét.

Hát persze! A bensőséges csókok mindent elfeledtettek vele, de most hirtelen eszébe jutott, hol van, és mit csinál. Ez a lány megsebesült, ő pedig kíméletlenül kihasználta védtelen helyzetét! Káromkodva fölegyenesedett.

Lily kinyitotta a szemét és értetlenkedve nézett rá. Hihetetlenül vonzó volt, ahogy ott feküdt előtte, s mintha csöppet sem zavarta volna, hogy ő úgy nekiesett. De hát mégis… Ez nem volt helyes…

– Ethan? – A lány zavartan figyelte, alsó ajka még mindig nedves és duzzadt volt szenvedélyes csókjaiktól. – Valami baj van?

Egyik copfja kioldódott, s akadozva lélegzett. Az arca kipirult, s amikor reszkető kézzel kisimított szeméből egy tincset, Ethan alig tudta megállni, hogy ne zárja újra a karjaiba. Nehezen szedte össze magát.

– Minden rendben, de jobb, ha most kicsit kipihened magad. Megmondom Raynek, hogy baleseted volt, és megkérem, hogy később még nézzed be hozzád.

Lily reakcióját nem igazán tudta értelmezni. A lány leszegte a fejét, úgyhogy a haja egészen eltakarta az arcát. Csalódott? Bosszús? Rémült? Ethan csak találgatott.

– Ne kelj föl, jó? És tedd vissza a jeget a homlokodra! – szólt még vissza, aztán betette maga mögött az ajtót.

A lépcső aljához érve megrázta a fejét. Hogy lehetett ennyire vakmerő?! Nem mintha megbánta volna, hogy megcsókolta Lilyt, de az a tény, hogy a lány a nagyszüleinek dolgozott, nagy problémát jelentett. Az alkalmazottakkal ugyanis szigorúan tilos volt bármilyen személyes viszonyt ápolni. Ha egy újságíró rajtakapná Lilyvel, a fotók azonnal a magazinok címlapjaira kerülnének. A lánynak talán eszébe sem jutott, hogy vétenek a szabályok ellen.

Csakhogy bármennyire igyekezett Ethan racionális érvekkel meggyőzni magát a helyzet képtelenségéről, csillapíthatatlanul égett benne a vágy, hogy azonnal visszarohanjon Lilyhez. Ez a nő maga volt a megtestesült csábítás, különösen miután kiderült, hogy nemcsak a látványa, de az ajka is olyan nagyon édes…

Időközben Kontár megkapta az új patkóját, Ethannek azonban már nem volt kedve kilovagolni. Arra gondolt, legjobb, ha egyszerűen bemegy a házba, és megpróbál dolgozni, amíg a vacsora elkészül.

De először is lezuhanyozik. Jó hideg vízzel…

A nagyszülők házában tálalt vacsorák olykor igencsak kellemetlen légkörben zajlottak volna, ha Regina Marshall nem vezet be egy fontos szabályt: a nehéz témákat kerülni kellett az asztalnál.

Márpedig Douglas Marshall ilyen nehéz téma volt – legalábbis Ethan számára. Így hát evés közben most is a lovakról, a politikáról általában, Ethan londoni útjáról és a nagymama jótékonysági rendezvényéről folyt a szó.

Vacsora után – ahogy azt Brady előre megjósolta – a nagyapja bekérette az irodájába Ethant. Nem ez volt az első alkalom, amikor az öreg komolyan akart beszélni vele, és bizonyára nem is az utolsó.

A szobában mintha megállt volna az idő: a régi berendezés nehéz, sötét fából készült, és kissé nosztalgikus hangulatot árasztott.

Porter Marshall egyenesen a bárhoz ment, kitöltött két whiskyt, majd az egyik poharat odanyújtotta az unokájának.

– Tudod, hogy nem szabad innod, nagyapa – figyelmeztette Ethan, miközben elvette a poharat, és nekitámaszkodott a kandallónak.

– Csak nem végezted el még az orvosi egyetemet is Londonban? Nem hittem volna, hogy a sok bulizás meg botránykeltés mellett még erre is maradt időd. – Az öreg szenátor sóhajtva leereszkedett egy fotelba, kinyújtotta a lábát, és belekóstolt az italába. – Ha orvosi tanácsot akarok, van elég doktor a családban.

– Úgy látom, nem hallgatsz rájuk.

– Amit nem tud a nagyanyád, attól nem fáj a feje. – Az öreg kihívóan felvonta bozontos, ősz szemöldökét. – Csak nem fogsz árulkodni?

– Még meggondolom.

– Nézd, kölyök, én már elég öreg vagyok, és megérdemlek egy pohár jó whiskyt. Ilyen apró örömök nélkül mit sem ér az élet. – Ivott még egy kortyot, és élvezettel hunyta le a szemét. Ám egy pillanattal később éles tekintete szinte átfúrta Ethant. – Készen állsz a kampányra?

– Természetesen.

– Ez a választás különösen nehéz lesz. Mack Taylor a legnagyobb ellenfelünk.

Még hogy a mi legnagyobb ellenfelünk! – berzenkedett magában Ethan. Mintha az egész családnak kellene küzdenie azért a szenátusi helyért, nem csak az apjának!

– Igen, tudom. A közvélemény-kutatások szerint azonban egész jól állu…

– Nem olyan jól, mint lehetne. Ha most nem figyelünk oda, könnyen el is veszíthetjük a választást. Nagyon észnél kell lennünk.

– Ó, istenem! De hát az apám úgyis mindent rád meg a te sikereidre épít. A választók nagy része azt gondolja, hogy tulajdonképpen rád szavaz.

– Ezzel együtt szükségünk van minden segítő kézre. A tiédre is. A jótékonysági estélyen együtt kell megjelennie a családnak.

– Már van más programom – füllentette Ethan.

– Akkor mondd le! Nem várom el, hogy aktívan részt vegyél a kampányban, de azt akarom, hogy legalább a rendezvényeken felbukkanj és megnyerően mosolyogj.

– Sajnálom, nagyapa, nem tudok alakoskodni.

– De a családhoz tartozol, és legalább érdekelhetne, hogy az apád meg tudja-e tartani a helyét a szenátusban. Egyébként meg nemcsak a családoddal szemben van felelősséged, hanem az emberekkel szemben is. Itt, Virginiában és az egész országban. Egyszerűen nem húzhatod ki magad ebből az egészből.

Ethan most újabb kísérletet tett:

– Nagyon jól tudod, miért…

– Persze, világos. És ezért nem is várok túl sokat tőled. – Porter Marshall hangja hirtelen halk és komoly lett. – Én sem vagyok mindig büszke Douglas fiamra. Az apjaként sokszor úgy érzem, csődöt mondtam. Ahogy anyáddal bánt, az megbocsáthatatlan. Ti, fiúk többet érdemeltetek volna, mint amennyit kaptatok tőle. Még ma is folyton azt kérdezgetem magamtól, mit rontottam el.

Ethan nagyapja ízig-vérig politikus volt, de ebben a pillanatban annyira őszintének és sebezhetőnek tűnt, mint még soha. Mióta csak az eszét tudta, Ethan most látta őt először öregnek. És nagyon fáradtnak.

– Rád azonban büszke vagyok – folytatta a nagyapja –, ahogy Finnre és Bradyre is. Egyébként meg úgy is veheted, hogy ezek után legalább a következő hat évben békén hagylak.

– Hát jó! – adta meg magát Ethan. – Jótékonysági rendezvények és partik, de semmi több!

Nagyapja elégedetten bólintott, és fáradt arcán mintha kisimultak volna a ráncok.

– Én még iszom egyet. Te is? – kérdezte ártatlanul, és felemelkedett ültéből.

Unokáját nem kellett győzködnie. Ethan rezignáltan s egyszersmind hálásan nyújtotta felé a poharát.

Lily úgy érezte, mintha a nap eseményei kusza képekkel teli álomként telepednének az agyára. Persze tudta, hogy a fejsérülésének semmi köze sincs koncentrálási gondjaihoz. Gondolatait kizárólag egy bizonyos Ethan Marshall zavarta össze.

Illetve az ő csókja.

Még most, órákkal később is olyan izgatott volt, mint egy tizennégy éves kamasz lány, aki életében először lett szerelmes. Ethan hihetetlenül jól csókolt. Lily még mindig libabőrös lett, ha csak rágondolt. Hát még amikor a férfi megérintette azt az érzékeny pontot a nyakán, amelynek ő a létezéséről sem tudott korábban… Maga az emlék is megborzongatta.

Ugyanakkor alig tudta elhinni, hogy mindez valóban megtörtént vele, s nem csupán elszabadult fantáziájának egyik terméke. Egy szép, de mégis nagyon igazinak tűnő ábránd. Hiszen Ethan ajkának nyomát még mindig érzi a száján, testének súlya mintha most is ránehezedne. Soha nem volt még olyan álma, amelynek minden részletére ilyen világosan emlékezne.

Ethan Marshall megcsókolta őt. Micsoda abszurd gondolat! Ilyesmi vele nem történhet meg. Egy Marshall bizonyára csak olyan nőt csókol meg, aki gazdag, jól nevelt és befolyásos.

Márpedig ő mindebből semmit sem mutathat fel, és ezt Ethan is pontosan tudja, Ő a nagyszülei egyik lovásza, s lehet, hogy egy romantikus filmben a szegény lány hercegnővé változhat, de ez itt a való élet.

Ebben az életben ő csak egy egyszerű lány Mississippiből, aki egyik napról a másikra él. Akik között felnőtt, azok kivétel nélkül mindenféle piszkos ügyekkel foglalkoztak. Ethan apja szenátor, az övé meg köztörvényes bűnöző. Ethan családjában csak úgy nyüzsögnek a kormányzók és igazgatótanácsi elnökök, az övé viszont lótolvajokból és bukott egzisztenciákból áll.

Neki magának sem tiszta a múltja…

Nem, a világ Ethan Marshalljai nem csókolnak meg olyan nőket, mint Lily Black. Legalábbis nem tudatosan. És akkor is legföljebb egyszer.

Ami persze megmagyarázza, miért is távozott Ethan olyan sietve a szobájából. Nyilván rájött, hogy mit tett. Ő ugyan sosem fogja elfelejteni azt a csókot, de nem is ringatja magát abba az illúzióba, hogy a kis történetük folytatódhat.

Lily számára az utóbbi napok nagyon megerőltetőek voltak. Talán ezért nem tudott nyugton maradni, s ahelyett hogy az ágyában fekve tévézett volna, késő este még egyszer végigjárta az istállót.

Ebben az időpontban meglehetős béke és nyugalom uralkodott ott. A lovakat már ellátták, s tulajdonképpen nem is volt mit csinálni. De Lily ezen a helyen mégis kikapcsolódhatott egy kicsit, és másfelé terelhette gondolatait.

Kontár boksza nyitva állt, és üresen ásított. Lily szinte már látta maga előtt, ahogy a ló valami ennivalót keresve végigtrappol az istállón, ám valójában a csődör sehol sem volt. A jó életbe! Csak nem lopták el?

Lily igyekezett megőrizni a hidegvérét, és elindult, hogy kinézzen a kifutóba. Alig hagyta el az istállót, paták dobogása ütötte meg a fülét. Amikor aztán meglátta a lovat és lovasát a kifutóban, meglepetésében még a szívdobogása is kihagyott egy pillanatra.

Ethan nyereg nélkül ülte meg Kontárt. Messziről nézve a holdfényben csak a sziluettje látszott, s az egész olyan volt, mint egy filmjelenet. Lily biztosra vette, hogy nincs egyetlen nő sem a világon, aki ne olvadna el ettől. Különösen, ha még mindig a száján érzi ennek a férfinak a csókját. Legszívesebben egész éjjel a kerítést támasztotta volna, hogy csak bámulja epedve.

Úgy tűnt, Ethan észrevette őt, mert felé irányította Kontárt.

– Hogyhogy ilyen késő este még kint vagy? – kérdezte.

Nyugi, nyugi! – intette magát a lány, és örült, hogy a sötétben Ethan nem láthatja, amint elvörösödik.

– Nem kell aggódnod, csak Kontárt kerestem, mert nem volt a bokszában.

Ethan előrehajolt, és megveregette a ló nyakát.

– Napközben nem volt időm kilovagolni, ezért úgy gondoltam…

– Na, én akkor nem is zavarlak – lökte el magát a korláttól Lily. – Jó éjszakát, Ethan!

– Lily…

– Igen? – Az ég szerelmére kérlek, ne kérj bocsánatot a mai délutánért! Ne mondd, hogy hibáztál!

– Velem tartasz?

Ethan kinyújtotta felé a kezét. Nyilván fel akarta húzni magához, ahogy a filmekben szokták a daliás hősök.

Tényleg olyan nagy baj lenne, ha igent mondana? Lilynek azt súgta az esze, hogy forduljon sarkon és siessen vissza a szobájába, ő most mégis elbizonytalanodott.

Hát nem ebben reménykedett már régóta? Jó, talán nem pontosan egy ilyen helyzetre várt, hiszen ez álmaiban sem jutott volna eszébe, de igenis azt remélte, hogy egy új helyen új életet kezdhet. Ott, ahol senki nem ismeri a múltját, ahol egyszerűen elfogadják olyannak, amilyen valójában.

Nem érdemelte ezt meg egyfajta jóvátételként?

Ethant e pillanatban mesebeli hercegnek látta borzas hajával, háromnapos borostájával, amely hangsúlyozta markáns állát, s a szűk farmer alatt jól kivehető, izmos combjával, ahogy a ló oldalát szorította.

Amikor pedig a férfi hirtelen rámosolygott, Lilyt már nem érdekelte, hogy bugyuta bakfisnak érzi magát aki nem bír a testét hatalmába kerítő bizsergéssel. Gyorsan átbújt a korlátok közt, és Ethan segítségével felhúzódzkodott a férfi mögé.

Egészen új élményt jelentett számára, hogy szőrén ülhette meg a lovat. Farmerén keresztül érezte az állat melegét, s már az első lépésnél nekicsúszott a férfi hátának. Egyszerűen nem tehetett mást, kénytelen volt a karját Ethan dereka köré fonni. Amint megérezte kemény hasizmait, hirtelen eszébe jutott legelső találkozásuk a folyónál, amikor a férfi csupán néhány vízcseppet viselt meztelen felsőtestén. Széles válla most eltakarta előle a kilátást, úgyhogy Lily nem is sejtette, hová mennek. Mélyen belélegezte a már ismerős, férfias illatot, s az érzéki benyomások összjátéka egészen magával ragadta.

A következő pillanatban Ethan előrehajolt, kinyitotta a kifutó kapuját, aztán még épp időben odaszólt Lilynek, hogy kapaszkodjon erősebben, s a csődör máris hosszan elnyúló testtel az erdő felé vágtázott velük.

Lélegzetelállító utazás volt: a fák árnyai szédítő tempóban suhantak el mellettük, mígnem a folyó közelébe értek. Ekkor Ethan megint lassú léptekre fogta a lovát. A lágy szél jólesően hűtötte Lily felhevült arcát, s a rájuk telepedő csöndben és sötétben úgy tűnt, mintha körülöttük mérföldekre nem volna senki más. Aztán valamikor megálltak, és Lily hallotta, hogyan zúg előttük a folyó.

– Hú, ez nagyon jó volt! – kiáltott fel. – Még soha semmit nem éreztem ilyen izgalmasnak… – kivéve a csókjaidat, tette hozzá magában.

– Még sosem lovagoltál nyereg nélkül? – fordult hátra mosolyogva a férfi, és a száját egyszeriben csupán centiméterek választották el Lily arcától.

– Tudod, hogy én nem kedvtelésből lovagolok.

– Ahhoz képest egész jól tartottad magad. Valóságos őstehetség vagy.

Ethan segített leszállni a lóról Lilynek, majd maga is a földre csúszott, aztán szabadjára engedte Kontárt. Lily meghökkenve nézte.

– Ne izgulj, nem szalad el – nyugtatta meg a férfi.

– Hihetetlen! Ha egyedül lenne itt velem, már rég árkon-bokron túljárna.

– Kontár tudja, ki a főnők. És az nem te vagy. – Ethan békítően a lányra kacsintott. – Ne vedd zokon!

– Gondolhatna arra is, ki eteti nap mint nap – morogta Lily, s még mindig kissé remegő lábbal letelepedett egy kidőlt fa törzsére.

Nyugodt, csillagfényes éjszaka volt, de köztük hirtelen feszültséggel telt meg a levegő. A lányban csak most tudatosult, hogy az istálló messze van, s ő itt ül egy romantikus környezetben, egyedül azzal a férfival, akiért majd elolvad a szíve, s aki ma már egyszer megcsókolta.

Ellentétes érzelmek kavarogtak benne: remélte, hogy Ethan megismétli a csókot, ugyanakkor félt is ettől. Amikor a férfi mellé ült, egész teste görcsbe rándult.

– Ne félj, nem foglak letámadni. Tulajdonképpen bocsánatot is akartam kérni azért, ami ma történt.

– Értem – felelte mereven a lány.

– Vagy talán inkább előre kellene bocsánatot kérnem – folytatta némi tétovázás után Ethan.

– Ugyan miért?

A férfi nem nézett rá, csak kicsit hátradőlt, és feje mögött összekulcsolta a kezét.

– Mert tulajdonképpen arra készülök, hogy mielőtt visszalovagolnánk, még egyszer megteszem.

Lily nem tudta, sírjon-e vagy nevesen. A szíve vadul dobogott.

– Ez most egy ígér… vagyis fenyegetés?

A férfi lehunyta a szemét, szája körül mosoly játszadozott.

– Egy jóslat.

Az izgatottságtól Lily már alig tudott rendesen lélegezni. Még szerencse, hogy Ethan nem látta, s így nem is érzékelhette, mit váltott ki belőle. A hallgatásával nyilván alkalmat akart adni neki arra, hogy lebeszélje a szándékáról. Lily azonban képtelen volt erre.

– Olyan szép ez az éjszaka! – sóhajtott fel végül, hogy megtörje a csöndet.

– Így van.

– Ezért akartál kilovagolni? – Lily a térde köré fonta mindkét karját. – Mert olyan szép az éjszaka?

– Részben ezért, részben mert el akartam szabadulni kicsit otthonról.

A férfi hangja frusztrált volt, ami felébresztette Lily kíváncsiságát.

– És miért?

– Hallod-e, ahhoz képest, hogy mennyire utálod a faggatózást, te elég sok kérdést teszel fel – nevette el magát Ethan.

– Tényleg? Hát, meglehet. Tudod, sokkal érdekesebbnek találom mások életét, mint a magamét. A saját történetemet már úgyis ismerem.

Ethan végre kinyitotta a szemét.

– De én nem – mondta.

– Nem sokat mulasztasz… Szerinted, miért jöttem el Mississippiből?

– Nos, ha kalandot keresnél, Hill Chase nem a megfelelő hely. Itt semmi izgalmas nem történik.

Lily a folyót bámulta.

– Nem kalandot vagy izgalmat keresek. Egyszerűen csak szerettem volna valahol máshol élni. Te még sosem vágytál erre? – Amint kimondta, rögtön eszébe jutott, kivel is beszél. – Persze valószínűleg nem.

– Miért gondolod?

– Mert nem tudom elképzelni, hogy olyan helyen akarsz élni, ahol senki sem ismer.

– Miért hiszed, hogy nem vágyom néha erre?

Lily meglepetten nézett a férfira.

– Hát mert… mert te… – Azt akarta mondani, hogy mert gazdag, befolyásos, vonzó és kedves vagy, de fennhangon mégis így fejezte be: – te Marshall vagy.

– Mintha ez olyan nagy különlegesség volna!

– Az is. Vagy nem?

– Nézd, mindenki szeretne néha másképp élni. Mindenki eljut időnként arra a pontra, hogy a legszívesebben világgá futna.

– Hm… – Lily ezt nagyon is jól értette.

– Csak ennyi? Nem is kérdezősködsz tovább?

– Nem, mert akkor úgy érezném, hogy nekem is válaszolnom kell a te kérdéseidre. Annyira jól pedig nem ismerjük egymást. Ráadásul helytelennek is tartanám, ha mindent tudnál rólam, hiszen én a nagyszüleid alkalmazottja vagyok.

– Bizony, és ezt nagyon sajnálom.

– Miért?

– Mert mindjárt valami nagyon helytelent fogok tenni.

Időközben Lily rájött, hogy már csak néhány centiméterre van az arcuk egymástól. Ha Ethan kicsit elfordítaná a fejét, találkozna a szájuk. Nem érdekelte már, mit súg az esze. Olyan élmény várt itt rá, amilyenben aligha lesz része még egyszer. Ostobaság lenne, ha nem ragadná meg az alkalmat.

Ethan csókja semmi máshoz nem volt fogható: édes, de mégis türelmetlen, gyengéd, ám tele titokkal és ígérettel. S ezek a titkok és ígéretek ellenállhatatlanul vonzották Lilyt.

Anélkül hogy elengedte volna a lányt, Ethan lecsúszott a homokos talajra, és hátát nekitámasztotta a kidőlt fa törzsének. S még mielőtt Lily észbe kapott volna, derekánál fogva megragadta őt, és az ölébe vonta. Lily érezte, ahogy a férfi egyik kezével megmarkolja a farmernadrágja övét, mintha nem akarná elengedni, míg a másik kezével a mellkasára húzta.

Lily el sem tudott képzelni ennél tökéletesebb pillanatot. Ethan az ajkát kóstolgatta, felajzottságának kemény bizonyítéka a combja közt lüktetett, miközben a hold ezüstös fénybe vonta a tájat, és csak a folyó hullámainak csobogása hallatszott. Bármilyen dús fantáziával áldotta is meg őt az ég, ilyen eszményi helyzetet ki sem tudott volna találni.

Ethan olyan szorosan ölelte magához, hogy Lily a szívdobbanásait is érezte a mellén. A férfi óvatosan kihúzta blúzát a nadrágjából, és a meztelen hátát simogatta, míg végül elérve melltartója puha csipkéjéhez, átfogta kezével a keblét. Lily testét hirtelen forróság árasztotta el, lélegzete akadozni kezdett.

Ekkor Ethan váratlanul megdermedt. Komolyan gondolta a bejelentését, hogy meg fogja csókolni a lányt, de ennél tovább nem akart menni. Csakhogy Lily, mint valami kábítószer, teljesen elvette az eszét. Az illata, az, ahogy a közeledésére reagált, minden önuralmától megfosztotta őt. Ha még egy percig folytatják ezt, hát itt, a kemény földön magáévá teszi.

Amikor aztán Ethan újra bocsánatot kért, Lily alig titkolt csalódottsággal csak sóhajtott egyet, majd felállt a férfi öléből, visszatűrte blúzát a nadrágjába, és néhány gyors kézmozdulattal rendbe hozta a haját, hogy véget vessen a bensőséges pillanatnak. Egyetlen füttyszavára – és Ethan legnagyobb meglepetésére – Kontár előtrappolt a sötétből.

– Legjobb, ha most hazamegyek – jelentette ki Lily. – Le tudnál tenni az istállónál?

Bármennyire igyekezett, hogy a hangja közömbösen csengjen, Ethan kihallotta belőle a kényszeredettséget, s még a hold sápadt fényében is látta, hogy a lány arca szinte lángol. Noha legszívesebben maradt volna még, nehéz szívvel feltápászkodott, majd egy lendülettel felugrott a ló hátára, aztán a kezét nyújtva Lilyt is felhúzta maga mögé.

Érezte, hogy a lány csak vonakodva öleli át a derekát. Míg idefelé Lily szorosan hozzábújt, s mellével a hátához simult, most mintha mindenáron megpróbált volna távolságot tartani tőle, így csak a lehető legkisebb felületen érintkezett a testük.

Egy pillanatra Ethan kísértésbe esett, hogy vad vágtára ösztönözze csődörét, s ily módon kényszerítse a lányt, hogy erősebben kapaszkodjon belé, ám gyorsan észhez tért, s végül a kantárt lazán tartva hagyta a lovát hazaporoszkálni.

Útközben minden kísérlete, hogy beszélgetést kezdeményezzen, kudarcba fulladt. Lily egyszavas válaszokat adott, melyek egyre elutasítóbbak lettek, ahogy az istálló felé közeledtek.

– Lily, figyelj csak… – próbálkozott Ethan utoljára, amikor megérkeztek, ám a lány már le is csúszott a lóról, még a segítségét sem kérte.

– Köszönöm, hogy elvittél – préselte ki magából láthatóan nehezen, s hátrálni kezdett a személyzeti szállás irányába. – Jó éjszakát! – tette még hozzá, majd megfordult, fölszaladt a lépcsőn, és hamarosan el is tűnt az ajtó mögött.

Ethan pedig magára maradt kuszán kavargó gondolataival.

4. FEJEZET

Másnap reggel, egy álmatlan éjszaka után Lily úgy érezte magát, mint egy zombi. Még a kávé sem segített legalább félig-meddig normális emberré válnia. De nem csupán az alváshiány gyötörte, hiszen azt még elviselte volna, Ethan azonban újra teljesen összezavarta a fejét.

Ez az ember tele van ellentmondásokkal, állapította meg magában a lány. Egyfelől a tettei arra utaltak, hogy komolyan érdeklődik iránta, másfelől Lily nem értette, miért. Persze hízelgőnek találta. Olyan izgalmas volt! S noha tudta, hogy jobb lenne távol tartania magát a férfitól, tegnap éjjel semmiféle ellenállást nem tanúsított, amikor Ethan az ölébe húzta.

Mély lélegzetet vett, ahogy az előző éjszaka képei felbukkantak az emlékei közt. Szerencsére Ethan még időben leállt… Ez a férfi olyan elérhetetlen a számára, hogy semmi értelme valamiféle közös jövőre gondolnia. Egyszerűen csak jó volt kicsit álmodozni róla. Tegnap azonban kiderült, hogy vigyáznia kell…

– Lily, drágám, szerintem ez a zabla már nagyon tiszta. – Ray hangja áthatolt a lány ködös gondolatain. – Persze értékelem ám, hogy ilyen gondos vagy.

Lily csak most nézett le az ölében heverő zablára, amelyet ki tudja, mióta fényesített már. Zavartan rámosolygott az istállómesterre.

– Sajnálom, Ray. Egy kicsit elkalandoztam…

– Mit csinál a fejed?

Lily nem akarta elárulni Raynek, hogy belül mekkora zűrzavar uralkodik a fejében, inkább csak a sérüléséről beszélt, ahogy a férfi nyilván várta is.

– Van egy puklim, de ez minden. Ja, és hát a lábam is fáj még. – Valójában a nyereg nélküli lovaglástól sajgott mindkét lába, ám ezt sem kívánta Ray orrára kötni.

– Szeretnél mára kivenni egy szabadnapot?

– Nem, tényleg minden rendben – biztosította Lily az istállómestert. – Csak ez az időjárás-változás kicsit próbára tesz, pedig szeretem az őszt.

Úgy tűnt, Ray elégedett a válaszával, így hát Lily ismét a feladataival kezdett foglalkozni, s közben kényszerítette magát, hogy ne is gondoljon arra, ami az előző éjjel történt.

Sajnos nem járt nagy sikerrel.

Bizonyos napokon jobb lenne föl sem kelni az ágyból, gondolta Ethan. Még dél sem volt, de neki már elege lett a munkából. Kedvetlenül becsukta a laptopját, mielőtt még olyan e-maileket írna, amelyeket később megbán. S biztos, ami biztos, még a telefonját is kikapcsolta.

Noha az apja temperamentumát örökölte, Douglas legalább képes volt uralkodni az indulatain. Vagy legalábbis nem hagyta, hogy az indulatai uralkodjanak rajta.

Ethan úgy érezte, igazán itt az ideje, hogy szünetet tartson. Végtére is Joyce már régóta több volt egyszerű asszisztensnél, úgyhogy nem jelenthet problémát a számára átvenni néhány feladatot, anélkül hogy neki ellenőriznie kellene. Az asszony sok millió dolláros projekteket tudott kézben tartani, miközben egy centet sem veszített el. És nyilván még örülni is fog, ha ő engedi kibontakoztatni a képességeit.

Vele ellentétben a nagyapja persze mindig ragaszkodott ahhoz, hogy a család tagjai személyesen foglalkozzanak a fontos üzleti ügyekkel. De jóllehet a Marshallok népes sereget alkottak, azok száma, akik hajlandóak vagy képesek voltak ilyesfajta feladatokat végezni, ijesztően kevésnek tűnt. Ethan most emiatt is bosszankodott. Határozott mozdulattal hátratolta a székét és felállt az íróasztal mellől.

Természetesen a rosszkedvét részben az okozta, hogy már ébredéskor lehangolt és frusztrált volt. Lily miatt. Alapjában véve azonban mindent magának köszönhetett, hiszen a lány nem tehetett róla, hogy újra felbukkant az álmaiban.

Amint Ethannek eszébe jutott az előző éjszaka, a puszta gondolat is ágyékába kergette a vért. Legszívesebben azonnal elrohant volna Lilyhez az istállóba, de nem akarta újra megzavarni a munkában. És tulajdonképpen neki magának is dolgoznia kellene…

A hangosbemondón keresztül ekkor megszólalt Gloria hangja, s a szakácsnő jelentette, hogy kész az ebéd. Micsoda üdítő változatosság!

Ethan nagyszülei már az asztalnál ültek, amikor a férfi belépett.

– Hát itt vagy végre, drágám! Egész délelőtt nem is láttalak.

Ethan lehajolt, és arcon csókolta a nagyanyját.

– Őrült sok munkám volt.

– Akkor sem egészséges, hogy egész nap eltemetkezel a dolgozószobádban – korholta az asszony. – Reméltem, hogy itt többet leszel a friss levegőn és a napon. Már nem tart soká ez a jó idő.

Regina Marshall néha úgy kezelte Ethant, mintha még mindig tizennégy éves volna, ő azonban ezt nem bánta, különösen miután a nagyanyja megsimogatta az arcát.

– Hidd el, ezer más dolgot csináltam volna szívesebben, mintsem hogy az íróasztal mellett üljek. – Na, ez erős túlzás volt, tette hozzá magában Ethan, bár Lilyről persze nem beszélhetett. – Csak hát ha hív a kötelesség, mit tehetünk?

Nagyapja felnézett, és letette a villáját.

– Apropó, kötelesség! Ma felhívott Sylvia.

A fenébe is! Muszáj erről a témáról most beszélnünk? – dühöngött némán Ethan.

– Engem is hívott, nagyapa, és már intézkedtem.

– Örülök neki. Állítólag napok óta nem tudott elérni.

– Sylvia néni szeret mindent felfújni. Őszintén szólva nem szívesen hagyom, hogy egy olyan nő, aki életében nem dolgozott még egy napot sem, előírja nekem, hogyan intézzem az ügyeimet.

Ethan figyelmét nem kerülte el, hogy a nagyanyja szája szélén mosoly játszadozik, miközben felvág egy paradicsomot. Regina és Sylvia néni kapcsolata meglehetősen bonyolult volt, ellentétes természetüknek köszönhetően.

– Nem lehet az ember egyszerre őszinte és tapintatos – szólalt meg a nagyanyja, és olyan pillantást vetett felé, amelynek hatására Ethan megint gyereknek érezte magát.

– Nincs időm arra, hogy Sylvia néni lelkét pátyolgassam. Ha egy kicsit türelmesebb volna…

– Talán csak nem tudja értékelni a kendőzetlen stílusodat, drágám.

– Akkor forduljon valaki máshoz!

– Ethan… – Regina minden jel szerint kedvenc prédikációinak egyikébe készült belefogni.

– Azért ha a magam kendőzetlen stílusában azt mondom neked, nagymama, hogy ma különösen jól nézel ki, akkor legalább tudod, hogy ez őszinte bók, és nem valami nyálas… – Ethan az utolsó pillanatban észrevette, hogy nagyanyja a homlokát ráncolja, úgyhogy gyorsan helyesbített: – szóval nem üres beszéd.

– Mindenesetre – folytatta a nagyapja – Sylvia szombaton részt vesz a jótékonysági estélyen, te pedig össze fogod szedni magad. Ma szóltam pár jó szót az érdekedben, úgyhogy ne rontsd el újra a dolgod vele!

Az örökös mosolygás, bólogatás, felszínes nyájaskodás épp az egyik legfőbb oka volt annak, amiért Ethan utálta az effajta társasági eseményeket. De tudta, ha most jó képet vág az egészhez, legközelebb nagyobb esélye lesz, hogy kihúzza magát belőle, így hát biccentett egyet, és a nagyszülei végre elégedettnek tűntek.

– Ja, és egyébként – kezdte a nagyanyja olyan mellékes hangsúllyal, amelyet Ethan gyanúsan mellékesnek érzett – Kingston szenátor lánya visszatért Európából. Ő is eljön szombaton. Igazán helyes lány. Épp mostanában beszéltem a nagyanyjával.

Ez a megjegyzés megint olyan jellemző volt Reginára! Noha jócskán benne járt már a korban, az agya örökké dolgozott. És feltétlenül szeretett volna unokákat.

Az ebéd így aztán kimerítőbb volt, mint Ethan gondolta. És jó sokáig tartott…

Zuhanyozás, evés, alvás. Ebben a sorrendben. Lily mindennap ezt tette, és most is remélte, hogy az éjjel jól fog aludni.

Miközben fölment a szobájába, akkorát ásított, hogy beleropogott az állkapcsa.

Aztán arra gondolt, hogy talán ki is hagyhatná a vacsorát, és egyenesen bebújhatna az ágyba. Nem ez lenne az első alkalom, amikor üres gyomorral fekszik le, most is túl fogja élni.

A forró víz, amellyel lezuhanyozott, hihetetlenül jólesett, éppúgy mint utána a puha anyagból készült, frissen mosott pizsama simogatása a bőrén. Ekkorra azonban már nem hagyhatta figyelmen kívül gyomra korgását, s miután gyorsan csinált magának egy szendvicset, leült a tévé elé, hogy megnézze a híreket.

Éppen Marshall szenátorral készített valaki interjút. Douglas Marshall úgy hasonlított a fiára, hogy Lilynek a lélegzete is elállt. Ugyanakkor személyiségét tekintve Ethan egészen más volt, mint az apja. A szenátor nagy elkötelezettséggel beszélt kedvenc témáiról, az egész ember mégis olyan hidegnek-ridegnek tűnt.

Ethan tulajdonságai inkább a férfi nagyapjára emlékeztették Lilyt, akit a lány szinte bálványozott. A saját két nagyapját soha nem ismerte, de szívesen ábrándozott arról, hogy egy kicsit talán hasonlíthattak Porter Marshallhoz, bármilyen valószínűtlennek látszott is ez. Az idősebb szenátor nyílt és barátságos természete csak az unokáiban öröklődött tovább.

Douglas modora sima volt, mint egy angolna, megnyerő stílusa kényszeredettnek hatott, nem volt benne semmi őszinteség. Lily tudta, hogy jó szenátor, de abban már kételkedett, hogy jó ember is. Nehezére esett volna pontosan megfogalmazni, miért tett olyan kellemetlen benyomást rá, de a megérzései eddig még sohasem csalták meg.

Persze felvetődött benne, hogy talán kicsit igazságtalan, amikor ennyi rosszat gondol róla, hiszen nem is igen ismerte, mivel a férfi nem volt annyira bolondja a lovaknak, mint a család többi tagja, s csak ritkán tévedt az istálló környékére.

Douglas Marshall valahogy a saját apjára emlékeztette Lilyt, azzal a különbséggel, hogy neki rengeteg pénze és nagy hatalma volt. Erre a gondolatra a lány megborzongott, és egyszeriben sajnálni kezdte Ethant meg a fivéreit.

Eszébe jutott, amit Ray mesélt egyszer, hogy a fiúk az anyjuk halála után a nagyszüleiknél nevelkedtek Hill Chase-ben. Vélhetően ez magyarázza azt is, hogy Ethant olyan szoros kapcsolat fűzi hozzájuk. Lily mégis csodálkozott, amiért a nagyszülők kapták meg a gyerekek fölötti felügyeleti jogot. Bizonyára alapos oka volt ennek, bár azt sem tartotta kizártnak, hogy csak ő ilyen gyanakvó. Saját rossz tapasztalatai arra késztették, hogy mindig a legrosszabbat feltételezze, pedig a szépek és gazdagok világában nyilván másképp kezelnek mindent.

Ezzel együtt nem bízott Douglas Marshallban, de nem is nagyon akart többet foglalkozni vele, hiszen az üres spekulációk úgysem vezetnek semmire. Fáradtan kikapcsolta a tévét, és inkább olvasni kezdett egy könyvet.

Alig három oldal után azonban hirtelen fölpattant, mert valami beléhasított. A fenébe is, nyolcig el kell küldenie a takarmányrendelést! Volt még hátra tíz perc, ennek elégnek kell lennie.

Szélsebesen fölrántotta meztelen lábára a csizmáját, pizsamája fölé egy kapucnis dzsekit húzott, s már rohant is, amilyen gyorsan csak tudott, az istállóba. Nem is akart gondolni arra, milyen nevetségesen nézhet ki. Abban bízott, hogy ilyenkor már senki sem lesz az istállóban, a pizsama pedig mégiscsak eltakarta a legkényesebb helyeken.

Az istálló irodájában nehezen indult be a komputer. Lily türelmetlenül dobolt ujjaival az asztalon, miközben fél szemmel folyton az órát leste.

A rendelés aztán gyorsan ment, hiszen ezerszer is csinált már ilyet. Két perccel nyolc óra előtt pedig megnyomta a Küldés gombot.

– Király! – ujjongott Lily.

– Elfelejtetted megrendelni a takarmányt, igaz?

Lily megpördült a székkel. Mögötte, az ajtókeretnek támaszkodva ott állt Ethan.

– Majdnem. De még időben elküldtem.

Ethan szálas alakja szinte betöltötte a helyiséget, s Lily úgy érezte, alig kap levegőt. Először azzal nyugtatta magát, hogy egyfajta természetes barikádként köztük terpeszkedik a nagy íróasztal, de aztán hirtelen rádöbbent, hogy milyen lengén van ő maga öltözve. Még fehérnemű sincs rajta.

Zavartan följebb húzta dzsekijén a cipzárt.

– Ma este megint kilovagolsz? – kérdezte a férfit.

– Nem. Miért? Te szeretnél?

– Dehogy… Szükséged van valamire az irodából?

– Nincs.

– Akkor miért vagy itt? – bökte ki végül Lily, mert már idegesítette ez a találósjáték.

– Nem voltál a szobádban, itt pedig égett a villany.

Hosszú másodpercekbe telt, mire Lily feldolgozta a férfi válaszát.

– Te kerestél engem?

Ethan csak bólintott.

– Most nyilván meg kellene kérdeznem, miért, de nem érdekel – dünnyögte a lány.

– Egyszerűen beszélni akartam veled. – Ethan szája mosolyra húzódott, és Lily éppen ettől félt a legjobban.

– Arról, ami… tegnap történt?

– Igen.

– Tőlem akár el is felejthetjük. Nem akarom elveszíteni a munkámat.

Ethan ellökte magát az ajtófélfától, belépett az irodába, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Én sem szeretném, ha bárki szexuális molesztálással vádolna.

– Akkor hagyjuk annyiban a dolgot!

– Valószínűleg ezt kellene tennem, de ritkán teszem azt, amit kell.

Ismerős magatartás, gondolta Lily. Őt többnyire olyan téves döntésekhez vezette, amiért még börtön is járt. De nehéz ettől a beállítottságtól megszabadulni.

– Szóval te mindig azt teszed, amit akarsz?

– Legtöbbször igen.

– És tőlem mit akarsz?

– Mit akarhatnék? – nézett rá Ethan meglepődve. – Semmit.

Leplezetlen őszinteségét a lány akár sértőnek is érezhette volna, de ezen töprengeni már nem maradt ideje, mert Ethan hirtelen átszelte a szobát megkerülte az íróasztalt és két kezével Lily székének karfájára támaszkodott. Olyan közel hajolt hozzá, hogy az arcuk majdnem összeért.

– Csakis téged akarlak – mormolta.

Talán mégsem baj, hogy ilyen őszinte, futott át Lily fején. Még soha nem reagált ilyen hevesen néhány szóra. A helyiségben hirtelen mintha megemelkedett volna a hőmérséklet, és az, hogy rajta nincs fehérnemű, már inkább előnyösnek tűnt.

Lily nagyot nyelt. Ennek következményei lehetnek. Talán meg is fogja bánni.

Vagy mégsem, helyesbített, amikor Ethan megcsókolta. Vadul dobogó szívvel a férfi nyaka köré fonta a karját és hagyta, hogy az felültesse az íróasztalra.

Miközben egyre szenvedélyesebben csókolóztak, Ethan szétfeszítette térdével a lány lábát, hogy egészen közel férhessen hozzá. Majd türelmetlenül lehúzta róla a kapucnis dzsekit meg a pizsamafelsőt.

Lily a férfi pólója alá csúsztatta a kezét, s ujjaival bebarangolta izmos mellkasát, végül ő is megszabadította Ethant a zavaró ruhadarabtól. Egy pillanatra elbizonytalanodott, amikor észrevette, milyen fürkésző tekintettel méregeti a férfi, de aztán úgy látta, hogy a szeme elégedetten csillog.

Egy halom régi nyeregtakaró is volt az irodában, s Ethan most az egyik kezével ez után nyúlt, miközben a másikkal derékon ragadta a lányt, és fölemelte az asztalról. Amikor letette a földre dobott takarókra, Lilyt hirtelen elfogta a pánik, de valahogy mégis minden olyan helyénvalónak tűnt. S amint aztán megérezte Ethan forró ajkait a mellén, egyszeriben minden józan megfontolás elhagyta.

Az előző napi izzó szenvedélyt újra felélesztették benne a férfi becézgetései. Ethan keze végigsiklott Lily lapos hasán, le a csípőjére, majd becsúszott a pizsamanadrág alá, és átfogta feszes fenekét.

Lily nem is tudta, mi az, ami jobban elbűvöli: Ethan puhán tapogatózó keze, a nyakát simogató szája vagy az, ahogy a bőrük egymáshoz ért. A férfi teste forró volt, csókjai egyre hevesebb vágyról árulkodtak, mégsem sietett el semmit. Lassan letolta a lány nadrágját, vigyázva a kötésre sérült lábán.

Amikor Lily Ethan farmerjának cipzárját kereste, keze remegve ütközött az alatta feszülő kemény domborulatba. Tétován megsimogatta, mire Ethan felnyögött. A lány egész teste úgy égett és bizsergett, mint még soha. Ügyetlenül babrált a cipzár körül, mígnem Ethan a segítségére sietett. Könnyedén kibújt a farmerból, anélkül hogy a csókot félbeszakította volna.

Noha már alig maradt egyetlen világos gondolata, Lily hirtelen rájött, milyen messzire mentek.

Rémülten Ethan mellkasának feszítette a kezét, hogy eltolja magától, s mohón kapkodott levegő után, ahogy a férfi abbahagyta a csókot.

– Van… van valami… amit tudnod kell – dadogta.

Beletelt néhány másodpercbe, mire Ethan agyáig elhatoltak a lány szavai. Egy ilyen mondat általában semmi jót nem jelentett, hát még most, ebben a pillanatban és ezen a feszült hangon… Lily arca szinte lángolt, lélegzete akadozott. A lány nem tudott a szemébe nézni, pedig ő még mindig az alsó ajkát becézgette.

Aztán Ethan fél kézzel felemelte az állát, így Lily már képtelen volt elkerülni a tekintetét.

– Mi a baj?

– Én… szóval… én nem gyakran csinálok ilyet.

Ethan csak lassan ébredt rá, mit jelenthetnek ezek a szavak. De nem, az nem lehet!

– Nem gyakran vagy soha? – kérdezte.

– Nem gyakran – nevette el magát kicsit idegesen a lány, és látta Ethan arcán a rosszul titkolt megkönnyebbülést. – Szerettem volna, ha tudod, nehogy… túl nagy elvárásaid legyenek.

A férfit meglepte Lily sebezhetősége. A lány azonban továbbra is vágyakozva cirógatta. Ethan igyekezett gondosan megválogatni a szavait.

– Nincsenek nagy elvárásaim. De te már amúgy is túlszárnyaltad őket.

Ragyogó mosoly volt a jutalma. Lily végigsimított a haján, aztán újra magához húzta, s amint a szájuk összeért, mintha megint elsüllyedt volna körülöttük az egész világ.

Ethan úgy érezte, teljesen megőrjíti ez a nő. Képtelen lett volna levenni róla a kezét. Lily teste csupa ellentét volt: selymes, sima bőr feszült, kemény izmain, melyeket nyilván nem valami fitneszklubban fejlesztett ki, hanem kemény fizikai munkával. Finom vonalú orrát nyári szeplők borították, karja bronzbarnára sült a napon, míg a felsőteste olyan fehéren világított, mint egy széltől-naptól óvott úri kisasszonyé. Rövid, kemény körmei szinte fájdalmasan vájtak a vállába.

Ethan csaknem elnevette magát, amikor észrevette, hogy a már-már férfiasan durva kezekkel ellentétben milyen vidáman csillognak Lily lábujján a rikító rózsaszínre festett körmök.

Ezen a nőn minden valódi volt, és épp ez a hitelesség hiányzott oly nagyon Ethan életéből. Hihetetlenül üdítő hatást gyakorolt rá, egyszersmind fel is izgatta.

Újra eszébe jutott Lily akadozó vallomása, ezért igyekezett gyengéden és óvatosan bánni vele. A lány azonban sokkal hevesebben reagált az érintéseire, mint ahogy várta. Ethan egyre nehezebben tudta visszafogni magát, s hamarosan egészen eluralkodott rajta a vágy, hogy ez a meleg, puha test magába fogadja.

Egyik kezével keresgélve a farmere felé tapogatózott, s nemsokára Lily türelmetlenül figyelte, hogyan húzza fel az óvszert. A következő pillanatban már érezte is a férfi súlyát a combján, aztán Ethan szinte kínzó lassúsággal belé hatolt végre.

Lilynek már az egész teste izzott a szenvedélytől, mégis többet akart, s enyhén megemelte a csípőjét, hogy közelebb kerüljenek egymáshoz. Tenyere alatt megfeszültek Ethan izmai, mintha a férfi alig tudná kordában tartani sürgető vágyát. Lily már csaknem felkiáltott édes-gyötrelmes türelmetlenségében, amikor Ethan lassan mozogni kezdett benne. Ebben a pillanatban a lány értelmének utolsó szikrája is kihunyt, s az érzéki örömök vették át fölötte a hatalmat. A férfi minden lökése közelebb juttatta a mennyországhoz, s amikor a kéj már szinte elviselhetetlenné vált, egész testében reszketett. Sóhajtva kapaszkodott Ethanbe. Valahonnan a távolból hallotta a férfi nyögését, s érezte, ahogy ölelő karjai remegni kezdenek.

Aztán körülötte is felrobbant a világ.

Ethan játékosan fel-alá húzogatta az ujjait Lily karján, miközben végtelenül oldottnak és elégedettnek tűnt. A lány meg akarta kicsit legyinteni, de mozdulni sem volt ereje. Különben is Ethan joggal elégedett magával, gondolta, s fátyolos szemmel nézte a kedvesét.

– Minden rendben? – kérdezte a férfi mosolyogva, és megcsókolta Lily meztelen vállát.

Ő azonban még a száját sem tudta kinyitni, amikor válaszolni próbált, ezért csak ernyedten elmosolyodott, majd lecsukta a szemét, és bólintott.

– Ne haragudj, ha fájdalmat okoztam – folytatta a férfi.

Lily szeme nyomban felpattant s amint észrevette az aggódást Ethan arcán, némán átkozni kezdte magát: A fene vigye el! Meg sem kellett volna említenem.

– Már mondtam neked, hogy nem voltam szűz…

Csak az utolsó pillanatban vette észre, hogy Ethan elfojt egy mosolyt      

– A sérüléseidre gondoltam. A lábadon és a fejeden – magyarázta a férfi, és könnyedén megérintette Lily homlokán a tapaszt.

– Értem. – Hú, milyen kínos! – De már nincs semmi bajom.

– Hál’ istennek.

– Minden jó volt, ne aggódj!

Ethan tréfásan felhúzta a szemöldökét.

– Ha csak jó volt, akkor mégis bocsánatot kell kérnem. – Szemei pajkosan csillogtak, majd elkapta Lily kezét és szopogatni kezdte az egyik ujját. – Tulajdonképpen azt reméltem, hogy „fantasztikusnak”, netán „lenyűgözőnek” tartasz majd.

– Micsoda beképzelt fickó vagy! – kontrázott a lány, ám titkon azt gondolta, hogy a „fantasztikus” szó messze nem fejezi ki mindazt, amit átélt.

Jóleső borzongás futott végig a hátán, mialatt a férfi a nyelvével becézte ujjbegyeit.

– Na jó, akkor legközelebb jobban fogok igyekezni – mormolta Ethan.

Lily megdermedt.

– Legközelebb? – zihálta.

– Ezúttal – helyesbített Ethan, és magára húzta a lányt.

5. FEJEZET

A szerda mindig Lily szabadnapja volt. Míg az első hetekben ilyenkor többnyire a birtokon sétálgatott, mert nemigen tudta, mihez fogjon, időközben kialakította a maga szokásait, és már előre örült a kiruccanásnak.

Élvezte a harmincperces autózást a városba, mivel szerette azt a békét és nyugalmat, amely Hill Chase-ben uralkodott, s minél távolabb került tőle, annál jobban erősödött benne ez az érzés.

Ahogy mindig, most is először a banknál állt meg, hogy beváltsa a béreként kapott csekket, aztán a mosodába ment, majd a drogériába, hogy néhány kozmetikai cikket vegyen. Idővel megtanulta mindezt olyan könnyedén és rutinosan intézni, hogy az egész szinte kellemes változatosságot jelentett a munkanapjaihoz képest.

Ma azonban, miközben céltudatos léptekkel járta be a drogériát, mégis megtorpant, amint tekintete egy óvszerekkel teli polcra tévedt. Pedig már egyébként is alig tudta agyából száműzni az előző éjszaka képeit.

Érezte, hogy a vér a fejébe száll, nem mintha sajnálta vagy szégyellte volna, ami közte és Ethan között történt. Hiszen azért minden nő csak irigyelhette volna. Fél éjszaka feküdt még utána álmatlanul, annyira feldobta ez az élmény. Amikor aztán ráköszöntött a kijózanító reggel, gyorsan visszatért a realitások talajára.

Rajongás és fantasztikus szex ide vagy oda, meglehetősen naivnak kellett volna lennie, hogy azt higgye, valami mélyebb dologról van itt szó. Ethan elég világosan kifejezésre juttatta, mik a szándékai. Nem tett szerelmi vallomást vagy egyéb romantikus ígéretet, és ezt Lily méltányolta is.

Ezenkívül még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán akart volna-e ő ilyesmit hallani a férfitól. Hiszen úgy vélte, az embernek néha egyszerűen csak élveznie kell a pillanatot, anélkül hogy különösebben törné a fejét azon, hogyan is lesz tovább.

Nem bánta meg, hogy lefeküdt Ethannel. Ez volt a legjobb szex, amelyben eddig részesült. Nem mintha komoly összehasonlítási alapja lett volna, de alig tudta elképzelni, hogy lehetne ennél jobb is. Ethannek arra a kérdésére, hogy huszonkét éves létére miért van kevesebb tapasztalata e téren, mint a maga korabeli lányoknak, nem tudott világos választ adni.

Hogy is beszélhetne erről anélkül, hogy többet árulna el magáról, mint amennyit akar? Miért kellene Ethannek tudnia, hogy még egy olyan bűnözőnek is, mint ő, vannak a lelke mélyén elrejtett titkai, melyeket nem szeretne mindenkivel megosztani.

Noha még mindig nem értette miért volt olyan más Ethannel a szex, ezen ma nem akarta törni a fejét. Egyszerűen élvezi szép emlékeit, hiszen biztos volt abban, hogy nem lesz több ilyen alkalom. Elszántan hátat fordított tehát a polcnak, és elindult a pénztár felé, mielőtt meggondolhatta volna magát.

Az arca még mindig enyhén vörös volt az erotikus ábrándoktól, amikor a könyvtárban visszaadta a kikölcsönzött köteteket és átnézte az új könyveket, amelyeket Judith félretett számára. Végül leült az egyik számítógéphez, hogy megnézze, jött-e újabb e-mailje.

Csak kevesen ismerték a címét. Amennyire lehetett, Lily minden nyomot eltörölt maga után, de néhány emberrel nem akarta egészen megszakítani a kapcsolatot, bármilyen rendszertelenül érintkeztek is.

Amint a postafiókjában felfedezte TJ levelét, elmosolyodott. TJ nehezen tudott visszailleszkedni a normális életbe, miután kiengedték a börtönből. De úgy tűnt, mostanában mégis megtalálta a helyét: a legutóbbi e-mailje tele volt jó hírekkel. Talált végre munkát, és új barátja is akadt, aki ezúttal – mint írta – egy „tök rendes pasi” volt.

A mostani levele azonban csak pár szóból állt:

Apád keres téged. Nem tudja, hol vagy, és azt mondtam neki, hogy én sem tudom.

Jerryvel is beszélt.

Lily gyomra görcsbe rándult. Vett néhány mély levegőt, hogy megnyugodjon. Felnőtt vagyok, apám már nem árthat nekem, próbálta lecsillapítani magát. Mindig is tisztában volt vele, hogy az apja keresni fogja, hiszen az öreg sok mindenben vette hasznát, amit nélküle nem tudott megcsinálni, vagy amihez egyszerűen túl lusta volt. Ráadásul Lily még némi pénzzel is tartozott neki. Most nyílván nagyon ingerült, mert nem tudja, hogy ő hol bujkál. Az apja gyűlölte ha valaki keresztülhúzta a számításait.

No, és Jerryvel mi lehet?

Az asszony támogatta Lilyt, amikor el akart jönni Mississippiből. Nevetve írta alá a papírjait, és azt mondta, ő a legnagyobb sikere az egész reszocializácíós programban.

A felügyeletével megbízott pártfogója is egyetértett ezzel, így aztán az aktáit lepecsételték. Lily ragyogott a boldogságtól és a megkönnyebbüléstől, amikor elhagyta a fiatalkorúak börtönét és magát a várost is.

Biztos volt benne, hogy sem Jerry, sem TJ nem fogja elárulni. Mindketten pontosan tudták, milyen ember Oscar Black. Lily mégis pánikba esett most, hogy kiderült, az apja már a régi barátait és a szociális gondozónőjét zaklatja.

A fenébe is! Nem akart többé a múltjára gondolni.

Idegesen kijelentkezett a levelezési programból, aztán fizetett is Judithnál, aki aggódva jegyezte meg, hogy milyen szokatlanul sápadt. Lily megnyugtatta pár szóval, s máris rohant, hogy keressen egy telefonfülkét.

Két háztömbbel odébb talált is egyet, és bedobott néhány centet a készülékbe.

TJ a harmadik csöngetésre vette föl a telefont. A hangja furcsán elmosódott volt. A rohadt életbe! Ha megint iszik…

– Szia, itt Lily!

– Szia, drágaságom! Hogy vagy?

– Jól, sőt nagyon jól. És te? – érdeklődött idegesen a lány.

– Jobban már nem is lehetnék, drágaságom.

Ez bizony semmi jót nem jelentett. Józanul TJ sosem mondana ilyet.

– Találkoztál az utóbbi időben Jerryvel?

– Persze. Még mindig állati, büszke rád. Te vagy a nagy példakép az újoncoknak. Egyébként azt mesélte, hogy az apád meglátogatta. Baromira megijedtem.

– Az apám engem nemigen érdekel. De mi van veled?

– Minden a régi. Errefelé sosincs semmi újság, de ezt te is tudod.

Hát épp ettől félt Lily.

– Viszont a te legutóbbi e-mailedet irtó jó volt olvasni – folytatta TJ. – Mégiscsak vitted valamire. Néha azt gondolom, veled kellett volna mennem.

– Jöhettél volna, és még mindig jöhetsz. Kezdj te is új életet!

– Jaj, ne má’! Én jól vagyok. Jut eszembe: van egy nagy hírem! Roger meg én összeházasodunk.

Lily aggodalmasan megdörzsölte az arcát. A drogfüggő Rogerre semmi szüksége nincs TJ-nek. De tudta, hogy úgyis süket fülekre találna, ha megpróbálná lebeszélni róla a barátnőjét.

– Nahát! Sok boldogságot mindkettőtöknek! – préselte ki magából.

– Szívesen meghívnálak az esküvőre, de tudom, hogy úgyse jöhetsz el.

– Hát igen, sajnos.

– Az apád különben tényleg marhára zabos. Állítólag hajléktalan, mióta feltételesen kiengedték a börtönből.

Na, még ez is!

– Megírtam neki, hogy az összes cuccát Sid őrzi a pincében – felélte Lily remegő hangon.

– Igen, de a bank rátette a mancsát a lakókocsijára. És szerinte te meg pénzt loptál tőle.

A pénz természetesen ugyanúgy volt Lilyé is, mint az apjáé, ezért a lányt nem gyötörte semmiféle lelkifurdalás, amikor elvette.

– Apának ezúttal egyedül kell megoldania a problémáit – felelte vállvonogatva.

– Megígérem, hogy én semmit se mondok neki. Még annyit se, hogy felhívtál.

– Tudom, hogy nem árulsz el. És kösz a figyelmeztetést. Csak tartsd magad távol tőle! Más sem hiányzik, mint hogy még téged is bevonjon ebbe az egészbe.

– Miattam ne aggódj! Elbírok még az apáddal.

– Azért vigyázz magadra, jó?

– Te is, drágaságom!

TJ ezzel letette a telefont, Lilyn pedig úrrá lett a kétségbeesés. Végül mégis összeszedte magát, s bedobott néhány újabb érmét a készülékbe. Jerry azonban nem vette föl. Lily csupán egy rövid üzenetet hagyott neki, amelyben közölte, hogy vele minden rendben van, de TJ-nek valószínűleg jót tenne, ha meglátogatná. Ennyit tudott tenni a barátnőjéért.

Ezek után elintézett még egy-két dolgot, ám most már nem érezte azt az elégedettséget, amelyet ilyenkor szokott. Még az sem javított a hangulatán, hogy vett magának egy új csizmát, amely mindenképpen szárazon tartja majd a lábát, bármilyen trükkel próbálkozzon is Kontár legközelebb a folyónál.

A TJ-jel folytatott beszélgetés ráébresztette, mekkora szerencséje volt, hogy elkerült Mississippiből, bár Jerry szavai is újra meg újra eszébe jutottak: A szerencse senkinek sem hull az ölébe. Ha valaki meg akarja változtatni az életét, akkor azért keményen meg kell dolgoznia.

Lily nem tudta megmenteni TJ-t, mivel TJ ezt nem is akarta. De legalább önmagát megmentette, és erre mégiscsak büszke lehetett.

Miután visszaérkezett a birtokra, Lily gyorsan elpakolta mindazt, amit vásárolt, majd fölkapott egy palack vizet, egy könyvet meg egy takarót, s máris indult a kedvenc sziklájához. Szüksége volt egy kis kikapcsolódásra, mert úgy érezte, különben megbolondul.

Ezt a sziklát véletlenül fedezte fel az egyik sétája során. Tökéletes formája volt, és Lily kényelmesen nekitámaszkodhatott olvasás közben.

De már az első oldalak után úgy vélte, jobb lett volna egy másik könyvet magával hoznia. Ez a szerelmes regény megint kínzó gondolatokat ébresztett benne. Képzeletében a főhős egyre inkább Ethanre kezdett hasonlítani, s miután még mindig kísértették az előző éjszaka emlékei, könnyű volt beleélnie magát az erotikus jelenetekbe. Mellbimbója megmerevedett, ölében forróság áradt szét.

Ó, istenem! Inkább egy vámpírregényt vagy valami krimit kellett volna választania. Lily összecsapta a könyvet, hátrahajtotta a fejét, és megpróbált semmire sem gondolni.

Jó darabig bámulta a kék égbolton átvonuló kis fehér felhőpamacsokat, amikor egyszer csak lódobogásra lett figyelmes. Egy másodperc múlva már fel is ismerte a lovat és lovasát. Izgatott és ideges lett egyszerre, hiszen nem tudta, hogyan viselkedjen a férfival, aki nemrég még olyan szenvedélyesen ölelte.

Ethan néhány méterre tőle megállította a lovát, és rámosolygott.

– Gloria mondta, hogy valószínűleg itt talállak, és küldött neked egy kis süteményt.

A könnyed hangnem segített feloldani Lilyben a görcsöt.

– Köszönöm.

A lány felnyújtotta a kezét, hegy átvegye a zacskót, ám Ethan leugrott a lóról, letelepedett a takaróra, s már bontogatta is a küldeményt.

– Hé, azt hittem, én kaptam a sütit! – ingerkedett vele Lily.

– Gondolom, úgyis meg akartad osztani velem. Hiszen én fáradtam a szállításával, és különben is ez a kedvencem. – Azzal a férfi habozás nélkül előhúzott egy darabot a zacskóból és mohón beleharapott. – Mit olvasol? – kérdezte tele szájal.

Lily odaadta neki a könyvet, mire Ethan furcsállva nézett rá.

– Nem hittem volna, hogy épp te a szerelmes regényeket szereted.

– Miért? Vannak tipikus olvasói az ilyen könyveknek? – kérdezte vidáman Lily, és ő is kivett egy süteményt.

– Hát… – Ethan végigmérte a lányt. – Te inkább olyan praktikus teremtésnek látszol, aki két lábbal áll a földön.

– És szerinted az nem lehetséges, hogy ennek ellenére szeretek álmodozni? – Mivel Ethan erre határozottan megrázta a fejét, Lily így folytatta: – Szerintem pedig igenis lehet valaki realista úgy, hogy közben optimistán bízik valami sokkal jobbnak az eljövetelében. Vagy nem erről szól mindig a politika is? Hogy a dolgokat jobbá lehet tenni, noha ugyanakkor el kell fogadni a realitásokat?

Ethan egy kicsit elgondolkodott, s csak azután válaszolt:

– Talán. Bár tudod, hogy én nem foglalkozom politikával.

– De hát az édesapád meg a…

– Én nem vagyok olyan, mint az apám! – vágott közbe Ethan, és az arca megkeményedett.

Lily úgy érezte, igaza volt Douglas Marshallt illetően. Ő és Ethan bizonyára nincsenek is jó viszonyban. Aztán Ethan újra megszólalt:

– Talán innen ered a cinizmusom. Végtére is az egész életemet ebben a világban töltöttem.

– Értem – felelte Lily csöndesen.

És valóban jól értette. Maga is olyan környezetben nőtt fel – ha úgy tetszik, egy olyan családi vállalkozásban –, amelyről tudni sem akart.

– Tulajdonképpen te vagy a legjobb példa arra, mennyire nem fedi egymást a látszat és a valóság – dünnyögte a férfi, majd elnyúlt a takarón, és karját a feje alá téve békésen felbámult az égre.

Lily azonban nagyon ideges lett attól, amit mondott.

– Mire gondolsz? – kérdezte.

– Te az egész világgal elhiteted, hogy félszeg vagy, pedig csak szeretsz egyedül lenni. De én tudom, hogy egy csöppet sem vagy félszeg. – Ethan egy pillanatig a lányon legeltette a szemét. – Tény, hogy nem szeretsz másokkal beszélgetni, ami azt jelenti, hogy vagy mélyen bizalmatlan vagy mindenkivel szemben, vagy valamit titkolsz.

Noha a férfi hangjából kihallatszott, hogy csupán incselkedik, Lily gyomra összeszorult az ijedségtől. Persze igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy nem veszi komolyan Ethan megjegyzését.

– Csak úgy vélem, nem kell mindenkinek az orrára kötnöm az egész élettörténetemet.

– Tudom én, hogy nincs semmi komoly dolog, amit rejtegethetnél, máskülönben ki sem álltad volna a biztonsági ellenőrzést, amelyen nálunk minden jelentkezőnek át kell mennie.

A pokolba! Lily kis híján félrenyelte a süteményt.

– Ebből következően – folytatta Ethan – vagy személyes problémáid vannak, vagy egyszerűen általában nem bízol az emberekben.

Lily ivott egy korty vizet, hogy közben átgondolhassa, mit válaszol. Nem akart nagyon védekezni, nehogy még gyanúsabb legyen.

– Talán tényleg nem bízom meg bárkiben az első öt perc után, de azért nagy különbség van az óvatosság, a visszafogottság, illetve a bizalmatlanság és a cinizmus között.

– Szóval szerinted én bizalmatlan és cinikus vagyok?

– Pontosan. – Ami engem rendesen meg is őrjít, tette hozzá magában a lány. – Ezt bizonyítja, hogy mindent feketének vagy fehérnek látsz. Pedig nincs mindig határozott igen vagy nem, és nem minden egyszerűen helyes vagy helytelen.

– Attól függ, mi a kérdés.

– És ha te a választ hallani sem akarod?

– Meghallgatom én, csak legyen őszinte. Aztán a tények ismeretében majd ítéletet alkotok.

– Te ítéletet alkotsz rólam? Ez elég visszataszító. – Lily egyszerre volt rémült és dühös.

– Az „ítélet” talán nem a megfelelő szó.

– Most őszintén megkönnyebbültem.

Ethan elmosolyodott a szó hallatán, de nem hagyta annyiban:

– Azért valahogy mindenki képet alkot a többiekről. Még te is.

– Nekem például nincsenek előítéleteim, mindenkinek adok egy esélyt. És főként nem hagyom magam befolyásolni attól, hogy mit beszélnek az emberek másokról.

– Engem három napja még egyáltalán nem ismertél a múlt éjjel pedig…

Nagyszerű! Egy újabb téma, amelyet Lily kerülni akart.

– Álljunk csak meg! Ha most elkezded a múlt éjszakát… Nem, ne beszéljünk róla!

– Miért ne?

– Mert tudom, mit akarsz mondani. Nézd, az egy… kisiklás volt. Nem fordul elő többé, ne is emlegesd! – Lily elszántan talpra szökkent, összekapkodta a holmiját, és a takarót is kihúzta a meglepett férfi alól – Szép volt, és mindketten élveztük, de az élet megy tovább, úgyhogy jobb, ha az egészet gyorsan elfelejtjük.

Elindult a ház felé, mire Ethan is felugrott.

– Hé, nem tudnánk ezt mégis tisztázni? Mi van veled? Miről beszélsz egyáltalán?

– Nem akarom megismételni azt az éjszakát. – Lily alig bírta kimondani ezeket a szavakat, hiszen a teste nagyon is készen állt egy újabb ölelésre. De Ethannek ezt nem kellett tudnia. – Épp ellenkezőleg – folytatta –, jó lenne kiépítenünk valami normális kapcsolatot. Elvégre én itt dolgozom. Nagyon köszönöm a süteményt, Mr. Marshall, és további jó lovaglást!

Lily megszaporázta a lépteit, és egykettőre maga mögött hagyta a meghökkent férfit. Szerencsére Ethan nem kiáltott és nem is futott utána. Lily azon töprengett, hogy talán túl messzire ment ebben az ő „új életében”, talán kicsit eltúlzott mindent. Sokat kell még fejlődnie. Az Ethan iránti rajongása eleinte ártalmatlannak tűnt, de jobb lett volna, ha meg is marad a távoli rajongásnál.

Csak a hibáinkból tanulhatunk, mondta mindig Jerry. Mindenesetre ezt még kiegészítette azzal, hogy azért túl nagy ostobaságot ne kövessen el az ember. Ez a mondat aztán a reszocializációs program mottójává vált.

Talán nem is volt igazán ostobaság, hogy lefeküdtem Ethannel, latolgatta magában a lány. De minden esetnek van valami tanulsága, és ő most végre továbbléphet.

Ethan nem értette, mit jelent mindez. Az előbb még kedélyesen piknikeztek, és érdekes társalgást folytattak, aztán a következő pillanatban Lily bosszúsan elrohant.

Füttyentett Kontárnak, s a ló nyomban odatrappolt hozzá. Ha akarná, könnyedén utolérhetné a lányt, de jobbnak tűnt, ha békén hagyja, míg egy kicsit megnyugszik.

Mindenesetre fogalma sem volt, mitől lett Lily olyan dühös. Talán valami rosszat mondott neki?

Kontár ekkor megbökte az orrával, hogy felhívja magára a figyelmet. Ethan már betette egyik lábát a kengyelbe, amikor észrevette, hogy Lily könyve még mindig ott hever a fűben.

Fölvette hát, és megcsóválta a fejét. Lily „normális” kapcsolatról beszél, miközben giccses szerelmes regényeket olvas. Ez a két dolog sehogy sem illett össze.

Ethan még sosem ismert olyan nőt, aki ne akart volna mindent elmesélni magáról. A legtöbben alig várták, hogy megoszthassák vele a kis titkaikat és vágyaikat. Lily viszont csak a legalapvetőbb tényeket közölte vele a múltjáról. Ugyanakkor a szex ellen nem emelt kifogást.

Ez a nő kész rejtély!

A kapcsolatukat illetően azonban igaza volt: vétettek a Hill Chase-ben uralkodó szabályok ellen. Nem ártana valóban meghúzni valahol a határokat, gondolta Ethan, de hogy ezek hol legyenek, arról nekik kettejüknek kell megállapodni.

Már előre örült, milyen érdekes témát talált egy újabb találkozáshoz.

Ethant sok munka várta, és mivel a nagyszülei is igényelték a társaságát, sokáig nem volt módja elszabadulni a házból. Ráadásul a nagyapja is beszélni akart vele, de – mint később kiderült – szerencsére nem Lilyről, noha Ethan ettől tartott. Porter Marshall ugyanis mindenről szeretett tudni, ami a birtokán történt.

Miközben Ethan kettesével vette a fokokat Lily kis lakása felé a lépcsőn, még el is mosolyodott, ahogy eszébe jutott az öreg. Talán ő még azt is meg tudná fejteni, mi ütött, a lányba. Végtére is mindig mindent jobban tudott másoknál.

– Bújj be! – kiáltotta Lily, amint bekopogott az ajtaján.

Ethan azonban egy másodpercre megtorpant, és habozni kezdett. Vajon hogy fog reagálni a lány? Aztán mégis benyitott.

Lily felhúzott lábbal hevert a kanapén, kezében könyvet tartott. A szobában mindössze a mellette álló asztalkán világított egy kislámpa, amúgy csönd és félhomály honolt a helyiségben.

Szemmel láthatóan a lány csöppet sem volt meglepve, amikor megpillantotta Ethant. Mintha megnyugodott volna közben, mert nem bosszúsan nézett rá, igaz, nem is örvendezett, csak semleges, nyugodt hangon üdvözölte:

– Mi szél hozott?

– Vissza akartam adni a könyved. Ott felejtetted.

– Köszönöm. Már féltem, hogy valahol elvesztettem.

– Szerencsére, ahogy látom, van ezen kívül is mit olvasnod.

Lily letette az asztalkára a könyvét, és felült. Rövid pizsamanadrágja a térdéig sem ért, s most látni engedte hosszú, karcsú combját.

– Több kötetet is elhoztam ma a könyvtárból.

A szobát uraló csönd csak még kínosabbá tette a beszélgetésben beálló szünetet. Minden ellenkező szándéka dacára Ethannek nehezére esett belefognia tervezett témájába. Lily azonban türelmesen várt, mintha tudná, mi nyomja a szívét.

– Néha teljesen elfelejtem, milyen nyugodt itt az éjszaka – mondta végül Ethan.

– Szeretem a csöndet és a magányt.

Lily a füle mögé simította a haját, s a férfi láthatta, hogy tincsei még mindig nedvesek a zuhanyozástól. Mi több, a samponja friss illatát is érezte. Nyilván nemrég jött ki a fürdőszobából. Egy pillanatra Ethan lelki szemei előtt megjelent egy kép a vízsugár alatt álló, meztelen Lilyről, ráadásul most vette észre, hogy a lány agyonmosott, vékony pólója szinte semmit sem rejt el. Ennek hatására hirtelen mintha több számmal is összement volna rajta csípőben a farmer.

– Ha az ember éveken át hangoskodó lakótársakkal él egy fedél alatt, megtanulja becsülni – folytatta Lily, és a férfi először nem is tudta, miről beszél.

Aztán az jutott eszébe, hogy ha ez célzás akart lenni, nem fog eleget tenni a lány kívánságának, hogy hagyja magára.

Nem érezte úgy, hogy a hangulat ellenséges lenne köztük, másfelől viszont Lily nem kínálta hellyel. Igaz, erre nem is látszott sok lehetőség: a kanapén alig volt hely mellette, az ágy egyenesen felhívásnak hatott volna, a két szék pedig az asztal mellett elég kicsinek tűnt.

– Telefonálnom kellett volna előbb, de nagyapa irodájában nem találtam a nevedet a listán.

– Mert nincs is telefonom. – Ethan meglepett arckifejezését látva Lily elnevette magát. – Tudom, nehéz elhinni, de így van. És komputerem sincs.

Ethan hitetlenkedve nézett körül, mintha azt remélné, hogy valamelyik sarokban mégis felfedez egyet.

– De hát hogy lehet…

– Tudom, te biztos teljesen komputerfüggő vagy, de még mindig van egy csomó ember, aki remekül tud élni egy ilyen gép nélkül is. Nekem sem kell folyton kapcsolatban állnom az egész világgal.

Ethan sem érezte folyton ennek a szükségét, mégis jó volt, hogy bármikor elérhette a barátait, ha akarta. Ezenkívül soha nem találkozott még olyan nővel, akinek ne lett volna legalább egy mobilja.

– És mit csinálsz vészhelyzetben? – kérdezte.

– Szerinted milyen gyakran van igazi vészhelyzet? – kacagott fel újra a lány. – Különben is, mivel mindenki másnak van mobiltelefonja, ha úgy adódik, hívnak ők helyettem segítséget.

– És hogy tartasz kapcsolatot a családoddal? A barátaiddal?

– Nincs sok rokonom, az apámmal pedig eléggé megromlott a viszonyunk. A legtöbb régi barátomat szem elöl veszítettem, mert az utóbbi időkben olyan gyakran költözködtem, hogy nem igazán… – Lily elhallgatott, s csak kis szünet után folytatta: – Ha tényleg el kell érnem valakit, arra ott a telefonfülke meg a posta. És ha egyszer mégis nagyon vágynék egy mobilra, bármikor vehetek egyet.

Ethan furcsállotta, hogy manapság van még valaki ötven alatt, aki nem rendelkezik ilyen digitális eszközökkel, de miután Lily félig-meddig bevallotta, hogy se családja, se barátja nincs igazán, már egyenesen sajnálta a lányt. Ő azonban egyáltalán nem tűnt szomorúnak emiatt, sőt Ethan akár esküdni mert volna rá, hogy egy kis megkönnyebbülés is kihallatszott a hangjából, amiért így senki számára nem volt elérhető.

– Mindenesetre köszönöm, hogy visszahoztad a könyvemet – mondta Lily.

Na, ilyen könnyen nem szabadulsz meg tőlem!

– Más okom is volt, hogy idejöjjek.

Lily válla megfeszült.

– Szükséged van valamire? – lehelte alig hallhatóan.

– Igen. – Ethan fogott egy széket és lovagló ülésben letelepedett – Komolyan kellene beszélnünk az elmúlt éjszakáról meg arról, hogyan legyen tovább.

– Miért? – ráncolta Lily a homlokát. – Mit kellene erről beszélni? Egyszerűen… megtörtént. Szép volt, de… mindketten tudjuk, hogy ez semmit sem jelent. És igazán nem várom el, hogy még egyszer megtörténjen. Fölösleges bármit mondani még erről.

– Nem értek veled egyet – sóhajtott nagyot a férfi, s magában megállapította, hogy Lily a legfárasztóbb nő, akivel eddig találkozott.

– Jó, akkor mondd el, amit akarsz! – Lily összefonta karját a melle előtt. – Én már megtettem.

Ethan egyszeriben nem tudta, miképp is kezdje. Minden más esetben a nők kezdeményeztek ilyen kínos beszélgetéseket, most viszont rajta volt a sor, és Lily mintha még titokban ki is nevetné.

Csak most ne veszítsd el a türelmedet, és ne mondj semmi olyat, amit később megbánhatnál! – figyelmeztette magát.

– Felnőtt emberek vagyunk – fogott bele nagy nehezen –, és nyilvánvalóan vonzód… Á, ennek így semmi értelme! – Hirtelen felugrott a székről és magához húzta a lányt.

Lily a meglepetéstől még csak nem is tiltakozott, sőt olyan szenvedéllyel viszonozta Ethan csókját, hogy a férfinak majd elállt a lélegzete. Ujjai végigsiklottak a lány nedves haján, miközben Lily szorosan hozzásimult.

– Ethan… nem lenne szabad…

– Csak szólnod kell, és abbahagyom.

– Azt hittem, beszélgetni akarsz.

Ethan hátán kéjes borzongás futott át, ahogy Lily gyengéden masszírozni kezdte a nyakát.

– Halasszuk későbbre? – incselkedett.

– Oké – suttogta a lány, miközben lassan felhúzta Ethan pólóját.

A férfi egykettőre ki is bújt belőle, s a következő pillanatban már Lilyről igyekezett lehámozni a felsőt. Aztán óvatosan az ágyig hátrált, majd lehuppant a puha matracra, és ölébe vonta a lányt.

Lily megremegett. Az előző éjjel olyan spontán módon történt az egész, mintha csak egy álom lett volna, nem a valóság. De ez most az volt. Ethan keze kutatva simogatta, ajka bejárta teste minden porcikáját, miközben megszabadította maradék ruhájától. A tegnapi féktelen ösztönösséget valami egészen más váltotta fel. Ethan olyan eltökélt szándékossággal ajzotta fel az érzékeit, hogy Lily csaknem felkiáltott a sóvárgástól.

Amikor a férfi felállt, hogy levegye a nadrágját, Lilyt már teljesen elborította a türelmetlen vágy. Ethan egy pillanatra sem vette le róla a szemét, s a tekintetében volt valami már-már animális vadság, melyet ő eddig nem is ismert.

Aztán végre megérezte Ethan súlyát a testén, bőrét a bőrén, s az összes kétsége eloszlott. Életében először megkapta, amit akart, amiről mindig is álmodozott. Ethan mindent megadott neki, amit csak lehetett.

6. FEJEZET

– De jó kedved van ma! Ki hitte volna, hogy a lovak féregtelenítése ilyen boldoggá tehet egy nőt? – ugratta Ray Lilyt, amikor végeztek Pókkal.

Ajvé! Talán jobb lett volna, ha nem fütyörészek.

– De hiszen gyönyörű napunk van! A madarak énekelnek, az ég tiszta kék, és egyetlen négylábú barátunk sem köpte ki a féregtelenítőt. Hogyne lenne hát jókedvem? – válaszolta Lily, de Ray továbbra is sokatmondóan somolygott.

Lily tudta, hogy óvatosabbnak kellene lennie, hiszen titkos viszonya Ethannel akár az állásába is terülhet, mégis nehéz volt közönyösnek tettetnie magát. Az utóbbi napok annyira különböztek az átlagos hétköznapoktól, hogy szinte azt hitte, álmodik.

Noha komoly beszélgetésre nem került sor közte és Ethan között, úgy tűnt, mintha hallgatólagos megállapodást kötöttek volna: Élvezzük az együtt töltött időt, de semmi több! Nincsenek elvárások.

Lily arra kérte a férfit, hogy legyen kicsit diszkrét. Mint mondta, ő végtére is itt dolgozik, és semmiképpen nem szeretné, ha lábra kapna róluk a pletyka. Az csak fölösleges problémákat okozna. Ethan eleinte morgott, hogy miért kell folyton bujkálniuk, de aztán beleegyezett, hiszen így mindkettejük számára egyszerűbb volt az egész.

Élték hát tovább a megszokott életüket. Lily végezte a munkáját az istállóban, Ethan pedig… nos, ő is dolgozott, ha éppen nem lovagolt, vagy nem az istállóban beszélgetett olykor az alkalmazottakkal. Ily módon rendszeresen összefutottak, s nemsokára Lily már lázasan várta ezeket a véletlen találkozásokat, még ha ez legtöbbször csak egy sokatmondó szemvillanásból állt is.

Estefelé Ethan elment hozzá, és napfelkeltéig nála maradt. Lily ezekben a napokban keveset aludt, mégis úgy érezte, mintha folyton rózsaszín felhőkön lebegne, akár egy tinédzser, aki először szerelmes. Szerencsére Rayen kívül senkinek sem tűnt fel, hogy állandóan mosolyog és szokatlanul jókedvű.

A férfi most becsukta Pók bokszának ajtaját.

– Bármi legyen is, ami ilyen boldoggá tesz, én örülök neki. Csak így tovább!

– Köszönöm.

Az istállómester ezzel visszament az irodába, de Lily még utánanézett, hogy a lovaknak elég vizűk van-e. Ilyenkor szombaton minden nagyon csöndes volt Hill Chase-ben, különösen most, amikor a család legtöbb tagja a jótékonysági rendezvény miatt a városba utazott.

Lilynek egy pillanatra elborult a kedve. Ma este nem fogja látni Ethant. A férfi már napok óta morgott, mert semmi kedve nem volt ehhez a „cécó”-hoz, de Lily tudta, hogy nem fogja cserbenhagyni a nagyszüleit.

Valahányszor Ethan az estélyről beszélt, Lily úgy érezte, mintha nem csupán valami általános kedvetlenség sugározna belőle. Noha a férfi mindig arra hivatkozott, hogy utálja azoknak az embereknek a felszínességét és az egész politikai élet képmutatását, de valaminek kellett még lennie a háttérben, amit nyilván titkolt előtte. Lily azonban sosem mert rákérdezni, hiszen amúgy sem volt komoly a viszonyuk. Mindenesetre szeretett volna már túl lenni ezen az éjszakán.

Ha az ember falra festi az ördögöt…

Ethan váratlanul beballagott az istállóba, s amint felfedezte Lilyt, azonnal elmosolyodott. Lily elébe sietett, a férfi pedig a vállára tette kezét.

– Van egy perced a számomra? – kérdezte.

– Persze.

A férfi a személyzeti épülethez vezette, de amikor megindult a lépcsőn Lily szobája felé, a lány megtorpant.

– Mit akarsz?

– Gyere már föl!

– Most? Fényes nappal? – Lily szorongva nézett körül, hogy nem látja-e őket valaki. – Nekem dolgoznom kell, nem tűnhetek el csak úgy veled, hogy… szóval hogy…

Ethan felsóhajtott.

– Jó ötlet, Lily, de tulajdonképpen most nem ez jár a fejemben. Gyere!

Ahogy beléptek a szobába, becsukta az ajtót, és mohón csókolni kezdte a lányt.

– Hé, azt hittem…

– Tényleg nincs időm most elcsábítani téged, csak ki akartam használni, hogy kicsit kettesben vagyunk.

– Akkor hát azért hoztál ide… – Lily nem folytatta, mert közben felfedezett egy nagy fekete reklámtáskát az ágya közepén. – Az mi?

– Szeretném, ha azt vennéd föl ma este.

Csábító fehérneműknek nem kell ekkora zacskó, és egyáltalán, mióta bolondul Ethan az ilyesmiért? – futott át a lány fején. Aztán rádöbbent, hogy a férfi „ma esté”-t mondott, és nem ,,ma éjszaká”-t.

– De hát ma este a jótékonysági rendezvényre kell menned.

– Pontosan. És szeretném, ha elkísérnél.

Lilynek a szívverése is kihagyott egy pillanatra.

– Nem – rázta meg végül a fejét – nem hiszem, hogy ez jó lenne.

– Miért nem? Csak egy okot mondj!

A lány százat is tudott volna, de a legbanálisabbal kezdte:

– Ez egy adománygyűjtő estély, nekem pedig egyetlen fölösleges fillérem sincs.

– De potenciális választó vagy, és mivel jól ismersz néhány befolyásos embert – a férfi itt pimaszul elvigyorodott –, kihasználhatnád az alkalmat, hogy elgyere a kiváltságosok partijára.

– A nagyanyád szívinfarktust kapna, ha velem jelennél meg ott! – vágta rá Lily, bár maga sem vágyott egy ilyen helyre.

– A nagyi szíve erősebb, mint hinnéd. Kezelni fogja a helyzetet.

– Nem lesz lelkes. – Engem pedig menten kidobnak, ha ő nem fogad el, gondolta a lány.

– A nagyanyám nem probléma – erősítette meg Ethan. – Van még valami kifogásod?

– Tudod… én még sosem voltam ilyen partin. Fogalmam sincs, hogy kell ott viselkedni. – Lilynek kínos volt erről beszélnie, de hát a falujában tényleg nem rendeztek bálokat, és tánciskolát sem szerveztek. Igaz, őt ott biztosan nem látták volna szívesen…

– Ó, a szabályok nagyon egyszerűek. – És Ethan sorolni kezdte őket ujjain számolva a tudnivalókat: – Csevegj kicsit az emberekkel, légy udvarias, de ne tolakodó, és egyél csukott szájjal! – Lily játékosan meglegyintette, ám ő csak nevetett, és rendületlenül folytatta: – Mosolyogj, és bólogass! Csak annyit igyál, amennyi még nem zavarja meg a fejed, és nem késztet feltűnősködésre, különben másnap furcsa fotókkal fogsz találkozni, az újságok címlapjain. Egyébként ez az estély biztos dögunalmas lesz, de a kaja rendszerint kitűnő. Lily, te szép vagy, kedves, és ismered a családomat. Többre nincs szükséged.

– Figyelj, tényleg szép tőled, hogy meghívsz, de nekem ez nem megy – ellenkezett továbbra is Lily.

– Talán más terveid vannak ma estére?

– Dehogy.

– Akkor mi a gond? Nem maradunk ott egész éjjel. Pár óra után eljövünk.

A lány hosszasan tépelődött. Ethan megint hihetetlenül jól nézett ki, ahogy az ajtót támasztotta, az a gondolat pedig, hogy elmenjen vele egy fényes estélyre, Lilynek Hamupipőkét juttatta az eszébe. És ugyan melyik nő ne álmodna arról, hogy egy éjszakára báli ruhás Hamupipőkévé változzon?

– Szóval ezért gondoskodtál számomra egy szép ruháról?

– Nem egyedül, hanem az unokatestvérem segítségével, és nem egyről, hanem többről is, hogy választhass.

– S mi van, ha nem jó a méret?

– Jó lesz, bízz bennem!

Jaj, istenem, csak nehogy lebőgjek! Szégyent hoznék az egész családra, Ethan pedig azt is megbánná, hogy eszébe jutott meghívni.

Másfelől Lilyt most már nagyon csábította a lehetőség, s végül is úgy döntött, hogy nem hagy ki egy ilyen alkalmat.

– Mikor indulunk? – kérdezte.

A jótékonysági rendezvény mint elnevezés tulajdonképpen nem fejezte ki az esemény lényegét. Hiszen ha az emberek valóban csak kedvenc jelöltjeiket akarták volna anyagilag támogatni, kiállíthattak volna egy csekket is.

Igazi értelme szerint ez az estély lehetőséget kívánt teremteni az adományozóknak arra, hogy fontos emberekkel találkozhassanak, és elmondhassák nekik, mit várnak cserébe a pénzükért. Régi, bevált játék volt ez Washingtonban, amelyet Ethan úgy gyűlölt, akár a pestist.

Ez volt az egyik oka annak, hogy elhívta Lilyt. Mivel a lány vele volt, nem kellett ezekkel a kiállhatatlan alakokkal bájcsevegnie, sőt úgy tűnt, Lily még élvezi is az estét Kiderült, hogy a lovakkal kapcsolatos ismeretei kiváló beszédtémát jelentenek.

Lily most épp két magakorú fiatal nővel társalgott, s nyilván nem is sejtette, hogy egyikük az alelnök unokahúga.

Ethan mellett ekkor hirtelen felbukkant Brady, aki meglehetősen nyúzott volt, de a hangja vibrált az idegességtől.

– Lilyvel jöttél?

– Miért kérded? Hiszen láthatod. Valami baj van ezzel?

– Ha neked nem baj, hogy az egész terem arról suttog, egy lovászlánnyal fekszel le…

– Micsoda hülyeség! Csak azért, mert meghívtam egy ismerőst? Gondolj bele! Ő a nagyszüleinknek dolgozik. Az unokák pedig ápolják a néppel a kapcsolatot. Ez még fényesíti is a glóriánkat.

– A kapcsolatot. Szóval így nevezed ezt? Miközben pontosan tudod, hány ígéretes politikai karrier ment tönkre alkalmazottakkal folytatott nem megfelelő viszony miatt.

Ethan erre már elnevette magát.

– Először is egyáltalán nem izgat a politikai karrier. Másodszor pedig Lily nem az én alkalmazottam.

– A szőrszálhasogatás az én illetékességi köröm ebben a családban.

– Ahogy a dolgok túlreagálása is, ugye?

Brady fáradtan sóhajtott.

– Valakinek meg kell őriznie a tisztánlátását.

– Te egyszerűen tévúton jársz. Washington beteggé tett. Gyakrabban kellene lazítanod, különben paranoiás leszel.

– Rosszul látod – rázta meg a fejét a bátyja. – A politikában az ember nem lehet eléggé paranoiás. Te is tudod, hogy a média ki fog nyírni, ha valamit megszimatol.

Ez valóban súlyos érv, gondolta Ethan, és az egyik oka is annak, miért olyan fárasztó az élete mindenkinek, aki politikuscsaládba születik. Hiszen a sajtó mindenről tudni akar, ami normális esetben magánügy.

– A fenébe is! – fakadt ki. – Itt nem a politikáról van szó. Az, hogy Lily ma este idejött, semmiféle módon nem fog kihatni a választásokra. Az egyetlen, aki emiatt felizgathatja magát, az a nagymama. S ő is csak azért, mert nagymama, aki természeténél fogva mindenért felizgatja magát.

Brady nagyot kortyolt az italából.

– Nagymama legalább tudja, hogy a legjobb esetben csupán egy jó alkalmazottat veszíthetünk…

– És a legrosszabb esetben?

– Menj már, Ethan! Ennyire naiv nem lehetsz. Sosem nézel tévét?

Ethan természetesen tudta, mire céloz Brady. Noha a bátyja kicsit túlzott, azért ebben volt valami.

– A kampány persze mindenképp nagy feltűnést kelt. De nem hiszem, hogy Lily egyáltalán látható lesz a képernyőn.

– És egészen biztos vagy abban, hogy azt a lányt pusztán a széles vállaid meg a mézesmázos szavaid érdeklik?

– Most mi van? Nem hiszed, hogy egy nőt el tudok bűvölni a személyes erényeimmel?

– A személyes erényeidhez többek között egy csomó pénz meg egy befolyásos család is hozzátartozik. Ami neki nincs.

Ethan megcsóválta a fejét.

– De nagyon fenn hordod az orrod!

– Szó sincs róla, csakhogy a kis barátnőd…

– Bray, ő nem a kis barátnőm.

– Nevezd, ahogy akarod! De ha egyszerű családból választasz magadnak nőt, lehet hogy csak a pénzed fontos neki. Eltekintve a rossz sajtótól meg a feltehetően költséges perektől… Nézd, tudom, hogy ez szomorú, de leginkább emiatt nem kell ágyba vinni egy alkalmazottat vagy más hétköznapi embert. Legtöbbször visszafelé sül el a dolog.

– Lehet, de nem vagyok naiv, sőt azt is pontosan tudom, hogy a nagymama megbízásából próbálsz most a lelkemre beszélni. Igaz?

Brady nem is tagadta.

– Ez az egész nem csak a szerelmi életedről szól. Rengeteg kötelezettséged van, és…

– Ne is folytasd! Értem a nagyi aggodalmait, de nagyon elragadott benneteket a fantáziátok.

– Hát jó, ha így gondolod… – Brady érezhetően nem volt egészen meggyőzve.

– Igen, így gondolom. Lily meg én… Szóval mi csak…

– Aha, értem. Bár a sajtó képes úgy felfújni a dolgot, hogy hamarosan az egész világ esküvőről fog beszélni.

– Ne légy ilyen szarkasztikus! Ez az egész ügy Lilyvel semmit sem jelent.

– És ezt ő is tudja?

– Igen.

– S nem is azért kezdtél ki vele, hogy ezzel apának bemoss egyet?

– Hát… érdekes ötlet… Szerinted működne?

– Most komolyan beszélek, Ethan.

– Biztosíthatlak, hogy apának semmi köze sincs ahhoz a döntésemhez, hogy Lilyt idehoztam. És a jövőben sem lesz semmilyen más döntésemhez. Azért vagyok itt, mert nagyapa megkért rá. Lilyt pedig azért hívtam meg, mert úgy tartotta a kedvem. Láthatod, hogy belemosolygok a kamerákba, és a teremnek épp abban a sarkában időzöm, ahol a család többi tagja is összegyűlt.

– Ez a legkevesebb, ami elvárható tőled!

Ethan megdermedt, amikor az ismerős hangot meghallotta maga mögött. Ujjai görcsösen szorongatták a poharat, megfordult, s fejével mereven biccentett az apjának. A hangulata fagypontra süllyedt.

– Apa, biztosan vannak itt fontosabb emberek is, akikkel beszélned kell. Fölösleges rám pazarolnod az idődet.

– Az nem elég, Ethan, hogy csak felbukkansz itt.

– Világos. Ezért is vegyültem el korábban a tömegben, s váltottam néhány szót mindenkivel, aki számít. A család iránti kötelességemet ezzel mára leróttam. Vagy van még valami?

– Többet vártam tőled – jegyezte meg sértetten Douglas Marshall.

– Tényleg? Én csak a te példádat követem.

A szenátor már épp arra készült, hogy alaposan kioktassa Ethant, amikor Brady közbeszólt:

– Hagyjátok már abba! Mindenki minket néz.

Ethan igyekezett megőrizni a hidegvérét.

– Hát persze. Nem fogjuk blamálni a családot – mondta gúnyosan.

– Azt te már sajnos megtetted – sziszegte az apja.

– Tessék?

– A kis barátnődről beszélek. Hogy képzelted ezt?

Ethan pontosan tudta, hogy az, apja hangjából áradó megvetés nem csak Lilynek szól, mégis majd szétvetette a düh.

Brady újra megpróbálta megmenteni a helyzetet, s az apja vállára tetté a kezét.

– Lily tényleg helyes lány. Nagyon intelligens, érdeklődik a politika iránt… Ethan csak alkalmat akart adni neki arra, hogy bepillantson a kulisszák mögé…

– Egy nyavalyát! Azért hoztam el Lilyt, mert én úgy akartam. Az a tény pedig, apa, hogy téged ez bosszant, külön öröm számomra.

– Ha a bulvársajtót akartad szerencséltetni a legújabb kalandoddal, kereshettél volna egy megfelelő lányt is e helyett a kis parasztcsitri helyett. Szégyellem magam…

Brady éles pisszegéssel szakította félbe az apját. Amikor Ethan követte bátyja tekintetét, egyenesen Lily sápadt arcába meredt. Biztos volt benne, hogy a lány mindent hallott.

A fenébe is!

– Ezt jól megcsinálta, szenátor úr! Attól tartok, épp most vesztett el két szavazatot. – Ethan dühödten félretolta a testvérét és Lily keze után nyúlt. – Gyere, menjünk!

– Nem kell… Nincs semmi baj – tiltakozott a lány.

– De igen.

– Nem léphetsz le innen egyszerűen – mondta szinte sírós hangon Lily.

– Miért ne tehetném? Végtére is nem érzed jól magad, igaz? Gyere, jobb, ha elmegyünk. – Ethan célzatos pillantást vetett Bradyre, aki némán bólintott. Nyilván gondoskodni fog róla, hogy ne legyen botrány. Majd mindenki azt hiszi, hogy a lány hirtelen rosszul lett.

Ethan apja csak megvonta a vállát és fölvetett fejjel továbbsétált.

Egy inas előállt az autójukkal, miközben Ethanben csak úgy forrt a méreg. Lily is kényelmetlenül érezte magát. Mivel Ethan lakása még mindig nem készült el, nem volt más választásuk, mint hogy Hill Chase-be menjenek.

Amint a kocsiban magukra maradtak, Ethan megfogta a lány kezét.

– Sajnálom, hogy olyan kellemetlen volt neked.

– Ó, nem kell bocsánatot kérned. Az apádnak végül is igaza volt. Hálás vagyok, amiért meghívtál, és nem bántam meg, hogy eljöttem. – Lily szomorkásan elmosolyodott. – De mindketten tudjuk, hogy ez nem az én világom.

– Tulajdonképpen nem is rólad volt szó. Az apám csak engem akart bántani, te pedig kapóra jöttél neki.

Lily bólintott, aztán sokáig nem szólt semmit. Amikor Washington fényei már eltűntek mögöttük, ő még mindig az ablakon bámult kifelé, és a szája szélét rágta.

– Az én apám sem különösebben kedves ember – törte meg végül a csöndet. – Sajnos. Ezért is nem beszélek róla szívesen. Többek között miatta hagytam el Mississippit.

Érződött a hangján, hogy fájdalmas emlékek gyötrik, és Ethan csak most értette meg, miért nem válaszolt soha a múltját illető kérdéseire.

– Időközben minden kapcsolatot megszakítottunk egymással – folytatta lassan Lily – és én nagyon örülök, hogy itt elölről kezdhettem az életem. Kár, hogy te ezt nem teheted meg. Te nem pakolhatod össze csak úgy a cuccaidat, és nem mehetsz el innen. Ez tényleg nem igazságos. – Vigasztalóan megszorította a férfi kezét. – Tudod, vannak olyan emberek, akiket egyszerűen ki kellene lőni a Holdra. Nem lehet megváltoztatni őket.

Ethan eltöprengett. A családja tele volt doktorokkal és akadémikusokkal, akik a legjobb egyetemeken szereztek diplomát, és mégsem értette meg őt egyikük sem. Lily viszont igen, pedig nem is ismerte a teljes történetet. Lily nem elemezte a helyzetet, s nem próbálta üres szóvirágokkal vagy jóakaratú, de értelmetlen tanácsokkal megszépíteni.

Ethan minden előzetes figyelmeztetés nélkül a fékre lépett, és leállította a kocsit az út szélén.

Lily meglepve nézett rá.

– Mi történt? Olyan…

Nem fejezhette be, mert a férfi váratlanul hozzá hajolt s gyengéd csókkal zárta le az ajkát.

– Ezt miért kaptam? – kérdezte nevetve a lány.

– Mert azt mondtad, hogy bizonyos embereket egyszerűen ki kellene lőni a Holdra.

– Azért nem mindenkit – simogatta meg Lily a férfi arcát. – Téged szeretnélek itt tartani.

Mi tagadás, Lily szájából ez nagy bóknak tűnt.

7. FEJEZET

Öt nappal később Ethan lakása végre elkészült, és a férfi azt tervezte, hogy a nap folyamán visszaköltözik a városba. Lily mindvégig tudta, hogy eljön ez a nap, de elfojtotta magában a gondolatot. Bár Ethan nem beszélt róla, ő biztos volt benne, hogy a viszonyuk ezzel véget ér.

A férfi korábban is Washingtonban élt és dolgozott látogatásai itt, a birtokon bizonyára csak a hétvégékre korlátozódnak majd, ha ugyan egyáltalán lesz ideje rá.

Józanul szemlélve Lily maga is látta, hogy a kapcsolatuk nagyon is a kényelmen alapult, azon, hogy Hill Chase-ben az útjaik folyton keresztezték egymást. Ezek után viszont ő nem lesz már ilyen könnyen elérhető.

Felsóhajtott, és végighúzta a kefét Herceg ragyogó szőrén. Ethan nemsokára valami mással fog foglalkozni, illetve valaki mással. Ez a gondolat bosszantotta a lányt, ugyanakkor fájt is neki. De végül is nem volt már kislány, és sokkal rosszabb dolgokat is túlélt eddig. Talán egyszerűen csak hálásnak kellene lennie, amiért egyáltalán része lehetett ezekben a csodás napokban.

– Hát itt vagy!

Ethan hangjára Lily összerezzent, s majdnem elejtette a kefét. A férfi odajött hozzá, s Herceg háta mögött, ahová az istálló többi dolgozója nem láthatott, gyors csókot váltott vele.

– Hamarosan indulok.

Mit mondhatna ő erre?

– Vezess óvatosan!

– Holnap egész nap tárgyalásaim lesznek, úgyhogy valószínűleg nem érek ide Finn születésnapi vacsorájára.

– Kár.

– Attól függően, hogy mikor végzel szombaton a munkával és mikor indul el Finn, jöhetsz vele vagy egyedül is.

– Hová?

– Hát hozzám, aztán a klubba! – nézett rá értetlenkedve Ethan. – Finn igazi bulija szombat este lesz. Már elfelejtetted? Jönnek értünk a limuzinok, úgy megyünk oda tőlem.

Lily legszívesebben örömtáncot lejtett volna.

– Dehogy… persze… csak kicsit összekevertem a napokat.

– Akkor hát szombaton találkozunk?

– Igen.

Ethan újra megcsókolta a lányt, de aztán megállt még Herceg boksza előtt.

– Ja, és még valami… – Zsebéből körülményesen előhúzott egy kis tárgyat, s odadobta Lilynek.

– Ez mi? – kérdezte a lány.

– Egy mobil. Azt mondtad, tudod, hogy kell bánni vele. De mivel nemigen szereted, a legegyszerűbbet szereztem be, amellyel csak telefonálni és sms-ezni lehet. A számaimat már betápláltam.

Különös melegség áradt szét a lányban ezekre a szavakra.

– Köszönöm. Ez tényleg nagyon kedves tőled.

– Akkor majd hívlak. Szia!

Lily ott maradt Herceg bokszában, és maga elé révedve elmosolyodott, míg Herceg meg nem bökte, hogy figyeljen már kicsit rá is.

– Jól van, öreg cimbora – veregette meg a nyakát Lily, aztán eltette a telefont, és tovább kefélte a ló szőrét.

Örült, hogy ennyire tévedett Ethan megítélésében, ugyanakkor tudta, hogy ezzel a kapcsolatuk új szintre került, és neki most döntést kell hoznia.

Vajon elmesélje a férfinak a történetét, bízva abban, hogy megérti a helyzetét? Vagy ezzel csak a gyűlöletét váltaná ki? Bizonyára becsapva érezné magát, amiért ő nem mondott el már az elején mindent, de hát nem feltételezte, hogy a viszonyuk folytatódni fog, ezért nem is látott rá okot, hogy vallomást tegyen. Most viszont…

Mit tegyen? Két malomkő közt őrlődött.

Ethan azért vette neki a telefont, hogy bármikor el tudja érni. Nem túl romantikus ajándék, de éppen az, ami a praktikus ok mögött rejlett, különlegessé tette. A férfinak tehát szüksége van rá. Örömteli, egyszersmind szorongó érzés fogta el Lilyt.

– Mondta Lily, hogy mikor jön?

Finn megrázta a fejét, és kinyújtott lábát feltette Ethan nappalijában az új asztalra.

– Nem, meg akarta még várni az állatorvost, hogy nézze meg Süti lábát. Rögtön utána indul. – A férfi ivott egy korty sört. – Egyébként a fülembe jutott, hogy apánk majd felrobbant, amikor a jótékonysági estélyen megjelentél vele.

– Ja, szabályos rohamot kapott.

Finn elvigyorodott.

– Remek!

– Jaj, ne gyerekeskedjetek! Nőjetek már föl végre! – Brady a kezében két sörrel kijött a konyhából, s az egyiket odanyújtotta Ethannek.

Finn megemelte a maga üvegét, hogy koccintsanak.

– Nem ez a születésnap értelme? Jelzi, hogy az ember öregszik.

– Ti vagytok az élő bizonyíték arra, hogy a kornak semmi köze a felnőttséghez.

– Ó, ne kezdd megint a prédikálást! – nyögte Finn.

Szemmel láthatóan Brady valóban erre készült, úgyhogy Ethan képtelen volt elfojtani a vigyorgását.

– Én amúgy sem tartozom semmivel az öregnek – folytatta Finn. – Egész életében rám se bagózott.

– Nem is tudod, milyen jó neked – morogta Ethan.

– Dehogynem. Lilyt pedig csak még jobban kedvelem, ha őt bosszantja. Legszívesebben a családunk egész szomorú történetét széles körben terjeszteném, csak a nagyszüleink miatt nem teszem.

– És persze az apánk ezt nagyon jól tudja, így hát nem is izgatja magát.

– Azért csábító ötlet, ugye? – játszadozott tovább a gondolattal Finn.

– Semmit nem számít – vetette közbe Brady. – Egy régi pletyka ma már érdektelen, nem befolyásolná a közvélemény-kutatási eredményeket, és nem riasztaná el a választókat. Végtére is rengeteg ember él boldogtalan házasságban, mégsem issza magát halálra. Inkább úgy tűnne, hogy anyának volt valami problémája. Senki nem jönne rá, hogy apa miatt volt minden. Tényleg azt akarjátok, hogy az anyánk emléke így éljen a köztudatban?

Ethan utálta a bátyját amikor ilyen logikusan érvelt, míg Finn csak bámult a poharába. Brady azonban még nem fejezte be.

– És mivel mindhárman vittük valamire, mindenki automatikusan arra következtetne ebből, hogy olyan nagyon rossz apa azért mégsem lehetett az öreg. Ha ti most elkezdenétek a szomorú gyerekkorotokról panaszkodni a sajtónak, az emberek azt gondolnák, ez csak nyavalygás: ó, a szegény gazdag kölykök, milyen nehéz is lehetett nekik! Vagy azt hiszitek, sajnálna benneteket bárki, mert az apátoktól nem kaptatok elég szeretetet vagy figyelmet? Ezzel most már nekünk magunknak kell elboldogulni. És ahogy már te is mondtad, Finn, igenis tartozunk a nagyszüleinknek azzal, hogy nem teregetjük ki a családi szennyest a nyilvánosság előtt.

Finn felsóhajtott.

– Muszáj mindig ilyen okosnak lenned? Nem tudnál egyszer úgy tenni, mintha nem te lennél a jövendőbeli örökös? Legalább egyetlen éjszakára kirúghatnál a hámból, egyszerűen csak a kedvemért, ha már épp ma van a születésnapom.

Brady bólintott.

– Jó ötlet, úgysem hoztam neked ajándékot. És apa tényleg egy vén szemétláda.

Ethan nagyot nevetett. Ebben a pillanatban jelzett a mobilja. Gyorsan elővette, és elolvasta Lily üzenetét.

– Lily már jön föl az emeletre.

Brady telefonja is megcsördült.

– Oké – jelentette hamarosan a bátyjuk. – A limuzinok is megérkeztek.

– Akkor hát indulás a buliba – kiáltotta egészen felélénkülve Finn.

Lily képtelen volt ellazulni. Azt hitte, a jótékonysági estélynél már nem érheti nagyobb kihívás, de ez sokkal rosszabb volt. A társadalom krémje úgyszólván teljes létszámban itt ünnepelt, anélkül hogy csöppet is törődtek volna a konvenciókkal és formaságokkal.

A DuPont Circle környéke mintha egy másik bolygón lett volna: a kiváltságosok és tökéletesek bolygóján.

Washingtonban ugyan rengeteg olyan klub volt, amelynek exkluzív jellegét már a bejáratnál öltönyös biztonságiak és vörös bársonykorlátok jelezték, de az, ahol most a születésnapi bulit tartották, mindegyiket túlszárnyalta. Lily még soha nem érezte ennyire kívülállónak magát.

Ezt a klubot a fiatal washingtoni elitnek hozták létre: divatos volt, de mégis stílusos, titkos privát bejárattal a lesifotósok nagy bosszúságára, továbbá szigorúan ellenőrzött vendéglistával. Mindez garantálta, hogy a gazdag és befolyásos emberek gyerekei, illetve unokái kizárólag hasonszőrűekkel legyenek körülvéve.

Lily már szinte azt várta, hogy egyszerű származása miatt az ajtóból visszafordítják, de végül is mind őt, mind persze a kísérőit barátságosan üdvözölték és a parkett szélén lévő egyik asztalhoz kísérték. Miközben alig tudta száműzni fejéből a gondolatot, hogy társadalmi hovatartozása a homlokára van írva, csodálkozva kellett megállapítania, hogy senki nem bánik vele lenézően.

Ha egyáltalán foglalkoztak vele, az csak abban nyilvánult meg, hogy néhány fiatal nő irigy pillantásokat vetett felé, amikor Ethan Marshall karján végigvonult a parketten.

Épp kitöltötték nekik az első pohár pezsgőt, amikor Ethan hozzá hajolt.

– Mondtam már, milyen csodásan festesz ma este?

Szavai hatására jóleső borzongás futott végig Lily hátán. A bók, a férfi forró lehelete a nyakán s hozzá rekedtes hangja menten megdobogtatta a szívét. Odafordult hozzá, s kicsit zavartan megigazította a zakója hajtókáját.

– Te se nézel ki rosszul. – Sőt… legszívesebben itt helyben megcsókolnálak, tette hozzá gondolatban.

Ethan a jótékonysági rendezvényen tanúsított viselkedésével ellentétben most sokkal oldottabb hangulatban volt, így aztán lassan Lily is élvezni kezdte az estét.

A három Marshall fivéren kívül még néhány unokatestvér is helyet kapott az asztaluknál, amikor pedig a többi vendég is odajött, hogy felköszöntse Finnt a születésnapján, Lily egyszeriben annyi celeb közt találta magát, hogy azt sem tudta, hová kapja a fejét.

A vendégek némelyike szenátorok vagy iparmágnások gyereke volt, mások a legfelsőbb bíróságon vagy a kongresszusban dolgoztak. Mindenki a washingtoni elithez tartozott, és az látszott rajtuk, hogy egy számukra szokványos eseményen vesznek részt.

Amikor végül az elnök lánya is megállt az asztaluknál, és keresztnevén szólította a három Marshall testvért, Lily végképp tudatára ébredt, hogy egy egészen más világba csöppent.

Minthogy azonban Ethan kísérője volt, amit a férfi világossá is tett, miközben vagy a térdén, vagy a vállán nyugtatta a kezét, a társaság automatikusan elfogadta őt.

– Minden rendben? – érdeklődött Ethan, amint a zene elhallgatott, s ők a tánc után már a parkettől távolabb, egy külön sarokban telepedtek le.

– Ó, csak… le vagyok nyűgözve – vallotta be a lány, s mivel látta, hogy Ethan értetlenkedve néz rá, gyorsan hozzáfűzte: – Ez a sok ember, a zene…

– Menjünk inkább? – kérdezte aggódva a férfi.

– Nem, nem úgy értettem. Fantasztikus ez az egész. – Annyira fantasztikus, hogy legszívesebben megcsípné magát, hogy megbizonyosodjon, tényleg nem álmodik.

– Komolyan?

– Persze, ne csinálj magadnak gondot ebből!

– Akkor jó – mosolyodott el Ethan, és töltött még egy kis pezsgőt a lánynak. – Tulajdonképpen azt terveztem, hogy ma este leitatlak, nehogy nagyon ellenállj, ha később rád vetem magam.

Mintha ehhez alkohol kellene…

Ethan előrehajolt, hogy csókot nyomjon Lily meztelen vállára.

– Azt fogom csinálni… – kezdte a fülébe súgva, olyan izgatóan fátyolos hangon, hogy Lilynek már száguldott a vér az ereiben, a férfi erotikus ígéreteinek hatására pedig mellbimbói szinte átdöfték a pánt nélküli ruha vékony anyagát;

Ebben a pillanatban Finn huppant le melléjük.

– Már majdnem azt mondtam, keressetek magatoknak egy csöndes szobát, de túl korán van még a távozáshoz.

A férfit ugyanolyan jó génekkel áldotta meg a természet, mint a fivéreit, s a klubban lévő nők mind sokatmondó pillantásokkal méregették. Finn úgyszólván a Marshallok kaliforniai kiadása volt: napszítta, állig érő hajával és olyan laza fellépéssel, amely nem is sejtette, milyen magas körökből származik.

Lily eleinte tartott attól, hogy a férfi nem szívesen látja majd őt a buliján, de ha tényleg lett volna is valami baja vele, azt jól elrejtette a hollywoodi mosolya mögé. Tulajdonképpen lehetetlen volt nem kedvelni.

– Tűnj el innen, Finn! Magánbeszélgetést folytatunk – dörgött rá tréfás nehezteléssel Ethan.

Finn ekkor Lilyhez hajolt.

– Igazán helyes lány vagy, de a férfiakkal kapcsolatos ízlésed sok kívánnivalót hagy maga után. Ethan majdnem olyan rossz, mint Brady.

Brady épp a közelben beszélgetett az egyik unokatestvérével, s amint meghallotta a nevét, odafordult hozzájuk.

– Mi van velem? – kérdezte kíváncsian.

– Finn éppen el akarja halászni tőlem Lilyt, és születésnap ide vagy oda, mindjárt kap egyet a fejére.

– De amikor olyan szép ez a lány! – Finn csábosan elvigyorodott, és búgó hangon kérdezte: – Jössz velem táncolni, Lily?

– Nem vagy normális, Finn! – kiáltotta egyszerre Ethan és Brady.

A testvéri bolondozás közben Lily csak ült ott némán és boldogan, a pezsgőjét szopogatva. Valósággal a mennyekben érezte magát.

Ethan a várakozó limuzinhoz kísérte Lilyt, s a lány csak ekkor vette észre, milyen bizonytalanul áll a lábán. Arca kipirult, és szinte ragyogott, a magas cipősarok hihetetlenül megnyújtotta a lábát, s kihangsúlyozta formás vádliját.

Gondterhelten ráncolta a homlokát, miközben Ethan besegítette a kocsiba.

– Biztos, hogy nem akartál volna tovább maradni? – kérdezte.

– Dehogyis! – biztosította a férfi már vagy tizedszer.

– Lehet, hogy az utolsó pohár pezsgőt nem kellett volna már meginnom – mormolta Lily, és megrázta a fejét.

– Jól becsíptél, ugye?

– Becsíptem, de boldog vagyok. – Lily nevetve simult a férfihoz, amikor a limuzin a klub bejáratától az útra kanyarodott. – Nagyon szép este volt, köszönöm, hogy eljöhettem.

– Őrülök, ha jól érezted magad.

Lily a férfi vállának támasztotta a fejét, és sóhajtott egyet.

– Úgy látom, valaki nagyon fáradt – jegyezte meg Ethan.

– Tulajdonképpen nem, csak olyan jó kicsit kótyagosnak lenni.

Ethan lehunyta a szemét, ahogy Lily ujjai a mellkasára siklottak, és játszani kezdtek az inggombjaival.

– Kedvelem a családodat – jelentette ki álmatag hangon a lány.

– Ők is kedvelnek téged.

Lily hirtelen abbahagyta a becézgetést.

– Szerintem Brady nem annyira.

– Dehogynem. Csak ő szörnyen merev, amíg jobban meg nem ismer valakit.

Ez a mondat nyilvánvalóan megnyugtatta a lányt, mert folytatta ujjai játékát a gombokkal.

– És Finn?

– Finnt nem kell komolyan venni. Szereti mindenkivel a bolondját járatni.

– Szóval valójában nem is tart csinosnak? – incselkedett tovább Lily, és látszólag csalódottan lebiggyesztette az alsó ajkát.

Ethan végigsimította az ujjával.

– Ha Finn valami bókot mond, akkor azt úgy is gondolja. Kitűnő ízlése van, ami a nőket illeti.

Lily mosolyra húzta a száját.

– És te csinosnak találsz?

– Látom már, hogy egy kis hízelgésre vágysz…

Lilynek közben sikerült három gombot kigombolni a férfi ingén, s be is csúsztatta alá a kezét, majd hüvelykujjával Ethan mellbimbóját kezdte izgatni.

– Tudod, mit szerettem volna mindig is kipróbálni? – súgta a kedvese fülébe.

Ethan már eddig is alig bírta türtőztetni magát, s ez a kérdés csak még jobban felizgatta.

– Mit?

Egy pillanatig csalódottan figyelte, hogy Lily válasz helyett elhúzza a kezét, és átcsúszik a másik ülésre, ám a hangulata nyomban megjavult, amint a lány hátranyúlt a ruhája cipzárjához. A selymes anyag azonnal lesiklott a válláról egészen a csípőjéig. Ethan érezte, ahogy a vér az ágyékába tolul.

Lily végül egészen lehámozta magáról a ruhát, és csábosan nyújtózkodott vadító fekete alsóneműjében. Ethan majd eszét vesztette. Duzzadó férfiassága nekifeszült öltönynadrágja cipzárjának, ő pedig valójában már azt sem tudta, mit szeretne inkább: összeolvadni a lány testével, vagy tovább övezni az ingerlő látványt.

Lily olyan oldaláról mutatkozott be, amelyet ő eddig nem ismert, és a lány szégyentelen mosolya azt is elárulta, mennyire élvezi ezt a kis show-műsort. Ethannek valósággal kényszerítenie kellett magát, nehogy azonnal lerohanja.

– Mennyi ideig tart az út hozzád? – kérdezte búgó hangon Lily.

Ethan megnyomta a hangosbeszélő gombját.

– Igen, Mr. Marshall! – jelentkezett be a sofőr.

– Kérem, tegyen még egy nagyobb kört! Kedvünk támadt egy kis városnézéshez.

– Természetesen, uram.

Lily szája széle megrándult, mintha el akarná nevetni magát.

– Mit akarsz látni? – kérdezte a férfit.

– Tulajdonképpen csak a te gyönyörteljes arcodat.

Ez a kendőzetlen kijelentés megdobogtatta Lily szívét, és nyelvével gyorsan megnedvesítette az ajkát. Ethan máris az ölébe húzta, és Lily a dereka köré fonta mindkét lábát. Amikor a férfi keze a csípőjét és a combját kezdte simogatni, megremegett a vágytól.

– Mit gondolsz, mennyi időre lesz szükségünk? – súgta felajzottan Ethan.

Lily szeme tágra nyílt, aztán lassan lecsukódott a szenvedély hevében.

Nem volt sok időre szükségük.

– Tudod mit, egyáltalán nem hiányoztál, amíg nem voltál itt! – zsörtölődött Joyce, amikor Ethan a kezébe nyomott egy halom iratot. Az asszony tudatában volt a fontosságának és nélkülözhetetlenségének, s ennek megfelelően olykor igencsak eltért a tiszteletteljes stílustól. – Itt írd alá! Meg itt!

Ethan ráfirkantotta a nevét az elébe tett papírokra.

– Ezenkívül át kellene futnod a chicagói ingatlannal kapcsolatos szerződést. És ne feledd, hogy kettőkor telefonos konferencia lesz. Ja igen… – Az asszony itt megakadt. – Marshall szenátor itt van… hogy beszéljen veled.

Amikor Ethan meglepetten fölnézett, az apja már az irodája ajtajában állt. Nyilván fel akarta tartóztatni a fiát, nehogy az elszökjön előle.

– Rövidre kell fognunk, mert sok a dolgom – jelentette ki azonnal Ethan.

– Ó, nem fog sokáig tartani! – Douglas Marshall kényelmesen elhelyezkedett az íróasztal előtt álló egyik széken, és fontoskodva legyezgette magát a kezében tartott iratokkal. – A barátnődről van szó.

– Hagyd öt békén! Semmi közöd Lilyhez, a kampányodat pedig nem fogja befolyásolni…

– Talán mégis, ha a sajtó mindent kitálal majd.

– Mit kellene kitálalnia a sajtónak? Hogy a nagyapának dolgozik? Micsoda szörnyűség!

Az apja erre halkan felnevetett, ami semmi jót nem ígért.

– Szóval tényleg nem tudod? Amikor értesültem arról, hogy a bosszantásomra ezzel a nővel találkozgatsz, azt hittem tudatosan választottad őt, merthogy nyakig ül a kakiban. Nos, az a tény, hogy még csak nem is tudod, mibe keveredtél, igazán kiábrándító. Többet vártam tőled.

– Nem ez lenne az első alkalom, amikor csalódást okozok neked. – Ethan dühösen az asztalra dobta a tollat, amellyel eddig játszott, és hátradőlt a székében. – Megmondjam, mi a te problémád? Az, hogy pocsék apa vagy, én pedig nem vagyok hajlandó térdre borulva magasztalni téged, ami persze számodra csalódás. De erről már többször is beszéltünk. Van valami új mondanivalód, vagy végeztünk?

– Te aztán tényleg az együgyű anyádtól örökölted az eszedet. – Douglas Marshall megcsóválta a fejét, aztán felállt, és a magával hozott dokumentumokat az asztalra dobta. – Már kétszer mutatkoztál a nyilvánosság előtt ezzel a nővel. Csak remélhetjük, hogy a sajtónak még nincsenek képeik rólatok. A harmadik alkalom előtt nem ártana, ha átnéznéd ezeket. – Még egyszer sokatmondó pillantást vetett az asztalon heverő papírokra, majd távozott.

Ethan töprengve bámult utána. Ugyan mi késztethette a szenátor urat arra, hogy értékes idejéből akár csak pár percet is feláldozzon és elfáradjon ide, anélkül hogy végül elmondta volna, mi szél hozta?

Nem mintha Ethan nagyon bánta volna, hogy a látogatás ilyen rövidre sikerült. Akár rövid, akár hosszabb időre találkozott az apjával, minden alkalommal kiborult. És ha most nem Lilyről lett volna szó, azonnal kihajítja olvasatlanul az egész szemetet. Csak azért tétovázott, mert kezdettől fogva volt valami furcsa érzése a lánnyal kapcsolatban.

Az első oldalon apja egyik tanácsadójának a feljegyzése szerepelt arról a beszélgetésről, melyet Douglas Marshall-lal folytatott Lily Ann Black múltjának kivizsgálásáról.

Hm. Az apja biztosan nem vette volna a fáradságot, hogy felkeresse őt, ha semmi diszkreditálót nem találnak, gondolta Ethan. De akarja ő ezt egyáltalán tudni?

Továbblapozott. Megtalálta Lily álláspályázatát, egy igazolást arról, hogy a lány nem követett el közlekedési kihágást, továbbá a munkába állásakor kiállított, szokásos csekket. A következő oldalnál megállt a keze, mert először nem is tudta, mit lát.

Egy körözési fotó volt ott Lilyről. A kép még tinédzserkorában készülhetett, mert nagyon fiatalnak látszott rajta. Szőke haján egy égővörös, festett tincs húzódott végig, és borzasztó sok sminket viselt, ami még mogorvábbá tette az arckifejezését. Ethan alig ismert rá.

De hiszen ez még egy gyerek. Ugyan miféle szörnyűséget követhetett el ennyi idősen?

Ahogy a következő oldalakat átlapozta, és végigolvasta az esetek listáját, kiderült, hogy Lily bizony nagyjából mindent elkövetett, ami csak elképzelhető. Ethan szinte nem is igen hitte el, hogy egy fiatalkorú képes minderre.

Számítógépes adatlopás, csalás, hamisítás, tolvajlás, sikkasztás… Ez nem lehet igaz! Nem csoda, hogy el akart jönni Mississippiből. A helyi bíró nyilván legszívesebben rács mögé dugta volna.

És neki hogy megjátszotta a kis falusi ártatlanságot!

A megjegyzés, miszerint a hivatalos aktákat zárolták, megmagyarázta, hogyan juthatott át Lily Hill Chase-ben az ellenőrzésen. A szenátor úrnak bizonyára eget-földet meg kellett mozgatnia, hogy megszerezze ezeket az információkat. Ethan undorodott az apjától, amiért az így visszaélt a hatalmával, csak hogy Lily után szaglászhasson, de az undorát hirtelen felváltotta egy másik érzés: a düh.

Hiszen Lily egész idő alatt rászedte őt!

Nem csoda, hogy szeretett egyedül lenni, és alig beszélt. Természetesen nem volt sem félénk, sem nyugodt. Mégiscsak jól gondolta ő: Lily egyszerűen nem akart beszélni! És most már az is nyilvánvaló, miért nem.

Ráadásul ez a hosszú lista az elkövetett bűntettekről csak a felderített eseteket tartalmazza. Bizonyára több is van még Lily rovásán, amit ő el sem tud képzelni…

A következő gondolatra Ethan ereiben megfagyott a vér. Vajon miért hallgatta el mindezt előle a lány? Hirtelen eszébe jutott, mire figyelmeztette Brady a jótékonysági estélyen: a Marshallok gazdag és befolyásos emberek, s az alkalmazottaik alapos átvizsgálásával csak önmagukat védik. Lilynek mégis sikerült áttörnie a biztonsági falat. Vajon tényleg puszta véletlen, hogy épp náluk jelentkezett munkára? Hiszen sok vaj van a fején, ő meg bolond módon elhitte, amit a családjáról és Mississippiről mesélt.

Lily csúnyán becsapta, miközben ő beleszeretett.

Ez a lány egy szégyentelen csaló!

8. FEJEZET

Szokatlanul mozgalmas nap volt az istállóban. Estére az egyik gyerek pizsamapartit tervezett, és persze a tízéves kislányok alig bírták kivárni, hogy láthassák a lovakat. Lilynek így aztán rengeteg dolga volt, nehogy a kis vendégeket véletlenül megrúgja valamelyik állat, és hogy ők se legyenek útjában a többi lovásznak.

Ráadásul Herceg megint nyűgösködött. Ezúttal még egy elektromos vezetéket is szétrágott, amelyben szerencsére nem volt áram. A kovácsot is mára várták, hogy újabb lovakat patkoljon meg, az egyik dolgozó pedig beteget jelentett. Lily fáradtan beballagott az istálló irodájába, hogy feltöltse a vizespalackját, és szusszanjon egyet.

Mindazonáltal szerette a munkáját, minden egyes feladatát. Szerette az új életét… és Ethan Marshallt. Eddig nem akarta bevallani magának sem, de az érzés egyre jobban elhatalmasodott rajta, s egyszerre volt szorongást keltő és izgató.

Megrázta a fejét. Legjobb, ha nem is gondol Ethanre. Egyszerűen csak élveznie kellene a pillanatot, és nem pazarolni ennyi időt arra, hogy a múlton vagy a jövőn töprengjen. Végtére is az utóbbi napok messze a legboldogabbak voltak egész eddigi életében.

Éppen visszacsavarta az üveg kupakját, amikor halkan nyílt az ajtó, és Ethan jelent meg a küszöbön.

– Hé, ez aztán a meglepetés! – kiáltotta örömmel a lány. – Nem is tudtam, hogy ma eljössz.

A férfi még a köszönésről is elfeledkezett, csak betette maga mögött az ajtót. Lily most vette észre, milyen mély ránc húzódik a szemöldöke közt, s mennyire feszültek a vonásai. Valami nem stimmel, állapította meg azonnal. Mi történhetett?

Ethan most még be is riglizte az ajtót, és leengedte az ablakredőnyt. Normális esetben Lilyt az örömteli várakozástól nyomban elöntötte volna a forróság, de most a férfi különös arckifejezése nyugtalanná tette.

– Minden rendben, Ethan?

– Beszélnünk kell – jelentette ki mogorva hangon a férfi.

Lily csak most kezdett el igazán félni, de megpróbálta viccesen oldani kissé a helyzetet:

– Ez általában a lányok szövege. – Mivel Ethan nem reagált, folytatta: – Tudod, a nők szeretnek mindig sokat beszélni. – Amikor rájött, hogy a kísérlete kudarcba fulladt, nekitámaszkodott az íróasztalnak. – Jó, tehát miről akarsz beszélni?

– Erről itt! – Ethan néhány, összetekert papírlapot húzott elő a zsebéből, és az asztalra dobta őket.

Lily utánuk kapott, aztán döbbenten látta, mit is tart a kezében.

– Honnan… honnan szerezted?

– Jacksonból, Mississippi állam szövetségi bíróságától.

Lily már tudta, miért olyan komor a férfi.

Jóságos ég! Miért éppen most történik mindez?

Utolérte hát a múlt. Lily szabályosan rosszul lett: szédült, és nagyot kellett nyelnie.

– Ezeket az aktákat… zárolták – hebegte.

Ethan keserűen felkacagott,

– Na persze, zárolták őket, de attól még léteznek! Csak ismerni kell a megfelelő embereket, hogy hozzájuss. A családom pedig mindenkit ismer, amint azt már tapasztalhattad. – Jéghideg hangja nem illett ahhoz a könnyedséghez, amellyel mindezt előadta. Anélkül hogy levette volna a szemét Lilyről, nekitámaszkodott a falnak, és karját összefonta a mellkasa előtt. – Van valami hozzáfűznivalód?

Kérlek, csak ne gyűlölj! – fohászkodott magában a lány, miközben kétségbeesetten igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Olyan rég volt már… – lehelte.

Ethan meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Ez minden, amit a védelmedre fel tudsz hozni? Semmi tagadás, semmi „meg tudom magyarázni”?

– Hogy is tagadhatnám? Itt áll fehéren feketén. Ami pedig a magyarázatot illeti. .. Nemigen van ezen mit magyarázni.

– Nos, ebben nem értek veled egyet.

Hát persze hogy nem!

– Nehéz gyerekkorom volt…

– Ennyi? – Ethan már alig tudott uralkodni magán. – A fenébe is, Lily, van olyan törvény egyáltalán, amelyet nem szegtél meg?!

Csak nyugalom! Ebbe nem szabad belemenni, intette magát a lány.

– Régen történt, de most már kézben tartom az életem.

– Mindössze elfelejtettél nekem beszámolni róla?!

– Nem beszélhetek bárkivel erről a témáról. Természetesen nem vagyok büszke arra, amit tettem, de nem is szívesen idézem fel.

– Ez nem ment fel az alól, hogy eltitkoltad előlem az igazságot.

– Épp ezért szokás zárolni az ifjúsági aktákat… Hogy az embernek legyen esélye új életet kezdeni, és felnőttként ne kelljen nap mint nap szembesülnie a fiatalkori bűneivel.

Ethan egészen elsápadt a dühtől.

– És mikor akartál nekem beszélni életednek erről a szakaszáról?

Lily tudta, hogy a „soha” nem lenne jó válasz, bármilyen őszinte is. Ethan azonban egyáltalán nem várt válaszra. Indulatosan ellökte magát a faltól, és fel-alá kezdett járkálni az irodában.

– Tudnom kellett volna, mielőtt nyilvánosan mutatkozom veled. Ha az újságok kiszimatolják, hogy… hogy egy valamikori bűnözővel járok…

– És mi a probléma?

– Mi a problémaaa??? – Ethan fel sem foghatta a kérdést.

– Szégyellsz olyasvalakivel mutatkozni a nyilvánosság előtt, mint én?

A férfi szeme szikrázott a haragtól, de a hangja hidegen csengett:

– Hazudtál nekem, Lily!

Márpedig Ethan utálta a hazugságot, ahogy ezt többször is kifejtette neki. Lily gyomra egyre jobban émelygett.

– Ez nem igaz. Csak nem meséltem el mindent.

– Nincs kedvem a szőrszálhasogatáshoz – jelentette ki a férfi feszült arccal. – És ha eltitkolsz valamit, az éppúgy hazugság.

– Belegondoltál már komolyabban, miért nem meséltem el mindent? Hiszen magad is látod, hogyan reagálsz.

– Ehhez jogom van! Egész idő alatt úgy tettél, mintha semmit sem követtél volna el. Pedig ez itt – a papírokra mutatott – maga a pokol!

Lily gyomra egészen felkavarodott.

– Tényleg nem értem. Az bosszant, hogy van egy múltam, vagy az, hogy nem számoltam be neked róla?

– Mindkettő. Nem az az ember vagy, akinek kiadtad magad.

No, igen. Letartóztattak, elítéltek, Ethan szerint talán kis híján ki is végeztek. Pedig mennyire téved! – gondolta a lány.

– Ami itt áll – bökött a bűnlajstromra –, az tett engem azzá, aki most vagyok. Más ember lettem.

– Jól kidumálod magad! Talán politikával kellene foglalkoznod.

A férfi szavai arculcsapásként érték Lilyt.

– Te nem hiszed, hogy az ember megváltozhat?

– Vagyis egy szép napon felébredtél, és elhatároztad, hogy új életet kezdesz?

– Jó is lenne, ha ez ilyen egyszerű volna. De nagyon kemény munka van benne.

Ethan úgy nézett rá, mint egy undorító bogárra, amely épp fölmászott az asztalra.

– Roppant szórakoztató elképzelés, hogy a törvény meg nem szegése kemény munkába kerül!

– Igenis nehezebb, mint hinnéd. És nagyon hálás vagyok, amiért Harris bíró adott nekem egy lehetőséget. – Veled ellentétben, tette hozzá magában a lány.

– Ugyan mi lehet ebben nehéz?

Miért gúnyolódik? Miért nincs benne egy csöppnyi empátia?

– Nincs mindenkinek akkora szerencséje, hogy úgy nőjön fel, mint te.

– A szegénység nem mentség a törvényszegésre.

Lily úgy érezte, hogy a múlt árnyai hideg ujjakkal utánanyúlnak, és vissza akarják rántani a sötét verembe. Nem, nem fogja hagyni magát!

– A te családod politikusokból áll, az enyém csalókból és betörőkből. A bűnözés nálunk a túlélés eszköze volt.

– Ettől még törvényellenes, amit csináltál.

– Gyerekkoromban sokáig nem is tudtam, hogy amit az apám csinál, az törvényellenes. Csak amikor először vitték el, és adott engem a gyermekvédelem nevelőszülőkhöz, akkor mondták nekem, hogy valami tiltott dolgot követett el.

– Ennek ellenére magad is bűnözői pályára léptél.

– Az apámnak dolgoztam. Nem volt más választásom, érted? És őszintén szólva akkoriban az egész világra haragudtam…

– Ne is magyarázkodj! Nem lehet olyan borzasztóan nehéz jó és rossz között választani. És mivel te…

Lily dühödten félbeszakította a férfit:

– Bárcsak könnyű lett volna! De nem volt az. Bizonyos dolgokról nem lehet határozottan eldönteni, hogy helyesek vagy helytelenek-e, ahogy azt egy kívülálló véli.

– Ámítod csak magad ezzel, igazolást keresel.

Ethan türelmetlen hangja, az, ahogy ingerülten föl-alá járkált, Lily számára a rendőrőrsök és bírósági tárgyalótermek hangulatát idézte fel. A nyomozók és ügyészek kemény kérdéseit, melyeket legszívesebben elfelejtett volna. Nem bírta tovább.

– Amikor az apám legutóbbi disznósága kibukott, és ő börtönbe került, Harris bíró úgy döntött, megérdemlek egy új életet az otthoni rossz befolyás nélkül. Letartóztatás helyett egy négyéves reszocializációs programra küldött. Miután azt sikeresen befejeztem, lepecsételték az aktáimat, hogy senki ne szerezhessen tudomást a múltamról. A lelkemet is kitettem azért, hogy eljussak idáig. És a törvény szerint mindabból, ami itt fel van sorolva, semmi nem történt meg. Ezért nem beszéltem neked se róla. Azt gondolom, nincs is hozzá semmi közöd.

– Kénytelen vagyok ellentmondani.

Ez a mondat volt az utolsó csepp a pohárban. Lily már végképp nem remélte, hogy valaha is meggyőzheti a férfit. Könnyek égtek a szemében.

– Csinálj, amit akarsz, nekem lassan elegem van ebből.

– De hát nem tehetsz úgy, mintha mindez meg sem történt volna! Az ember nem futhat el a múltja elől.

– Te most tulajdonképpen magadról beszélsz? Mert én a legjobb úton haladok afelé, hogy megszabaduljak a múlttól.

Lily látta, hogy Ethan arca erre megkeményedik.

– Mire célzol? – vakkantotta a férfi.

– Vannak emberek, akik tanulnak a múltjukból és a hibáikból… szinte önmaguk fölé nőnek. Legyőzik a problémáikat. Az apám bűnözőt csinált belőlem, de én megváltoztam, és most tisztán állok előtted. Neked mi a mentséged?

Ethant mélyen megérintette az a gondolat, hogy az apja nyomdokain jár, s őt másolja a szavaival meg a viselkedésével.

– Itt most nem rólam van szó – hadakozott még az elképzelés ellen is. – Te vagy a bűnöző. A csaló. Te hazudtál nekem mindvégig ebben a kapcsolatban.

Lily időközben olyan rosszul lett, hogy már beszélni is alig bírt.

– Sosem hazudtam neked. Legalábbis az igazán fontos dolgokban nem – tette még hozzá halkan.

Ethan nem értette, vagy talán nem akarta megérteni, mire gondol Lily. Makacsul hajtogatta a magáét:

– Nem hiszek neked. És tévúton jársz, amikor úgy véled, eltitkolhatod a múltadat előlem, merthogy az semmilyen szerepet nem játszik.

– Te pedig egy átkozott, előítéletes szemétláda vagy, amiért így felfújod ezt a dolgot!

Az ezt követő csönd mindent elárult. Lily tudta, hogy nem tehet többet, Ethan nem fogja megváltoztatni a véleményét. Mindig is olyannak fogja tekinteni őt, amilyen régen volt.

Elvesztette ezt a férfit – már akkor, amikor az idehozta ezeket az iratokat. Akár meg is takaríthatták volna maguknak a beszélgetést.

Hát ennyit az újrakezdésről! Valószínűleg sosem fog már megszabadulni a múltjától. Erre a gondolatra elszorult a torka, és azonnal friss levegőre lett szüksége. Úgy érezte, élete legnehezebb lépéseit teszi meg, amikor az ajtóhoz ment és elhagyta az irodát.

Az istállóban a megszokott kép fogadta. Mindenütt ott nyüzsögtek a lóbolond kislányok, s a távolból Lily hallotta, hogy Herceg megint rágni kezd valamit a bokszában… Semmi sem változott. Apró jele sem volt annak, hogy az ő világa épp az imént dőlt össze. Vagy hogy a szívét mintha kitépték volna a helyéről.

Megpróbálta elfojtani a torkát szorongató sírást, de a könnyek így is ellepték a szemét. Lehajtotta a fejét, s már csak arra koncentrált hogyan rakosgassa egyik lábát a másik elé.

– Lily! – kiáltott oda neki az istállómester. – Meg tudnád…

Egyik láb a másik elé. Csak nem megállni!

– Nem, most nem tudom.

Ki kell jutnia innen, mielőtt összeomlana.

Alig lépett ki az istállóból a sápadt napfényre, ömleni kezdtek a könnyei. Amilyen gyorsan csak tudott, a szobájába szaladt, és magára zárta az ajtót.

Mivel nem bírták tovább megtartani a lábai, lerogyott a padlóra, és kezébe temette az arcát.

Jól van ez így. Aki rosszat tesz, annak bűnhődnie kell.

Márpedig ő sok emberrel tett rosszat: megsértette, becsapta és kihasználta őket. Titokban mindig is sejtette, hogy egyszer eljön ez a nap. Csak azt nem gondolta, hogy a sors ilyen kegyetlenül bánik majd vele. Hogy megajándékozza a szerelemmel, aztán büntetésből megfosztja tőle. Az utóbbi napok mindannyi öröme és reménye után szörnyű volt ilyen keményen visszazuhanni a valóság talajára.

Azzal bátorította magát, hogy mégsem veszített el mindent. Ugyanott tart, ahol az Ethannel való találkozása előtt. Megvan a munkája, mert azt azért remélte, hogy emiatt nem fognak felmondani neki, és mérföldekre van Mississippitől. Mindezekért érdemes élni, ha nem is könnyű így, megtört szívvel. Csak ne emlékeztetné itt, Hill Chase-ben minden Ethanre!

– Igazad volt, Bray.

Ethan órák óta a testvéreivel beszélgetett, és egyik whiskyt itta a másik után. A pókerezést, amely miatt időről időre találkoztak, már rég befejezték. Ilyenkor sok mindenről esett szó köztük, kivéve a politikát és a családot. Végül is akadtak ennél szórakoztatóbb témák is. Például a futball, a filmek meg az autók. Rendes körülmények közt nőkről is szoktak eszmét cserélni, de mivel Lily ügye még nagyon friss volt, ezt a témát ma este kerülték. Jóval éjfél után és rengeteg alkohol elfogyasztását követően azonban Ethan már nem tudta türtőztetni magát.

– Természetesen igazam volt – helyeselt neki azonnal Brady rezignáltan, majd hátradőlt a székén, és elvigyorodott. – Milyen összefüggésben is?

– Lilyvel kapcsolatban.

– Aha! – Brady elkomolyodott. – Őszintén sajnálom. De legalább rájöttél, mielőtt igazán fájdalmat okozhatott volna.

Ez persze nem feltétlenül van így, állapította meg magában Ethan. Lily hazugságai igenis mélyen megsértették. Jóllehet már hozzászokott, hogy rendszeresen hátba támadják, most valaki egyenesen mellbe szúrta.

– Különben is – folytatta Brady – az a néhány újságíró, aki szagot fogott, majd azt gondolja, ő is csak egy a számtalan kis nőcskéd közül, és nem fog tovább kutakodni. Mondhatni minimális a kár.

Minimális. De akkor miért érzi úgy, hogy ma éjjel is muszáj megint a sárga földig leinnia magát? Ethan végül semmit sem szólt, hagyta, hogy Brady beszéljen tovább:

– Nagyapa ezután is alkalmazza. Szerinte Lily már megkapta a büntetését, és megérdemel még egy lehetőséget. Hát… nem biztos, hogy ez jó döntés volt. Nagyapa túlságosan jóindulatú. Honnan tudhatja, hogy Lily tényleg megváltozott? És ha valami eltűnik a házban, vagy bármi történik…

Ethan megvonta a vállát.

– Azt sem értem, miért akar egyáltalán ott maradni.

– Ugyan már, tesó, talán egyszerűen fogalma sincs, hová mehetne. – Finn megcsóválta a fejét. – És még engem neveztek folyton idiótának! Miközben világos, hogy Lily miért ragaszkodik az állásához. Néha komolyan azt kérdem magamtól, biztosan ugyanazok voltak-e a szüleink.

Ethan meglepődve fordult Finn felé.

– Mi van, öcsi?

– Csak tisztázni akartam, ki az idióta. Mindenekelőtt te! – bökött Ethanre. – Bradynek felmentése van, mert most épp a kampány miatt stresszel. De te? Te tényleg nem vagy normális.

– Jobb, ha vigyázol, mit beszélsz! Ha kiverem egy-két fogad, nem lesz már olyan értékes az a hollywoodi mosolyod.

Finn elégedetten vigyorgott.

– Kicsit érzékeny vagy ma este, bátyuskám. Ja, az igazság nagyon tud fájni!

– Tudsz valami értelmeset is mondani? – avatkozott be a vitába Brady. – Vagy csak szereted hallani a hangodat?

– Ezt nem hiszem el! Te, aki tovább szoktál látni az orrodnál, most képtelen vagy megérteni Lilyt, Ethan pedig, a becsület bajnoka, rendületlenül hazudik önmagának. Hát nem látjátok, milyen abszurd az egész?

Brady jelentőségteljes pillantást vetett Ethanre.

– Azt hiszem, a kisöcsénk túl sok időt töltött Hollywoodban. Nem tud már az álarcok mögé nézni, és felismerni az emberek valódi motivációit.

– Na, álljunk csak meg! Az emberek azért jönnek Hollywoodba, hogy új értelmet adjanak az életüknek. – Finn hátradőlt a székén, és karba tette a kezét. – És bármennyire felületesek is a filmesek, nálunk mindenki kap egy második esélyt. Sőt aki igyekszik, az egy harmadikat meg egy negyediket is. Az olyanok viszont, mint ti, bezárkóznak a kisszerű világukba, és bárkit gyorsan elítélnek, még mielőtt megismerték volna.

Ethan megdörzsölte az arcát.

– Most vagy nagyon berúgtam, vagy ennek az utolsó mondatnak tényleg volt valami értelme.

– Tudod, én kedvelem Lilyt – folytatta Finn –, és amit meséltél róla, az csak még rokonszenvesebbé teszi. Az pedig, hogy Hill Chase-ben marad, igazi bátorságra vall. Az egyetlen, ami nem tetszik benne, az az, hogy épp téged választott.

Válasz helyett Ethan csak egy söröskupakot dobott az öccse felé, Brady viszont felpattant, hogy megvédje őt.

– Ez mit sem változtat azon a tényen, hogy Lily hazudott Ethannek.

Finn megint a fiatalabb bátyjára nézett.

– Megkérdezted egyenesen, hogy nincs-e bűnözői múltja, amely elől most menekül?

– Természetesen nem. Hiszen semmit nem is sejtettem.

– De akkor nem is hazudott neked.

– Azért ez nem ilyen egyszerű – sóhajtott Ethan.

– Tényleg? Milyen érdekes ezt olyasvalakitől hallani, aki egyébként mindent feketének vagy fehérnek lát!

– Az öcsinek kivételesen igaza van – dörmögött Brady.

– Nahát, ezt is megértem! – Finn fölállt és nagyot nyújtózkodott. – Holnap korán indul a gépem, úgyhogy most kiszállok a buliból, és lefekszem aludni. Kár, hogy ezt a beszélgetést nem korábban kezdtük. Szerettem volna hosszabban is kiélvezni, hogy egyszer végre igazam van.

Miután Finn távozott, Brady kitöltött maguknak még egy italt.

– Tényleg van valami abban, amit mondott – jegyezte meg halkan Ethan.

– Tudom. Mindenesetre meglep, hogy te is észrevetted. – Brady egy pillanatra elhallgatott, aztán az öccsére nézett. – Szereted?

Ethan kínosan feszengett.

– Hiányzik – adott végül kitérő választ.

– Ahogy ismerlek, biztosan egy csomó olyasmit mondtál neki, amiért bocsánatot kellene kérned.

– Gondolod?

– Ha az az alternatíva, hogy eszméletlenre iszod magad, mert nem hagy nyugodni ez a dolog, akkor igen.

– És tegyek úgy, mintha semmi sem történt volna?

– Amennyiben el tudod fogadni a múltját, igen. De neki is mindent el kell mondania, hogy fölkészülhessünk, ha… ha netán a sajtó kiszagolna valamit.

Ethan a válla közé ejtette a fejét. Amit most Brady mondott, azt néhány hete még komplett őrültségnek tartotta volna. De akkor még nem ismerte Lilyt. És ez a nő felforgatta az életét…

Lily alig tudta elhinni, hogy a környezetében szinte semmi sem változott meg, miközben az ő egész világa összeomlott. Természetesen észrevette, hogy az emberek néha összesúgnak a háta mögött, de ehhez már régóta hozzászokott. És igazán senki sem piszkálta.

Pedig nagyon félt, hogy pellengérre állítják majd, s hogy a múltja részletein fognak csámcsogni. A Marshallok azonban tudtak titkot tartani, így aztán az emberek csak annyit sejthettek, hogy volt valami közte meg Ethan között, és annak most vége. Mindenesetre a sajnálat sokkal jobb volt, mint azelőtt a zaklatás.

De kínozta őt most épp eléggé a szerelmi bánat. Reggelente alig tudott kimászni az ágyból. Ugyanakkor vigasztalta, hogy a munkája megmaradt. Miután Ethan kérdőre vonta, másnap az öreg szenátor is elbeszélgetett vele, ám jóval megértőbben reagált a történtekre, mint az unokája.

Végül is Lily élete visszatért a régi mederbe – csak most már nem találkozott Ethannel.

Persze, valami ezenfelül is elveszett, állapította meg magában, mialatt Mamlaszt itatta a folyónál, és tekintetével a távoli hegyeket fürkészte. Hiányzott belőle az a belső béke és megelégedettség, amelyet korábban érzett Hill Chase-ben, és bár senki előtt nem mutatta ki, ez bizony fájdalmas hiány volt.

Könnyű ügetésben tért vissza Mamlasszal, s ahogy az istálló felé közeledett, észrevette, hogy Ray integet neki. Miközben leszállt a lóról, az istállómester megfogta a kantárszárat.

– Tényleg elmondhattad volna, Lily! – korholta nevetve a férfi.

Lily szívverése egy pillanatra kihagyott.

– Miről beszélsz, Ray?

Az istállómester átölelte az egyik karjával, és magához szorította.

– Boldog születésnapot!

Lily zavartan megrázta a fejét.

– De hát nekem nincs is…

– Vár egy meglepetés. – Ray mosolya egyre szélesebb lett. – Majd én gondoskodom Mamlaszról, te pedig menj egyenesen az istállóba!

Alighogy Lily betette a lábát az istállóba, munkatársai azonnal rákezdtek a közismert dalra: Happy birthday to you! Nemsokára Ray is csatlakozott hozzájuk, és betette maga mögött az ajtót.

Honnan veszik, hogy nekem ma születésnapom van? – csodálkozott a lány. És hogy mondja meg nekik, hogy tévednek?

– Meglepetés, Lily! – harsant föl egy borízű hang a csapat mögül.

Lily ereiben megfagyott a vér. Azt hitte, menten elájul. Ez nem lehet igaz! Lehunyta a szemét, mintha azt várná, hogy így megszabadulhat a jelenéstől. De amikor kinyitotta, ott állt előtte teljes valóságában az apja, kezében két színes lufival.

Hogy talált rá itt, Hill Chase-ben? És hogy jutott be a birtokra? Hát már itt sincs biztonságban? Lily agyában kuszán kavarogtak a gondolatok, míg már majd szétpattant a feje.

Ekkor Ray hirtelen mellette termett.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Persze – hazudta a lány –, csak nagyon meglepődtem. – Ez utóbbi legalább igaz volt. Lily megnyugtatóan rámosolygott az istállómesterre.

Az apja lassan közelebb lépett hozzá, széles vigyorral jelezve, hogy ő a büszke atya.

– Boldog szülinapot, kislányom! – kiáltotta negédesen, és átölelte Lilyt, aki attól félt, hogy az undortól itt helyben kiöklendezi a reggelijét. – Mosolyogj már, a fene essen beléd! – sziszegte foga között a kedves papa.

Lily próbálkozása azonban elég szánalmasra sikeredett.

– Na, menjetek, és csapjatok egy szép napot! Délután már magunk is boldogulunk itt a munkával – mondta jólelkűen Ray.

Miközben az apja kikísérte Lilyt az istállóból, fél karjával átölelte, és fájdalmasan belemart. A lány szisszenés nélkül tűrte, noha tudta, hogy holnapra kék foltokkal lesz tele. Mindegy volt már minden. Az apja megtalálta.

Csak az vigasztalta, hogy az öreg minden jel szerint ad a látszatra, így valószínűleg nem fog vele üvöltözni, és az öklét sem használja majd.

Mindenesetre neki el kell tűnnie innen, lehetőleg azonnal.

– Mit keresel itt? – nyögte ki nagy nehezen.

– Tartozol nekem, kicsikém – közölte az apja köntörfalazás nélkül. – És azért jöttem, hogy behajtsam az adósságot.

9. FEJEZET

Ethan nem tudta, hogy az előző napi túlzott alkoholfogyasztástól fáj-e a feje, vagy attól, hogy miután lefeküdt, még órákig álmatlanul töprengett.

Némi kárörömmel töltötte el, hogy Finnt nyilvánvalóan még jobban megviselte a másnaposság, legalábbis ez látszott rajta, amikor reggel krétafehér arccal elköszönt tőle, hogy a reptérre induljon. A sok tépelődés egyébként odavezetett, hogy elhatározta, meglátogatja Hill Chase-ben Lilyt, menteni, ami még menthető.

Nem volt benne biztos, mit is fog mondani, de nagyon megértő és bűnbánó akart lenni. Végtére is minden oka megvolt, hogy bocsánatot kérjen, hiszen valóban túlreagálta a dolgokat.

Miközben átvágott az udvaron, tekintetével végigpásztázta a kifutót, de a lányt sehol sem látta, sem ott, sem az istállóban. Az irodában is csak Ray üldögélt egyedül.

– Lily hol van? – kérdezte Ethan.

– Épp most jött hozzá az apja látogatóba. Meg akarta lepni, mert a kislánynak ma van a születésnapja.

Ethan ettől kicsit megrémült. Egyrészt nem is ma volt Lily születésnapja, másrészt úgy tudta, hogy a lány ki nem állhatja az apját. Lehet, hogy megint hazudott? Ethan megpróbálta megőrizni a higgadtságát.

– Tudod, hol vannak? Szeretném megismerni azt az embert.

– Azt hiszem, Lilynél.

Ethan megköszönte a felvilágosítást, és haladéktalanul fölment a lány szobájához. Az utolsó lépcsőfokon azonban megállt, mert bár az ajtó zárva volt, a mellette lévő, nyitott ablakon át meghallotta Lily hangját és egy férfiét. Amikor aztán elhangzott az ő neve, közelebb lépett az ablakhoz.

– De hát nem találkozom már többé Ethannel! Véget vetett a kapcsolatunknak, amint kiderült minden. – Lily hangja feszültségről árulkodott, mintha a lány közel állna a síráshoz.

– Akkor igyekezz visszaszerezni!

– Az nem olyan egyszerű, apa.

– Lehet, hogy terhes vagy?

Ethannek a vér is megfagyott az ereiben.

– Nem! A fenébe is, hát persze hogy nem!

– Ő ezt tudja?

– Apa, hagyd már abba, kérlek! Előteremtem neked azt a pénzt, oké?

– Tisztában vagy vele, hogy az újságok nem fognak olyan sokat fizetni, mint amennyit ez a családnak megérne?

– Persze, de neked elég lesz.

– Hát, te tudod, kislányom, hogy is kell ezt csinálni.

– Gondolkozom még rajta, és meglátom, mit tehetek.

Ethan aggódása pillanatok alatt dühbe csapott át, amikor meghallotta, milyen jéghideg hangon beszél Lily arról, miként tudna minél több pénzt kihúzni belőle.

Ez a szemérmetlen kis csaló! Hogy kihasználta őt kezdettől fogva! Talán épp ezért jött Hill Chase-be. És tőle meg is kapta, amit remélt. Az egész nyavalygása az új életről üres duma volt. Ő pedig mindent elhitt neki, amilyen naiv. Lily számító módon a szemébe hazudott!

Sajnos, Finn-nek igaza volt, amikor azt mondta, hogy ő egy idióta.

– Ethan! – kiáltott föl Ray. – Megtaláltad őket?

A benti hangok elnémultak, mire Ethan lesietett a lépcsőn. Egy perccel később nyílt az ajtó, és egy középkorú, fekete hajú férfi jött ki rajta, nyomában Lilyvel. A lány sápadt arccal megállt a lépcsőfordulóban, és tekintetével követte az apját. Noha meglehetősen melegen sütött kint a nap, karját maga köré fonta, mintha fázna.

A férfi mosolyogva odabólintott Ethannek, amint elhaladt mellette, aztán egy rózsaszín, öreg furgonhoz sétált, amelynek georgiai rendszáma volt.

– Örülök, hogy megismerhettem. Vigyázzon a lánykámra! – vetette hátra búcsúzóul Raynek, majd beszállt a kocsiba, és beindította a motort.

Alighogy elhajtott, Ethan hallotta, ahogy fönt becsukódik az ajtó, majd hamarosan az ablak is.

Túl késő, Lily!

– Na, ez rövid látogatás volt – jegyezte meg csodálkozva Ray.

Szerintem meg épp elég hosszú, gondolta Ethan keserűen. Legszívesebben azonnal szembesítette volna a lányt mindazzal, amit hallott, de nem akart ezzel is újabb támadási felületet nyújtani neki.

– Még találkozunk, Ray. Most beszélnem kell a nagyapámmal!

Az istállómester előbb furcsán nézett rá, aztán csak bólintott.

Ethan tudta, hogy be kell avatnia a nagyapját. Most már nyilván nem lesz olyan elnéző az öreg. Tulajdonképpen haladéktalanul el kellene bocsátaniuk Lilyt, de miután a lány a pénzükre ácsingózik, a felmondással csak okot adnának a bosszújára.

Többé-kevésbé meg van tehát kötve a kezük, s ő csak annyit tehet, hogy riadókészültségbe helyezi Bradyt, nehogy váratlanul érje bátyját a támadás. A Marshall család ügyvédei pedig nyilván teszik majd a dolgukat.

Lily keze annyira remegett, hogy minden folyton kiesett a kezéből. Pedig nem volt sok holmija, így a csomagolás sem tartott sokáig. A három fiókot gyorsan kiürítette, aztán kivette a csizmáját a szekrényből, ám az Ethantől kapott két szép ruhát otthagyta.

Még mindig rosszul érezte magát, de összeszorított foggal tovább pakolt. Mielőbb el akart innen tűnni. Azonnal!

Később is ráér azon törni a fejét, hogyan talált rá az apja. Most megint az a rettegő, tizenhét éves kamasz lány volt, mint annak idején. Legszívesebben, felpofozta volna magát, amiért így elszúrt mindent. Merthogy a Marshall család birtoka valóban pompás rejtekhelynek bizonyult, csakhogy nem kellett volna az egyik híres-hírhedt unokával viszonyt kezdenie. Hiszen elég, ha egyetlenegy ember felfedezte őt valami fotón Ethannel, és szólt az apjának… Miért is nem jutott ez korábban az eszébe?

Talán mert a férfi annyira lekötötte minden gondolatát. Mindegy, most már hiába is tenne magának szemrehányást Az apja megtalálta, és nyilván be is fogja hajtani rajta, amit ő kétségbeesésében megígért csak hogy szabaduljon tőle. Szinte látta is felvillanni a reménybeli dollárhegyeket az öreg szemében, ahogy mohón felmérte, milyen pompás lehetőségeket rejt egy ilyen gazdag hely.

Nem, a kedves papa nem fogja őt békén hagyni. És már nemcsak az a pénz izgatja, amit ellopott tőle, mert rájött, hogy a lánya egy aranybányán ül.

Ráadásul Ethan valószínűleg kihallgatta őket, hiszen a pillantása köteteket mesélt… A fene egye meg!

Lily körülnézett. Már mindent becsomagolt így csak az maradt hátra, hogy néhány sort írjon Raynek, és felmondjon, aztán kihúzta a kulcsot a zárból, és az istállókulcsokkal meg a cédulával együtt az asztalra tette.

Egy utolsó mozdulattal benyúlt a matraca alá, és kivette a megtakarított pénzét. Nem volt sok, de ahhoz elég, hogy elhagyja Virginiát.

Óvatosan résnyire nyitotta az ajtót, és kikémlelt. Sehol senki. Talán jobb lett volna, ha megvárja, amíg besötétedik, de ehhez már nem volt türelme. Leszaladt a lépcsőn, és az istálló oldalbejáratához sietett, ahol az autója parkolt.

Egy perccel később, miközben áthajtott a birtok kapuján, még átfutott az agyán, hogy számon kéri az őrökön, miért engednek be bárkit, aki az apjának mondja magát, de végül csak mosolyogva integetett nekik, s hamarosan már a főúton haladt, mintha épp a városba tartana.

Néhány kilométerrel odébb megállt az út szélén, és végre szabad folyást engedett a könnyeinek. Mire a zokogása lecsillapodott, már nem maradt benne semmi, csak valami nagy-nagy üresség.

Ethan még mindig a nagyapja irodájában ült. Együtt próbáltak valami tervet kidolgozni arra az esetre, ha Lily megindítaná egy újságban a támadást a család ellen. Hirtelen megjelent a küszöbön Ray.

– Lily elment – jelentette síri hangon.

– Micsoda?

– Mivel nem jött vissza az istállóba, fölmentem hozzá, hogy megnézzem, minden rendben van-e. Ezt a cédulát meg a kulcsokat az asztalon találtam. Az összes holmija eltűnt, és az autója is.

Ethan meghökkenve pillantott a cédulára: „Köszönöm. Felmondok.” Mindössze ennyi állt rajta, a lány még alá sem írta.

– Te mondtál neki valamit? – nézett szemrehányón az istállómesterre.

– Dehogy!

– Szerintem ez az apja látogatásával függhet össze – mondta Porter Marshall homlokráncolva, miután elvette unokájától a papírt. – Lehet, hogy félreértetted azt a beszélgetést.

– Pontosan azt hallottam, amit elmondtam neked.

– Mi történt? – nézett csodálkozva Ray kettőjükre.

– Azt hiszem, ez csak Lilyre meg az apjára tartozik – felelte az öreg szenátor. – Mindenesetre amilyen gyorsan csak lehet, gondoskodom egy másik lovászról.

– Sajnálom, hogy Lily elment – sóhajtotta Ray, és úgy nézett Ethanre, mintha biztos lenne abban, hogy mindez miatta történt. – Nagyon kedves, dolgos lány volt. És sok mindenen mehetett keresztül.

– Mesélt neked valamit? – kapta fel a fejét Ethan.

– Konkrétan semmit, de volt egy ilyen érzésem. – Ray zavartan felhúzta a vállát. – Tényleg nagyon meglepődött, amikor az apja egyszer csak ott állt előtte…

– Persze, mert nem is ma van a születésnapja – morogta bosszúsan Ethan. – Csak azért mondta ezt az apja, hogy bejusson a birtokra.

– Legjobb, ha most ketten átvizsgáljátok a szobáját, hátha találtok mégis valami magyarázatot – javasolta Porter Marshall.

Ethan egykettőre megállapította, hogy Lily szobájában szinte semmi sem változott. Valószínűleg egyetlen táskában elfért az összes holmija, csak a tőle kapott két ruha lógott a szekrényben, illetve az apja ajándéka hevert az ágyon. Amikor kibontotta, kiderült, hogy a két színes lufi egy üres dobozra volt rákötve.

Ray gondterhelten ráncolta a homlokát.

– El sem tudom képzelni, mi történhetett, de talán jelentkezik pár nap múlva, hogy tudassa velünk, hová küldjük az utolsó munkabérét.

– Alig hiszem – csóválta a fejét lesújtva Ethan.

Biztos volt benne, hogy Lily elmenekült, és nem akarta, hogy megtalálják. Kifelé menet aztán a lépcsőfordulóban megpróbálta felhívni a mobilján, de a lány nem vette fel, sőt az üzenetrögzítőről is letörölte a hangját, csak a hivatalos elutasító szöveg maradt rajta.

Négy nap múlva Ethan kapott egy kis csomagot, amelyben a Lilynek ajándékozott telefon volt. A postai bélyegzőn egy marylandi kisváros neve szerepelt, de feladót nem írtak a dobozra.

10. FEJEZET

Lilyt mintha csakugyan elnyelte volna a föld. Három héttel később Ethan még mindig nem sejtette, hol lehet. A lánynak nem volt hitelkártyája, bankszámlája és semmiféle közüzemi számlája sem. Autóját a nyilvántartásokban csupán a legutolsó lakóhelyéig és munkaadójáig lehetett követni, vagyis Hill Chase-ig.

Bárhol is járt, kínosan ügyelt arra, hogy láthatatlan maradjon. Az Ethan által felfogadott magándetektív a társadalombiztosítási száma alapján próbálta kinyomozni, hogy van-e új munkaadója, de nyilván feketén fizették, ha egyáltalán dolgozott.

Ethan lassan kezdett aggódni.

Miközben Brady mindent megmozgatott, hogy amennyire lehet, felkészüljenek, ha a lány netán tényleg el akarna adni valami kitalált sztorit egy bulvárlapnak, valójában nem történt semmi. Később Brady is hajlott arra, hogy minden valószínűség szerint Lily már nem fog ilyen lépést tenni, hiszen minél tovább vár, annál hiteltelenebb lesz a történet.

Ethan ellenben egészen biztos volt abban, hogy ez a veszély nem fenyegeti őket. Igyekezett is Bradyt újra meg újra meggyőzni erről, ám a bátyja igen óvatos volt.

Időközben Ethan rájött, hogy amit az utolsó napon Lily arcán látott, az félelem volt. Emlékezett még, mennyire feszültnek tűnt korábban a lány hangja, amikor arról mesélt, hogy az apja nem jó ember, és ő többek között miatta hagyta el Mississippit. Most is ez lehetett az oka fejvesztett menekülésének. Megint az apja elől futott el.

Ethan szeretett volna bocsánatot kérni tőle, csakhogy ezt nem tehette meg, amíg azt sem tudta, hol keresse.

Éppen az irodájában olvasgatta egykedvűen az e-mailjeit, amikor Joyce hangja csendült fel a házi telefonból:

– Ethan, itt van egy bizonyos Mr. Black. Téged keres… Nem kért időpontot, de azt mondja, ő Lily apja, és sürgősen beszélni akar veled.

Az, hogy a látogató nem kért időpontot, Joyce titkos nyelvén annyit jelentett, hogy az asszony a biztonsági szolgálatot már értesítette arra az esetre, ha a hívatlan vendéget ki kellene dobni.

– Küldd csak be!

Amikor Oscar Black belépett, Ethan még visszataszítóbbnak látta, mint az első találkozásukkor. Ami a férfi múltját illette, a magándetektív valóban jó munkát végzett, így Ethan mostanra mindent tudott róla.

A hajszínétől eltekintve Lily minden bizonnyal az anyjára ütött. Míg a lány bőre sápadt, termete karcsú volt, Oscar Black sötéten és zsírosan fénylő arccal járkált a világban, s némi túlsúllyal küzdött. Noha rendesen felöltözött, akár egy átlagos, hétköznapi ember, kemény vonásairól Ethan azonnal rájött, mi rejlik a gondosan felépített álca mögött.

Oscar Black köszönés és mindenféle bevezetés nélkül egyenesen a tárgyra tért.

– Lily mindig olyan rajongással beszél magáról, és folyton azt hajtogatja, hogy Ethan Marshall jó ember. Remélem, nem téved.

Ethan azonban pontosan tudta, hogy Lily nem tért vissza az apjához. Hanyagul hátradőlt hát, és mindkét lábát feltette az asztalra.

– Hogy jön ez ide?

– Csak úgy, hogy remélem, maga most helyesen fog cselekedni, ha már annyi gondot okozott szegénykémnek.

– És miért nem lépett velem kapcsolatba Lily, ha gondjai vannak?

– Szerintem maga pontosan tudja, miféle gondjai vannak.

Mi tagadás, volt bizonyos előnye annak, hogy Ethan politikuscsaládban nőtt fel. Azonnal észrevette ugyanis, ha valaki zsarolással próbálkozott. És tudta, hogyan kell bánni az illetővel.

– Ó, már értem, mire céloz! Nos, ha Lily netán terhes volna tőlem, én természetesen vállalom a felelősséget, amellyel neki és a gyereknek tartozom. Mindjárt fel is hívhatja, hogy ezt megmondja neki. – Felemelte a telefonkagylót, hogy átnyújtsa, de Lily apja meg sem moccant, csak állt bénultan és zavartan. – Mindjárt gondoltam – dőlt vissza Ethan elégedetten a székbe.

– Maga összetörte az én kicsikém szívét.

– Ne fáradjon ezzel a maszlaggal!

Oscar Black tekintete ekkor mélyen Ethan szemébe fúródott, és ő felismerte ezt a pillantást. Számtalan alkalommal látta már ugyanezt a dühöt az apjánál, ha az nem kapta meg, amit akart. Ha nem úgy történt valami, ahogy elképzelte, Oscar Black csupán a második kiadása volt Douglas Marshallnak, no persze pénz és pozíció nélkül. És természetesen ő a törvény ellen dolgozott, mit sem törődve a közjóval.

Ez a fickó viszont csak egy pitiáner csirkefogó, aki ezúttal túl messzire ment, gondolta Ethan, és fölényesen nézte, hogyan keresgél a nyomorult valami másik stratégiát.

– Tudom, hogy Lilynek semmi köze a maga mostani látogatásához – szögezte le, hogy véget vessen a hiábavaló vergődésnek. – Sőt szerintem nem is sejti, hogy ma felkeresett. Ha tehát nincs egyéb mondanivalója…

Oscar Black tudta, hogy itt már csak a frontális támadás segíthet. Nem is uralkodott többé az arcvonásain, Ethan pedig növekvő undorral figyelte. Nem csoda, hogy Lilynek „nehéz gyermekkora” volt. Ez az alak teljesen elállatiasodott, amit Harris bíró bizonyára felismert, s ezért akart adni Lilynek egy második esélyt. Ethan el is határozta magában, hogy nagyvonalú adománnyal segíti majd annak a bíróságnak a munkáját.

– Az az ostoba liba egy aranybányát talált, de a kisujját sem mozdította, hogy valamit kihozzon a helyzetből. Nyilván azt hitte, hogy ő a Hamupipőke! Na persze, amíg maga nem dobta.

Ethannek már szinte a torkát szorongatta a hányinger, alig bírt megszólalni is.

– Gondolom, Lily nem akar többé magának…

– Nem érdekel, mit akar! Tartozik nekem, és nem fogom hagyni, hogy meglógjon a pénzemmel.

– Mennyi lenne az?

Oscar Black egy pillanatra elgondolkodott, mintha azt számolgatná, mennyit ér Ethannek a lány.

– Tíz rongy – vakkantotta.

Ha már a saját apámat nem tudom lerázni, legalább Lilynek segíthetek megszabadulni a magáétól, döntött gyorsan Ethan.

– Kap ötöt, és cserébe mostantól békén hagyja Lilyt.

– De hát ő az én kislányom…

– Sajnálom is érte szegényt – mormolta Ethan, s anélkül hogy akár egy pillanatra szem elől tévesztené látogatóját, a házi telefonon kiszólt Joyce-nak. – Be tudnál jönni egy kicsit Frank Morgannel az irodámba? Hozzátok magatokkal a készpénzes kazettát! – Aztán újra Lily apjához fordult. – Nincs kedvem alkudozni. Öt rongy, és távol tartja magát Lilytől meg a családomtól. Ha pedig csak egy méterrel tovább merészkedik Atlantától északra, személyesen fogok gondoskodni arról, hogy nyomtalanul eltűnjön. Azt javaslom hát, hogy vegye el a pénzt.

– És ha nem? – kérdezte résnyire szűkült szemmel Oscar Black.

– Akkor a biztonsági szolgálatunk vendégszeretetét élvezheti, amíg én telefonálok a rendőrségnek, és elmondom, hogy valaki épp most próbálja megzsarolni egy amerikai szenátor családját. Ezzel gyorsan véget is érhet a feltételes szabadlábra helyezése, és ülhet a rács mögött még öt évet.

Ebben a pillanatban belépett Joyce, Frank Morgan pedig megállt az ajtóban, mintegy jelezve, hogy azonnal kész fasírtot csinálni Oscarból, ha megpróbálna kiosonni mellette.

– Nos, mit választ? – sürgette Ethan a férfit.

– A pénzt – nyögte ki amaz dühtől lángoló arccal.

– Tudtam, hogy okos ember. – Ethan hanyagul leszámolta a bankókat, és odatolta hozzá. – És ne feledje, hogy én mindig állom a szavam. Keserűen megbánja, ha még egyszer keresztezi az utamat. – Frank, kérem, kísérje ki ezt a… személyt.

– Örömmel, Mr. Marshall!

Joyce becsukta a fémkazettát, és felnevetett.

– Most nagy boldogságot szereztél Franknek. Végre használhatja a jól fejlett izmait. Egyébként hogy könyveljem el ezt a kiadást? A „vesztegetési pénz” talán nem lenne illő.

– Én ajándéknak nevezném.

– Ajándék Lilynek?

– Talán egy teherrel kevesebbet kell így hordoznia.

– Kár, hogy ezt már nem mondhatod meg neki. Biztosan értékelné.

Ethannek nem volt szüksége Lily hálájára. Magára a lányra volt szüksége. De hol keresse? Lily időközben profi lett a bujkálásban, valamiből azonban meg is kell élnie. Új igazolványokra, vagyis új személyazonosságra biztosan nem telik neki, és különben sem számít már bűnözőnek. Akkor hát…

Ethannek támadt egy ötlete.

Jaj, de gyűlölöm ezt a kutyát! Lily fájdalmas képpel dörzsölte meg a kezén azt a helyet, ahol Pinky megharapta. Pedig tulajdonképpen minden állatot szeretett, de ezt az elkényeztetett, kaffogó, morgó kis dögöt ki nem állhatta.

– Figyelj, én sem csinálom szívesen, de Mrs. Clarke azt szeretné, ha a körmeid rózsaszínűek lennének. Szóval szedd össze magad! Nincs más választásod.

Lily fájó szívvel gondolt vissza Mamlaszra, Kontárra, Hercegre és a többi lóra. Egyébként is utálta a zajos Clevelandet, a lakótársnői örökös ricsajozása miatt pedig fájó emlékként tolultak fel benne Hill Chase-i csöndes kis szobájának képei.

Olyan átkozottul magányos volt! Szerette volna visszakapni a korábbi életét, szeretett volna hazamenni. De otthon csak Hill Chase-ben érezte magát.

És Ethan mellett. Hiába próbált nem gondolni rá, hiába mondott volna le szívesen minden más kívánságáról, ha csak egyszer vele lehet még, ez sajnos szóba se jöhetett. Ethan elég világosan megmondta, mit tart róla. Ha most belegondol, valószínűleg akkor sem bírta volna ki sokáig Hill Chase-ben, ha az apja nem bukkan fel. Egyszerűen nem tudta volna tartósan elviselni, hogy időről időre látnia kell Ethant, de soha nem kaphatja már meg.

Fél kézzel igyekezett lefogni Pinkyt, miközben a másikkal újabb rózsaszín lakkréteget vitt fel a kutya körmeire.

A törpespicc vadul morgott és vicsorgott.

– Ha nem hagyod ezt abba azonnal, megborotvállak, hogy úgy nézzél ki, mint egy pudli. Akkor majd a többi kutya halálra neveti magát, amikor meglát.

Pinky megvetően hörgött.

– Tudod, legalább tízszer kisebb vagy, mint Mamlasz, de tízszer annyi baj van veled. Jaj, hogy nekem mennyire hiányzik az a ló!

– Ha ez megvigasztal, te is hiányzol Mamlasznak.

Pinky dühösen kaffogni kezdett, amint az idegen hangot meghallotta, Lily pedig szinte sóbálvánnyá dermedt. Biztosan hallucinálok, elkaptam a veszettséget Pinkytől, gondolta. Máskülönben hogyan is hallhatná Ethan hangját itt, Ohióban, egy clevelandi kutyaszalonban?

Gyorsan eltette a lakkot, ráfujt még párszor a kutya körmeire, hogy megszáradjanak, aztán visszatette Pinkyt a hordozótáskába.

– Micsoda meglepetés! – mondta végül, és megfordult. A látványtól egészen elgyengült. Ethan fantasztikusan nézett ki farmerben, csizmában és pulóverben. A szél összeborzolta a haját, arca kipirult. Biztosan nem valami üzleti tárgyalásra jött.

– Azt el is hiszem – szólalt meg a férfi. – Tényleg nem volt egyszerű megtalálni téged.

– És mégis megtaláltál. Hogyan? – Lily azt már nem is merte megkérdezni, miért.

– Nem egykönnyen. – Ethan közelebb lépett, és nekitámaszkodott az asztalnak. – Megjelent egy kép kettőnkről valamelyik újságban, és a neved is alá volt írva.

– Akkor az apám is így bukkanhatott rám…

– Valószínűleg. Megkérdeztem az újságírót, ki azonosított be, aztán fölvettem a kapcsolatot azzal a nővel. Állítólag veled együtt vett részt a reszocializációs programban, és néhány más résztvevő nevét is megadta. Így találtam rá TJ barátnődre, de órákig küszködtem, amíg végre annyit elárult, hogy a múlt héten egy 216-os körzetszámú fülkéből hívtad fel. Ezek után az összes állatorvost, istállót és kutyaszalont végigtelefonáltam ebben a régióban, míg megtaláltalak.

– Jó sokat fáradtál… – Lily nagyot nyelt, majd összeszedve minden bátorságát, mégiscsak megkérdezte: – Miért kerestél?

– Aggódtunk érted.

– Ki mindenki?

– Ray, a nagyapa meg én. – Ethan már-már félszegen elmosolyodott. – Legfőképpen én.

– Amint látod, jól vagyok – lehelte Lily vadul dobogó szívvel.

– De azért hiányzik neked Mamlasz.

– Igen. Szeretem a lovaitokat.

– Lehet, hogy más is… más is hiányzik neked? – Ethannek nehezére esett ezt a kérdést feltenni.

Alaposan kifárasztotta a hosszan tartó bizonytalanság, a sok keresgélés. Egyrészt szerette volna megkönnyebbülten a karjába zárni Lilyt, másrészt jól megmosta volna a fejét, amiért ennyi nehézséget okozott neki.

Lily habozott egy kicsit, aztán kibökte:

– Hiányzik Hill Chase… Tudom, hogy csak rövid ideig voltam ott, de mintha hazaérkeztem volna. Persze, miután apa rám talált, nem maradhattam tovább.

– Az apád miatt ne aggódj! – legyintett Ethan, bár kicsit fájt a szíve, mivel nem ilyen választ remélt. – Elkövette azt a hibát, hogy személyesen felkeresett.

– Jaj, ne! Nagyon sajnálom.

– Nem szükséges. Jól elbeszélgettünk. Megpróbált megzsarolni, én pedig adtam neki egy kis pénzt, hogy soha többé ne zaklasson téged és a családomat.

– Megvesztegetted? De miért?

– Állítólag tartoztál neki.

Lily bosszúsan lerogyott egy székre.

– Azzal a pénzzel utaztam Virginiába. Alapjában véve éppúgy volt az enyém is, mint az övé. Persze ő ezt nem így látta.

– Ki van egyenlítve az adósságod.

– Természetesen visszafizetem. Lehet, hogy egy kicsit sokáig tart…

– Csak nem gondolod, hogy azért az ötezer dollárért kutattam végig utánad a fél világot?

– Ötezer? De hiszen az csak három volt!

– Először tizet kért, de már nem számít. A fő, hogy nem kell tovább menekülnöd előle.

– Szólhattál volna a rendőröknek is, hogy tartóztassák le. – Lily különös pillantást vetett a férfira. – Végtére is vétett a törvény ellen, ezért börtönben a helye, igaz? A szabályok világosak.

– Nem voltam benne biztos, hogy te ezt akarod. Mégiscsak az apád…

Lily nagyot kacagott, mire Ethan értetlenkedve bámult rá.

– Mi olyan mulatságos?

– Csak ugrattalak, merthogy neked minden vagy fehér, vagy fekete. Most meg mintha elbizonytalanodtál volna.

– Neked köszönhetem, hogy látok már árnyalatokat is. Bár korábban tényleg egyszerűbb volt az életem – somolygott Ethan.

– Vagyis kérjek bocsánatot a rossz befolyás miatt?

– Én akarok bocsánatot kérni. Túlreagáltam azt a dolgot, és… – Hirtelen elfelejtette a sokáig gondosan tervezgetett mondatokat. – Szóval bizonyos embereket legjobb lenne kilőni a Holdra, ahogy mondtad.

– Mindezek után szívesen megbocsátok, sőt hálás vagyok, amiért többé nem kell találkoznom az apámmal – jelentette ki a lány.

– Nem a háládra vágyom, hanem rád.

– Rám? – Lily alig merte elhinni, amit hallott. – Itt és most?

– Nem itt, de most is, holnap is és még a következő ötven évben.

– Beszéljük meg ezt később máshol! – fordult el a lány, mert úgy érezte, kicsit gyors ez a tempó, és Pinky hangon morgása is zavarta.

Ethan azonban mellette termett és megfogta a vállát.

– Kérlek, nézz rám! – S miután Lily könnyes arccal föltekintett rá, végre kimondta: – Szeretlek. Sajnálom, hogy a poklok poklát kellett megjárnod, de már nem érdekel a múlt, csak a közös jövőnk.

– Biztos? – kérdezte még mindig kicsit hitetlenkedve a lány, de aztán Ethan egy könnyű csókkal végleg meggyőzte, és ő boldogan súgta a férfi fülébe: – Én is nagyon szeretlek.

Lily Washingtonba költözött a férfihoz, de az esküvőt Hill Chase-ben tartották. Ez volt a lány életének legszebb napja. Mostanra minden kételye eloszlott Ethan szerelmét illetően, s amikor gyönyörű menyasszonyi ruhájában elindult a hosszú márványlépcsőn lefelé, a meghívott vendégek bámulva nézték. Ám a várakozók közt a legboldogabb a vőlegénye volt, aki magában hálát adott a sorsnak, amiért végre elnyerhette az ő Hamupipőkéjét.