Álmaim tengerpartján

Leah Ashton

Harlequin Magyarország (2016)

Címke: romantikus

romantikusttt

Leesik az álla Lanie-nek, amikor megpillantja reménybeli munkaadóját az állásinterjún: ez az a mogorva pasas, akit a tengerparton szokott látni a kutyájával! Gray szédítően vonzó, de rémesen nehéz ember: munkamániás, és még a legelemibb udvariasság is nehezére esik. Mikor aztán el kell kísérnie üzleti útra egy egzotikus országba, ott más oldaláról is megismeri…

Leah Ashton

Álmaim tengerpartján

1. FEJEZET

Lanie Smith akkorát ugrott ijedtében, hogy napellenzőnek használt szalmakalapja a homokba esett. Váratlanul érte a nedves, hideg érintés.

Levegő után kapkodva próbált szabadulni a lábára gabalyodott strandtörülközőtől.

Nagy testű, vörösesbarna, homokos szőrű kutya nézett rá reménykedve, farokcsóválva, majd nedves pofájával biztatóan megbökte a kezét.

– Hát te meg mit akarsz? – kérdezte Lanie csodálkozva, mire a kutya előhúzta a labdáját a törülköző ráncai közül, és várakozó tekintettel hátrált néhány lépést.

Lanie felkönyökölt a homokban.

– Szóval azt akarod, hogy dobjam el neked? – kérdezte álomittasan.

Az előbb még olvasott, aztán meg… hm, a nap állásából ítélve kicsit elszundíthatott. Nem is baj, úgysincs más dolga.

A kutya most letette a labdát a lába elé, és megint csóválni kezdte a farkát.

– Na jó – mondta Lanie, fölemelte a nyáltól csöpögő labdát, majd körülnézett, hova is dobhatná. Be a tengerbe, vagy kifelé a part irányába?

Még mielőtt döntött volna, mély hangú férfi kiáltott oda a kutyának:

– Luther! Gyere ide!

A kutya csak egy pillanatra nézett hátra a gazdája felé, aztán megint a labdára szegezte tekintetét.

A férfin, aki futva érkezett a vakító homokon, nem volt más, csak egy fekete rövidnadrág és napszemüveg. Napbarnított, izmos felsőtestét vékony izzadságréteg borította, sötétbarna haja éppen annyira volt csak hosszú, hogy egy-két tincs lazán a homlokába hulljon.

Lanie önkéntelenül igazgatni kezdte frizuráját – már ha azt a hevenyészett, homoktól és széltől még inkább szétzilált lófarkas valamit annak lehet nevezni.

– Luther! – szólt most keményebben a férfi, de a kutya nem fogadott szót, konokul a labdát bámulta.

A férfi Lanie-hez fordult.

– Meddig akarja még tartogatni azt a labdát?

– Tessék?

– Odaadná már neki végre? – nézett idegesen a karórájára az idegen.

Lanie úgy meglepődött a goromba hangon, hogy kiesett a kezéből a labda. A kutya rögtön odaugrott, és legalább annyira izgatottan kapta fel, mintha méterekkel arrébb pattant volna le, majd vidáman odaszaladt a gazdájához. A férfi a hullámok közé hajította a labdát, köszönés nélkül sarkon fordult, és újból futásnak eredt. Még csak vissza se nézett.

– Szívesen, te tuskó – morgott Lanie, miközben újra feltette a szalmakalapját, a törülközőjét és a könyvét pedig igyekezett begyömöszölni a strandtáskájába.

Látásból már ismerte a férfit, csakúgy, mint sok mindenki mást, aki szeretett korán lejárni a tengerpartra. Voltak fanatikus úszók, ők időjárástól függetlenül minden reggel bevetették magukat a habok közé; voltak kocogók, sétálók, szörfösök, napimádók, és persze kutyasétáltatók.

Luther gazdája is a North Cottesloe partszakasz törzslátogatója volt, ám a többiekkel ellentétben ő soha nem köszönt Lanie-nek. Gondolataiba merülve lefutotta a szokásos távot, aztán eltűnt. Lanie viszont felfigyelt rá, ami nem csoda, mert rendkívül jóképű, és a rendszeres edzésnek köszönhetően izmos testalkatú volt. Gyakran követte tekintetével a part mentén futó férfit, és elmerengett, hogy hívhatják, mivel foglalkozhat, s hogy vajon nős-e. De amilyen ellenszenvesen viselkedett az imént, nem akarta közelebbről megismerni. A kellemes látvány így is megmarad, az éppen elég.

Szandálját a kezében lóbálva visszasétált a homokbuckák túlfelén húzódó sétányig. A tavaszias időjárás ellenére már most is olyan forró volt az aszfalt, mint nyáron, így ott már nem mezítláb ment tovább.

Nyári hétvégéken errefelé nemcsak az aszfalt, de a hangulat is sokszor felizzott. Annyian jöttek ki a tengerpartra, hogy néha szinte közelharcot kellett vívni egy-egy parkolóhelyért. Most alig volt forgalom a parti sétányon.

Néhány méterrel lejjebb a kis strandkávézó tulajdonosa épp sárga százszorszépeket tett az utcai asztalokon álló kék vázákba. Amikor észrevette Lanie-t, integetett neki.

– Jó reggelt! Úsztál?

– Nem – válaszolt Lanie zavart mosollyal.

– És holnap fogsz?

– Talán.

Szinte minden reggel betért Bobhoz egy kávéra, miután feljött a tengerpartról. És mindig ugyanazt a párbeszédet folytatták le.

– Kérsz egy kávét? – kopogtatta meg az asztalt a férfi.

Lanie bólintott, és helyet foglalt, vigyázva az asztal alatt szuszogó öreg pudlira.

A kávéra várakozva belelapozott az asztalra kitett újságba. A sportrovat egyik fényképéről ismerős arc mosolygott vissza rá: telt ajkak, szőke haj, az övéhez megtévesztésig hasonló tekintet. A különbség csak annyi volt, hogy a képen látható lány szeme kék, az övé pedig barna.

– Még egy aranyat nyert – szólalt meg Bob, és letett az asztalra egy nagy csésze kávét.

– Nagyon jól szerepel. Szívből örülök. Tényleg – tette hozzá, Bob felvont szemöldökét látva. – Büszke vagyok rá.

A húga az úszócsapat tagjaként kijutott a londoni olimpiára. Lanie is erre készült, de nem jutott be a keretbe.

– Ma este lesz a női vegyes váltó – jegyezte meg Bob.

– Mhm – hümmögött Lanie válaszképpen, és olyan gyorsan ivott bele a forró kávéba, hogy megégette a száját.

Érezte, hogy Bob figyeli. A férfi nagy sportrajongó volt, rögtön megismerte, amikor nemrég először betért hozzá. Pedig ő nem volt olyan híres, mint a húga, Sienna, akit gyakran lehetett látni a sportcsatornákon és a sportújságokban. Divatlapok is készítettek vele interjút, természetesen fotózással egybekötve. Sienna szerette a reflektorfényt, Lanie pedig örült a népszerűségének. Ő maga mindig jobban szeretett a háttérben maradni, s a maga módján, csöndesen élvezni a vegyes váltóval elért sikereit.

– Szeretnél te is ott lenni, ugye? – kérdezte Bob váratlanul.

– Abbahagytam a versenysportot – vágta rá Lanie feltűnő sebességgel.

Bob együtt érző tekintete könnyeket csalt a szemébe. Gyorsan kiitta a kávéját, hóna alá csapta strandtáskáját, az asztalra tett egy marék aprópénzt, és hazaindult.

Ekkor meglátta a strandról ismerős férfit: az utca túloldalán sétált a kutyájával. Lanie meggyorsította lépteit.

Most hova rohanok ennyire? – kérdezte magában. Ki elől menekülök? Ez egy tuskó, és gyakorlatilag levegőnek néz. Egyébként is: kit érdekel?

Emelt fővel, már lassabb tempóban folytatta útját az anyja háza felé.

Késő este kopogtak az ajtón. Teagan, Lanie barátnője állt az ajtóban lazán feltűzött fekete hajjal. Amint kinyílt az ajtó, Lanie kezébe nyomott egy szatyrot, szeme vidáman csillogott feltűnő szemüvege mögött.

– Van benne négyféle sajt, olívabogyó, szárított paradicsom – magyarázta, miközben bemasírozott a lakásba. – És birsalmasajt. Az eladó szerint nagyon finom, bár szerintem elég gyanúsan néz ki.

A két lány évek óta jó barátságban volt, úgy jártak át egymáshoz, mintha hazamennének. Lanie szótlanul figyelte, ahogy barátnője megterít.

Tudta jól, miért jött. „Ez is csak egy verseny, mint a többi. Ne aggódj, túl fogom élni” – mondta a telefonba nem túl meggyőzően. Határozottan kérte Teagant, hogy ne jöjjön, de tisztában volt vele, hogy nincs az a hatalom, ami visszatarthatná a barátnőjét.

Letelepedtek a szőnyegre a tévé elé, maguk közé vették a sajttálat és egy üveg vörösbort.

– Ugye tudod, hogy a döntő csak hajnali kettő körül lesz? – kérdezte Lanie.

– Tudom. De mire való a kávé? Majd alszom a munkahelyemen. A recepción gyakorlatilag egész nap semmi mozgás. Lehet, hogy nincsenek is ügyfelei a cégnek – mondta sokat sejtetően, majd közelebb hajolva folytatta. – Talán csak pénzmosoda az egész. Az biztos, hogy a főnök elég sötét figura.

Lanie felnevetett. Hozzá volt szokva, hogy barátnőjének élénk a fantáziája.

Gyanította, hogy azért nem helyezkedik el sehol hosszú távra, mert az újabb és újabb munkahelyek mindig elegendő alapanyagot szolgáltattak a titokzatos elméleteihez.

Miközben eszegettek és bort kortyolgattak, a tévében elkezdődött a nap sporteseményeinek összefoglalója. Különböző olimpiai számokról – evezés, díjugratás, kerékpárverseny – mutattak képes beszámolót.

– Tudod már, mihez kezdesz a jövőben? – kérdezte Teagan óvatosan.

– Csak nem anya kért meg, hogy beszélj a fejemmel?

– Dehogy. Nem veszem el tőle az élvezetet, hogy személyesen nyaggathasson – mondta Teagan fölegyenesedve. – Egyszerűen csak aggódom érted.

Ezzel nem vagy egyedül, gondolta Lanie, mert eszébe jutott Bob.

Éveken át egyetlen cél lebegett a szeme előtt, csak arra koncentrált. Egy ideje viszont már nem ugrott kora hajnalban a medencébe, nem ordibált vele az edző, és nem kellett a legjobb időket úsznia… Nem volt már miért hajtani.

Elment az étvágya, de azért harapott egyet, alaposan megrágta, lenyelte, és csak azután válaszolt.

– Az úszóiskolába nem megyek vissza, az száz százalék. Változásra van szükségem – jelentette ki. – Mondjuk nem tudom, hogy fogom bírni klórszag nélkül – próbálta viccesre venni a dolgot.

– És van valami konkrét elképzelésed? – kérdezte Teagan.

A képernyőn egy lovas ráfordult az egyik akadályra, ám amikor ugrani kellett volna, a ló megtorpant, ő pedig lezuhant. Felugrott, hogy jelezze, nem történt baja, de világos volt, hogy számára véget ért a verseny, a győzelmi álmok szertefoszlottak. Lanie pontosan tudta, mit érez.

– Lehet, hogy befejezem az egyetemet. Leteszem a záróvizsgákat – rántotta meg a vállát. Amikor ugyanis tagja lett az ausztrál úszóválogatottnak, megszakította tanulmányait.

– Továbbra is itt akarsz lakni? – kérdezte Teagan. Arckifejezése világosan elárulta, hogy ezt nem tartaná jó ötletnek.

Amikor kiderült, hogy nem jutott be az olimpiai keretbe, Lanie szabadságra ment, és hazaköltözött, hogy itt heverje ki a kudarcot. Saját jövedelem híján nem bérelhetett lakást, a félretett pénzéhez pedig nem akart hozzányúlni, az jól fog jönni majd egyszer, amikor saját otthont vásárol.

Így most újra a szülői házban lakott – egyelőre egyedül, mert anyja elkísérte a húgát az edzőtáborba, most pedig az olimpiára.

– Még nem tudom, maradok-e.

– Tudod, hogy én mindig szívesen látlak, nálam is lakhatsz. És a munkaközvetítőnél is beajánlhatlak, ha akarod.

– Nekem is szerzel munkát a maffiánál?

Teagan kiöltötte rá a nyelvét, s ezzel egyelőre felfüggesztették a témát.

Lanie egyszer csak észrevette, hogy Teagan elaludt. Óvatosan kivette kezéből a borospoharat, aztán kiment a konyhába rendet rakni és elmosogatni. Egyáltalán nem érezte magát fáradtnak.

Eredetileg nem akarta megnézni a női versenyszámokat, az eredményeket úgyis megtudja holnap a hírekből. De nem tudta megállni; majdnem annyira izgult, mintha ő maga versenyezne.

A konyha nyitott ajtaján keresztül éppen rálátott a képernyőre. A férfiak felálltak a százméteres mellúszás rajtjához. Elvégezték az utolsó nyújtásokat, köröztek a karjukkal, kirázták a lábizmaikat. Megszólalt a rajtjelző, a közönség tombolt, a kommentátor izgatottan közvetített. Amikor a győztes megérintette a falat, Lanie önkéntelenül tapsolni kezdett, aztán nevetett magán.

Na, megy ez nekem! – gondolta elégedetten. Korábban is megnézte a húga versenyeit, biztatta, ünnepelte akkor is, amikor két aranyérmet szerzett. Ha volna benne féltékenység vagy irigység, már rég nem tudna örülni a testvére sikereinek.

Most a váltóversenyre vonultak be a csapatok. A svédek kék-arany, a hollandok narancs dresszt viseltek, a japánok összekapaszkodva integettek a közönségnek. Végül az ausztrál csapat is megérkezett.

– Lanie? – Teagan álomittas fejjel ült fel a kanapéra.

– Tökéletes időzítés. Mindjárt kezdődik.

A kezdő emberek felálltak a startkőre. Az ausztrálok a négyes pályát kapták, az amerikaiak és a hollandok között.

Teagan megbabonázva bámulta a képernyőt. Amikor Lanie leült mellé, önkéntelenül a keze után nyúlt.

– Jól vagy?

– Persze.

„Felkészülni…” – hallatszott a hangszóróból. Egy pillanatra minden elnémult, majd felhangzott a startjelzés. Az első hossz után az amerikai csapat kis előnyre tett szert, de a második hossz végére az ausztrálok behozták a lemaradást. Aztán a harmadik úszónő ugrott a medencébe. Most én következtem volna, suhant át Lanie agyán a gondolat. Általában a leggyorsabb úszót szokták berakni harmadiknak.

A lány mindent beleadott, és némi előnyt szerzett az ausztrál csapatnak.

Vajon nekem is sikerült volna? – tette fel magának a kérdést Lanie. Csukott szemmel maga elé képzelte, milyen lenne, ha most ő hasítaná a vizet a londoni medencében. Minden külső tényezőt kizárt a tudatából, egyedül a medence alján húzódó kék vonalra koncentrált. Most tőle függ minden.

Kartempó, kartempó, levegő. Kartempó, kartempó, levegő.

Hirtelen felzúgott a közönség üdvrivalgása, kinyitotta a szemét. A váltó utolsó embere került sorra. A brit csapat átvette a vezetést.

Teagan megszorította Lanie kezét, aki lélegzet-visszafojtva figyelte a hajrát.

Az ausztrál úszónő mindenre elszántan küzdött az utolsó métereken is – és néhány századmásodperccel hamarabb érintette meg a falat, mint a brit vetélytárs. Új világcsúcs született!

A közönség tombolt, a kommentátor ömlengett.

– Lanie, mi van veled? – kérdezte Teagan aggodalmasan.

Lanie-nek könnyek tolultak a szemébe. Ebben a pillanatban értette meg, hogy bármennyire is szeretné, mégsem áll olyan távol tőle a féltékenység és az irigység. Hónapokon át lázasan készült erre a versenyre, s az, hogy nem került be a válogatottba, visszavonhatatlanul véget vetett úszókarrierjének.

Teagan szótlanul odanyújtotta a zsebkendős dobozt. Lanie letörölte a könnyeit, kifújta az orrát, és azon gondolkozott, mit fog csinálni ezután. Nem halogathatja tovább a döntést.

– Szereznem kell valami munkát – jelentette ki.

– Mondjuk a maffiánál? – nevetett Teagan.

– Talán. Az úszáshoz semmiképp se legyen köze.

– Rendben, gondom lesz rá.

Grayson Manning, akit mindenki – a munkatársakat és üzletfeleket is beleértve – csak Graynek szólított, hátratolta székét, és hosszú léptekkel kiment az irodából. Az előszobában, asszisztensének asztalánál nem ült senki. Zavartan a faliórára pillantott, és a recepcióhoz sietett. A pult mögött csinos szőke nő ült, mögötte a falon hatalmas betűkkel Gray vezetékneve.

Hogy is hívják? Cathy? Katie?

– Caroline – segítette ki a nő magától.

– Hol van Rodney? – kérdezte Gray.

A recepciós meglepetten pislogott, és megköszörülte a torkát.

– Tegnap felmondott.

– És a felmondási idő? – ráncolta a homlokát Gray.

– Úgy tudom, beleegyezett, hogy azonnal távozhasson.

– Ilyet én soha nem mondtam.

– Azt hiszem, talán mégis – rándult meg Caroline szája széle. – Rodney továbbította nekem az e-mailjét, hogy készítsem elő a papírokat.

Gray előkapta az okostelefonját, és lehívta az előző napi leveleket. Nagyon zaklatott napja volt tegnap is. Újabb befektetési lehetőség merült fel Délkelet-Ázsiában, és az egyik ügyfél problémáját is meg kellett oldania…

Igen, tényleg ott volt Rodney e-mailje, meg a rá adott válasz is. A tárgynál csak annyi állt: „Felmondás”.

Szó nélkül sarkon fordult, és apja irodája felé vette az irányt. Marilyn, az apja asszisztense fejcsóválva fogadta.

– Gray, Gray, Gray…

– Kell egy új asszisztens.

– Hallottam hírét.

Gray kezdett felmérgesedni.

– Rajtam kívül itt mindenki tudja, hogy Rodney felmondott?

– Tegnap meghívott néhányunkat egy búcsúitalra. Nagyon rendes fickó.

– Nem is tudtam, hogy ilyen jóban voltatok. Még csak most jött.

– Két hónapja.

Már olyan sok? Az apja nemrég adta át Graynek a cég vezetését, azóta a férfi azt se tudta, hol áll a feje.

– Apám itt van? – kérdezte, bár tudta előre a választ.

– Ma nincs bent – felelte Marilyn.

Igazából hónapok óta nem tette be a lábát az épületbe. Gray eleinte félt, hogy nem fog simán menni neki a nyugdíjba vonulás, de tévedett. Az irodáját azonban az idősebbik Gray egyelőre nem számolta fel, Marilyn innen szervezte a magánéletét e-mailen és telefonon.

– Akkor majd te segítesz. El kell kísérned egy megbeszélésre, jövő hétre pedig repülőjegyet kéne foglalni, és…

– Az új asszisztensed bármikor megérkezhet – csóválta a fejét határozottan Marilyn.

– Nekem olyan ember kell, aki ismeri a cég dolgait. Ez egy rettentően fontos találkozó.

Marilyn szigorú tekintete elnémította Grayt. Még ma is éppen úgy tisztelte az asszonyt, mint gyerekkorában.

– Ha jobban bánnál az asszisztenseiddel, nem kéne folyton új embereket betanítanod.

– De hát én vagyok a világ legkedvesebb embere!

– Na igen – mondta felvont szemöldökkel Marilyn. – Ha nagyon megerőlteted magad, a következő talán három hónapot is kibír melletted.

Egy órával később Caroline nyitott be Gray irodájába. Betessékelt valakit, aztán csukódott az ajtó. Gray éppen egy fontos levelet írt; le sem vette a szemét a monitorról, csak intett a bőrfotelek felé.

Az ajtó felől cipősarkak kopogása jelezte a látogató közeledtét. Gray még mindig a szövegre összpontosított. „A javaslatom az lenne…” Kitörölte a mondatot. Régóta húzódtak a tárgyalások, döntésre akarta vinni a dolgot.

„Bizonyára egyetért velem abban, hogy…” – kezdte újra. Még rosszabb, mérgelődött magában. Idegesítette, hogy nehezen találja a megfelelő szavakat.

A múltkori találkozó nem ment olyan simán ezzel az ügyféllel, mint az az előttiek. Ezer kimutatást kellett elébe tenni, ami csak azért volt szokatlan, mert eddig ez a befektető feltétlen bizalmat tanúsított a cég iránt. Lehet, hogy az apja visszavonulása miatt lett óvatosabb? – morfondírozott Gray.

Tekintete az asztalra tévedt, amelyen egy vékony, elegáns, ápolt női kéz pihent.

– Maga szerint hogy fejezzem be ezt a levelet?

Hirtelen a fülébe visszhangzott Marilyn megjegyzése a modorával kapcsolatban, és rájött, hogy megint nem sikerült kedves hangot megütnie.

Bocsánatkérő pillantással nézett a vendégére.

A nő a szája elé kapta a kezét, és elkerekedett szemmel bámult rá, mint akit nagyon meglep a kérdés.

Milyen szép barna szemek. És micsoda szempillák! – gondolta futólag Gray.

Mivel a nő továbbra sem szólalt meg, vállat vont. Lehet, hogy váratlan volt a kérdés, de talán mégse kéne megnémulni tőle. Legjobb lesz, ha küld valaki mást a munkaerő-közvetítő.

– Köszönöm, hogy idefáradt, de úgy látom, ebből így nem lesz semmi – mondta, és köszönés helyett ismét a monitor felé fordult.

Újra hallatszott a cipősarkak kopogása, de a léptek nem távolodtak, hanem megkerülték az asztalt.

– „Üdvözlettel” – szólalt meg a nő a háta mögött.

– Hogy mi? – fordult meg Gray. A barna szemű nő magasabb volt, mint gondolta. Válla fölött kissé előrehajolva olvasta a monitoron várakozó levelet.

– Törölje ki az utolsó bekezdést, és írja egyszerűen, hogy „Üdvözlettel”, vagy azt, amivel be szokta fejezni a hivatalos leveleit.

A nő már nem volt megijedve, magabiztosan nézett a szemébe. Eszesnek tűnt, és ez tetszett Graynek.

– Úgy látom, tart már egy ideje ez a levelezés – szólalt meg újra a nő. – Szeretné dűlőre vinni a dolgot, de nem akar erőszakosnak látszani, jól értem?

– Pontosan – mondta Gray meglepetten.

– Ilyen esetekben az a szabály, hogy a kevesebb több – magyarázta a nő, és hátrébb lépett az asztaltól.

Gray ellenvetés nélkül kitörölte az utolsó mondatot. Odaírta a befejező formulát, elküldte a levelet, majd elégedetten hátradőlt.

A fiatal, nyúlánk nő kihúzta magát, és kezet nyújtott.

– Elaine Smith vagyok, de szólítson csak Lanie-nek.

Gray felegyenesedett, és megállapította, hogy a nő magas ugyan, de még így is alacsonyabb nála legalább öt centivel. Mellén kifeszült a sötétszürke kosztümkabát, rózsaszín blúzának egyik gallérja fel, a másik le volt hajtva.

Haja kiengedve, arcán semmi smink.

Nem akar mindenáron jó benyomást kelteni, állapította meg Gray. Tetszett neki a nő. Méghozzá nagyon!

Gyorsan elhessegette a gondolatot. Lényegtelen, hogy hogy néznek ki a beosztottai, az a fontos, hogy jól végezzék a munkájukat. Az előbb furcsán viselkedett ez a nő, de a levéllel kapcsolatos tanácsa telitalálat volt. És egy biztos: sürgősen szüksége van asszisztensre.

– Fél óra múlva találkozóm lesz – jelentette ki Gray.

– Akkor megkapom az állást?

– Igen – bólintott türelmetlenül a férfi. – Azonnali kezdéssel.

Mivel Lanie nem szólt semmit, Gray ingerülten felsóhajtott.

– Van még valami mondanivalója?

– Nem, nincs.

Gray ezzel lezártnak tekintette a felvételi interjút, és tekintetét a monitorra függesztette, Lanie pedig kiment az előszobába.

Lehet, hogy segítenem kéne neki belépni a számítógépbe? – merült fel Grayben, de mivel éppen fontos üzenet jelent meg az e-mail-fiókjában, maradt az asztalánál.

Lanie kimerülten huppant az irodaszékbe. A táskájában SMS-t jelzett a telefon. A fenébe, elfelejtette lenémítani. Még jó, hogy nem egy perccel előbb jött az üzenet. Ki tudja, mit szólt volna a főnöke; lehet, hogy meg se kapja az állást.

De biztos, hogy az akkora baj lett volna? Mert így most lett egy szeszélyes főnöke… Bármikor felmondhatsz, nyugtatta magát, és elővette a telefont.

Még a liftben fölfelé jövet írt Teagannek:

Hogy hoztad össze nekem ezt az interjút?

Nem számított ilyen komoly állásra. Az, hogy ügyvezetőként dolgozott egy úszóiskolában, még nem tette rá alkalmassá, hogy a milliós üzleteket bonyolító Manning cég igazgatójának asszisztense legyen. Szívesebben kezdett volna valami kis családi vállalkozásnál, ahol lassan felnőhetett volna a feladatokhoz.

Nem igazán lepte meg barátnője válasza:

Kicsit felturbóztam az önéletrajzodat.

Hátravetett fejjel bámulta a mennyezetet. Talán az lenne a legjobb, ha most rögtön felmondanék, gondolta. A közvetítőcégre sem vetne jó fényt, ha kudarcot vallanék.

Mégsem állt fel a hatalmas íróasztal mögül. Ahogy nem rohant el az imént sem, amikor felismerte Mr. Manningben a mogorva futót.

A férfi a strandon is és most is lekezelően bánt vele, félig-meddig levegőnek nézte. Ezt senkitől sem tűri el, még Grayson Manningtől sem. Már csak ezért is marad.

Megmozdította a vezeték nélküli egeret, mire a számítógép bekapcsolt, kérte a felhasználónevet és a jelszót. Mivel tudta, hogy főnökétől nem számíthat segítségre, a recepció felé vette az irányt.

Majd később ráér eltöprengeni, miféle mélyebb okai voltak arra, hogy elfogadja ezt az állást.

2. FEJEZET

A jelzőlámpa zöldre váltott. Lanie igyekezett minél gyorsabban átjutni a St.

Georges Terrace túloldalára. Ami kávéspoharakkal a kezében nem is volt olyan egyszerű, lévén hogy ez Perth üzleti központjának legforgalmasabb utcája. Kiengedett haját arcába fújta a felhőkarcolók között süvítő szél.

– Lanie! – hallotta főnöke hangját, aki a Manning-irodaházból kilépve utat vágott magának a járókelők áradatán. – Késésben vagyunk – mondta szemrehányóan. – Mért nem figyelmeztetett?

Ráérős tempóján kicsit sem változtatva Lanie átnyújtotta neki az egyik poharat.

– Én mondtam, hogy már nincs idő kávézni.

– Tényleg? – pislogott meglepetten Gray.

Lanie már egy hete dolgozott neki, kezdte megszokni a stílusát. Kicsit hasonlított egy őrült professzorra, aki néha teljesen elszakad a való világtól, mert csak a kutatásai foglalkoztatják. Lanie szerint volt ebben valami aranyos, de…

– Gondoskodjon róla, hogy többször ilyen ne forduljon elő – mondta a férfi.

Lanie összeszorított szájjal arra gondolt, mennyi pénzt fognak átutalni neki jövő hónap elején. Igyekezett úgy tekinteni nagyvonalú fizetésére, mint ami részben kárpótlás a főnöke gorombaságáért. Kétszer annyit keresett asszisztensként, mint előtte az úszóiskolában, így ha anyja és húga visszatérnek Európából, végre megteheti, hogy különköltözzön.

Fogcsikorgatva, de némán bólintott, és a néhány méterrel előttük, tilosban parkoló elegáns limuzinra mutatott.

– Ott vár a kocsi. A hátsó ülésen találja a laptopját, a projektort és a mappákat.

– Kitűnő! – vonta fel a szemöldökét a meglepett Gray.

Egy „köszönöm” azért jólesne, gondolta Lanie mogorván.

Cipősarka hirtelen beakadt a járda kövei közé, megbotlott és előrelendült.

Már látta magát, ahogy elhasal, de még mielőtt földet ért volna, két erős kéz elkapta.

Gray a pillanat törtrésze alatt odaugrott, és könnyedén felhúzta. Rövid ideig egymáshoz simultak. A férfi most először viszonozta pillantását, ami úgy meglepte a lányt, hogy szóhoz se jutott. Eddig azt hitte, Gray szeme egyszerűen szürke, de nem: az íriszét kék foltok tarkították. Ezzel az aggodalmas kifejezéssel talán még jóképűbb volt, mint egyébként. Persze mindig elképesztően jól nézett ki, de a stílusa sokat rontott az összhatáson.

Jóképű, de nem eléggé vonzó, állapította meg a lány dacosan. Strandon, munkahelyen egyformán arrogáns.

A már-már megszokott gorombaságnak most nyoma sem volt. Drága arcszesz illata áradt róla, és Lanie-ben önkéntelen vonzalom ébredt iránta.

Nem gondolta volna, hogy a közelsége ilyen reakciót képes kiváltani belőle.

Mintha áramütés érte volna, bizsergés futott végig a testén.

– Minden rendben? – kérdezte Gray meghökkenve.

Lanie csak bólintott megilletődöttségében, és örült, hogy a térde megtartja még azután is, hogy a férfi elengedte. Hátrébb lépett, nagyot sóhajtott, és kihúzta magát. Csak most vette észre, hogy a papírpoharat egészen összenyomta izgatottságában.

Ekkor Grayson rámosolygott. Nem volt ez több, mint a száj ívének kis elmozdulása, Lanie mégis megjegyezte, hogy most látta őt először mosolyogni.

A férfi a limuzin felé vette az irányt. Kinyitotta az ajtót, hogy Lanie beszállhasson, a lány pedig igyekezett szemkontaktus nélkül beszállni. Szíve gyakorlatilag a torkában dobogott, de azért próbálta visszanyerni önuralmát.

Mivel hosszabb távon akar Graysonnak dolgozni, legjobb lesz, ha minden vonzalmat elnyom magában. Tartozik ennyivel a munkaközvetítőnek – és önmagának is. Semmi jóra nem vezetne, ha történne köztük valami. Nem mintha eddig Grayson bármi jelét adta volna, hogy vonzódik hozzá…

Elhelyezkedett a hátsó ülésen. Gray becsukta az ajtót és megkerülte az autót, majd a túloldalon beszállt mellé. Nem kezdett el a szokásához híven telefonálni, és még csak a laptopot sem nyitotta ki, hanem megköszörülte a torkát.

– Köszönöm szépen a kávét.

Lanie azt hitte, nem jól hall. Ilyen még nem fordult elő, amióta neki dolgozik.

– Szívesen Mr. Manning – válaszolta zavartan.

A férfi kibámult a sötétített ablakon, mintha a forgalmat figyelné, aztán így szólt:

– Szólítson Graynek.

A következő reggelen Gray mezítláb futott a tengerparton, ahol most minden csendes és kihalt volt. Luther jócskán előreszaladt, és szorgosan ásni kezdett egy gödröt a homokban.

Július volt, reggelenként még elég hideg. A teherkikötő daruinak körvonala elmosódott sűrű párában. Ilyen kellemetlen időben csak a fanatikusok szánták rá magukat az úszásra – de Gray közéjük tartozott.

A tüdejébe áramló hideg levegő felélénkítette, a futástól jelentkező izomfeszességet már jól ismerte. Úgy érezte, bármennyit tudna futni, sőt ha kell, még annál is többet.

Uralni a helyzetet – ez mindig nagyon fontos volt számára, az üzleti és a magánéletben egyaránt. Tudta, mit akar, és mindig úgy történtek a dolgok, ahogyan eltervezte. Vagy legalábbis majdnem mindig.

Amikor apja visszavonult, arra számított, hogy az üzletmenet zökkenőmentesen folytatódik, de csalódnia kellett. Hiába vezette – bár nem hivatalosan – öt éve a vállalatot, az ügyfelek aggodalommal és bizalmatlansággal reagáltak a változásra. A cégátadás csupán formalitás volt, mégis akadt befektető, aki óvatossá vált, mint a tegnapi e-mail is mutatta.

Nem sok ilyen akadt, de ez a néhány is épp elég volt, hogy Gray feszült legyen tőle.

Nincs abban semmi rossz, ha az ügyfél körültekintő, ha több időt hagy a döntés előkészítésre, próbálta nyugtatni magát. Az se kéne, hogy zavarjon, ha a tárgyalásokon feszültebb a légkör mostanában.

De mióta vagyok én ilyen érzékeny? – tette fel a kérdést magának.

Zavarónak, sőt fenyegetőnek érezte a helyzetet.

Futás közben a szeme sarkából észrevett egy magányos alakot, amint a homokbuckák között sétál. Amikor felé fordította a fejét, a nő egyik kezével integetett, a másikkal pedig hatalmas kalapját igyekezett a fején tartani a nagy szélben.

Gray önkéntelenül visszaintegetett, de futott tovább, nehogy kiessen a ritmusból. Úgy érezte, magasabbra kell tennie a lécet, ezért a nedves, kemény fövenyről áttért a száraz homokba.

Az apja évek óta kivonta magát a projektek vezetéséből, az ügyfelek mégis neki tulajdonították a cég sikereit. Bizalmukkal csak az apját tüntették ki, pedig Gray úgy érezte, az eltelt évek alatt bőven kiérdemelte már a saját jogán is.Bármennyire bántó volt a helyzet, érezte, hogy eljött az ő ideje. Most kell megmutatnia, milyen jó vezető. És ebben senki és semmi nem akadályozhatja meg.

Lanie leengedte a kezét, és elgondolkodva nézett Gray után. A férfi nyilván nem emlékszik az első találkozásukra, amikor olyan ellenszenvesen beszélt vele. Egyszer megfordult a fejében, hogy megemlíti neki az esetet, de aztán letett róla. Úgyis csak értetlenül nézne rá, és nem szólna semmit, ezzel is jelezve, hogy nem díjazza az időpocsékolást és a szócséplést.

Lanie nem vette már magára ezeket a megnyilvánulásokat: Grayt minden zavarta, ami nem közvetlenül az üzlethez kapcsolódik. A lány épp ezért csodálkozott és örült, amikor a férfi fogadta a köszönését. Másoknál az ilyesmi természetes, Graynél egyáltalán nem az.

Gray és Luther alakja piciny ponttá zsugorodott a távolban. Lanie folytatta sétáját és a gondolkodást, ott, ahol az imént félbehagyta.

Hajnalban ébredve felötlött benne a gondolat, vajon normális-e, vagy egyáltalán lehetséges-e, hogy nem érez féltékenységet a húgával szemben.

Azért jött ki a tengerpartra, hogy ezt végiggondolja. A széles partsáv, a reggeli levegő fűszeres illata, a hullámverés zaja mindig biztonságérzettel töltötte el.

A víz volt az éltető eleme. Úszás közben mindig meg tudott szabadulni a stressztől. Bánatát is így oldotta fel, amikor apja elhagyta a családot. A férfi egy olajfúró toronyban dolgozott, ritkán járt haza, s olyankor minden szabadidejét a tengerparton töltötte velük.

Lanie azóta többször is feltette magának a kérdést, vajon az apjának nem volt-e terhes, hogy ő mindig mindenhová elkísérte. Lehet, hogy ez is hozzájárult ahhoz, hogy otthagyta őket, és megszakított velük minden kapcsolatot? Akárhogy is, neki köszönhette a víz iránti szeretetét és a testalkatát, amely kiváló úszóvá tette.

Nagyot sóhajtott. Még az ilyen szeles, viharos reggeleken is, amikor a szél magasra korbácsolta hullámokat, és a sós pára az arcába csapta tincseit, úgy érezte, a tengerpart a legjobb hely arra, hogy rendezze gondolatait, és eltervezze a jövőt.

Éjjel kapott egy e-mailt Siennától, benne lelkes beszámolót az olimpia záróünnepségéről, és hogy randevúzott egy brit evezőssel, amit a pletykalapok is megírtak. Ez mind nem zavarta Lanie-t, a levél sután megfogalmazott utolsó szavai azonban fájtak neki.

És te hogy vagy? Jobb lett volna ez az egész, ha te is itt vagy velem. De ne szomorkodj, szuper voltál. Megúsztad a legjobb egyéni idődet, máskor simán bejutottál volna vele a csapatba.

Az egyenletes hullámzás moraja lassan megnyugtatta Lanie-t. És furcsamód szinte megkönnyebbült, amikor ráébredt, hogy igenis van benne féltékenység Sienna iránt.

3. FEJEZET

Gray egy beszámolót olvasott éppen, amikor melegség áradt szét a mellkasán.

Lepillantott, és meglátta ingén a méretes barna foltot, amit a papírpohár aljából szivárgó kávé hagyott rajta.

– Hogy az a…! – pattant fel bosszúsan. Húsz perc múlva fontos megbeszélése lesz!

Gyorsan megitta a maradékot, kidobta a poharat, és bepötyögött egy rövid üzenetet a számítógépébe. Néhány másodperc múlva nyílt az ajtó, Lanie lépett be.

– Miben segíthetek?

Gray a foltra mutatva felállt, és magához intette a lányt.

– Hoppá – mondta Lanie, és alig bírta megállni nevetés nélkül. – Nincs esetleg tartalék inge?

– Ha lenne, nem hívtam volna be – morgott Gray, de ahogy a lányra nézett, egyszeriben megfeledkezett a balesetről.

Lanie ma valahogy más.

Talán csak mert közelebb jött hozzá… vagy mert a magas sarkú cipő miatt szinte egyforma magas vele… Megvan: a frizura! Máskor mindig kiengedve hordja, most pedig szorosan hátrafésülve, s ettől jobban érvényesül magas arccsontja, telt ajka és napbarnított bőre.

Már a felvételi beszélgetésen feltűnt neki, hogy Lanie csinos, de ez… ez most egyszerűen…

A lány felvont szemöldöke láttán gyorsan magához tért.

– Tudna szerezni egy inget?

– Mekkora a mérete?

– Fogalmam sincs. – Az ilyesmit tudni szokták – sóhajtott Lanie.

– Ritkán vásárolok inget, és akkor egyszerre többet is, de sose jegyzem meg a számot – magyarázta Gray, miközben kigombolta az inget. Levette, és leolvasta a számot a gallér alatti címkéről. – 42-es.

– Akkor menjek, és vegyek egyet? – kérdezte Lanie pár lépést hátrálva, tekintetét mereven az ablakra szegezve.

– Legyen szíves.

– Nem kellett volna levennie, anélkül is megnézhettük volna a címkét – jegyezte meg Lanie kifelé menet.

Gray enyhe pírt vélt felfedezni az arcán. Már majdnem bocsánatot kért, de meggondolta magát.

– Tiszta kávé az egész. Vigye el – mondta, és odalépett, hogy Lanie kezébe adja az inget.

Ismét találkozott a tekintetük, Lanie addigra visszanyerte hűvös józanságát.

Gray nem is értette, miért reagált olyan furcsán az imént, hiszen a strandon százával lehet látni meztelen felsőtesteket nap mint nap.

Ahogy átadta az inget, összeértek az ujjaik. Lanie ismét elpirult.

– Köszönöm – mondta Gray, emlékezve Marilyn szavaira. Lanie meglepett arckifejezése igazolni látszott az asszony tanácsát: talán tényleg érdemes kedvesen bánni a beosztottakkal. – Tíz perce van – tette hozzá azért figyelmeztetésképpen.

Azt már csak elmosódva hallotta, amit Lanie maga elé dünnyögött:

– Gondolj a pénzre.

– Csak úgy levette az ingét? – ámuldozott Teagan, egészen megfeledkezve a kezében tartott pizzaszeletről.

– Igen – válaszolta Lanie, és leült barátnője mellé a konyhaasztalhoz. – Mondjuk a parton többet is láttam már belőle.

– Lehet, hogy rád akar hajtani? – kérdezte Teagan.

Lanie félrenyelte a falatot.

– Jaj, dehogyis! – nyögte ki végül, amikor elmúlt a köhögőroham. – Szerintem föl se tűnik neki, hogy nő vagyok.

– Ahhoz te túl jól nézel ki – ellenkezett Teagan.

– Ne túlozz – legyintett Lanie. – Nem vagyok egy kimondott szépség, legalábbis hozzá vagy a húgomhoz képest, sőt még az anyámhoz képest se.

Különben meg ha a szépség azt jelenti, hogy ilyen bunkón viselkedik az ember, mint ő, akkor kösz, de nem is bánom.

Teagan nem válaszolt.

Anyja nem titkolt bánatára Lanie az apja testalkatát és vonásait örökölte: magas volt, sportos, arca pedig inkább férfiasan markánsnak mondható. A két évvel fiatalabb Sienna viszont az anyjukra, az egykori szépségkirálynőre hasonlított, aki még mindig feltűnő jelenség volt.

– Amúgy milyen főnök?

– Hozza a formáját. Öt perccel munkaidő vége előtt szól, hogy írjak meg egy sürgős jelentést, aztán emiatt csak hétkor tudok hazamenni. Vagy megkér, hogy foglaljak asztalt aznap estére a legfelkapottabb étterembe. Személyesen odamegyek, körbehízelgem őket, kicsikarok egy asztalt, és akkor ő meg végül lemondja a vacsorát. Szóval ilyen. És általában elvárja, hogy gondolatolvasó legyek.

– Ez a pasi nem normális. Ne hagyd ám, hogy annyit ugráltasson! – figyelmeztette Teagan.

Nem komplett, az biztos, gondolta Lanie. Eszébe jutott a férfi izmos felsőteste, amit az irodában önkéntelenül is megpillantott. A strandon többször is látta már, de az irodában ugyanez a látvány zavarba ejtette.

Hirtelen elment az étvágya, letette a pizzaszeletet.

– Bármikor felmondhatsz, ugye tudod? – bátorította Teagan. – Majd talál helyetted mást a munkaközvetítő.

– Annyira nem súlyos a helyzet, és különben is: kétszer annyit keresek, mint az úszóiskolában, pedig semmi tapasztalatom.

– Alábecsülöd magad.

– Dehogy. Te tudod a legjobban, hogy így van, mert te adtál el áron felül.

– Én csak pár apróságot változtattam az önéletrajzodon. Gray nagyon jól járt veled, ezt éreztetned is kéne vele. Más már rég bedobta volna a törölközőt.

Teagannek igaza volt, ebédszünetben a kollégák hasonló véleményt hangoztattak. Úgy hallotta, a jogi osztályon még fogadásokat is kötöttek, mennyi ideig bírja az új asszisztens.

– Azt se venné észre, ha meztelenül vinném be neki a kávéját.

– Ez az! – derült fel Teagan arca.

– Na neeem, vetkőzni nem fogok! – tiltakozott Lanie.

– Nem is kell – állt fel Teagan, és nagy lendülettel letette borospoharát az asztalra. – De itt az ideje, hogy észrevegyen és értékeljen – mondta mélyen a barátnője szemébe nézve.

– Mért fontos ez?

– Mert megérdemled! – szögezte le Teagan.

– Ó, persze.

Lanie tudta jól, hogy barátnőjéből az aggodalom beszél, szeretné, ha minél kevesebb fájdalommal túltenné magát a húga sikerein. Pedig nincs itt semmi baj, gondolta Lanie. Új fejezetet nyitottam az életemben. Találtam egy jól fizető állást, még ha nem ilyenről álmodtam.

– Nem fogom rózsaszínűre festeni a hajam, csak hogy észrevegyen.

– Nem is kell, elég egy gorillajelmez.

Jót nevettek, és utána másra terelték a szót. Ott volt például Teagan legutóbbi, katasztrofális randija és a legújabb főzőműsor. Mindenféléről beszéltek, csak éppen az úszásról és Siennáról nem.

Másnap hajnalban megcsörrent Lanie mobilja. Ásítozva matatott az éjjeliszekrényen, leverte a földre, tapogatózva kereste. Biztos Sienna hívja, nyilván megfeledkezett az időeltolódásról.

– Halló – szólt bele félálomban.

– Jöjjön azonnal – szólt a férfihang a vonal túlsó végén.

– Gray? Tudja, hány óra van?

– Persze hogy tudom. Szingapúrba utazom, mindjárt indulnom kell a reptérre.

Lanie kísértésbe esett, hogy egyetlen szó nélkül letegye a telefont.

– Bocsánat, hogy felébresztettem – kapott észbe Gray, így Lanie megkegyelmezett neki. – Megtenné, hogy kivisz a reptérre?

– Sztrájkolnak a taxisok? – kérdezte a lány.

– Ööö… – Hallani lehetett, hogy Gray zavarba jön.

Mert persze arra számított, hogy a lány füttyszóra otthagy csapot-papot. Az irodában Lanie az ilyen eseteket elintézte vállrándítással vagy szemforgatással, és győzködte magát, hogy ez is hozzátartozik a munkájához.

De az, hogy hajnali öt előtt kiugrassza az ágyból, több volt a soknál.

Ám mielőtt megszólalhatott volna, Gray kibökte:

– A kutyámról van szó.

– Beteg?

– Nem, csak etetni és sétáltatni kéne, míg távol vagyok. Rodneyra szoktam bízni ilyenkor… de azt hiszem, ezt elfelejtettem megemlíteni.

– E-mailben is leírhatta volna – mondta Lanie hűvösen, de gondolatban megdicsérte Grayt, hogy legalább nem őt hibáztatja.

– Nem, mindenképpen át kell jönnie, hogy elmondjam, mit eszik, hol szeret sétálni, meg hogy…

– Rendben – szakította félbe Lanie. Tudta, hogy Gray nem szeret leveleket írni, ha személyesen is megbeszélhet valamit.

Tíz perc múlva becsöngetett a modern tengerparti villába. Gray mindössze néhány kilométerre lakott tőle. Ebben a napszakban csönd volt arrafelé, csak a hullámverés hangját lehetett hallani.

A férfi ajtót nyitott, aztán köszönés helyett rögtön sarkon fordult, és máris sorolta a teendőket, miközben Lanie követte a házba. Csak a kutya üdvözölte a lányt farkcsóválva.

– Luther vörös szetter – magyarázta Gray –, ezért speciális tápszerre van szüksége. Semmi mást nem ehet.

Gray a hatalmas, ultramodern, csupa gránit és üveg konyhába vezette Lanie-t. A számtalan szekrény közül kinyitott egyet, amelyben kizárólag a kutyakekszet tárolta.

– Ezt adja Luthernek, különben hányni fog, és az nem egy nagy élmény, tapasztalatból mondom.

– Azt elhiszem – mondta Lanie, miközben tekintete a konyhával egybenyíló tágas, bézs-fehér nappali felé vándorolt.

Gray futólag ránézett és elmosolyodott; Lanie önkéntelenül viszonozta.

Milyen ritkán mosolyog. Ilyenkor olyan, mint egy szemtelen kisfiú, gondolta szórakozottan a lány. Hátrált egy lépést, és nekiment a szemetesnek, amelynek automatikusan kinyílt a fedele; ugrott egyet ijedtében, és beütötte csípőjét a konyhapultba.

– Minden rendben? – kérdezte Gray.

– Igen, csak kora reggel még nem tökéletes a mozgáskoordinációm – felelte Lanie, miközben felrémlett benne, hogy ez talán Gray jelenlétével is összefüggésben lehet. Egyszer már megbotlott, amikor főnöke levette az ingét…

Gray tovább magyarázott a ház szellőzési és fűtésrendszeréről, megmutatta a kutyaajtót, ahol Luther járhatott ki a kertbe és a medencéhez, és a helyet, ahol a pórázokat tartja.

– Szóval semmiben sem szenved hiányt, amíg távol vagyok – jelentette ki, de ahogy letérdelt a kutyához, és a füle tövét vakargatta, aggodalmasan ráncolta a homlokát.

– Úgy látom, azért nem olyan biztos benne.

– Dehogynem – csodálkozott Gray. – Nem szívesen hagyom egyedül, de szerintem jobb így neki, mint ha kutyapanzióba vinném. Itt hagyok egy listát olyan kutyasétáltatókról, akikben megbízom, és felírom azoknak a nevét is, akiket semmiképp se hívjon.

– Ha nem bánja, elviszem magamhoz, és én gondoskodom róla. Egyszerűbb, mint naponta kétszer idekocsikázni.

Gray elmosolyodott örömében, Lanie pedig önkéntelenül is visszamosolygott rá.

– De ismeri egyáltalán a kutyákat? – kérdezte homlokráncolva a férfi.

Mennyire aggódik a kedvencéért, gondolta Lanie. Akár egy gondos szülő.

Luther a hátára fordult, és nyújtózva kínálta vakargatásra barnásvörös hasát. Gray készségesen a kedvében járt.

– Laktam már együtt pár neveletlen nagy kutyával, anyám rajongott értük – felelte a lány. – Azokhoz képest gyerekjáték lesz Lutherrel bánni.

– Örökké hálás lesz magának, ha leviszi a North Cottesloe-ra. Imádja azt a partszakaszt.

– Tudom – mondta Lanie, és kedvesen megcirógatta a kutyát.

– Honnan tudja? – kérdezte Gray felvont szemöldökkel.

Lanie meglepetésében abbahagyta a cirógatást, mire Luther közelebb tolta magát, hogy folytassa.

– Onnan, hogy mindennap látni szoktam magukat arrafelé.

– Tényleg? – kérdezte Gray meglepetten. Miközben felállt a kutya mellől, véletlenül meglökte Lanie vállát, aki majdnem hátraesett. Gray elkapta.

– Még integetni is szokott nekem – folytatta Lanie, és ő is fölegyenesedett.

– Komolyan? – mondta Gray azzal a kissé bizonytalan hangszínnel, amely akkor szokott jelentkezni nála, amikor munkán kívüli témákról volt szó. – Tudja, futás közben teljesen kikapcsolok. Olyankor igazából se nem látok, se nem hallok.

Lanie-t egy ideje már nem zavarta, hogy Gray nem kért bocsánatot, amiért első találkozásukkor olyan gorombán viselkedett. Mostanában minden reggel kedvesen szokott integetni neki a strandon, és ez megenyhítette a lányt, annak ellenére is, hogy munkaidőben Gray sokszor még mindig nyers hangot ütött meg vele szemben. Erre most kiderül, hogy halvány fogalma sincs, kinek integet!

Lanie némán vette át a pórázt. Gray közölte, hogy bepakolja Lanie autójába a kutyakosarat, a tápot és a jutalomfalatokat, aztán sarkon fordult.

A lány megbámulta izmos testét, amely még ebben az egyszerű fehér pólóban és a csípőfarmerben is remekül érvényesült. Nyilvánvaló volt ugyanakkor, hogy a csodálat nem kölcsönös, Gray jóformán levegőnek nézi.

De ennek most vége lesz! – határozta el Lanie.

4. FEJEZET

Bár Teagan ezt fölöslegesnek tartotta, Lanie úgy döntött, gyökeresen átalakítja a külsejét. Fodrászhoz menni már úgyis régen ideje volt, és a régi, divatjamúlt kosztümjeit is le akarta cserélni. Amióta nem edzett rendszeresen, fölszedett néhány kilót, itt-ott már feszültek rajta a ruhák.

Nem igazán szeretett vásárolni. A kirakatokat szívesen megnézte, de csak ritkán merészkedett be, hogy fel is próbáljon valamit. Rajta úgysem állnak olyan jól, mint a kirakatbabákon.

Most azonban, nem sokkal Gray távozása után, az egyik elegáns üzlet próbafülkéjében találta magát. Két ujja közé csippentette és megigazította magán a krémszínű selyemblúzt, majd mindkét kezével végigsimította a gyapjúszoknyát. Szerette volna egy kicsit kiélvezni a finom anyagok érintését.

Mielőtt meggyőződik az ellenkezőjéről a tükörben, elképzelte, hogy rajta is ugyanolyan jól mutat minden, mint a kirakatbabákon.

– Gyere, mutasd már magad! – unszolta a fülke előtt várakozó Teagan. – Jók rád?

– Pillanat! – szólt ki Lanie, és összeszedte a bátorságát.

Belenézett a tükörbe – és maga is meglepődött, milyen jól áll rajta minden.

A V kivágású blúz fodrai elterelték a tekintetet széles válláról, a szűk szoknya pedig jól kihangsúlyozta a csípőjét és hosszú, izmos lábait. Lanie mégis felsóhajtott, mert arra gondolt, hogy valószínűleg senkinek se jutna eszébe elegánsnak vagy szépnek nevezni őt. Bezzeg Siennát „nádszálkisasszonyként” emlegeti a sajtó.

– Na, milyen? – lépett ki végül a próbafülke elé.

– Csodálatos! – csapta össze a tenyerét ámulatában Teagan. – Kár lenne, ha csak Grayson Manning kedvéért hordanád őket – tette még hozzá, és egy újabb kupac ruhát nyomott barátnője kezébe. – Próbáld fel ezeket is!

– Nem is az ő kedvéért csinálom! – tiltakozott Lanie, és nekiállt átöltözni. A fodrászhoz és a kozmetikushoz is csak azért ment el, hogy jobban érezze magát a bőrében.

Teagan gúnyosan prüszkölt egyet.

– Ó, persze. Mindenesetre bombázó vagy ezekben a cuccokban. Ideje lenne újra randizgatni.

– Hát… nem is tudom.

– Most már nem hozhatod fel kifogásnak, hogy kora reggel edzés.

– Az nem kifogás volt, hanem a valóság.

– De annak vége, szóval nyugodtan elkezdhetnél végre ismerkedni. Persze olyanokkal, akiknek semmi közük az úszáshoz.

– Most mért mondod ezt? Azt hiszed, kopoltyújuk van, vagy ilyesmi?

– Nem, de az egész testüket szőrtelenítik, és az szerintem nem normális.

Lanie felnevetett.

– Hát, ez igaz – hagyta helyben, és nyúlt a következő, testre szabott melegbarna ruháért.

– Emberemlékezet óta nem randiztál senkivel, de minimum egy éve nem.

Hogy is hívták a legutolsó pasit?

– Dominik. De nincs egy éve – mondta Lanie, miközben a tükörképét tanulmányozta, és utánaszámolt.

Tévedett: megvan annak már tizennégy hónapja is, hogy szakított Dominikkal. Szerelemről szó sem volt köztük. Az úszóiskolában ismerkedtek meg, találkozgattak, a férfi néhányszor nála töltötte az éjszakát, de aztán vége lett, mert Lanie az úszásra akart koncentrálni. Mindig az úszás volt számára az első.

Kilépett, hogy megmutassa a ruhát, amely kiemelte a domborulatait.

– Szuperül áll! – állapította meg Teagan elismerően.

– Tényleg egész jó – ismerte el Lanie.

– Reménytelen eset vagy – forgatta a szemét Teagan. – Ne sajnálj már magadtól egy kis szórakozást!

Lanie csak hümmögött, és gondolatban hozzátette: előbb láthatóvá kell válnom.

Gray elmerengve nézte a fehér abroszon összefonódó kezeket. Az egyik makulátlanul fehér és kecses volt, a körmei rózsaszínre lakkozva, a másik ráncos, és csupa öregségi folt.

Tasha felnevetett, és csodálattal nézett a férjére, aki szeretetteljesen viszonozta a pillantását. Graynek déjà vu érzése volt. Nem először volt szemtanúja hasonló jelenetnek, és számtalanszor vett már részt ilyen vacsorákon. Most Tasha, az apja hetedik felesége próbált jó benyomást tenni rá.Hazafelé majd elgondolkozik, vajon Tashának hol vesz majd házat az apja a válás után, s hogy mi lenne, ha ezek a volt feleségek egyszer összetalálkoznának. Valószínűleg semmi: az apja mestere volt a békés válásnak, mindegyik asszonya luxusvillát kapott tőle búcsúajándékul.

Apa megöregedett, állapította meg Gray. Nemcsak öregebbnek látszik, mint jóval fiatalabb felesége, hanem egyszerűen öregnek. Olyan embernek, aki már akkor is majdnem negyven volt, amikor harmincöt évvel ezelőtt megszületett a fia. S az ilyesmit még a drága ruhák sem tudták elrejteni.

Gray pillantása ismét a kezükre tévedt. Tasha szünet nélkül simogatta hüvelykujjával Gordon kézfejét, ami persze kedves gesztus volt tőle, de Gray számára egyben visszataszító. Úgy érezte, megfullad, ha nem mehet ki; elnézést kért hát, és felállt.

Néhány évvel ezelőtt a szó szoros értelmében elmenekült egy hasonló helyzetből, de ezzel csak azt érte el, hogy az újdonsült feleség hónapokon át üldözte a kedvességével, mindenáron el akarva nyerni rokonszenvét.

A Manning-irodaházzal szemben álló luxusépület penthouse-ához, ahol Gordon Manning lakott, hatalmas tetőterasz is tartozott. Gray kőkorlátnak dőlve lenézett a Perthön áttekergő Swan-folyóra, melynek túlpartjától nem messze már látszott a tengerpart. A Narrows hídon sűrű volt a forgalom. Az autók hátsó lámpáinak fénye egyetlen piros fénykígyóvá összeolvadva kúszott végig a város utcáin.

Gray apja is kilépett a teraszra.

– Mi van veled? – tért rögtön a tárgyra a tőle megszokott módon.

– Csak fáradt vagyok – mondta Gray, és lassan felé fordult.

Nemrég szállt le a gépe Perthben. Szingapúrban a vártnál rosszabbul mentek a tárgyalások, nem sikerült tető alá hoznia a szerződést. Többek közt ezért is tépelődött folyton, vajon megváltozott-e azóta, hogy az apja visszavonult az üzleti élettől.

Jövő héten megint lesz egy fontos találkozó, amihez feltétlenül csúcsformában kell lennie. Vietnamba utazik, hogy luxusvillákat kínáljon megvételre a lehetséges befektetőknek a China Beachen.

– Hogy tetszik? – kérdezte Gordon.

Gray egy pillanatig nem tudta, kire gondol.

– Nagyon kedves – felelte aztán óvatosan. Mit mondhatna? Még csak néhány órája ismeri Tashát.

Három fényűző esküvő után apja leszokott a felhajtásról. Las Vegasban, Balin vagy a Fidzsi-szigeteken rendeztette meg az esküvőit, s újabban már a fiát sem értesítette róluk előre.

Gray nem értette, miért házasodik újra meg újra. Hogy lehet ennyire kaotikus a szerelmi élete ennek a racionális gondolkodású férfinak, akit az üzleti körökben kőkemény tárgyalófélnek ismernek? Az üzletben soha nem hagyatkozott az érzelmeire, döntéseit mindig a tények alapos elemzése után hozta meg. Most meg elvette ezt a fiatal nőt, néhány hetes ismeretséggel a hátuk mögött. Úgy látszik, annyi kisiklott kapcsolat ellenére még mindig rendületlenül hisz a házasság intézményében.

– Hogy mentek a dolgok Szingapúrban? – érdeklődött Gordon az üzletember tárgyilagosságával. Nyoma sem volt az ifjú feleségét körberajongó öregnek.

– Elég jól – válaszolta Gray kurtán, mert nem akart részletekbe bocsátkozni.

Bármit is gondoljanak az ügyfelek, nem szorul rá az apja tanácsaira.

Gordon kérdőn felvont szemöldökét látva Gray a konyha felé intett a fejével, ahol Tasha épp leszedte az asztalt.

– Mint ifjú házast és friss nyugdíjast, téged bizonyára jobban érdekelnek más dolgok.

Gordon keményen megragadta a karját, és maga felé fordította. Komoly tekintettel, mélyen a szemébe nézett.

– Nagyon jól látod, fiam. És te is jobban tennéd, ha mielőbb megházasodnál.

Később bánni fogod, ha nem teszed meg.

– Talán majd egyszer – mondta Gordon kényszeredett mosollyal.

A házasság gondolatát a lehető legtávolabb akarta tartani magától. Nem azért dolgozott szívósan éveken át, hogy felborítsák életét olyan jelentéktelen és múlékony érzelmek, mint a szerelem. Az apja és a saját korábbi kapcsolatai a legjobb példa, hogy nem éri meg. Apjával ellentétben őbenne mindig volt annyi bölcsesség, hogy néhány hét vagy legföljebb hónap után véget vessen a viszonyainak – még mielőtt a házasság gondolata egyáltalán felvetődhetett volna.

Karöltve tértek vissza a nappaliba. Tasha sugárzó mosollyal fogadta őket. Az előző feleségekhez hasonlóan ő is vigyázott, nehogy ellentétet szítson a két férfi között. Nincs miért aggódni, gondolta Gray kajánul, ezt a házasságot is túl fogja élni a kapcsolatunk apámmal.

– Nagyon dögösen nézel ki – állapította meg Bob, ahogy a kávézó teraszán Lanie asztalához lépett.

– Köszönöm – felelte elvörösödve a lány. Zavarában megigazgatta frissen festett haját, és Luther fejét tapogatta. – A szokásosat kérném.

Bob nem hagyta magát olyan könnyen lerázni.

– Látom, most jössz a fodrásztól. Gondolom, akkor ma már nem mész úszni.

– Nem – erőltetett mosolyt az arcára Lanie. – Nem úsztam már hónapok óta, és tudod, mit? Egy kicsit se hiányzik.

Bob válaszra nyitotta a száját, de aztán mégsem mondott semmit. Inkább leguggolt Lutherhez, és adott neki valami finomságot.

Amikor visszament a kávézóba, Lanie a tengerpart felé fordította a székét, hogy lássa a hullámokat. Nagyon jól tudta, mi volt Bob nyelve hegyén: szerinte folytatnia kellene az úszást. De vele ellentétben Lanie edzője és úszótársai mind tudták, hogy visszavonulása a lehető legjobb döntés volt.

Nem lesz visszatérés, és ezt mindenki elfogadta, kivéve a kávézó tulajdonosát.

Persze Bob csak jót akart, nem sejthette, mennyire zavarba hozza a makacskodásával.

Az elmúlt napokban felmelegedett a levegő. Közeledett nyár, a tengerpart is gyakrabban megtelt fürdőzőkkel. Gray azonban nem mutatkozott. Lanie úgy tudta, már előző nap megérkezett, és este vacsorára volt hivatalos. Felvetette, hogy a vacsora után eljön Lutherért, de Lanie lebeszélte. Nem okozott problémát, hogy még egy éjszakát nála töltsön a kutya. No és azt sem akarta, hogy Gray pizsamában lássa késő este.

Meg akarta lepni. Arra számított, hogy Gray végre felfigyel megújult külsejére, és ezek után már képtelen lesz levegőnek nézni. Az igazsághoz az is hozzátartozott, hogy nehezen vált meg Luthertől. A tengerparti séták neki legalább annyi örömet szereztek, mint a kutyának, és azt is szerette, amikor főzés közben Luther ott volt vele a konyhában, csöndesen elnyúlva a kövezeten.

Lenyúlt az asztal alá, hogy megvakarja Luther füle tövét. A kutya hálásan az ölébe fektette a fejét.

Lanie-nek soha nem lehetett háziállata. A szoros edzésterv, a versenyekre való gyakori utazás, a munka és a szűk lakás miatt nem fért bele az életébe.

Hogy pont ugyanezen okokból nem volt még soha tartós kapcsolata, az csak most tudatosult benne. Elmosolyodott. Mostantól másképp lesz.

Gray már az íróasztal mögött ült, amikor Lanie megérkezett az irodába. Jól indult a nap. A recepciós Caroline megdicsérte a kosztümjét, Marilyn pedig elhatározta, hogy ugyanoda fog járni fodrászhoz, ahol ilyen jó frizurát varázsoltak Lanie-nek.

Pedig Lanie nem sokat strapálta magát reggel, hogy jól nézzen ki: csak egy kis alapozó, szemhéjpúder, szempillaspirál került elő, hogy kihangsúlyozza arcának előnyös részleteit. A Teagannel vásárolt kosztümök remekül kiemelték formás alakját, és úgy érezte, szőke csíkokkal melírozott haja is előnyére válik.

Új ember ugyan nem lett belőle, de az önbizalmának jót tett a változás.

Az utolsó simításokat végezte egy jelentésen. Jókedvű volt, és éppen el akarta küldeni, amikor belső üzenet jelent meg a monitoron: JAI. Gray bevett rövidítése volt ez arra, hogy Jöjjön az irodámba. A kérem szokás szerint lemaradt a végéről. Mi lenne, ha én meg azt válaszolnám neki, hogy MHPHE (Majd ha piros hó esik)? – játszott el a gondolattal Lanie. Vagy azt, hogy KIN (Kösz, inkább nem)?

Aztán mégis felállt az asztalától, kisimította szoknyáját és blúzát, fogott egy jegyzetfüzetet és egy tollat, majd új magas sarkú cipőjében beegyensúlyozott Gray irodájába.

Ő szokása szerint föl se nézett a monitorról, csak intett, hogy üljön le az íróasztal túlsó oldalához készített székre. Szóval ez most hosszabb lesz, nyugtázta Lanie. Mert különben nem kínálta volna hellyel.

Örült, hogy leülhet, mert kissé kóválygott a feje az izgalomtól. Kinyitotta jegyzetfüzetét.

– Miben segíthetek?

Gray most pillantott fel először, de éppen csak, aztán ismét a monitorra szegezte a tekintetét.

– Lefoglalta a repülőjegyet Vietnamba?

– Igen. Hoi An-i átszállással utazik Da Nangba, ott kocsi várja.

Lanie titokban azt remélte, a férfi felfigyel külsejének változására, de Gray csak szórakozottan bólogatott.

– Magának van érvényes útlevele?

– Igen – pislogott Lanie meglepetten.

– Jó. Akkor készüljön úgy, hogy velem jön. Gondoskodjon mindenről, ami kell.

– Azt akarja, hogy kísérjem el Vietnamba?

Most, hogy visszakérdezett, Gray megint felnézett.

– Igen, pontosan ezt mondtam. – Megvárta, míg tekintete találkozik a lányéval, aztán újra a laptopjába merült, jelezve, hogy részéről vége a beszélgetésnek. Lanie azonban ülve maradt.

– Miért? – szegezte neki a kérdést.

Gray meglepetten nézett fel. Nem volt hozzászokva, hogy megkérdőjelezik az utasításait.

– Azért, mert azt akarom, hogy ott legyen.

– De mi van, ha nekem más terveim vannak? A hétvége is beleesik.

– Van valami programja?

– Indokolja meg, mért kéne átrepülnöm magával a fél világot, és majd eldöntöm, megyek-e.

– Na, azért nincs olyan messze.

– Most nem ez a lényeg.

Lanie állta a sarat, és úgy látta, Graynek néha megrándul szája csücske.

Mintha szórakoztatná ez a párbeszéd.

– Mindenki vágyik eljutni Vietnamba. Gyönyörű ország.

– Igen, én is – mondta Lanie, amit Gray beleegyezésnek vett, és ismét elfordult. – De nem a főnökömmel, hanem nyaralni.

Gray most már elmosolyodott.

– Rendben – köszörülte meg a torkát, aztán összefonta a karját, és hátradőlt a székben. – Azért szeretném, hogy velem jöjjön, mert fontos üzletről van szó. Meg akarom végre nyerni azokat a befektetőket, akik eddig csak mérsékelt érdeklődést mutattak a luxushotelprojekt iránt. Azért utazom oda, hogy meggyőzzek néhány igen gazdag ügyfelet. Három napon át tájékoztatjuk, szórakoztatjuk és kényeztetjük őket.

Lanie látta rajta, hogy nem rajong az effajta programokért.

– Szóval – folytatta a férfi – magának az lenne a feladata, hogy ott a helyszínen mindent leszervezzen, elintézzen, amivel én nem akarok foglalkozni.

Ennyit még sose beszélt hozzám, állapította meg Lanie. Máskor néhány szóban odaveti a legfontosabbat.

– És a túlórák? – kérdezte.

– Természetesen fizeti a cég.

– Rendben – mondta kis habozás után a lány. – Akkor megyek.

Gray bólintott, felállt és kezet nyújtott. Ez úgy meglepte Lanie-t, hogy csak egy-két másodperc után fogadta el. Graynek puha volt a keze, de kézfogása határozott és kemény. Lanie-ben forróság áradt szét, látása elhomályosult, s a következő pillanatban elvörösödött, de csak azért is bátran belenézett a férfi szemébe.

– Köszönöm – mondta Gray minden további magyarázat nélkül.

Lanie gyorsan elengedte a kezét, mire nyomban felszállt agyáról a köd, és kitisztultak a gondolatai.

– Szívesen – köszörülte meg a torkát. – Most megyek, folytatom a munkát.

Még ki se ment az irodából, Gray már ismét az íróasztala mögött ült. Nem baj, gondolta Lanie, amit akartam, elértem. Odafigyelt rám, még ha nem is a ruhám vagy a hajam miatt.

Mit akarsz egyáltalán? – villant fel benne a kérdés. Tetszeni neki? De hát a főnököd! Persze hogy tetszeni akar, hiszen ő is csak nőből van. Gray őrülten jóképű, a teste pedig, amit többször megcsodálhatott már a parton félmeztelenül… nos, arra nincs is szó.

Meg volt elégedve: végre tudomást vett a létezéséről. Most először mondta meg neki nyíltan a véleményét, amivel rögtön el is érte, hogy a férfi odafigyeljen rá.

Nem szépített, nem köntörfalazott, mint oly sokszor, amikor az olimpiai selejtező kudarcáról kérdezték. Vagy amikor a húgának beszélt arról, mennyire örül a sikereinek.

Pompás, felszabadító érzés volt, hogy ki mert állni magáért Grayjel szemben, és kimondta, amit gondol. Nagyobb jutalom volt ez minden bóknál, amit a ruhája vagy a frizurája miatt kaphatott volna. Apró lépés ugyan, de annál nagyobb jelentőségű.

5. FEJEZET

Forró légáramlat csapta meg Lanie arcát, amint kiszálltak a repülőgépből. A lépcső alján várakozott a busz, ami az utasokat a terminálhoz szállította. A rendkívül magas páratartalom miatt nehéz volt lélegezni, és Lanie farmerje minden lépéssel egyre jobban a bőréhez tapadt.

– Két perc múlva már a légkondicionált épületben leszünk – mondta Gray vigasztalólag. Feltűrt ingujjban lépkedett mellette, folyt róla a veríték.

A busz megtelt barnára sült hátizsákos turistákkal, kisgyerekes családokkal és nagyszülőkkel, de voltak itt szerelmespárok is, akik a hőség ellenére szorosan egymáshoz simulva várták az indulást.

A turistákon kívül sok üzletember is utazott a Hoi Anba tartó gépen.

Vietnam a maga húszmillió lakosával egyre fontosabb gazdasági központtá nőtte ki magát. Már a repülőtéren is érezhető volt egyfajta optimizmus, Lanie sajnálta, hogy nem kóstolhat bele a dinamikusan fejlődő város mozgalmas életébe.

Célállomásuk, a Da Nang-i repülőtér kizárólag turistákat fogadott, a másikhoz képest itt sokkal kisebb volt a forgalom. Lanie-nek azok az ismerősei, akik már jártak errefelé, azt mesélték neki, hogy olyan kicsi ez a reptér, hogy csak egyetlen csomagkiadó futószalag van, a falak pedig körös-körül tele vannak ragasztva a helybeli szállodák és messze földön híres szabóságok plakátjaival. Ehhez képest nagyot nézett, amikor megérkeztek a csupa króm, tisztaságtól csillogó csarnokba. Mi tagadás, nem ilyennek képzelte a vidéki Vietnamot.

– Egy éve adták át az új terminált – magyarázta Gray, miközben a csomagjaikra vártak. – A turisztikai ipar felfedezte magának a helyet, már nem számít olyan eldugottnak, mint régen.

– Mi is ezért vagyunk most itt.

– Pontosan.

Lanie titkon sajnálta, hogy nem jutott el ide korábban, még a Manning-féle befektetők előtt.

A reptér épületéből kilépve taxisok gyűrűjében találták magukat. Mindegyik kedves volt, mosolyogva ajánlgatta szolgálatait, és egyikük sem érintette meg Lanie-t, ő mégis fenyegetőnek érezte a tolongásukat. Akaratlanul is közelebb húzódott Grayhez, majd véletlenül neki is ütközött.

– Elnézést, nem akartam – mondta.

De pár másodperc múlva megint ugyanez történt, amikor megpróbált lerázni egy erőszakos taxist. Gray erre átfogta a derekát, mire a lánynak borzongás futott végig a gerincén, mintha áramütés érte volna. Megnyugtatta az érintés, ugyanakkor izgalomba hozta.

Gray csak akkor engedte el a derekát, amikor odaértek a rájuk várakozó elegáns fehér limuzinhoz és nem kevésbé elegáns, fehér egyenruhás sofőrjéhez. A sofőr előzékenyen ajtót nyitott a lánynak, s míg Lanie beült a hátsó ülésre, Gray megkerülte az autót, és a túloldalon szállt be.

Quan, a sofőr nedves kendővel és jégbe hűtött ásványvízzel kínálta őket, aztán beült a kormány mögé, és ügyesen manőverezett a sűrű forgalomban.

– Na, mik az első benyomásai? – érdeklődött Gray.

Lanie kinyitott egy ásványvizes palackot, belekortyolt néhányat, aztán az elülső ülés háttámlájáról lenyíló kis asztalkára tette.

– Le vagyok nyűgözve. Még akkor is, ha az összes taxisofőr kisebb nálam – válaszolta Lanie.

Gray elmosolyodott.

– Én még magánál is magasabb vagyok, de amikor először jártam itt, és megláttam a terminál előtti tömeget, legszívesebben visszafordultam volna.

– Nem hiszem én azt. Amúgy szerintem nem sokkal magasabb nálam.

– Mért, maga mennyi? Száznyolcvan?

– Eltalálta.

– Akkor én nyertem, mert én száznyolcvannyolc.

Lanie eddig nem ismerte Grayt erről a kellemesen csevegő oldaláról. Most annak ellenére megnevettette a férfi, hogy a magasságtéma mindig is kínos volt számára. Sokszor gondolt arra, bárcsak alacsonyabb lenne öt centivel, mint ahogy Sienna. Mert százhetvenöt centis húgát bezzeg nem kérdezgették viccelődve, milyen a magaslati levegő, és soha nem akarták elküldeni kosárlabdázónak. Úszóként előnyére vált a magassága és erős vállai, de mióta abbahagyta a sportot, hátránynak tekintette ezeket a tulajdonságait.

Kíváncsian bámult kifelé a limuzin ablakán, s közben oldódott benne a feszültség. Perthben nőtt fel, s bár nyaralt már Balin, járt Szingapúrban, s az úszás révén eljutott Rómába és Kínába is, ahhoz, ami itt a szeme elé tárult, semmi sem volt hasonlítható.

Az utcák mentén kellemes pasztellszínű házak sorakoztak szorosan egymás mellett, az utca fölött vezetékek kusza összevisszasága. A közlekedés maga volt a káosz. Elegáns limuzinok és zsúfolt teherautók között motorosok cikáztak, nemegyszer kettőnél több utast szállítva. Gyakran robogók gyűrűje vette körül az éppen megtorpanó limuzint, hogy aztán amikor újra megindult a forgalom, süvítve húzzanak el mellette. Senki, még a limuzin sofőrje sem tartotta be a közlekedési szabályokat. Senki nem figyelte, mit mutat a jelzőlámpa, a táblák vagy a felfestett útjelzések.

Időnként a régi Vietnam is megmutatta magát: Lanie megpillantott egy férfit, aki kosarakat cipelt a vállára vetett hosszú rúdon, s egy nőt, aki a jellegzetes kúp formájú kalapban hajtotta rozsdás biciklijét.

– Látta? – kérdezte Lanie izgatottan, amikor megelőzték a nőt.

Gray bólintott, és felhívta a figyelmét a francia megszállás nyomaira. A hagyományos vietnami ételeket kínáló utcai kifőzdék mellett sok helyen működtek kávézók, ahol bagettből készült szendvicseket is árulnak. Könnyű felismerni őket onnan, hogy többnyire vörös cserepes házakban működnek.

Nem sokkal ezután ráfordultak egy forgalmas autóútra, és maguk mögött hagyták a várost. Balra az óceán terült el, jobbra a parti síkság buja, színpompás pagodákkal teleszórt sávjából az öttagú hegycsoport, a Márvány-hegyek emelkedtek ki.

A forgalom fokozatosan alábbhagyott, ám az autósokat ez sem tartotta vissza attól, hogy minduntalan egymásra dudáljanak. Olyan volt ez, mintha így köszöntenék a szembejövőket. Letértek a főútról, s egy pálmafákkal szegélyezett kavicsúton haladtak tovább. Elegáns, bézs színű, kétszintes, francia stílusban épült ház előtt álltak meg. Az emeleten körbefutó széles erkélyt művészien megmunkált oszlopok tartották.

A földszint nyitott recepciójának mennyezetén lomhán forogtak a hatalmas ventilátorok. A vendégeket két hagyományos viseletbe öltözött nő fogadta mosolyogva, s míg a londinerek kipakolták a csomagokat, egzotikus gyümölcsitalokkal kínálták őket.

Graynek megcsörrent a telefonja. Miután fogadta a hívást, intett Lanie-nek, hogy menjen csak, mert valószínűleg sokáig fog tartani. Lanie bejelentkezett a recepción, aztán az egyik alkalmazott vezetésével elindult a szállása felé.

Útjuk a hotel gyönyörű kertjén vezetett keresztül, amelyben egzotikus növények burjánzottak. Elhaladtak a többszintes medencerendszer mellett, ahonnan páratlan kilátás nyílt az óceánra. A napozóágyakon azonban senki sem feküdt, a medencék víztükrét nem bolygatta meg a vendégek lubickolása, mert a szállodát még nem nyitották meg a közönség előtt.

Lanie ámuldozva nézett körül. Közvetve neki is része volt az ingatlan fejlesztésében, de álmában sem gondolta volna, hogy ilyen fényűzően gyönyörű lett.

Végül megálltak az egyik magánvilla előtt. Ez volt a legkisebb azok közül, amelyeket Gray el akart adni. Közvetlenül a parton állt, és egy kisebb, saját használatú kert vette körül. A ház egy tágas helyiségből állt, középütt emelvénnyel, amelyen hatalmas mennyezetes ágy trónolt. A finom ízléssel berendezett lakótérből hatalmas, kétszárnyú üvegajtó nyílt a fehér homokos tengerpart felé.

Lanie még sohasem látott ilyen szépet.

A szobában kellemes volt a hőmérséklet, de a recepciótól ide vezető rövid séta alatt nagyon kimelegedett. Szeretett volna felfrissülni, s már tudta is, hogyan. Gyorsan előhúzta bőröndjéből elegáns bikinijét. A fényes, ibolyaszín anyagból készült kétrészest a múltkori bevásárló körútjukon vette Teagannel, és tökéletes darab volt medenceparti sütkérezéshez.

Lanie azonban nem akart az üres medencében pancsolni, sem pedig koktélt hörpölni a bárban. Hosszú-hosszú idő óta először úgy érezte, úszna egyet a tengerben. Bikini helyett a fekete edződresszét vette fel. Nem is értette, hogy került a bőröndbe, biztos csak megszokásból pakolta be.

Kezében egy pihe-puha fehér törölközővel a kisétált a partra. A távolban látott néhány fürdőzőt, de a hotel saját partszakasza kihalt volt, még a mentőúszók széke is üresen állt. Néhány méterre a víztől ledobta a törülközőt, és nekilátott, hogy elvégezze szokásos bemelegítő gyakorlatait.

Végül beszaladt a hullámok közé. A víz melegebb volt, mint várta. Élvezettel merült a habokba, és erőteljes tempókkal nekiindult a nyílt tengernek.

Amikor kicsit később megállt, és a vizet taposva visszanézett a vakítóan fehér homokos part felé, furcsa érzés kerítette hatalmába. Egyrészt nem értette, mit keres ezen a helyen, másrészt végtelen boldogság töltötte el.

Lendületes kar-és lábtempókkal tovább szelte a vizet.

Gray összecsukta telefonját, és hangosan káromkodva lecsapta a villája dohányzóasztalára. Az egyik meghívott ügyfél épp most mondta le a hétvégére szóló meghívást. Ez még nem jelentett katasztrófát, mert így is számos lehetséges befektető érkezik, az viszont kifejezetten felbőszítette, hogy így megviseli a lemondás.

A repülőúton idefele többször végiggondolta a hétvége menetrendjét, úgy, ahogyan más üzleti útjain tenni szokta. Mégis szokatlanul ideges volt. Az is majdnem az őrületbe kergette, hogy míg ő a laptopja felett görnyedt, Lanie halálos nyugalommal olvasgatott egy Vietnamról szóló útikönyvet.

Persze Lanie nem tudhatta, milyen fontos neki ez a projekt; egyébként pedig többször megkérdezte útközben, segíthete neki valamiben. Természetesen visszautasította a segítséget, hiszen neki sem volt semmi más dolga. S minthogy minden meg volt szervezve a legutolsó részletig, feltételezte, hogy simán lezajlik majd ez a hétvége.

Most azon vette észre magát, hogy nyughatatlanul föl-alá járkál a szobában.

Micsoda időpocsékolás! Elhatározta, hogy kiadós tengerparti futással vezeti le fölös energiáit.

Fokozatosan lassított a tempón, végül megállt, és levegő után kapkodva a térdére támaszkodott.

Késő délután volt, de a páratartalom még mindig rendkívül magas, valósággal úszott az izzadságban. Sóvárogva nézett a tenger felé, ahol egy alak egyenletes tempóban szelte a hullámokat. Ez csak Lanie lehet, gondolta, miközben követte a szemével. Aztán eszébe jutott a lány kisportolt teste.

Mióta visszatért Szingapúrból, nem először forogtak a gondolatai Lanie körül. Azon a reggelen meglepő határozottsággal állt ki magáért a lány. Gray nem volt hozzászokva, hogy az alkalmazottai megkérdőjelezzék a döntéseit. A Manning-vállalat vezetője vagyok, gondolta dacosan Gray, házon belül a kérésem parancs. Ő mégis ellentmondott nekem!

Elgondolkodva túrt a hajába. Lanie eleinte nemigen mutatta ki, hogy lenne saját véleménye. Olykor egy-egy homlokráncolás vagy árulkodó szemvillanás jelezte, hogy nem ért egyet vele, de mégis szó nélkül tette, amit mondott.

Gray most meglepődve ébredt rá, hogy még ezek a néma rosszalló megnyilvánulások sem kerülték el a figyelmét, holott azelőtt nem sokat törődött a beosztottai véleményével.

Sokszor volt Lanie-vel is ingerült, amikor nagy volt rajta a nyomás, de eddig mindig úgy érezte, a nagyvonalú fizetés ellensúlyozza gorombaságait. Most először tette fel magában a kérdést, vajon mit gondolhat róla a lány.

Amikor Luther miatt eljött hozzá, Lanie megemlítette, hogy szokták látni egymást a tengerparton. Ő azonban bármennyire is erőlködött, nem emlékezett semmi ilyesmire. A tengerparti futást mindig a gondolatai rendezésére és feszültséglevezetésre használta. Ilyenkor csakis a lépteinek és légzésének ritmusára figyelt, senki és semmi másra. Ezt akkor el is magyarázta Lanie-nek, és ő megértette. Legalábbis úgy tűnt.

Gray ismét beletúrt a hajába. Vajon miért nem vettem eddig tudomást erről a lányról? – tette fel magának a kérdést. Talán mert kizárólag a munkámra koncentráltam, vélekedett. Tulajdonképpen büszke volt rá, hogy ennyire tud koncentrálni, legyen szó futásról vagy munkáról.

Lanie jelenléte és viselkedése viszont valamiért arra késztette, hogy megkérdőjelezze eddigi életvitelét, vagy legalábbis elgondolkozzon róla.

Egy hirtelen impulzusnak engedve ledobta pólóját a homokba, és befutott a hullámok közé. Nem törődött azzal, hogy fokozatosan lehűtse magát a futás után: bevetődött a hűs habokba, és egyenesen Lanie felé vette az irányt.

Lanie egyenletes tempókkal haladt előre. A víz alatt csukott szemmel úszott, csak két tempó között nézett körül néha egy-egy pillanatra, hogy tájékozódjon. Attól itt nem kellett tartania, hogy vitorlással vagy szörfössel találkozik: egyedül övé volt a gyönyörűséges Dél-kínai-tenger.

Csapongtak a gondolatai, de aztán megállapodtak annál a kérdésnél, amelyet hetek óta próbált elhessegetni: Mihez akarok kezdeni az életemmel?

Bármennyire is élvezte ezt az utazást, nem éppen a titkárnői karrier volt az álma.

Eddigi életét és mindennapjait az edzéstervek és versenyidőpontok határozták meg. Minden nap fél ötkor kelt, elautózott – gyerekkorában vitték – az uszodába, egymás után úszta a hosszokat, és fegyelmezetten betartotta az előírt étkezési tervet, hogy teste a lehető legjobb formába kerüljön. A versenyúszáshoz nélkülözhetetlen alkatot – magasságát, nyúlánk lábait, széles, izmos vállát – genetikai örökségként kapta, emellett mindig keményen edzett, szabadnapot csak ritkán engedélyezett magának. Az úszás volt az élete.

Most ki kell töltenie valahogy az űrt, ami az úszás helyén maradt.

A következő levegővételnél kinyitotta a szemét, hogy ellenőrizze, nem kerülte túl messzire a parttól. Amikor néhány méterre tőle Grayson Manning feje bukkant elő a vízből, meglepetésében félrenyelte a vizet, és görcsösen köhögni kezdett.

– Jól van? – nyújtotta felé Gray a kezét, de Lanie leintette.

– Kösz, jól vagyok – mondta, és hirtelen megállt, nehogy összeütközzenek.

Haja az arcába csapódott, semmit sem látott. Újra alámerült. Mikor kiemelkedett a vízből, és haját egy mozdulattal kisimította az arcából, a hullámzás olyan közel sodorta Grayhez, hogy tisztán látta a férfi szempilláján hintázó vízcseppeket. Meg se tudott szólalni, annyira tetszett neki Gray.

Gray nem sokat gondolkozott, mit fog mondani, amikor odaér Lanie-hez.

Bevetette magát a hullámok közé, hogy minél előbb lehűtse magát. Végül már csak sodródott, és figyelte a lányt. Jólesett nézni.

Többször megállapította, hogy nagyon vonzó, elbűvölő szemei pedig már a felvételi beszélgetésen feltűntek neki. Tetszett neki, amikor lófarokba kötve viselte a haját, ahelyett hogy hagyta volna előrehullani. Nemrég változtatott a frizuráján, most a haja nem takart el semmit az arcából, így jobban érvényesült magas arccsontja.

Gray eddig nem foglalkozott Lanie kinézetével. Csak most eszmélt rá, milyen szép is ez a melegbarna szemű, napbarnított, hibátlan bőrű lány.

– Bocsánat, hogy sose ismertem meg a tengerparton – csúszott ki a száján.

– Azért úszott utánam, hogy ezt elmondja? – pislogott meglepetten Lanie.

– Igen… vagyis dehogy – habogta Gray. – Nem is tudtam, hogy szokott úszni.

– Ó, nem tudta? – kérdezett vissza megjátszott meglepetéssel a lány.

– Honnan tudtam volna? Mint kiderült, még azt se vettem észre, hogy maga szokott integetni a North Cottesloe-n. Szóval ne lepődjön meg, ha nem tudom, mivel tölti a szabadidejét. De azt most már tudom, hogy úszik – jelentette ki az egyszerű, széles pántú dresszt látva. – És még miket szokott csinálni?

– Ma van a nemzetközi „ismerjük meg a beosztottunkat”-nap? – kérdezte Lanie.

Gray felnevetett.

– Nem tudok róla. De tényleg sajnálom, hogy nem ismertem meg. Ne vegye magára, az utóbbi hónapokban nagyon le voltam terhelve.

– Egyszer beszéltünk is – jegyezte meg Lanie. – Még azelőtt történt, hogy dolgozni kezdtem a cégnél. Rossz néven vette, hogy nem elég gyorsan adtam vissza a labdát Luthernek.

Komoly arckifejezése elgondolkodtatta Grayt. Vajon milyennek láthatja őt ez a lány? Nyilván megbántotta Lanie-t akkor, ő meg még csak nem is emlékszik az egészre.

– Hát akkor most azért is bocsánatot kérek.

– Rendben – bólintott Lanie somolyogva. – Elég morcos volt, az biztos.

– Mondják, hogy szoktam olyan lenni – mosolyodott el Gray, és Lanie viszonozta.

Ezután egy darabig némán lebegtek a vízen. Gray szívesen visszatért volna ahhoz a témához, mit szeret csinálni Lanie a szabadidejében, de valahogy nem jöttek a nyelvére a szavak. A lány haján és szempilláján apró gyöngyszemekként sorakoztak a vízcseppek. Látszott, hogy a víz az életeleme.

Lélegzetelállítóan szép, gondolta Gray. Olyan, mint egy sellő.

Ebben a pillanatban nem is tudott úgy gondolni rá, mint az asszisztensére.

Itt a tengerben nem volt semmi, ami a munkára emlékeztette, és ők sem voltak most más, csak egy férfi és egy nő.

Lanie megérezte a hangulatváltozását, és érdeklődve a szemébe nézett. Már olyan közel voltak egymáshoz, hogy Gray megfigyelhette barna íriszén a smaragdzöld pöttyöket. Lanie lenyalt a szája széléről egy sós vízcseppet, majd hirtelen alámerült, s mikor kicsivel arrébb újra felbukkant a vízből, kihívóan nézett a merengéséből felocsúdott Grayre.

– Akar versenyezni? Az nyer, aki előbb kiér a vízi mentők székéhez.

– És mit kap a nyertes?

– Majd kitalálom, mit szeretnék – felelte Lanie szemtelen mosollyal.

– Ennyire biztos a győzelemben? – Gray látta, hogy jól úszik a lány, de ő azért mégiscsak nagyobb és erősebb nála.

– Naná.

Gray először adni akart egy kis előnyt a lánynak, de meggondolta magát.

Lanie nem szorul rá, és különben is, az a fajta ember, aki vagy egyenlő feltételek mellett akar győzni, vagy inkább sehogy. Graynek tetszett ez a szemlélet.

– Ha én nyerek… – kezdte Gray, de Lanie közbeszólt:

– Ki van zárva! Na, készen áll? Elkészülni, vigyázz… rajt! – kiáltotta, és mindketten nekilendültek.

Gray jobban bírta, mint amire Lanie számított: az első ötven méteren árnyékként követte. De utána persze egyre jobban lemaradt.

Már alkonyodott. Lanie a parti homokban ülve várta Grayt. A lemenő nap vörös sugarai megcsillantak a férfi kisportolt testén.

Lanie ezúttal nem kapta el a tekintetét. Élvezettel járatta végig tekintetét Gray izmos vállán, határozott körvonalú mellizmain és kockás hasán.

Elképesztően jól nézett ki a csípőcsontig érő úszónadrágjában.

Lanie észrevette, hogy a férfi hasonló érdeklődéssel szemléli őt. Szó sem volt már a korábbi közömbös pillantásokról, Gray mélyen a szemébe nézett. A lányban felvetődött a gondolat, vajon tényleg vonzónak találja-e a férfi. Már a vízben is volt egy olyan érzése, hogy igen; azért hívta versenyre Grayt, hogy időt nyerjen, és közben kitisztuljon a feje. Nem akart abba hibába esni, hogy alaptalanul beképzel magának valamit.

De még mindig nem tudta, mit gondoljon. Szedd össze magad, figyelmeztette magát, aztán felállt, és kézfogásra nyújtotta kezét az épp odaérő Graynek.

– Elaine Smith – mondta, mintha most találkoztak volna először, majd büszkén hozzátette: – Néhány hónappal ezelőttig a nemzeti úszóválogatott tagja voltam.

– Nem pont így képzeltem – háborgott Lanie.

Gray rákanyarodott a keskeny utcácskára, és odafordult a lány felé.

– Maga kérte, hogy vigyem el a kedvenc itteni helyemre.

Ez volt a díj. Gray óvását ugyanis, aki arra hivatkozott, hogy a verseny érvénytelen, mivel fontos körülményeket hallgattak el előle, Lanie lazán elutasította. Emlékeztette rá, hogy mindezt tudhatta volna, ha veszi a fáradságot, és végigolvassa az önéletrajzát.

– Én egy templomra vagy kilátóhelyre gondoltam. Vagy egy elegáns étteremre.

A főútról leágazó hosszú utca végén színes műanyag székek és fémasztalok összevisszasága és a felettük lógó csupasz villanykörték jelezték, hogy a sárga falú, zöld ablakos, piros tetős épület – amely Gray szerint legalább ötszáz éves – étteremként működik. Lanie általában nem szerette a réginek és az újnak efféle keveredését, de ez az egyedi hely, amely dugig volt helybeliekkel, és ahol isteni illatok terjengtek, kifejezetten tetszett neki.

Gray odavezette az egyetlen üres asztalhoz, aztán elment leadni a rendelést, mert ez itt nem az asztalnál volt szokás. Visszafelé jövet két dobozos üdítőt vett ki egy jéggel teli vödörből, és közben figyelte a lányt. Lanie érdeklődéssel tanulmányozta a körülötte zajló eseményeket, mint aki mindent jól be akar vésni az emlékezetébe. Elnézegette az épületet, a szomszéd asztalnál modern ruhában hangoskodó nőket és a tulajdonosnőt, aki éles hangon parancsolgatott a sürgő-forgó pincéreknek.

Gray hirtelen ötlettől vezérelve hozta ide Lanie-t. Eredetileg az üres üdülőtelep elegáns éttermében akart vacsorázni, hogy utána még dolgozhasson. Ha már előbb eltervezte volna, hogy vacsorázni viszi a lányt, biztosan valamelyik felkapott étterembe mennek a Thu Bon folyó partján, mert mindegyiknek remek a konyhája, és még a parti életre is jó kilátás nyílik.

– Klassz ez a hely – mosolygott Lanie, amikor Gray leült. – Egészen más, mint otthon.

– Ide nem nagyon tévednek turisták. Quan ajánlotta még tavaly – magyarázta Gray. – Erről biztos nem ír egyik útikönyv sem.

– Még szerencse, mert akkor már ez se lenne ugyanaz – mondta Lanie, kinyitotta az egyik dobozos üdítőt, és öntött magának. – Íme egy igazi bennfentes információ.

Nem sokkal ezután felszolgálták az ételt. Gray banh xeó t rendelt gombával és darált hússal töltött fánktésztával. Megmutatta Lanie-nek, hogyan kell belőle tekercset formálni, és belemártogatni a zöldcitromos-csilis szószba.

Kíváncsian várta Lanie véleményét.

– Nagyon finom! – kiáltott fel a lány az első falat után, mire Gray olyan büszkén húzta ki magát, mintha legalábbis ő főzte volna a vacsorát.

– Rákerestem magára az interneten – jegyezte meg, miután lenyelte az első falatot.

– Igen? És mire jutott?

– Megtudtam, hogy az olimpiára készült.

– Így van. És még?

– Maga Sienna Smith nővére.

– Pontosan – hagyta helyben Lanie, és a tányérja mellé pottyant zöldbabcsírára szegezte a tekintetét.

– Nem volt rossz érzés végignézni a húga győzelmeit? Így, hogy maga nem jutott be a csapatba?

– Maga mindig ilyen szókimondó? – kapta fel a tekintetét Lanie. – A tapintat nem éppen az erőssége – tette még hozzá, mert a férfi nem válaszolt. – Mindenki kerüli a témát, mert tudják, hogy fájhat nekem.

– És tényleg fáj?

Lanie először megrázta a fejét, de aztán kelletlenül elismerte:

– Hát… de. Persze azért örülök Sienna sikereinek. Csodálatos dolog, ha valaki, akit szeretünk, megvalósítja az álmait.

– A tükör előtt gyakorolta ezt a választ? – kérdezte Gray némi iróniával.

– Nem, én tényleg így gondolom – vonta össze a szemöldökét rosszallóan Lanie. – Azt hiszi, hazudok?

– Dehogy! Csak nem értem, mért jön ezzel. Most magáról beszélgetünk, vagy nem? Engem egyáltalán nem érdekel, hogy Sienna sikeres-e.

Kortyolt egyet az italából, és közben Lanie pillanatról pillanatra változó arckifejezését figyelte. Szórakoztatta, hogy a lánynak az arcára vannak írva az érzelmei: először megrökönyödés, aztán sértettség, végül elmerengés.

Nem is vette észre ezt eddig nála. Mondjuk azt se tudta róla, hogy élvonalbeli úszó.

– Megbotránkozna, ha bevallanám, hogy nagyon is féltékeny vagyok a húgomra, és kimondhatatlanul frusztrál, ami történt?

– Nem. Örülnék, hogy ennyire őszinte.

Lanie-nek elkerekedett a szeme. Nem számított erre a válaszra. Zavarában a pohara után nyúlt, és kiitta, ami még benne volt. Később szólalt csak meg.

– Amúgy nem szoktam ám féltékeny lenni rá.

Gray nem firtatta tovább a témát. Miután megették a vacsorát, így szólt:

– Mit szólna egy sétához?

– Az jólesne – egyezett bele Lanie, és rögtön fel is állt az asztaltól.

Nem sokkal később már a Le-Loi utcán sétáltak a folyó felé. A fejük fölött mindenhol piros lampionok lógtak kifeszített drótokon, az út mentén jobbról is, balról is motorok és robogók parkoltak. A keskeny utcán hömpölygő tömegben időnként egy-egy biciklis vagy motoros próbált utat vágni magának nagy csengetéssel, dudálással.

Az üzletek még nyitva voltak. A kiáradó fény megvilágította az utcát, és odavonzotta a tekintetet. A polcokon hívogatón sorakozott a szivárvány minden színében pompázó méteráru.

Lanie-t megbabonázta a látvány.

– Bemegyünk? – kérdezte.

Gray bólintott, és beléptek.

Messze földön híres volt a Da Nang-i Le-Loi az utca. Az itteni méteráruüzletekben és szabóságokban akár egyik napról a másikra készíttethet az ember magának méretre szabott öltönyt, inget, estélyi ruhát.

Graynek is megfordult a fejében, hogy betér ide öltönyt szabatni, de üzleti programja mindig túl feszes tempót diktált. Ezúttal sem valószínű, hogy időt tud majd szakítani rá.

Hosszú ideje most először jutott eszébe, miért is utazott ide. A tengeri fürdőzés óta úgy érezte magát, mintha nyaralna.

Hirtelen sarkon fordult, és kiment az üzletből.

Lanie szinte áhítattal érintette meg a fal mellett szorosan egymás mellé fellógatott selyem-és szaténkelméket. A különböző textúrájú – érdes, tükörsima, hímzett – anyagok színárnyalat szerint voltak rendezve a sápadt rózsaszíntől a tüzes narancsvörösig. Lanie el volt varázsolva, holott nem igazán érdekelte a divat.

Egy fiatal, csillogó fekete hajú eladónő állhatatosan kísérgette a boltban.

Vastag mappája zsúfolásig tele volt ragasztgatva divatlapokból kivágott képekkel. Újra és újra felnyitotta, hogy megmutassa Lanie-nek, melyik anyagból melyik káprázatos ruhát tudná elkészíteni neki méretre.

Lanie kedvesen elhárította az ajánlatot. Tudta, az elkövetkező napok szoros időbeosztása miatt nem lenne ideje elkészíttetni egy ruhát. Sienna biztos halálra röhögné magát, ha tudná, mennyire sajnálom, hogy nincs rá idő, gondolta mosolyogva. Pedig tényleg így volt: semmire sem vágyott jobban, mint hogy ellenállhatatlan legyen.

De miért? Kinek akar tetszeni?

Eszébe jutott Gray. Körülnézett, hogy hol van, de az üzletben sehol sem látta. Gyorsan kilépett az utcára. Egy ilyen magas ember nem tűnhet el csak úgy a tömegben. És valóban, ott állt néhány méterre.

Lanie igyekezett minél hamarabb átvergődni a tömegen. Gray egy kávézó előtt állt, ahol volt ingyenwifi. Egyik kezében színes itallal teli poharat tartott, másik kezével a mobilját szorította a füléhez. Tekintete a távolba veszett, szinte észre sem vette, amikor Lanie odaért hozzá.

– Gray? – szólította a lány, de megint azt érezte, amit a munkahelyükön már oly sokszor: hogy a férfi ügyet sem vet rá, levegőnek nézi. Megbántódva lépett hátrébb.

– Azonnal vissza kell mennünk a szállodába – jelentette ki Gray, miután letette a telefont. – Meg kell oldanom egy problémát.

Eredetileg úgy volt, hogy megmutatja a lánynak a Cham-szobrokat és az ezernyi lampionnal megvilágított éjszakai piacot. Lanie nem emlékeztette rá, sőt titkon még áldotta is a véletlent, hogy közbejött ez a bizonyos probléma, mert így még épp idejében észhez tért.

Gray a főnöke, semmi több. Ezt jó, ha nem felejti el.

Igyekezett lehűteni magát. Bármit is vélt felfedezni a férfi tekintetében a tengerparton, nyilván csak képzelődött; és a méretre szabott ruha, ami ellenállhatatlan szépséggé varázsolja, csak egy butuska ötlet volt.

Gray úgysem lát mást benne, mint a személyi asszisztensét – és pont.

6. FEJEZET

Vajon mitől ilyen feszült Gray? – töprengett Lanie, miközben a laptopjába jegyzetelt. Néhány lehetséges befektetővel ültek a hotel egyik rendezvénytermében. A hatalmas ablakokon át pazar kilátás nyílt a külső medencékre, a pálmafákra, melyeknek levelei meg-meglebbentek az enyhe szélben, s a kék tengerre, amely a fehér homokos partot nyaldosta. Ez a hely maga volt a paradicsom.

Graynek az volt a feladata, hogy értékesítse a hotelhez tartozó üdülőtelepen álló villákat. Maga a szálloda annak a vietnami konszernnek a kezében marad, amely az üdülőtelepet építette és fenntartja.

Lanie-nek jutott rá ideje, hogy a megbeszélés alatt jól megfigyelje a befektetőket. A legkülönfélébb stílusú és kinézetű emberek gyűltek össze az asztal körül. Volt köztük egy öltönyös-kiskosztümös házaspár, a rettentő hőség ellenére állig begombolkozva, és volt egy tetovált karú nő is vörös, rakoncátlan fürtökkel, aki tőzsdei ügyletekkel szerzett vagyonának keresett befektetési lehetőséget.

Miközben Gray beszélt, a vendégek tekintete gyakran az ablak felé vándorolt, mintha csak meg akartak volna győződni róla, hogy mindaz, amiről hallanak, tényleg ott hever karnyújtásnyira tőlük.

Lanie úgy látta, az öt jelenlévő közül ketten máris készen állnak a vásárlásra, az öltönyös-kosztümös párocskának és a tetovált nőnek azonban további megerősítésre van szüksége.

Lanie már máskor is látta Grayt tárgyalni. Semmi kétsége nem volt afelől, hogy sikerül értékesítenie az ingatlanokat, mert értette a dolgát, átkozottul értette – ma mégis kissé görcsösnek tűnt. Nem szerette a Power Point-os prezentációkat. Ő is bemutatott képeket vagy bejátszott filmeket az érvei alátámasztására, de hacsak lehetett, kerülte a falra vetített számsorokat és táblázatokat. Mindig is a beszéd volt az erőssége, lelkesedése rendszerint átragadt a hallgatóságára.

Most sem oktató hangon szónokolt, mint valami tanár, hanem az asztalnál ülve mesélt ügyfeleinek a projektről, és megválaszolta a felmerülő kérdéseket.

Mindeközben egy percre sem veszítette szem elől a kitűzött célt, vagyis az értékesítést. Időnként felállt és az ablakhoz lépett, hogy a lenyűgöző panorámára vonja az ügyfelek tekintetét. Máskor felkérte Lanie-t, adja körbe a témához kapcsolódó fényképeket és a régió turizmusának rohamos fejlődését ábrázoló grafikonokat.

Gray bemutatója, mint mindig, most is hibátlan volt, Lanie azonban észrevette az apró jeleket, amelyek elárulták, mennyire feszült. A szokásosnál feszesebben tartotta a vállát, kevésbé frappánsan válaszolt a szőrszálhasogató vagy éppen provokatív kérdésekre, és többször használt bizonytalanságot kifejező szavakat, mint például „szerintem”, „gondolom”

vagy „feltételezhetően”.

Amikor egy héttel ezelőtt kijelentette, hogy el kell kísérnie, mert különösen fontos projektről van szó, Lanie nem hitt neki. Graynek minden projekt nagyon fontos, gondolta akkor. De most már látta, hogy ez most tényleg többet jelent a férfinak az összes többinél.

Hallomásból tudta, hogy a Manning biztos pénzügyi alapokon áll. A cég jókora nyereségre tett szert az elmúlt évtizedben felfejlődő bányaiparból. Ők építették a vezető konszernek irodaházait, aztán beszálltak Délkelet-Ázsia fellendülőben lévő turisztikai iparába, ami nem kockázatmentes, de azért valamelyest kiszámítható. Gray eddig semmivel sem utalt arra, hogy a cégnek nehézségei lennének. Akkor vajon mi aggasztja?

A megbeszélés után Gray lekísérte a vendégeket a földszintre, ahol a séf már várta, hogy ízelítőt adjon nekik a vietnami konyhaművészet remekeiből. Gray nem maradt velük, hanem visszatért az emeleti konferenciaterembe, becsukta maga mögött az ajtót, és nagyot sóhajtott.

– Mi a baj? – kérdezte Lanie.

Gray meglepetten kapta fel a fejét, de csak annyit mondott:

– Semmi.

Közelebb lépett, kihúzott egy széket, leült, és diktálni kezdte a megbeszéléssel kapcsolatos észrevételeit. Lanie nem firtatta tovább, miért olyan nyugtalan.

Gray érezte, hogy nem viselkedett fairül Lanie-vel, ezért késő délután úgy döntött, átmegy hozzá bocsánatot kérni. Csak éppen azt nem tudta, hogyan kezdjen hozzá.

Lanie kérdése váratlanul érte, mert éppen próbálta meggyőzni magát, hogy a tárgyalás jól ment, nincs miért aggódnia. De a kérdés kijózanította. Be kellett látnia, hogy amióta elutaztak Perthből, már nem önmaga, az pedig kimondottan aggasztotta, hogy ezt Lanie is észrevette. Bele sem akart gondolni, vajon a befektetőknek is feltűnte, hogy nincs valami jó formában.

Mit mondjon Lanie-nek, miért volt elutasító? Nyilván nyugtalanítja, hogy a tizenöt év alatt megszerzett jó híre, mégsem olyan sziklaszilárd, mint gondolta, ez azonban nem lehet mentség arra, hogy másokkal gorombán viselkedjen.

És különben is: kit érdekel, ha némelyik ügyfél visszakívánja az apját a cégvezetői székbe? De önmagának nem tudott hazudni. Belátta: igenis zavarja, hogy a befektetők nem fogadják el fenntartások nélkül, de ezt Lanie-nek a világért sem árulná el.

Egy egyszerű bocsánatkérés itt nem lesz elegendő, ezt tudta jól, de abban reménykedett, Lanie majd megkönnyíti a helyzetét.

A lány villája elé érve épp kopogni akart, amikor kinyílt az ajtó, és hirtelen ott állt előtte a meglepett Lanie fekete úszódresszben, törölközővel a kezében.

– Ó! – lépett hátra elkerekedett szemekkel.

Gray végigjáratta rajta a tekintetét. Magas, izmos test, valószínűtlenül hosszú lábak. Pont mint egy úszóbajnok, gondolta, és csak nehezen tudta levenni róla a szemét.

– Mit keres itt? – bökte ki Lanie. – Ha jól tudom, mára nincs több program.

Grayből akaratlanul is kibuggyant a kérdés:

– Honnan tudta, hogy valami nincs rendben?

Lanie kérdőn nézett rá, egyik szemöldökét felhúzva, mire Gray gyorsan hozzátette:

– Ne haragudjon, ha udvariatlan voltam.

Csend. Lanie nem szólt semmit.

– Sajnálom, ha megbántottam. Bocsássa meg a gorombaságomat… hogy magán vezettem le a feszültséget.

– Ez mindjárt más – mondta Lanie a törölközőjén babrálva. – Van kedve sétálni egyet?

– Persze – egyezett bele Gray, de csak azért, mert nem akarta újra megbántani.

Lanie gyorsan felkapott egy nyári ruhát, és már indultak a part felé. Úgy gondolta, könnyebb lesz a beszélgetés, ha mindketten rendesen fel vannak öltözve, de így is érezte, hogy a felhajtott szárú farmerben mellette bandukoló Gray nem hagyja hidegen.

A part elhagyatott volt. Könnyű szellő borzolta a pálmafák leveleit, a hullámok ki-kiszaladtak a lábuk alá. A késő délutáni nap már nem tűzött olyan forrón, kellemes volt a meleg.

Gray mereven előreszegezte tekintetét, és egy darabig nem szólt semmit.

– Miből látta, hogy valami nincs rendben? – kérdezte aztán a torkát köszörülve.

Lanie kíváncsi lett volna, miért olyan nehéz Graynek feltenni ezt a kérdést, de összeszorított ajkát látva inkább nem szólt semmit.

– Inkább csak megérzés volt. Szerintem más nem is vette észre.

Lanie meglepetésére Gray vonásai elernyedtek, ezért felbátorodva hozzátette:

– Olyan sokszor láttam már tárgyalni, hogy nekem már az apróságok is feltűnnek.

– Például?

Lanie készségesen számolt be észrevételeiről, miközben tovább sétáltak.

Aztán letelepedtek egy pálmafa árnyékába. Gray egyetlen alkalommal sem szólt közbe.

– Köszönöm – mondta végül.

Kis ideig csak hallgattak, és nézték a tengert. Lanie épp indulni akart, amikor Gray hirtelen ingerülten megszólalt:

– Ha tudni akarja, az apám miatt van az egész.

– Nem kell ám magyarázkodnia – mondta Lanie, s közben felállt.

Gray követte őt, tempós léptekkel indultak el az üdülőtelep felé. Félúton jártak, amikor a férfi újra megszólalt.

– Apám mindent megtanított az üzletmenettel és a cégirányítással kapcsolatban. Az utóbbi években már nem vett részt a tárgyalásokon, de ő maradt a cég arca. Mikor néhány hónapja visszavonult, azt hittem, ez semmilyen negatív hatással nem lesz a cég életére.

– És most úgy látja, mégis gondok vannak?

Gray hirtelen megállt, és kezeit zsebre téve Lanie felé fordult.

– Én mindent ugyanúgy csinálok, mint eddig. A Manninggel minden a legnagyobb rendben van – mondta, majd összeráncolta a homlokát. – Talán félti az állását? Arra semmi oka.

Csakis téged féltelek, suhant át Lanie fején a gondolat, de rögtön el is vetette, mert tudta, fordított esetben Grayt nem nagyon érdekelné az ő problémája. Vagy mégis?

Eszébe jutott, milyen védelmezőn karolta át a repülőtéren, és akkor is rögtön ott termett, amikor az utcán megbotlott, és majdnem elesett.

– Örülök, hogy ezt mondja – válaszolt kis habozás után.

– Tiszta őrület: az üzlet jól megy, ez a projekt nem kockázatosabb, mint a többi, mégis sokkal többet rágódom rajta. És nem értem, miért. – Elgondolkozva nézett Lanie szemébe.

– Mindig nehéz olyan valaki mellett érvényesülni, aki már sokat letett az asztalra. Az ügyfelek félnek a változásoktól most, hogy az apja visszavonult.

Higgye el, még sokáig hozzá fogják hasonlítani. – Lehajtott fejjel nézett maga elé, úgy folytatta: – És amikor már nem teszik, maga még akkor is úgy fogja érezni, hogy továbbra is méricskélnek.

Gray mutatóujjával megemelte Lanie állát, hogy találkozzon a tekintetük.

– Most kiről is beszélgetünk tulajdonképpen? – kérdezte, kicsit talán túl közelről és túl barátságosan.

– Magáról… rólam… mindegy. A kettő ugyanaz – hebegte Lanie, miközben kettőt hátralépett.

Gray leengedte a kezét, elfordult és továbbindult. Elszállt a bensőséges pillanat. A tenger felől érkező hűs szellő máris lehűtötte a Gray érintésétől kipirult Lanie-t. Lépteit meggyorsítva hamar utolérte Grayt.

– De mit tehetek ez ellen az érzés ellen? – kérdezte Gray, mikor megálltak a lány villája előtt.

A szél Lanie arcába fújta a hajtincseket, úgy nézett Gray szemébe, majd felnevetett.

– Ha én azt tudnám! – mondta, és most már a férfi is vele nevetett, bár a téma korántsem volt vicces. – Akkor én most megyek – indult Lanie az ajtó felé –, és megrendelem a szobaszervizt.

– A francba! – mérgelődött Gray, miután egy pillantást vetett a karórájára. – El tud készülni tizenöt perc alatt? Ma este a befektetőkkel vacsorázunk. – Meg sem fordult a fejében, hogy Lanie esetleg kikosarazhatja.

A lány megkönnyebbült ettől a stílusváltástól. A gondoskodó és megértő Grayjel nem nagyon tudott mit kezdeni, annál ismerősebb volt neki a határozott, mások felett rendelkező énje.

– Vagyis azt akarja kérdezni, lennék-e olyan szíves elkísérni a munkavacsorára? – kérdezte a szemöldökét felvonva.

– Igen, pontosan. Már az elején kellett volna szólnom – mondta Gray a bűntudat legkisebb jelét sem mutatva, majd sarkon fordult, és a saját villája felé indult. – Legyen pontos! – kiáltott vissza, anélkül hogy hátrafordult volna. Ez annyira jellemző volt, hogy Lanie csak nevetni tudott rajta.

Da Nangban ezen az éjszakán tartották a teliholdünnepet. Gray a Tu Bon folyó partján, egy kellemes, de minden ötcsillagos allűrt nélkülöző kisvendéglőbe vitte vacsorázni leendő befektetőit.

Vacsora közben mesélt nekik az ünnepről: holdtöltekor az óváros utcáit lezárják a motoros járművek elől, a közvilágítást lekapcsolják, helyettük mindenhol lampionok, gyertyák és természetesen a hold világít, s a helyiek sárkányjelmezbe bújva táncolnak.

Alighogy Gray ezt megemlítette, hangos dobszóra és egy sárkányra lettek figyelmesek a vendéglő előtt. A művészien megmunkált fejben és a testében is egy-egy fiatalember rejtőzött, vadul táncoltak, tekergőztek a dob ritmusára.

Az ünnepi forgatag és az egyszerű, de ízletes vietnami ételeket felvonultató étterem óriási kontrasztban állt a China Beachen fekvő luxushotel és üdülőtelep atmoszférájához képest. Lanie élvezte az ódon házak és tóparti éttermek látványát, melyeknek varázslatos hangulatot kölcsönzött a lampionok meleg fénye. A kellemes hőmérséklet a turistákat és a helyieket egyaránt kicsalta a szabadba. Az utcák, üzletek és éttermek nyüzsgő élettel teltek meg.

Lanie elismeréssel gondolt Grayre, amiért nemcsak a paradicsomi üdülőtelepet, hanem Da Nang másik arcát is megmutatja a vendégeknek. Az elmúlt napok alatt ő maga is megértette, mi az a sajátos báj, ami rögtön elvarázsolja a városba érkező turistákat.

Lanie és Gray a hosszú asztal ellentétes végén ült a vacsorán. Lanie-nek az volt feladata, hogy szóval tartsa a két egyedül érkezett vendéget. Nem volt nehéz, már az első koktélok után élénk társalgás bontakozott ki.

Mielőtt beszállt volna a riksájába, egyikük, az idősebb, egyedülálló hölgy, mosolyogva Lanie-hez fordult:

– Köszönöm a vacsorát, nagyon jól szórakoztam. Még soha nem ebédeltem olyan hírességgel, mint maga.

– Ó, nem vagyok én híres – hárított Lanie nevetve.

– Szerintem nagyon is az – mondta a hölgy.

Lanie mosolyogva integetett utána. Ahogy megfordult, majdnem összeütközött Grayjel. Ilyen közel egész este nem kerültek egymáshoz. A férfi arca árnyékban maradt, Lanie mégis látta, hogy egyenesen a szemébe néz.

Libabőrös lett a karja.

– Szóval maga egy híresség, mi?

Lanie megrántotta a vállát.

– Raquel bizonyára emlékszik a női csapat szereplésére a döntőben, négy évvel ezelőtt. A tévé is közvetítette. Úgy látszik, ettől már sztár vagyok.

– Mert az is – állapította meg Gray laza egyszerűséggel, majd a következő, utolsó riksához fordult.

Lanie meglepetten pislogott. Nem tudta, mit szóljon ehhez az egészhez.

Hónapok óta most először, ezen a vacsorán szórakozott igazán jól. Persze az úszókarrierje is szóba került. Megszokta, hogy az anyjának vagy a barátainak természetes mindaz, ami ezzel az életmóddal kapcsolatos, ugyanez azonban idegeneknek érdekes, különleges beszédtéma volt. Az asztaltársaság tagjai csodálattal vegyes érdeklődéssel hallgatták. Rövid ideig tényleg úgy érezte magát, mint egy sztár.

– Tegnap nem mentünk el az éjszakai piacra – jegyezte meg Gray, kiszakítva gondolataiból. – Pedig azt nem szabad kihagyni.

– Elküldjük, és megyünk gyalog? – kérdezte Lanie a riksa felé mutatva.

– Nem – rázta meg a fejét Gray –, megosztozunk rajta.

Lanie kétkedve nézte a járművet, amely egy árnyalatnyival szélesebb volt, mint a többi, de akkor is…

– Ezen csak két normál méretű embernek van hely – mondta aggodalmas tekintettel.

– Nekünk elég lesz – jelentette ki Gray, és maga mellé húzta az ülésre Lanie-t.

Amint elhelyezkedtek, a riksás nekiindult, és a forgalmas útról egy csendesebb mellékutcába kanyarodott.

Szorosan egymáshoz préselődve zötykölődtek a kátyúkkal teli úton. Lanie érezte, hogy Gray karja az övéhez simul, térdük, combjuk minden zökkenésnél egymáshoz nyomódik.

A férfi egyszer csak nem bírta tovább, kitört belőle a nevetés.

– Azt hiszem, tényleg túl nagyok vagyunk.

Lanie-ben is alábbhagyott a feszültség, érdeklődve figyelte a színes forgatagot: turisták, népi zenészek, népviseletbe öltözött legyezőtáncosok töltötték meg az utcát. Nem sokkal később újra elkanyarodtak, és megint a folyó felé vették az irányt.

Menet közben egyikük sem szólt. Lanie csodálkozott, hogy Gray eddig nem is kérdezte a véleményét, szerinte hogy sikerült az este. Az is feltűnt neki, hogy a vacsora alatt már sokkal bizakodóbb volt a szóhasználata, a fellépése pedig magabiztosabb.

De egyelőre nem akart ezzel foglalkozni, élvezte, hogy még egy kis ideig turistáskodhat ebben az izgalmas országban.

Egyszer csak kezdte figyelni Grayt, aki érdeklődve nézte az út menti üzleteket és a folyóparton kikötött csónakokat. Oldalról éppolyan vonzónak találta, mint bármely más szögből, annak ellenére, hogy most a közelség miatt a „hibáit” is észrevette. Az orra nem is egyenes, hanem kissé horgas.

Kissé túlnőtt frizurájában megbújik egy-egy ősz hajszál. És borotválkozásnál kihagyott egy foltot, ahol mostanra kiütközött a borosta. Kedve lett volna megérinteni azt a részt.

Gray hirtelen odafordult felé, és elmosolyodott. Lanie szíve akkorát dobbant, hogy azt hitte, a férfi is meghallotta. Nem lesz ez így jó, gondolta. Össze kell szedned magad! Aztán azzal próbálta nyugtatni magát, hogy tulajdonképpen természetes, amit érez, mert ha két ember sokat van együtt, óhatatlanul kialakul köztük egyfajta bensőségesség.

A riksa egy széles gyaloghíd előtt állt meg. A hídon hatalmas, arany-, vörös és zöld színű, tigris, kígyó és hal formájú lámpások világítottak.

– Innen gyalog megyünk – mondta Gray, miközben lesegítette Lanie-t a riksáról. Szólt a riksásnak, hogy várja meg őket, majd Lanie kezét még mindig a kezében tartva elindult a túlpart felé.

Lanie zavarodottan nézte egymásba fonódó ujjaikat. Gray szándékosan nem engedte el a kezét, s ettől Lanie gyomra kellemesen bizseregni kezdett, mintha pillangók röpködtek volna odabent. De mire ez az izgalom? Gray a főnöke, úgyis csak a munkatársat látja benne.

Vagy mégsem?

Az utóbbi napokban nem vett észre néha valamit Gray tekintetében? Úszás közben, vagy mikor összefutottak a villa ajtajában, vagy amikor megemelte az állát?

A képzeleted játszik veled! – próbálta visszarángatni magát a valóságba Lanie, de nem tudta elengedni Gray kezét. És nem értette, honnan ez az akaratgyengeség.

A túlparton fantasztikus látvány tárult eléjük: az éjszakai piac.

– Tetszik? Körülnézzünk? – kérdezte Gray, de meg sem várta a választ. Elég volt Lanie ámulattól ragyogó arcára néznie.

A piac hosszan sorakozó standokból állt, amelyeket néhol kézikocsik és taligák egészítettek ki. Többnyire ajándék-és emléktárgyakat, ékszereket árultak. Különlegességét a színes lampionokból áradó fény adta. Minden standon árultak is csipkével vagy bojtokkal díszített, selyemből, sifonból vagy pamutból készült lampionokat. A szivárvány minden színében kapható lámpások között voltak egyszerű gömb, henger vagy gyémánt alakúak, de rengeteg állat és képzeletbeli lény is megihlette a készítőiket.

Lampionfüzéreket vagy egyedi igény szerinti változatokat is megvásárolhattak a látogatók.

Közvilágítás itt sem volt, de elegendő fényt adtak a lámpások, hogy meg lehessen nézegetni a portékát.

Lanie odalépett az egyik standhoz, ahol a kedvesen mosolygó eladónő rögtön felajánlotta, hogy készít neki egy egyedi darabot.

– Nincs szükségem lampionra – mondta a lány Graynek, de ő csak nevetett.

– Nekem sem volt, mégis van otthon már kettő is, valamelyik szekrényben.

– Ki hitte volna, hogy maga gondol egyet, és megvesz valamit – jegyezte meg csodálkozva Lanie.

– Ugye nem gondolja komolyan, hogy lampion nélkül fog hazamenni erről a piacról? – kérdezte Gray vidám cinizmussal.

– Na jó. Ilyen érveknek nem tudok ellenállni – adta meg magát Lanie, és sorban megvitatták az eladónővel, milyen formájút, színűt és stílusút szeretne.

Végül egy gömb alakú lampiont választott, amit a hölgy sötétkékre fog festeni úgy, hogy a tengerre emlékeztessen, s az aljára cirkalmas számokkal felkerül a dátum. De hogy otthon mit kezd majd vele, azt Lanie még nem tudta.

Amíg a lampion elkészült, szétnéztek a többi standon is, ahol lámpásokon kívül legyezőket, ékszereket és más ajándéktárgyakat lehetett kapni.

Az utolsó standnál megálltak és visszanéztek.

– Egyébként elolvastam az önéletrajzát – jegyezte meg Gray minden átmenet nélkül. – Gondoltam, hátha felfedezek még valami különlegeset magáról.

– És? – toporgott idegesen Lanie. Nem tudta, mit mondjon erre.

Szerencsére Gray újra megszólalt:

– Csodálatra méltó, hogy az úszás mellett mennyi munkatapasztalatot szerzett.

Lanie nem tudta eldönteni, csak képzelődik-e, vagy tényleg van némi irónia Gray hanghordozásában. Akárhogy is, tartozik neki az igazsággal.

– A sportteljesítményeket leszámítva az önéletrajzom… hogy is mondjam…

egy kissé „kreatívra” sikerült. Az egyik barátnőm átdolgozta egy kicsit, a tudtom nélkül.

– Szóval hazudott nekem, hogy megkapja az állást? – kérdezte Gray inkább derűsen, mint bosszúsan.

– Hát, bizonyos mértékig…

– Most tulajdonképpen fel kéne háborodnom – mondta Gray.

– És mégsem háborodik fel? – kérdezte óvatosan Lanie, bár a férfi szemében különös csillogást vélt felfedezni.

– Nem – rántotta meg a vállát Gray. – Nagyszerűen végzi a munkáját. És még nem mondott fel… ami szerintem főleg a maga érdeme.

– Nem is tudtam, hogy nehezen maradnak meg maga mellett az alkalmazottai.

– Marilyn szerint sokkal kedvesebbnek kéne lennem.

– Marilyn okos nő. Bár azért be kell vallanom, sokat fejlődött, amióta ismerem. Ezen a hétvégén is legalább egyszer majdnem kedves volt velem.

Mielőtt Gray válaszolhatott volna, egy pár szólította meg őket. Ismeretlen nyelven kezdtek el magyarázni, és mutogatták, hogy menjenek arrébb, mert le akarják fényképezni a háttérben lévő piacot.

Lanie és Gray készségesen félreálltak, kikerülve a lampionok fényköréből.

Hirtelen félárnyékban találták magukat, szorosan egymás mellett.

– Miről is beszéltünk az előbb? – kérdezte Gray.

– A kedvességről.

– Nem, hanem az önéletrajzáról. Ha nem is dolgozott a felsorolt munkahelyeken, akkor miből tartotta fenn magát? Volt valami szponzora?

– Ahhoz nem voltam túl ismert, hogy legyen – mondta Lanie, és röviden beszámolt az úszóiskoláról, és hogy ott mi volt a feladata.

– És miért dolgozik nekem?

– Talán azért, mert maga egy nagyon kedves fickó?

– Nem, most tényleg. Szeretne üzleti karriert építeni?

– Mért is ne? – mondta Lanie nem túl meggyőzően, és keresztbe fonta a karját.

– Az elmúlt tíz-tizenöt évben az úszás játszotta a főszerepet az életében – ingatta a fejét Gray.

– Az tény.

– Egyetlenegy cél hajtotta. Ezért küzdött nap mint nap, hosszú éveken át.

Aztán egyszer csak félredobja az egészet, és beáll asszisztensnek a Manninghez?

Lanie érezte, hogy körmei belemélyednek az alkarjába.

– Eljött az ideje, hogy abbahagyjam. És különben is, mi van azon kivetnivaló, hogy magánál dolgozom?

– Nincs vele semmi gond, ha tényleg ez az, amivel foglalkozni szeretne.

– Nem engedhetem meg magamnak a luxust, hogy azzal foglalkozzam, amihez éppen kedvem van – mondta Lanie, és mivel képtelen volt tovább egy helyben maradni, elfordult a standok felé.

Gray utánalépett, megfogta a karját.

– Mit csinálna a legszívesebben? – kérdezte átható tekintettel.

Lanie kelletlenül lerázta magáról a kezét. Már a puszta közelléte elhomályosította a tudatát, pláne az érintése. Olyankor végképp nem tudott tisztán gondolkozni. Az árnyékban nem látta jól Gray arcát, de gyanította, hogy szánakozva néz rá.

– Kezdetben olimpiai aranyat akartam nyerni. Aztán lejjebb tettem a lécet: megelégedtem volna másmilyen éremmel is. Végül már azzal is meg lettem volna elégedve, ha bekerülök az olimpiai csapatba… De mit érdeklik magát az álmaim? Lehet, hogy egyszerűen csak megtanultam, hogy okosabban teszem, ha olyan dolgokról álmodom, amiket el is tudok érni.

Lanie maga is meglepődött heves reakcióján. Lehajtott fejjel arra gondolt, hogy épp tegnap, úszás közben töprengett el ugyanezen. Talán éppen az a baja, hogy nem tudja, mihez kezdjen, ezt azonban semmiképp sem akarta elárulni Graynek, hiszen még ő maga sem tudott szembenézni ezzel.

A férfi közelebb lépett.

– Lanie… – kezdte, de nem folytatta.

Ha ekkor szánalmat vagy sajnálkozást látott volna Gray tekintetében, akkor rögtön sarkon fordul, és otthagyja. Ám valami egészen mást látott benne:

megértést és tiszteletet.

Gray most ismét a lány keze után nyúlt. Érintése meleg, mozdulata határozott volt.

– Hagyja ezt – mondta Lanie, de azért nem húzta el a kezét.

– Nem akarja, hogy megérintsem?

Lanie bólintott.

– Mindig ezt csinálja: a reptéren, a tengerparton…

Elhallgatott, és ugyanakkor el is vörösödött. Gray valószínűleg nem tudatosan csinálta eddig ezt, ő meg úgy beszél, mint aki strigulázza, hányszor érintették meg.

– Miért jelent ez problémát? – kérdezte a férfi kissé rekedtes hangon.

Lanie egymásba fonódó kezükre pillantott. Nőiesnek egyáltalán nem mondható keze csaknem aprónak tűnt a Grayében.

– Semmire se tudok figyelni, ha hozzám ér. Olyankor azt se tudom, mit beszélek – ismerte be önkéntelenül, s aztán úgy érezte, mindjárt elsüllyed, annyira kínos a helyzet.

– Tényleg? – kérdezte Gray, és felcsúsztatta a kezét Lanie karján.

Lanie-nek még a lélegzete is elállt.

– Nem kell, hogy így fogjon, nem szaladok el – mondta meglepő hangosan.

– Maga nélkül úgyse tudnék visszajutni a hotelhez.

– Nem gondolja, hogy valami egészen más okból fogom a kezét? – kérdezte Gray sejtelmes mosollyal.

Lanie erre végképp nem tudott mit lépni. Az, ahogy a tekintetük összefonódott, és amilyen érzékien végigsimított a karján Gray, végképp elnémította. Forróság áramlott keresztül a karján, egész testén. Térde megremegett.

Gray mélyen a szemébe nézett, és ezzel most Lanie éppannyira nem tudott mit kezdeni, mint előző nap úszás közben. Hozzá volt szokva, hogy a férfi átnéz rajta, nem úgy, mint most, amikor olyan csodálat áradt a szeméből, mintha valami különlegesen szépet látna.

Zavarba ejtő volt a helyzet, Lanie-nek arra sem volt ereje, hogy elfordítsa a fejét. Eközben Gray még egy kicsit közelebb lépett hozzá, most már az ajkán érezte a férfi leheletét. Graynek is felgyorsult a lélegzete, aztán átölelte a derekát, és szorosan magához húzta.

Úgy tűnt, alig tudja kivárni, hogy Lanie jelét adja, mi legyen a folytatás.

Ennek a türelmetlenül, kérlelő tekintettel előtte álló Graynek a lány már nem tudott ellenállni. Vágyott rá, hogy megcsókolja. Meg kellett csókolnia.

Gray megérezhette, mit akar, mert ebben a pillanatban magához ölelte, és ajkát az övére szorította. Önmegtartóztatásnak semmi jelét sem mutatta, pont, ahogy arra Lanie számított.

Átölelte Gray nyakát, ujjaival a férfi dús hajába túrt, mire Gray megnedvesítette Lanie ajkát az ajkával. Nyelvével utat nyitott a szenvedélyesebb csókoknak, amit Lanie ugyanolyan hévvel viszonzott. Boldog volt. Jóízűek voltak a férfi csókjai, és örült, hogy erős karjaiban törékeny nőnek érezheti magát.

Gray a csípőjére, majd a blúza alá csúsztatta a kezét. A férfi keze nyomán Lanie testén áramütésszerű borzongás futott végig. Azt kívánta, bárcsak többet is felfedezhetnének egymás testéből, mint ami ebben a pillanatban lehetséges.

Később már nem emlékezett, mennyi ideig csókolóztak, vagy hányszor vettek újabb és újabb lendületet, hogy felfedezzék egymást. Teljes odaadással és szenvedéllyel kísérletezgettek, ízlelgették egymás csókjait. Lanie soha nem oldódott még fel a csókolózásban így senkivel, mint most Grayjel, és soha nem érezte még ezt a belülről fakadó, követelődző vágyakozást, mint most az ő csókjainak hatására.

Minden megszűnt körülöttük. Lanie nem látott és nem érzett mást, csak Gray férfiasan határozott érintését, csókjainak perzselését.

Nem bírta tovább. Megkapaszkodott a férfiban, mert úgy érezte, nem tartja meg a lába. Aztán Gray elengedte, megcsókolta az arcát, az állát és a nyakát, majd megszólalt:

– Minél előbb menjünk vissza a hotelbe, mert ha itt folytatjuk, letartóztatnak közszeméremsértésért – mormogta Gray, továbbra is Lanie nyakát csókolgatva.

A lánynak megfeszültek az izmai, kinyitotta a szemét. Először csak homályosan látta a színes fényeket, és tompán hallotta a piac zajait, de aztán az érzékszerveivel együtt a tudata is kitisztult.

Hirtelen elengedte Gray nyakát, és zavarában elvörösödve hátrébb lépett.

Gray a derekát ölelve megállította.

– Lanie? – nézett rá kérdőn.

– Nem lenne valami jó reklám az eladó villáknak, ha a rendőrségen kötnénk ki – mondta a lány, tekintetét mereven előreszegezve.

– Nem. Tényleg nem – válaszolta csendesen Gray. Röviden megölelte, aztán elengedték egymást.

Lanie nemhogy megkönnyebbült volna, csak feszültebb lett ettől. Óvatosan Grayre nézett, aki kérdőn nézett vissza rá. Nem akart és nem tudott mit mondani a férfinak, így a holnapi napra terelte a szót.

– Tényleg mihamarabb vissza kéne mennünk a hotelbe, holnap még rengeteg munka vár ránk – mondta nehézkesen, mire Gray bólintott, és visszatértek a színes lampionok megvilágította standok közé.

Lanie gépiesen követte a férfit, csak rakta egyik lábát a másik után.

Igyekezett elnyomni minden gondolatot, ami az iménti csodálatos élményhez kapcsolódott, de a teste, a megvadult hormonok vagy ki tudja, mi, nem hagyták lenyugodni.

Ahogy a gyaloghídhoz érkeztek, utánuk szólt valaki. A lampionárusnő érte utol őket az igényei szerint elkészített lampionnal, de Lanie-t már nem érdekelte. Gray is látja, hogy fogalmam sincs, mit akarok kezdeni magammal, gondolta keserűen.

Neki viszont nem voltak kétségei afelől, mit, illetve kit akart az előbb a félárnyékban.

7. FEJEZET

Még Vietnamban tisztázni kellett volna mindent, mérgelődött magában Gray a perthi irodájában, egy újabb, feszengéssel és kínos pillanatokkal teli megbeszélés után.

Az éjszakai piacon történtek után szótlanul tértek vissza a hotelhez. Lanie végig kibámult az ablakon, ő pedig mogorván nézett maga elé. Óriási szakadék tátongott aközött, amit Gray szeretett volna megtenni, és aközött, ahogyan vezetőként viselkednie kellett ilyen helyzetben.

Mégis, amikor visszaértek a hotelbe, abban reménykedett, megszűnik Lanie távolságtartása, és ott folytathatják, ahol a piacon abbahagyták. Nem lett volna túl okos lépés kettejüktől, de akkor tényleg szerette volna, ha ez történik. Lanie azonban az utolsó pillanatban megcsóválta a fejét, és szó nélkül otthagyta.

Bár az ilyesmi egyáltalán nem volt jellemző rá, Gray majdnem utánaszaladt.

Nem is értette, hogy juthatott eszébe ilyesmi, hiszen a főnöke! Az apja könnyen odaadta a szívét a nőknek, de még ő sem kezdett kolléganővel.

Ami a nőket illeti, Gray sokkal józanabbnak tartotta magát az apjánál.

Kerülte az elköteleződést, eddig mindig csak rövid és számára kényelmes kapcsolatai voltak. Házasságra meg aztán végképp nem gondolt; a munka volt az élete, több nem is kellett neki soha. A szerelem az ő szemében egyet jelentett az önállóság elvesztésével, a figyelmetlenségből adódó hibák megszaporodásával, és annak kockázatával, hogy elveszítheti mindazt, amiért keményen megdolgozott.

Soha nem tudott bánni az emberekkel, amire az asszisztenseinek gyakori cserélődése volt a legjobb bizonyíték. Attól is tartott, hogy apjához hasonlóan ő sem lenne kitartó egy házasságban.

És most mindezek ellenére nyilvánosan csókolózott az asszisztensével.

Azon kapta magát, hogy már harmadszor olvassa el az éppen megnyitott e-mailt, s még mindig nem fogott fel belőle egy szót sem. Türelmetlen mozdulattal tolta ki maga alól a széket, és irodájának hatalmas ablaka felé fordult, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt a Swan-folyóra.

Már rég beszélnem kellett volna vele, tett szemrehányást magának. Ha nem is rögtön Vietnamban, legalább akkor, amikor visszajöttünk Perthbe.

Többször is lett volna rá alkalom, ő mégis halogatta, mintha arra várna, hogy magától megoldódik a dolog. Például úgy, hogy egyszerűen feledésbe merül az a csók. Ám ez eddig nem történt meg, sőt!

Lanie Smith nagyon is felkeltette az érdeklődését. Nagyszerű ember, aki így megértette a belső feszültségeit, az apjához fűződő viszonyát. Korábban senkinek nem beszélt az apja visszavonulásával kapcsolatos aggályairól, és most, hogy megtette, rögtön jó hallgatóságra talált.

Az a csók a piacon elkerülhetetlen volt. Ott, a standok fénykörén kívül Gray teljesen elfelejtette, kicsoda ő. Az apja, a befektetők és a cég mintha valaki más életének a szereplői lettek volna. Semmi nem érdekelte akkor, csakis Lanie szenvedélyes csókja, odaadó ölelése, s hogy minél előbb visszatérjenek a villájába, és szeretkezzenek. Ez utóbbi sajnos nem úgy alakult…

Mindenképpen beszélnem kell vele, ötlött fel benne már sokadszorra. És ekkor, mintegy végszóra, Lanie bejelentkezett a belső hálózaton: Raquel szeretne időpontot egyeztetni. Gray boldogan hívta be a lányt, hogy előkészítsék a megbeszélést – jóllehet ezt éppúgy megtehették volna telefonon is.

Lanie kék blúzban, hosszú lábait hangsúlyozó szűk szoknyában lépett be.

Egész megjelenése igen ápolt és hivatalos, arckifejezése pedig egészen semleges volt. Gray megfigyelte, milyen szemet gyönyörködtetően feszül a szoknya izmosan kerek fenekén. Emlékezetében újra megjelent a fekete dresszes, úszni készülő, ellenállhatatlan Lanie.

A lány, tablettel a kezében, közelebb lépett, hogy Graynek is megmutassa a táblázatot.

– Sok megbeszélés van előjegyezve, de ezt itt – bökött a kijelzőre – nem gond elhalasztani.

– Én valami egészen mást szeretnék megbeszélni.

– Éspedig? – kérdezte Lanie, egyik lábáról a másikra állva.

– Hármat találgathat.

– Fogalmam sincs – ráncolta a homlokát Lanie.

– Ne játssza az együgyűt. Mindketten tudjuk, miről van szó.

– Mindketten elég együgyűen viselkedtünk – mondta Lanie, tekintetét a tabletre szegezve.

– Szerintem beszélnünk kéne róla – állt fel Gray, és az asztalt megkerülve közelebb lépett. A lányra pillantva eszébe jutott, milyen vonzó volt, amikor előbukott a Dél-kínai-tengerből, és hátrasimította arcából a haját.

– Ne izguljon, nem fogom feljelenteni munkahelyi zaklatás miatt. Ami történt, azt én is éppen úgy akartam – jelentette ki Lanie, és közben az iroda falain jártatta a tekintetét.

Gray meglepetten nézett a lányra. Ez a lehetőség eddig fel se merült benne.

– Tudja, mindenképpen tiszta vizet akartam önteni a pohárba – mondta.

– Ami megtörtént, megtörtént. Ne higgye ám, hogy már az esküvőt tervezgetem. Abban az egzotikus környezetben mindketten elfelejtettük, hogy a kapcsolatunk kizárólag szakmai. Flörtöltünk egymással, mint két nyaraló.

Hiba volt – vonta meg a vállát Lanie. – Tudom, hogy maga nem úgy gondol rám, hiszen a főnököm – tette még hozzá, de kitartóan kerülte Gray tekintetét.

– Lanie… – szólalt meg Gray, de aztán nem folytatta a mondatot.

Legszívesebben megmondta volna neki, mekkorát téved. De az is igaz, hogy a Manning jelenlegi helyzetében semmi másra nem lenne szabad koncentrálnia, csakis a cég ügyeire. A lány viszont aligha vágyik olyan partnerre, aki megsebzi. Épp eleget szenvedett. Mert bár azt állítja, beletörődött a sorsába, és visszavett az elvárásaiból, Gray nem hitt neki.

– Na, most, hogy ezt ilyen jól megbeszéltük, talán tűzzük ki a Raquel-féle megbeszélés időpontját – mondta Lanie megjátszott vidámsággal.

– Na, milyen volt Vietnam? – kérdezte Teagan egy forró csokoládé mellett.

– Óriási! A tengerpart álomszép, és Da Nang is teljesen elvarázsolt. Biztos, hogy visszamegyek még oda – áradozott Lanie, és örült, hogy hangszíne nem árul el semmit abból, ahogyan valójában érzi magát.

A pincér egy-egy hatalmas répatortaszeletet tett le eléjük a Teagan lakásától nem messze lévő kis kávézóban.

– Mesélj, hogy viselkedett a te morcos-morgós főnököd?

– Egész normálisan – mondta Lanie, bár eredetileg a szokásos parancsolgatós oldaláról szerette volna lefesteni Grayt. Példákat is kitalált mondandója alátámasztására, de valamiért mégsem hozta most fel őket.

– Tényleg? Pedig esküszöm, elképzeltelek, hogy abban a jellegzetes vietnami kalapban végigbringáztad a fél országot, csak hogy szerezz neki olyan kapucsínót, amilyet kért.

– Nem, egyáltalán nem volt ilyen vészes.

Teagan szemei tágra nyíltak.

– Most ugyanarról az emberről beszélünk?

– Igen – mondta Lanie mosolyogva. – Néhányszor kifejezetten kedves is volt velem. Úgy éreztem, jobban meg akar ismerni.

– Vagyis úgy viselkedett veled, mint általában a normális emberek szoktak egymás között? Ez nem semmi! – mosolygott szélesen Teagan, aztán témát váltott, hogy megtudakolja, tényleg olyan szuperek-e a Da Nang-i szabóságok, mint amilyen a hírük.

Nem kérdezett többet Grayről, pedig Lanie szívesen elmondta volna a hétvége részleteit. Jólesett volna neki, ha szokásukhoz híven kielemzik a történteket, ahogy tették azt például Teagan előző randipartnere esetében is.

Mégsem tudta rávenni magát, hogy beszámoljon a csókról. Mert Teagan reakciója kétesélyes volt: vagy azt tanácsolná, ne szálljon ki a játékból, vagy meg lenne döbbenve, és aggódni kezdene a barátnőjéért.

Nem mintha lenne választási lehetősége, mérlegelte Lanie, hiszen Gray egyértelművé tette, hogy nem akar tőle semmit. Egyszeri eset, egy kis hiba, semmi több. Ezen nincs mit kielemezni.

– Mikor jön vissza Sienna és anyukád?

– Pár hét múlva.

– Hú, ez jó – mondta fancsali grimasszal Teagan.

– Hogy döntöttél? Maradsz otthon, vagy különköltözöl?

– Azt én nem igazán engedhetem meg magamnak – felelte Lanie.

– Ne viccelj! Ilyen fizetésből?

– Az a helyzet – mondta Lanie a maradék kapucsínóját forgatva a csészében –, hogy be akarom fejezni az egyetemet.

– Tényleg? Ez szuper! – kapta fel a fejét Teagan. Lanie felvont szemöldökét látva így folytatta: – Mert nagyon jó a munkád, meg minden, de nem neked való.

– De te is majdnem ugyanezt csinálod.

– Igen, de nekem is csak arra kell, hogy megkeressem a pénzt a nagy kalandra. – Teagan ugyanis évek óta egy világ körüli útra gyűjtött.

– Mért ne lehetne az én munkám is ugródeszka a céljaim felé? Mért mondod, hogy mást kéne csinálnom?

– Azért, mert te tele vagy ambícióval és tenni akarással. Még az sem rendített meg igazán, hogy a húgod elhúzott melletted az úszásban.

Elképesztően erős vagy!

– Vagy elképesztően buta.

Másnap reggel Lanie megint úszni indult. Itt, Nyugat-Ausztráliában hidegebb volt a víz, mint Vietnamban, ezért a neoprén úszódresszét vette fel.

Miközben egyenletesen szelte a hullámokat, szabad folyást engedett gondolatainak.

Mi legyen hát? Visszamenjek az egyetemre, vagy dolgozzak továbbra is teljes munkaidőben? Esetleg vehetnék egy lakást a megtakarított pénzemből.

Gray azt kérdezte tőle, mi az álma, de adós maradt a válasszal. Ő maga sem tudta, s ez nyugtalansággal töltötte el. És nyugtalanság ellen azt tette, amihez a legjobban értett: úszott. Addig hajtotta magát, amíg nem jelentkezett vállában a jól ismert fájdalom, és ki nem fogyott minden erő a lábából.

Ahogy a part felé lépkedett, hirtelen valami vörös suhant el előtte.

– Luther!

A kutya izgatottan ugrabugrált, majd – mintha csak meg akarta volna mutatni a helyes irányt – Gray felé vezette Lanie-t. A lány eredetileg úgy tervezte, hogy nem vesz majd tudomást Grayről, ha összefutnának, így viszont kénytelen volt köszönni neki.

– Helló! – szólt oda neki, miután levette az úszósapkát és az úszószemüveget.

– Jó reggelt – köszönt Gray, és végignézett rajta.

Lanie-nek csak most jutott eszébe, hogy rémesen nézhet ki smink nélkül, kócos hajjal, és biztos volt benne, hogy az úszószemüveg is nyomot hagyott a szeme körül. Gray bezzeg lehengerlő látvány volt szokásos futónadrágjában és pólójában, szél borzolta frizurájáról nem is beszélve.

– Milyen megtisztelő, hogy ma reggel észrevett – jegyezte meg Lanie, talán kissé élesebb hangon, mit akarta.

– Nem értem, hogyhogy nem vettem észre máskor – mondta Gray.

Lanie-t elöntötte a forróság.

– Hát ja, pedig elég nagydarab vagyok – jegyezte meg, és odament a törölközőjéhez.

– Nem úgy értettem – mondta Gray és közelebb lépett.

Lanie felvette a törölközőt, és épp ki akarta cipzárazni a neoprénruhát, de ekkor elfogta a tétovaság. Levetkőzzön így, hogy Gray itt áll mellette? Aztán úgy döntött, nem törődik a férfi véleményével, lefejtette magáról a testre simuló dresszt. Alatta a Teagannel vásárolt szexi lila bikini rejtőzött.

Már épp oda akart vetni valami laza megjegyzést Graynek, amikor meglátta a férfi arckifejezését. Csodálattal és elismeréssel járatta végig a tekintetét rajta, majd intenzíven a szemébe nézett.

Gray tudta jól, hogy árulkodó a tekintete, mentegetőzés helyett azonban ezt mondta:

– Az első pillanatban fel kellett volna figyelnem magára. – Aztán Lutherrel az oldalán elindult. – Akkor nemsokára találkozunk az irodában – szólt vissza a válla felett.

Gray a következő reggel ismét a North Cottesloe parton futott Lutherrel.

Amikor a kutya meglátta a vízből kisétáló Lanie-t, hatalmas szökkenésekkel indult meg felé. Semmi és senki nem állíthatta volna meg, még Gray sem.

Nem mintha megpróbálta volna.

Épp akkor érte utol a kutyát, amikor Lanie a szárazra lépett.

– Helló! – köszönt Gray vidáman. Nem tudta, ma hogyan fog reagálni a lány.

Tegnap a reggeli találkozás után semleges és távolságtartó volt a viselkedése az irodában.

– Helló – mondta Lanie kurtán, mintha nem tartaná valami jó ötletnek a társalgást, de Gray ezt egyáltalán nem vette zokon.

– Képzelje, még tegnap este kaptam egy e-mailt Raqueltől. Megveszi az egyik háromszobás villát – újságolta boldogan, pedig csak az irodában akarta közölni Lanie-vel a jó hírt.

– Hát ez szuper!

– Nagyon megkönnyebbültem.

Lanie széles mosolya elárulta, hogy őszintén örül, és megérti, Graynek milyen fontos ez a fejlemény.

Ezen a reggelen, mint Gray csalódottan megállapította, a lány az egyszerű fekete dresszt viselte a neoprén ruha alatt. Miután megtörölközött, gyorsan felkapta nyári ruháját, és együtt mentek vissza a parti sétányra. Gray éppen Luther pórázát csatolta fel, amikor Lanie integetett valakinek. A kihalt sétány egyik kissé lerobbant kávézójának tulajdonosa éppen az asztalokat mosta le.

– Bob a legnagyobb rajongóm, és asszem, az egyetlen – magyarázta Lanie, miközben továbbsétáltak. – Találkozunk az irodában – búcsúzott el a kereszteződésnél.

Másnap reggel Gray már a parton várt, amikor a lány befejezte az úszást.

Lanie nem nagyon lepődött meg ezen, és titokban örült is egy kicsit. Hogy miért, azon inkább nem akart rágódni, csak összezavarodott volna tőle. A parton sétálva mindenféle lényegtelen dologról és a munkáról beszélgettek.

– Tegnap meglátogatott apám legújabb felesége – mondta Gray kissé furcsa hangsúllyal.

– Az mit jelent, hogy legújabb?

– Ő a hetedik.

– Húha. Vannak testvérei?

– Nincsenek. Én apám második, egyben leghosszabb házasságából születtem. Az majdnem három évig tartott.

– Az anyjával jó a kapcsolata?

– Nem igazán. Apám nevelt fel, azt hiszem, nem is rosszul. Sokszor inkább magával vitt a munkahelyére, mint hogy dadát fogadjon mellém, vagy bölcsődébe adjon.

Anyám a válás után visszaköltözött Sydneybe, a szülővárosába. Csak a nyári szünetekben találkoztam vele.

– Hány éves volt, amikor az anyja elköltözött?

– Kettő.

Hogy lehet elhagyni egy ilyen pici gyereket? – hüledezett Lanie. Az ő anyjára is sok rosszat lehet mondani, de a szeretetében sohasem kételkedett.

– Minket az apám hagyott ott – mesélte. – Mindig sokat volt távol a munkája miatt, aztán egyszer végleg elment. Többé nem hallottunk felőle.

Lanie-be megint belenyilallt a veszteség miatti fájdalom, bár tudta, az apja nem érdemli meg, hogy szomorkodjon miatta.

– Elég szemét dolog – jegyezte meg Gray.

– Legalább a széles vállaim emlékeztetnek rá – mondta Lanie kényszeredett mosollyal. – És mit akart az új feleség?

– Fogalmam sincs – dörzsölte meg borostás állát tanácstalanul Gray. – Mindig ez van. Eljönnek, hogy kialakítsanak velem valamilyen elfogadható kapcsolatot, de minek? Tiszta időpocsékolás. Egy éven belül úgyis vége a házasságnak.

Lanie prüszkölve felnevetett.

– Gondolom, jól megszeppennek a társaságában. Nem is tudom, miért…

Gray meghökkenve nézett rá, ettől még jobban nevetett.

– El tudom képzelni, hogyan viselkedik velük. Körülbelül úgy, ahogy velem az állásinterjún.

Gray legszívesebben tiltakozott volna, de aztán csak annyit mondott:

– Lehet.

– Mi van, ha a hetedik mégis az igazi lesz? Talán érdemes lenne közelebbről megismerni, nem?

Most Grayen volt a sor, hogy nevessen.

– Kötve hiszem. Alig tíz évvel lehet idősebb nálam. Apámnak egyetlen hibája van: ha nőkről van szó, katasztrofális az ítélőképessége. Fel nem foghatom, hogy egy olyan racionális gondolkodású üzletember, mint ő, hogy hihet még mindig a szerelemben. Ebben nagyon különbözünk.

– Mit nem mond! – vigyorgott Lanie.

Tudta a kollégáitól, hogy Graynek eddig csak felszínes kapcsolatai voltak, s hogy az apja visszavonulása óta kizárólag a munkának él.

– Úgy gondolja, egy sikeres üzletember nem lehet sikeres a szerelemben? – kérdezte.

– Az apám minden válással milliókat veszített, de ez se tartotta vissza az újranősüléstől.

Ez volt az első kritika, amit Lanie hallott a szájából az apjával kapcsolatban.

– Anyagi gondjai lettek emiatt?

– Az első két válásnál még igen. Ő persze azt állítja, ez csak még jobban motiválta, hogy új üzleti lehetőségeket keressen, és merjen kockáztatni.

– Kockáztat a szerelemben, kockáztat az üzletben. Hm, ez tetszik – jelentette ki Lanie elismerően.

– Nem is gondoltam, hogy maga ilyen romantikus lélek – nézett rá csodálkozva Gray.

– Egyszerűen csak tetszik nekem, hogy szerelem, házasság, hepiend – mondta halkan Lanie, miközben a néhány méterrel odébb önfeledten ásó Luthert nézte. – Csak épp nálam ez nem működik.

– És miért nem?

– Az eddigi leghosszabb kapcsolatom két hónapig tartott. Nem vagyok valami jó szerelmi ügyekben – magyarázta Lanie könnyedén.

– Én… nem is – kezdte Gray, de a gondolatot már nem tudta befejezni, mert Luther hirtelen fájdalmasan felvonyított. Egyik mancsát megemelve segélykérően nézett rájuk.

Egy pillanat alatt odarohantak hozzá, Gray térdre ereszkedett, megemelte a sérült mancsot. Miközben vizsgálta, vérmaszatos lett a ruhája. Lanie a gödörbe pillantott, és meglátta a széttört üveget, amit valaki gondatlanul a homokba temetett.

– Csupa szilánk a sebe – állapította meg aggodalmasan Gray.

– Vigye el gyorsan az állatorvoshoz, én majd összeszedem a szilánkokat, nehogy valaki más is belelépjen. A mai napra előjegyzett megbeszéléseit pedig lemondom.

Gray bólintott, karjába vette a kutyát, és az autóúthoz rohant vele. Bár a kutya nagy és nehéz volt, gyorsabban futott vele, mint valaha. Lanie letérdelt, és gondosan összegyűjtötte a szilánkokat a törölközőjébe.

Lanie tudta, hogy hibát követ el, amikor megállt Gray háza előtt. Már az ebédszünetben is voltak kétségei afelől, hogy munkából hazafelé arra menjene, de mindenképpen szerette volna megtudni, hogy van Luther.

Szerzett neki egy nagy velős csontot is. Eredetileg másnap akarta elküldeni Grayjel, de akkor éppúgy nem tudta volna meg a részleteket, mint ha telefonon érdeklődött volna.

Ésszerűnek tűnt hát, hogy hazafelé, mivel úgyis útba esik, meglátogassa őket.

Most azonban a ház előtt, a kocsiban ülve elbizonytalanodott. Ideges pillantásokat vetett az ülésen heverő, piros szalaggal átkötött csontra.

Aggódom érte, hoztam neki egy kis ajándékot, nincs ebben semmi rossz, nyugtatgatta magát. Ha Gray tolakodónak tartja, és nem akar majd vele többet szóba állni a tengerparton, ám legyen, gondolta, és kiszállt.

Határozott léptekkel indult az ajtó felé, de ott újra megtorpant. Csengetés helyett letérdelt, és a lábtörlőre tette a csontot. Legjobb lesz, ha küldök egy SMS-t, vagy becsöngetek és elszaladok, mint a rossz gyerekek. A gondolat annyira vicces volt, hogy elnevette magát.

Még akkor is nevetett, amikor kitárult az ajtó.

– Lanie? – vonta fel a szemöldökét értetlenül Gray.

– Ezt Luthernek hoztam – ugrott fel Lanie, és a férfi arca elé tartotta a csontot.

– Köszönöm – mondta Gray. Szája sarkában mosoly bujkált. – Tetszik a szalag.

– Ugye szép? Nem akartam zavarni, úgyhogy inkább megyek is…

– Van kedve meglátogatni Luthert?

– Persze – mondta Lanie habozva. – Hogy van?

Gray szélesre tárta az ajtót, betessékelte maga előtt Lanie-t, majd követte a nappali felé. Kopott farmerjében és kinyúlt pólójában szokás szerint szívdöglesztően nézett ki.

– A körülményekhez képest jól – felelte. – Össze kellett varrni a sebet, és még kába az érzéstelenítéstől, de pár hét múlva újra futkározhat.

Luther egy méretes párnán feküdt Gray amerikai konyhás nappalijában. A hatalmas ablakokon kinézve jól látszott a kocsifeljáró. Az ablakok fényvisszaverő bevonata miatt Lanie az előbb nem láthatott be, őt viszont Gray megfigyelhette odabentről.

– Mért nem csöngetett?

– Nem akartam zavarni.

– Lehet, hogy nem zavart volna.

– Úgy tudom, nem szereti, ha háborgatják.

– Magával kivételt teszek.

Lanie zavarában nem mondott semmit, csak letérdelt a kutyához, és megvakargatta a füle tövét. Luther szomorú szemekkel pislogott. Hatalmas műanyag tölcsér volt a nyakán, azért kapta, hogy ne érje el a frissen varrt sebet.

– Na, mi a helyzet, kis haver? – kérdezte a lány, s a bágyadt barna szemekbe nézve hirtelen gombócot érzett a torkában. Nem tudta mire vélni az elérzékenyülést, hiszen a kutya meg fog gyógyulni.

– Kérhetek egy pohár vizet? – állt fel, és a pulthoz lépett.

– Fel kellett volna hívnom, hogy elmondjam, mi van vele – mondta Gray, miközben töltött a csapból egy pohár vizet.

– Á, dehogy. Van elég baja.

– Akkor is: ne haragudjon.

– Luther biztosan nagyon boldog, hogy egész nap mellette volt.

Gray szárazon felnevetett.

– Nem véletlenül. Mikor az állatorvosnál voltunk, két érdeklődő is felhívott a Da Nang-projekttel kapcsolatban, lemondták a mai találkozót. Jó időzítés, mi?

– Sajnálom – mondta Lanie. Legszívesebben odament volna hozzá, és… És micsoda?

– Én is. Az első eladás után azt hittem, végre beindul a dolog. Jó lett volna úgy érezni, hogy apám visszavonulása mégsem rontott az üzletmeneten.

– Nem biztos, hogy maga a hibás. Lehet, hogy egyszerűen csak nem való nekik ez a befektetés.

– Nekem pont az a dolgom, hogy a neki megfelelő befektetést kínáljam az ügyfélnek. Ezeket az embereket én választottam ki személyesen. Szóval ha valami nincs rendben a termékkel vagy a prezentációval, az egyedül az én hibám – állapította meg komoran Gray. Elővett egy sört a hűtőből, kinyitotta, a pultra tette, de nem ivott belőle. – És most itthon búslakodok Lutherrel. Így csinálják a profik, nem? – Kényszeredett mosolyra húzta a száját.

– Ne legyen már ilyen szigorú magához. Senki sem teljesíthet mindig százszázalékosan, még az apja sem. A lehető legjobbat hozta ki magából.

Ennél többet nem tehet.

– Nem hiszem, hogy maga ezt tényleg így gondolja. És egyébként én sem – mondta Gray a lány szemébe nézve Lanie önkéntelenül hátrébb lépett. Nem akart úgy tenni, mintha nem értené, mire céloz Gray.

– Én a lehető legjobbat hoztam ki magamból. A válogatón egyéni legjobb időt úsztam, és erre büszke vagyok – jelentette ki határozottan.

– Büszke is lehet rá. Maga győztes alkat, csak ezt valamiért nem akarja elhinni.

Lanie elgondolkozva nézegette a pohár vizet a kezében.

– Ez magánügy, nem tartozik magára. Maga a főnök, én csak a beosztottja vagyok.

– Tényleg nincs több közöttünk? – kérdezte Gray közelebb lépve.

– Úgy emlékszem, ezt néhány napja már tisztáztuk.

– És a reggeli sétáink?

Lanie megrántotta a vállát.

– Én úszni járok, maga meg futni. Véletlenül pont egy időben, ugyanazon a partszakaszon.

– Ez nem így van, és ezt te is nagyon jól tudod – váltott hirtelen tegezésre Gray. – Mért vagy ilyen makacs?

– Az lesz a legjobb, ha én most megyek. Szia, Luther – mondta gyorsan Lanie, és az ajtó felé fordult, de ahogy el akart haladni Gray mellett, a férfi a keze után nyúlt.

– Várj!

– Ne nyúljon hozzám! – szólt rá a lány, Gray azonban nem mutatta jelét, hogy el akarná engedni, és Lanie sem szabadította ki magát, bár megtehette volna.

– Mért nem akarod, hogy hozzád érjek? – kérdezte Gray szikrákkal a szemében. – Egyszer azt mondtad, olyankor nem tudsz tisztán gondolkodni.

Miért van ez?

– Nagyon jól tudja, milyen hatással van a nőkre! – vetette oda Lanie dühösen, és szinte megmerevedett, amikor a férfi még egy lépést közelített, és mélyen belenézett a szemébe.

– Azt tényleg jól tudom, hogy rád milyen hatással vagyok.

Lanie elvörösödött. Tényleg ilyen átlátszó lennék? – gondolta, és végre eljutott odáig, hogy kiszabadítsa kezét.

– Mit akar bizonyítani? Hogy mennyire okos és rámenős? – kérdezte kihívóan, miközben hátrált néhány lépést.

Gray lassan követte.

– Arra még sohasem gondoltál, hogy te milyen hatással vagy rám?

Amikor látta, hogy Lanie szeme elkerekedik a csodálkozástól, még közelebb lépett.

– Én… – kezdte Lanie, de elakadt. Legszívesebben megmondta volna neki, hogy ezt nem gondolhatja komolyan.

Elgondolkozott. A csók az éjszakai piacon, a reggeli séták és beszélgetések…

nem jellemző, hogy kollégák vagy ismerősök között ilyesmik történjenek. Ha belegondol, tényleg több van köztük főnök-beosztott viszonynál, csak eddig nem akart szembenézni ezzel a ténnyel. Nem bírta volna elviselni, ha ezen a téren is kudarcot vall, mint az úszásban.

– Miért, milyen hatással vagyok magára?

Gray elmosolyodott.

– Azt nem tudom, de azt igen, hogy most meg akarlak csókolni.

Lanie, mintha csak magától értetődő lenne, felé nyújtotta a kezét, mire ő átölelte a derekát, s egy könnyed mozdulattal a konyhapultra ültette. Lanie még soha nem érezte magát ennyire légiesen kecsesnek és szexinek. Gray a combjai közé lépve két kezével megfogta az arcát, de olyan érzékien, hogy Lanie-nek a lélegzete is elállt.

Amikor Gray megcsókolta, minden elmosódott körülötte, éppúgy, mint Vietnamban. A különbség annyi volt csak, hogy most elmaradt a finom, ismerkedő csókolgatás: Gray egyből szenvedélyesen vette birtokba az ajkát, s ez felborzolta Lanie érzékeit. Olyan volt, mintha Gray hetek óta csak erre várt volna.

Lanie nagyon élvezte a férfi lehengerlő lendületét. Minden csókja és mozdulata arról árulkodott, hogy egészen odavan érte. Minden kétséget eloszlatott a lányban.

Gray végül elengedte az arcát, és megint a derekát ölelte át. Lanie testén borzongás futott végig. Többet, még többet akart. Érezni Gray bőrét az ujjai alatt, ölelni izmos testét.

Felhúzta a pólóját, alácsúsztatta izgalomtól remegő kezeit. A férfi felsőteste izgatóan feszes, izmos és forró volt.

Gray végigcsókolta Lanie arcát, állát, és nyelvével utat keresett lefelé a nyakán. Amikor Lanie az ujjbegyével finoman végigrajzolta Gray gerincének vonalát, a férfi felnyögött.

A következő gyönyörteli órákban megszűnt körülöttük a világ.

8. FEJEZET

– Mesélj nekem az úszásról – kérte Gray, miközben nagyot nyújtózott Lanie mellett.

A férfi hibátlanul izmos, meztelen teste zavarba hozta a lányt.

– Honnan jutott ez eszedbe? – kérdezte, miután nyelt egy nagyot.

– Most fekszem életemben először egy ágyban egy világklasszis úszóval – mondta Gray, majd egy mozdulattal magához húzta Lanie-t, miközben ő a hátára gördült.

Lanie már majdnem figyelmeztette, túl nehéz ahhoz, hogy akár félig is Grayre feküdjön, de aztán mégsem mondott semmit. Gray úgysem hallgatna rá, és mellette különben is mindig olyan könnyűnek és nőiesnek érzi magát.

– Mire vagy kíváncsi?

– Például arra, hogy érzi magát az ember, amikor egy egész országot képvisel.

Lanie behunyta a szemét, és visszagondolt élete legdicsőségesebb időszakára. Olyan volt, mintha a távoli múltban történt volna.

– Fantasztikusan jó érzés. Szenzáció volt, mikor bekerültem a válogatottba.

Hat héttel a válogató előtt még úgy gondoltam, semmi esélyem sincs, mert abban az évben sokat betegeskedtem. Végül mégis bekerültem a csapatba, és ez hatalmas dicsőség volt.

Lanie jobban belement a részletekbe, mint akarta volna, de jólesett mesélni a versenyek előtti feszült várakozásról, arról, hogyan tudta kikapcsolni a lelátókon tomboló közönség zaját, amikor felállt a startkőre. Elmesélte, hogy néha mennyire valószerűtlennek élte meg a saját versenyeit, és hogy így utólag az egész olyan, mintha nem is vele történt volna meg.

– Nagyon sok mindent elértél már az életben – mondta Gray.

– Bármit is hozzon az élet, ezt már nem veheti el tőlem senki. Volt olyan év, amikor egyéniben és váltóban is indulhattam. Aztán jöttek a fiatalabb úszók…

kezdtem kiöregedni.

– Huszonhat éves vagy. Elég fiatal, hogy újabb célokat tűzz ki magad elé.

Lanie érezte, ahogy megfeszül benne valami. Legördült Grayről, kiült az ágy szélére, és összeszedte a ruháit.

– Miért nem akarsz beszélni velem a céljaidról, a terveidről? – kérdezte a férfi.

– Te miért akarsz velem beszélgetni róluk? – kérdezett vissza Lanie, és belebújt a blúzába.

– Szerintem aki képes olyan keményen edzeni, mint te, az az élet többi területén is hasonlóan kitartó és céltudatos. Egy kicsit megszállott. – Gray egy pillanatra elhallgatott, aztán folytatta. – Tudod, szerintem én is egy kicsit ilyen vagyok. Szeretem a cégemet, keményen dolgozom azért, hogy sikeres legyen. Nem tudom elképzelni az életemet a Manning nélkül.

A kettő egyáltalán nem ugyanaz, gondolta Lanie. Vagy mégis? Lehet, hogy jobban hasonlítunk egymásra, mint gondoltam volna?

Ő volt az első, aki nemcsak kérdezgette a terveiről, hanem a válaszra is kíváncsi volt. Hogy Lanie-nek nincsenek céljai, azt el sem tudta képzelni, mert ő maga sem tudott volna célok nélkül élni.

A lány felsóhajtott.

– Talán folytatom az egyetemet, de hogy ez elvezet-e a céljaimhoz… – Kis időre elhallgatott. – Ami azt illeti, nem tudom pontosan, mit akarok.

Próbálta visszatartani a könnyeit, de kibuggyantak, amikor Gray átölelte.

Másnap reggel együtt reggeliztek Bob kávézójának teraszán. A még mindig lábadozó Luther miatt sem futni, sem úszni nem mentek. A kutya Gray lábánál feküdt; mást nem is nagyon tehetett, mert széles műanyag gallérjával folyton beakadt egy szék-vagy asztallábba. Szombat reggel lévén a parti sétányon nagy volt a nyüzsgés.

Bob étlappal a kezében lépett az asztalukhoz.

– Hétvégére pihenést szavaztál meg magadnak? – kérdezte mosolyogva.

– Hétfőn újra vízben leszek – erőltetett mosolyt az arcára Lanie.

– Akkor jó.

Miután Bob távozott, a lány sóhajtva dőlt hátra a székében.

– Egyszerűen nem adja fel. Nem értem.

– Ki? Bob?

– Olyan, mintha folyton ellenőrizne. Ő talán még hisz a nagy visszatérésben.

– Gondolod, hogy ezért kérdezget, voltál-e úszni?

– Mi másért?

Gray sem tudta a választ, de Bob makacs kérdezősködése neki sem tetszett.

Lanie soha többé nem fog versenyezni, de nem érdemli meg, hogy ezért bárki is bűntudatot keltsen benne.

– Nem bánod, ha megkérdezem tőle, mit akar ezzel?

– Á, hagyd.

Ám amikor Bob visszatért, hogy felvegye a rendelést, Gray megszólította, talán kissé barátságtalanabbul, mint szándékozta.

– Lanie már abbahagyta a versenysportot.

– Igen, tudom – hagyta helyben nyugodt hangon Bob.

– Már csak kedvtelésből úszom – tette hozzá Lanie.

– Értem, persze. Mit hozhatok?

– De akkor mért kérdezgeted folyton, hogy voltam-e úszni? – kérdezte a lány.

Bob csak most fogta fel, hogy kérdezősködése érzékenyen érintette Lanie-t.

Kihúzott egy széket a szomszédos asztaltól, és leült melléjük.

– Azt hittem világos, hogy miért kérdezgetlek. Te úszó vagy. Méghozzá nem is akármilyen. Láttalak a tévében versenyezni. Látszott, hogy mennyire élvezed, hogy neked lételemed a víz. Ezért fontos, hogy ússz, különben rosszul érzed magad a hiányától. Így volt ez akkor is, amikor visszavonultál, és teljesen padlóra kerültél.

– Igen, mert kikerültem a csapatból.

– Persze, azért is. De most, hogy megint úszol, jobban is érzed magad a bőrödben, nem? – mosolygott Bob, és felállt. – Szóval mit hozhatok?

Amikor elment, Lanie és Gray egymásra nézett.

– Ez furcsa volt, nem? – kérdezte Lanie. – És nagyon kedves.

– Én is láttalak úszni, és pontosan értem, mire gondol. A vízben teljesen más ember vagy. – Vagy nem is ember, hanem sellő, gondolta mosolyogva.

– Akarsz úszni? – kérdezte Gray.

– Mindjárt éjfél, és elég hideg van – vetette ellen Lanie.

Naplemente után igencsak lehűlt a levegő. A Bob kávézójában elköltött kései reggeli után nagyot sétáltak a tengerparton, majd vettek maguknak vacsorát egy thai étteremben.

Lanie meglepetésére Gray mindenki szeme láttára átkarolta a vállát, amikor visszasétáltak az autóhoz. De valahogy ez is olyan természetes volt, mint az, hogy az egész hétvégét együtt töltik.

Felhúzott térddel, egy pohár bort kortyolgatva ült Gray kényelmes kanapéján. A férfi is elhelyezkedett, lábát a dohányzóasztalra nyújtotta, Luther pedig a párnáján hortyogott.

– Fűtött medencém van.

– Micsoda luxus!

– Lutherre semmi pénzt nem sajnálok, te is tudod.

– Ő most biztos nem megy be a vízbe.

– Nem is rá gondoltam – mondta Gray jelentőségteljesen.

Intenzív pillantásától Lanie-t rögtön elöntötte a forróság. Be kellett látnia, hogy a férfi teljesen levette a lábáról. Lám, most is elég volt néhány szó, s ő máris libabőrös az izgalomtól.

Vajon meddig lesz még rám ilyen hatással? – kérdezte magában. S mikor Gray újra rávillantotta sármos mosolyát, tudta, hogy örökre.

Nem lesz alkalmad megunni ezt a mosolyt, hallatszott egy baljós hang valahonnan az agya hátsó szegletéből, de nem törődött vele. Most nem akart távolabbra nézni ennél a hétvégénél.

– Nincs nálam fürdőruha – mondta Lanie.

– Az engem egyáltalán nem zavar – felelte kaján mosollyal Gray.

A medence vize kellemesen meleg volt. Lanie úszott két hosszt, majd felbukkant Gray mellett. Ahol a bőre kilátszott a vízből, rögtön libabőrös lett.

A kertben teljesen sötét volt, csak a medence belső világítása adott némi fényt.

– Olyan, mintha meztelen lennél – állapította meg a férfi elismerő pillantásokkal.

Lanie ijedten nézett végig magán. Délután hazaugrottak hozzá pár percre, és bepakolta a legszexisebb alsóneműit, de a fürdőruhára nem gondolt. Most úgy tapadt rá a halvány rózsaszín csipke melltartó és bugyi, hogy akár tényleg meztelen is lehetett volna.

– De nem vagyok az. És különben is, én adok az illendőségre.

Gray elvigyorodott.

– Vagy csak szégyenlős vagy.

– Nem, csak szeretem betartani…

Ekkor csobbant a víz; Lanie felsikoltott, majd a Gray bukkant elő a vízből diadalmas tekintettel, a lány melltartóját lóbálva.

Lanie nevetett, és egyáltalán nem volt zavarban.

– Gyönyörű vagy – állapította meg a férfi.

– Nem vagyok egy szépség – kapta maga elé a kezeit Lanie.

– Ne – kérte Gray, aztán így szólt: – Gyere, ússzunk versenyt oda-vissza!

Elkészülni, vigyázz, kész… rajt! – és már el is rúgta magát a faltól.

Lanie utánavetette magát, de a tökéletes bukóforduló ellenére nem tudta behozni az előnyét.

– Tudtam, hogy ott a tengerben csak véletlenül tudtál legyőzni – mondta Gray.

– Ússzunk még egyet, de most úgy, hogy egyszerre indulunk!

– Szívesen úsznék, de…

– De?

– De csak így maradhatok én a győztes.

Lanie teli szájjal nevetett, Gray pedig odaúszott hozzá, és gyengéden hátrasimított egy nedves tincset az arcából.

– Szeretem, amikor így hordod a hajad.

– Hogy? Ilyen vizesen, kócosan, összecsomósodva? – kérdezte Lanie, és önkéntelenül is a fejéhez kapta a kezét. Gray megállította a mozdulatot.

– Így, hátrasimítva. Jobban látszik az arccsontod. – Gray a mutatóujjával megrajzolta Lanie arccsontjának vonalát. – Csodásan szép vagy.

A lány megrázta a fejét, de Gray megfogta az állát, és arcát az övé felé fordítva mélyen a szemébe nézett.

– Mért nem hagyod, hogy dicsérjelek?

Lanie a sötét kertet és a holdat nézte zavarában. Gray nem tágított:

– Bízzál bennem. A színtiszta igazat mondom.

Lanie megborzongott, de még mindig nem hitt neki.

– Hidd el, én soha nem hazudok – nyögött fel Gray.

– Nemrég még arról se vettél tudomást, hogy létezem, most meg azt bizonygatod, milyen gyönyörű vagyok. A kettő között túl nagy a különbség, és túl kevés idő telt el. Szerintem érthető, ha nem veszem készpénznek, amit mondasz.

Érezte, hogy Gray vonzónak találja, de hogy a szépségéről áradozik, azt már egy kicsit túlzásnak vélte.

– Azt sem vetted észre, hogy… – Hirtelen elhallgatott, de már késő volt, felkeltette Gray érdeklődését.

– Mit nem vettem észre?

Lanie belátta, jobb lett volna megfogadni anyja örök érvényű tanácsát, és kérdezősködés nélkül meg kellett volna köszönni a bókokat.

– Hát azt – kezdte vonakodva –, hogy új lett a frizurám, a ruhatáram, a sminkem.

– Ja… Az akkor volt, amikor elhívtalak Vietnamba, nem?

– Tessék?

– Ez akkor volt, amikor a hajadat is hátratűzted. De, észrevettem. És nagyon tetszett.

Lanie elcsodálkozott, Gray pedig közelebb lépett, és átkarolta a derekát.

Megfeledkezett róla, hogy majdnem teljesen meztelen, és most sem zavarta.

Élvezte, ahogy megborzongatja bőrét a hűvös levegő.

– Miért változtattál a külsődön?

– Nem akartam tovább láthatatlan maradni. Sem előtted, sem úgy általában – magyarázta Lanie. – Túl sokáig éltem a húgom árnyékában, ideje volt kilépni onnan.

– Hidd el, én felfigyeltem rád, még ha nem is mutattam ki. Tudod, az utóbbi hónapokban csak a Manningnek éltem. Semmi más nem érdekelt, egészen a Vietnammal kapcsolatos vitánkig.

– De hát nem vitatkoztunk. Csak megmondtam a véleményemet.

– Mindegy: azóta nagyon is észreveszlek – mondta Gray, és olyan szorosan magához húzta, hogy az ajkuk már-már összeért. – Gyönyörű vagy – duruzsolta.

– Köszönöm – mondta Lanie kis habozás után, és hagyta, hogy Gray végre megcsókolja.

Meg kéne beszélnünk, hogy viselkedjünk holnap az irodában, gondolta Lanie, de mégsem tudta rávenni magát, hogy szóba hozza a témát. Gray eddig egy szóval sem célzott arra, hogyan legyen ezután.

Kettejük között óriási volt a vonzalom, nagyszerű az összhang, de Lanie-nek fogalma sem volt, vajon Gray többet is akar-e tőle, mint ez a hétvége. Sőt: azt sem tudta, ő akar-e többet.

A Gray hálószobájából nyíló teraszon üldögéltek, sajtot és előétel-falatkákat eszegettek köztük álló kis asztalkáról. A narancsvörös naptányér épp alábukott a horizonton.

Amint teljesen lement a nap, felhozom a témát, fogadkozott Lanie. Csak azt nem tudta, mit is mondjon.

Ebben a pillanatban luxuslimuzin kanyarodott a kocsifeljáróra.

– Az apám – pattant fel Gray bosszúsan, s egy szó nélkül eltűnt a hálószobában, hogy felöltözzön.

Hamarosan felhangzottak a léptei, ahogy leszaladt a lépcsőn, hogy ajtót nyisson.

Lanie a teraszról jól látta a magas sofőrt, amint kiszáll, megkerüli az autót, és kinyitja az ajtót a benn ülő hölgynek. A limuzinból topmodell-külsejű, elegáns nyári ruhát és magas talpú szandált viselő fiatal nő szállt ki hatalmas napszemüvegben. Nincs az a férfi, aki ne mutatkozott volna vele szívesen.

Lanie eddig jól érezte magát régi farmerjében, lapos talpú szandáljában és szűk pólójában, de most idegesen rágni kezdte a szája szélét.

Néhány perc múlva hangok hallatszottak a konyhából, majd léptek közeledtek a hálószoba felé.

Gray állt meg az ajtajában.

– Lanie, itt vagy? Képzeld, apámék jöttek át. Hoztak vacsorát is – mondta kevés lelkesedéssel.

– Értem.

Lanie tanácstalan volt. Ha előbb szóba hozza, és tisztázták volna, hányadán is állnak egymással, akkor most pontosan tudná, menjene vagy maradjon.

Gray arcáról sem tudta leolvasni a választ: a férfi elnézett a feje fölött, mintha csak a naplementét figyelné a távolban, s mintha szántszándékkal kerülné a tekintetét.

A lány megmerevedett. Arra igazán nem számított, hogy Gray megint levegőnek fogja nézni. Mérhetetlenül megbántódott, és az első találkozásuk jutott eszébe a tengerparton.

Előző éjjel Gray azt állította, már régen felfigyelt rá, és Lanie-nek ez nagyon jólesett. De a mostani viselkedése pont az ellenkezőjéről árulkodik: nem jelent neki semmit!

– Itt szeretnél maradni vacsorára? – kérdezte a férfi inkább udvariasságból, mint hívogatóan.

Lanie rögtön megértette, hogy nemkívánatos vendég a családi vacsoránál, de azt akarta, hogy ezt Gray mondja ki. Azzal egyúttal választ ad a fel nem tett kérdésére is, arra, hogy hányadán is állnak egymással.

– Talán jobb lesz, ha elmész – mondta Gray, mire Lanie csendben bólintott, és tudta, bármi is történt közöttük, annak itt és most vége.

Gyors léptekkel szaladt le a lépcsőn az ajtóhoz, közben magán érezte Gray apjának és dizájnerruhás feleségének kíváncsi pillantásait. Gray nem kísérte ki az autóhoz, csak motyogott valamit a munkával kapcsolatban, és az ajtóban állva elköszönt.

Lanie úgy érezte, ismét láthatatlanná vált előtte. Harag és szégyenérzet kavargott benne, mialatt hazafelé hajtott.

Másnap reggel Lanie-nek nehezére esett felkelni. Legszívesebben kihagyta volna az úszást, de mindaz, amit Bob mondott, s a kényszer, hogy érezze a sós tengervíz érintését, levitte a tengerpartra.

A korábbi napokhoz képest sokkal korábban ért a North Cottesloe-ra, remélhetőleg elég korán, hogy ne találkozzon össze Grayjel. Napsütéses reggel volt, mégsem vette fel a neoprénruhát. Érezni akarta a hideg vizet, az talán majd segít kisöpörni a fejében kavargó gondolatokat.

Gyorsabb tempóban úszott, mint máskor. Nem akart teret engedni a gondolkodásnak. Teljes erejével csapkodta, rúgta a vizet, egészen addig, amíg minden izma, minden porcikája sajgott a fájdalomtól.

Uralta a testét, az izmait, a technikát, ami olyan nagyszerű úszóvá tette. A vízben úgy érezte, ő irányíthat. A való életben nem. Nem tudta megváltoztatni az olimpiai csapat összetételét, nem tudott változtatni azon, hogy a húga túltett rajta, és nem tudta rávenni Grayt, hogy többet akarjon tőle a hétvégi kalandnál. A fájdalmán és csalódottságán sem tudott változtatni, de ahogy azt Bob olyan bölcsen megjegyezte, legalább jobban érezte magát a bőrében.

Nem volt csúcsformában, fájtak az izmai, fájt a tüdeje, mégis kitartóan hasította a vizet. Egészen megélénkült. A fájó gondolatok, amelyek előző este óta nyomasztották, elszálltak, mire kiért a homokos partra.

Buta liba! – szidta magát. Gray nem ígért neked semmit, egyszerűen engedett a vonzalomnak, és kész. Úgy, mint te!

Mégis bántotta, ami történt, mert lebontotta a szívét körülvevő falat.

Egyáltalán nincs rendben, ahogy Gray előző este elbánt vele, mégis magát hibáztatta: nem lett volna szabad belemenni ebbe kalandba.

9. FEJEZET

Abban a reményben, hogy a munka majd felvidítja, Gray már korán reggel bement az irodába. Nagyon zavarta, hogy ilyen módon kell elterelnie a gondolatait. Tudta, hogy a viszonya Lanie-vel nem lesz hosszú életű, de azért azt nem hitte volna, hogy két nap lesz az egész.

Miután a lány elment, az apja kérdezősködni kezdett, és ő persze azt mondta, hogy Lanie csak egy munkatárs. Ez valahol igaz is volt, mégis rosszulesett így gondolnia rá.

Amikor Lanie kilenc körül megérkezett, Gray elhatározta, hogy azonnal kimegy hozzá az előtérbe, és bocsánatot kér, amiért előző este olyan hirtelen kellett távoznia. Kellemetlenül érezte magát az előtte álló beszélgetés miatt, de tisztázni akarta a helyzetet.

Nem maradt túl sok ideje töprengeni, mert Lanie épp csak felakasztotta a kabátját, és azonnal bement hozzá az irodába. Táskájából fehér borítékot vett elő, és az asztalra tette.

– Ez a felmondásom – jelentette be.

– Erre semmi szükség – mondta Gray, bár nem érte meglepetésként Lanie lépése.

– Már hogyne lenne! – nevetett fel Lanie – Tegnap világosan értésemre adtad, mi a véleményed kettőnkről.

Gray felállt, kitolta maga alól a széket, és megkerülte az asztalt. Tudat alatt azt várta, Lanie majd meghátrál, de a lány rendíthetetlenül állt előtte.

Gray kevés olyan embert ismert, akik ki mertek állni magukért, ha vele találkoztak. Az egyik ilyen Lanie volt, és ez a bátorság nagyon tetszett neki.

Ez a lány elérte nála, hogy komolyan vegye, s a hétvégén, mindössze néhány séta alatt, nagyon közel kerültek egymáshoz. Szokatlanul közel.

Már akkor ki kellett volna hogy gyulladjon a vészjelző a fejemben, amikor gondolatban sellőhöz kezdtem hasonlítgatni, merengett Gray. Csak akkor józanodott ki a hétvége hatása alól, amikor ott ült vele szemben a szerelemittas apja, aki alig tudta levenni a szemét és kezét ifjú feleségéről. Ő nem akart a szerelemnek élni, mint az apja, és nem akart különösebb jelentőséget tulajdonítani egy hétvégi kalandnak.

– Miattam igazán nem kell elmenned, bár azt is megértem, ha azért mész el, hogy továbbfejlődhess. Ha maradsz, biztosan újra megtaláljuk egymással a hivatalos hangot.

– Igen. Körülbelül annyira lenne hivatalos, mint a vietnami csók vagy a múlt hétvége, nem? – kérdezte Lanie kivörösödve.

Gray magában igazat adott neki. Veszélyes lenne együtt dolgozniuk, hiszen Lanie most is olyan lehengerlően izgató, hogy alig tudja visszafogni magát.

Legszívesebben odahúzná magához, átölelné, és ott folytatná, ahol a hétvégén abbahagyták…

Lanie törte meg a csöndet.

– A felmondási időm két hét. Ennyi idő alatt biztos talál megfelelő embert a munkaerő-közvetítő.

Gray bólintott, mire Lanie sarkon fordult, és elindult kifelé.

– Szeretnék bocsánatot kérni a tegnap estéért. Nagyon udvariatlanul viselkedtem. Én…

– Semmi gond – nevetett fel keserűen Lanie. – Azért, mert együtt töltöttük a hétvégét, még nem vártam, hogy bemutatsz az apádnak.

Gray egyetértett, mégis furcsa volt az ő szájából hallani, hogy ilyen semmiségnek tekinti az együtt töltött hétvégét.

– Mindketten tudtuk, miről szól ez a két nap – folytatta Lanie. – Szép volt, jó volt, de véget ért. Te nem akarod elkötelezni magad, én pedig… – szünetet tartott, nagyot nyelt – az én életem pedig pillanatnyilag elég kaotikus. Először is ki kell találnom, mihez akarok kezdeni magammal. Azt biztosan tudom, hogy ezt az állást már nem akarom.

Gray nem hitt a fülének. Tegnap még dühös volt, meg volt bántva, most meg úgy beszél, mintha már egyáltalán nem érdekelném. Tényleg így gondolja? De mindegy is: az lesz a legjobb, ha itt lezárjuk ezt az egészet.

Megkönnyebbülten látta, hogy nem taposott annyira a lány lelkébe, mint amennyire tartott tőle.

– Talán az lesz a legjobb, ha most rögtön elmész – mondta Gray.

– De egész nap megbeszéléseid lesznek, és még be kell fejeznem egy beszámolót.

– Hagyd csak, majd megoldom. Természetesen a cég kifizeti a következő két hetet.

– Ha nem dolgozom, akkor a pénzed se kell – háborgott Lanie.

– Ahogy gondolod – hagyta helyben Gray.

– A jelentést még befejezem, aztán elmegyek – jelentette ki Lanie rövid gondolkodás után. – Két-három óra – tette még hozzá, és kiment az irodából.

Amikor Gray ebéd körül visszaért az egyik megbeszélésről, Lanie íróasztala mögött már nem ült senki. Így lesz a legjobb, nyugtázta komoran, és újra belevetette magát a munkába.

Teagan egy hatalmas doboz bonbonnal csöngetett be Lanie-hez.

– Nem tudom, mi a pálya, de gondoltam, a csokival nem lőhetek mellé.

– Sajnálom, ha rád ijesztettem. Annyira nem vészes.

– „Sürgősen beszélnünk kell, hívj fel!” – olvasta fel hangosan az SMS-t Teagan. – Ez nekem nagyon úgy hangzik, mintha vészes lenne.

– Mélyponton voltam, amikor elküldtem – magyarázta Lanie. Azután írta az üzenetet, hogy felmondott Graynél.

Amikor Teagan felhívta, Lanie megkérte, inkább jöjjön át, mert úgy érezte, könnyebb lesz elmesélni dolgokat, ha személyesen találkoznak. Vagy az is lehet, hogy csak húzni akarta az időt, hogy minél később kelljen beszámolnia a Gray és közte történtekről.

A két barátnő kiment a konyhába, Lanie kinyitotta a hazafelé vásárolt üveg bort. Okvetlenül beszélnie kellett Teagannel, ez mindig segített neki rendezni a gondolatait.

– Lefeküdtem Gray Manninggel – tört ki belőle hirtelen, pedig csak akkor akart nekikezdeni, ha már elhelyezkedtek a kanapén.

Teagan szeme tágra nyílt, a bonbon a szőnyegen kötött ki.

A borosüveg csaknem üresen állt a dohányzóasztalon, Lanie a kanapén hevert, Teagan meg vele szemben hintázott a rádióból szóló zene ritmusára.

– Tulajdonképpen jobb dolog nem is történhetett volna veled – állapította meg Teagan. – Már régóta mondom, hogy menj el szórakozni, érezd jól magad. Örülök, hogy végre belekeveredtél valami „rosszaságba”.

– Lefeküdtem a főnökömmel, és otthagytam az állásomat úgy, hogy közben nincs másik a láthatáron.

– Pontosan. És ez azért klassz, mert annyira nem jellemző rád!

Lanie felnevetett, Teagan pedig folytatta:

– Csak vigyázz, mert könnyen hozzá lehet ám szokni a kalandokhoz – kacsintott Teagan. – Kár, hogy csak két napig tartott a kis románcotok.

Lanie sok mindent elmesélt Teagannek: beszámolt a vietnami csókról, a tengerparti sétákról, a konyhai jelenetről… De részletekbe azért mégsem bocsátkozott, és azt is megtartotta magának, mit mesélt Gray az apjáról, vagy hogyan vélekedik a párkapcsolatokról. Bármi történt, úgy érezte, Gray megmutatta neki azt az oldalát, ami mások előtt rejtve maradt, és ő is úgy tudott vele beszélni, mint talán még a legjobb barátnőjével sem.

Furcsa, de épp az a férfi volt rá a legnagyobb hatással, aki jó darabig tudomást sem vett róla. Gray áttörte a védőfalát, és jobban megértette őt, mint bárki más. Magabiztosabbá tette: már nem fél kimondani, amit gondol, és megtenni, amit akar.

Gray csalódottan dőlt hátra a székében. Nincs mit szépíteni rajta: mindössze egyetlen villát sikerült eladnia a Da Nang-i üdülőtelepen. Persze ettől még nincs itt a világvége, máskor is csúsztak már ki a kezéből üzletek, és az is előfordult, hogy egy kezdetben döcögős projekt később rakétaként beindult.

A vietnami ingatlanokkal új terepre lépett, ilyenkor megesik, hogy csak hosszabb idő alatt térül meg a befektetés. Biztos volt benne, hogy egyszer busás haszonnal fog túladni a Da Nang-i villákon, hiszen arrafelé fellendülőben van a turizmus.

Mégis elégedetlen és feszült volt. Talán egy adag koffein felpörgethetné.

Már épp nyúlt a telefonhoz, amikor meggondolta magát, és úgy döntött, inkább nem kéri meg az új asszisztenst, hogy hozzon kávét. Inkább ő maga megy el érte, nem árt egy kis séta. Vagy inkább menjen el futni?

Bár Lanie soha nem szokott ilyen késő délután úszni, futás közben Gray tekintete végigpásztázta a partot, hátha meglátja őt. Gyorsan és lendületesen haladt, lába mély nyomot hagyott a nedves homokban.

Szívesen beszámolt volna Lanie-nek a nap eseményeiről. Persze az apját is felhívhatná, de ő úgyis csak azt mondaná, amit mindig: ha valami nem sikerül, ne csüggedj, tanulj belőle, és menj tovább!

Én vagyok a hibás, mérgelődött magában. Túlságosan elterelte a figyelmét, hogy mit gondolnak az ügyfelek az apja visszavonulása után. Kétségei meglátszottak a vietnami prezentációjában és a fellépésében. Ez hiba volt.

Ilyen többet nem fordulhat elő, határozta el magát Gray. Egyszer minden ügyfél meg fogja érteni, hogy az apja távozása ellenére a cég ugyanaz maradt.

Én magam vagyok a Manning, szögezte le Gray. Az én döntéseim és ötleteim alakítják a cég életét.

Hiányzott neki Lanie. Nem üzleti tanácsot vagy sajnálatot várt volna tőle, hanem megértést. És megkapta volna, mert ki tudhatná jobban, mint a lány, milyen az, amikor valaki rettenetesen vágyik valamire, amit csakis saját erőből lehet elérni. A medencében egyedül a saját teljesítményére számíthatott – éppúgy, ahogyan a Manning-cég sikerességéért pedig egyedül ő a felelős.

Fokozatosan lelassította a tempót, végül már csak sétált a parton. Újra és újra körülnézett, nem látja-e Lanie-t.

Most értette meg csak igazán, milyen érzés lehet a lánynak, hogy soha többé nem versenyezhet. Tudta, milyen szenvedéllyel és odaadással küzdött a sportban, furcsállotta is, hogy olyan valaki, mint ő, megelégszik egy asszisztensi állással, ahelyett hogy újabb célokra törne.

Ha én kudarcot vallok, vagy akár teljesen elveszítem a céget, még mindig újrakezdhetem, állapította meg. Felépíthetek egy újabb vállalkozást. Az én céljaim megvalósítása nincs időhöz kötve, a lényeg, hogy higgyek bennük.

Lanie-nek viszont az úszásban nincs második esélye. Ott nem lehet újrakezdeni, mint az üzleti életben; az életkorán, a fizikai adottságain nem változtathat. Mindent beleadott, mindent helyesen csinált, ez mégsem volt elég, hogy elérje a célját. Ezzel a tudattal kell együtt élnie.

Milyen naiv voltam, tett magának szemrehányást Gray. A terveiről kérdezgettem, értetlenkedtem, miért nem tűz ki új célokat – holott nekem sincs B tervem, nekem is csak a Manning van, az a mindenem.

Úgy döntött, otthon lezuhanyozik, és még visszamegy az irodába dolgozni, vagy legalább megnézi az e-mailjeit. Biztos, hogy talál elfoglaltságot, a cégnél mindig van új projekt, új befektetők…

Ám különös módon ez most nem villanyozta fel. Egyre csak Lanie körül keringtek a gondolatai.

Lanie ajtót nyitott és hátrahőkölt.

– Hát te mit keresel itt?

Néhány hete még ő volt az, aki ingadozott, becsöngessen-e Grayhez, most pedig Gray állt az ő ajtaja előtt.

– Bocsánat – mondta kurtán a férfi.

– Már az irodában is mondtam, hogy erre semmi szükség.

– De, igenis van. Szörnyen viselkedtem veled, mert… De most nem ezért jöttem.

Lanie összefont karral, némán nézett rá.

– Bejöhetek?

– Nem.

Gray vett egy nagy levegőt.

– Egyszerűen nem értettelek meg. Igazából még most sem értelek igazán, és éppen ezért volt elfogadhatatlan, hogy úgy csináltam, mintha megértenélek.

– Miről beszélsz? – Lanie csak pislogott, nem tudta mire vélni ezeket a szavakat.

– Rólad és az úszásról. Arról, hogy hogy érzed magad, és mit kéne kezdened magaddal. Nem lett volna szabad olyanokat mondanom. Joggal érezhetted tolakodónak a kérdéseimet. Sajnálom.

– Pedig jogosak voltak a kérdéseid. Én is ugyanezeket tettem fel magamnak – ismerte be megilletődve Lanie.

– Ettől még hibáztam. Elég okos és erős vagy ahhoz, hogy megtaláld a saját utadat.

– Igen – mondta Lanie szomorúan. – De lehet, hogy pont te segítettél az útkeresésben, és ez egyáltalán nem baj.

Mindketten hosszan hallgattak. Gray azon tűnődött, hogy indulnia kéne, de aztán máshogy döntött.

– Hiányzik a tengerpart – vallotta be őszintén.

Lanie-nek nem kellett további magyarázat, nagyon jól tudta, hogy Gray a közös sétáikra gondol. Lerítt az arcáról, hogy ellentmondásos érzések vívnak csatát a lelkében.

– Nekem is – mondta végül ő is, majd mesterkélt vidámsággal hozzátette: – Jól szórakoztunk együtt.

– Szerinted akkor ennek most vége?

– Kísérőt keresel a reggeli sétáidhoz? – kérdezte Lanie. Nem akarta megkönnyíteni Gray dolgát, de ő ezt nem is vette zokon.

– Nem tudom, pontosan mit akarok, de azt tudom, hogy sok mindent szeretnék elmesélni neked. Egész héten csak rád gondoltam. Meg akarlak érinteni, ölelni és csókolni akarlak, százszor, ezerszer.

Gray elcsodálkozott, hogy ilyen romantikus is tud lenni, de nem bánta, hogy így megnyílt Lanie előtt.

– Ez azt jelenti, hogy többet is szeretnél tőlem, mint egyetlen hétvégét?

– Igen.

– És?

– Ennél messzebbre még nem jutottam – ismerte be Gray. Úgy érezte, mást egyelőre nem ígérhet.

Lanie most közelebb lépett, karját leengedte.

– Tehát azt mondod, éljünk a jelennek, és maradjunk együtt, amíg működik a dolog?

Gray bólintással válaszolt.

– Hát, ez eléggé homályosan hangzik – mondta Lanie, majd közelebb lépett, kinyújtotta a kezét, és megérintette Gray karját.

A férfi megnémulva figyelte, ahogy ujjai egyre följebb csúsznak a karján, és megállapodnak a vállán. Lanie ezután lábujjhegyre állt, átölelte a nyakát, és a füléhez hajolt.

– Kipróbálnám – súgta.

Érezte, hogy a kapcsolatuk – ha ezt egyáltalán annak lehet nevezni – ingatag lábakon áll, és talán nem a legjobb ötlet belemenni, mégis örömmel vette, amikor Gray még ott az ajtóban megcsókolta, és ölébe kapva bevitte a házba.

Lanie női duruzsolásra ébredt.

De fura, gondolta álomittasan, és megfordult keskeny ágyán, hogy átölelhesse Grayt. Ám férfi már nem volt ott.

Meglepetésében kinyitotta a szemét, de olyan sötét volt, hogy alig látott valamit. Még éjszaka van, gondolta. Kótyagosan tapogatta ki az éjjeli lámpa kapcsolóját, és visszadőlt a párnára. Elgondolkodva nézte a plafonról lelógó, Da Nangban vásárolt kék lampiont. És elszomorodott: Gray tehát mégsem maradt nála éjszakára.

Ekkor Gray hangját hallotta a konyha felől. És női hangokat. Hirtelen felült, mert ráeszmélt, hogy az anyja és a húga érkeztek meg.

Talpra ugrott, magára kapott egy pólót, és leszaladt a lépcsőn.

Gray bokszeralsóban állt a konyhapult mögött, a túloldalon Sienna és az anyja ült a bárszékeken. A nappaliban csomagok és bőröndök.

– Csak holnapra vártalak titeket – lépett be a konyhába, de ebben a pillanatban leesett neki, hogy elszámolta magát az időeltolódás miatt.

– Hát, azt látjuk – jegyezte meg Sienna, és Gray felé biccentett.

– Azt hittem, betörők – magyarázta Gray. – Aztán rájöttem, hogy akkor nem lenne kulcsuk.

Sienna nevetett, szőke tincseit lazán hátravetette. Szép volt, mint mindig, egyáltalán nem hagyott rajta nyomot a hosszú repülőút. Gray vele nevetett, mint minden férfi, aki Sienna közelébe került, aztán elment felöltözni.

Amint elhagyta a konyhát, Lanie-re záporozni kezdte a kérdések.

– Ti ketten éppen…?

– Ki ez a férfi?

– A pasid?

– Igen, az – válaszolt Lanie.

Aztán újra megjelent Gray. Farmerban és pólóban éppolyan jól nézett ki, mint bokszeralsóban.

A nyugtalan Lanie feltett egy kanna teavizet, csak hogy csináljon valamit.

Gray elég jól vette az akadályokat, bár látszott rajta, hogy ő is feszeng.

Szerencsére Sienna és a lányok anyja folyamatosan beszélt. Lanie kissé félrehúzódott, onnan figyelte a húgát, aki nyíltan flörtölt Grayjel. Bár tudta, hogy Siennánál ez semmit nem jelent, most mégis bosszankodott rajta.

Nem sokkal később Sienna elkezdett kicsomagolni, az egyik táskából előkerültek az aranyérmek. Gray aggódó tekintettel Lanie mellé lépett, de ő egy alig észrevehető fejmozdulattal jelezte, hogy köszöni, jól van. Sienna is megállt, mielőtt kinyitotta volna az érmetartó dobozt, és kérdőn a nővérére nézett. Lanie ráébredt, hogy húga szomjazik a dicséretére, fontos neki, hogy elismerje a teljesítményét.

Lanie úgy érezte, nem lenne képes elmenni az olimpiára, és végignézni a versenyeket, ezért nem is utazott el Londonba. Most már bánta, hogy nem látta élőben a húga diadalát.

Bólintott, mire Sienna boldogan kinyitotta a kis dobozokat, és elővette a csillogó érmeket. Egyik szebb volt, mint a másik. Lanie kíváncsian vette őket a kezébe, és meglepődött, mert eddig azt hitte, kisebbnek.

Sienna és az anyja aggodalmas tekintettel fürkészték az arcát, de nem volt mitől félniük. Szívből örült húga sikerének, mert tudta, hogy milyen keményen megdolgozott érte. Az ő kudarcához, szertefoszlott álmaihoz ennek semmi köze.

Az egyik éremmel a kezében odalépett hozzá, átölelte a vállát, és szeretetteljesen a fülébe súgta:

– Nagyon büszke vagyok rád.

Nem is volt olyan nehéz kimondani.

Lanie az autóhoz kísérte Grayt. Hajnali három óra volt, semmi sem törte meg az éjszaka csendjét, csak a hullámok moraja.

– Hogy vagy? – érdeklődött Gray.

– Jól. Tényleg jól – felelte mosolyogva Lanie, de kitért előle, amikor át akarta karolni a derekát. – Azt hiszem, mégse jó ötlet ez a dolog közöttünk.

– De miért nem?

Lanie egy közeli utcalámpára függesztette a tekintetét.

– Az elmúlt hónapokban nem arra koncentráltam, amire kellett volna, hanem arra, hogy kudarcot vallottam, és hogy milyen csalódott vagyok emiatt…

– De te nem vagy vesztes, Lanie. Ne mondj ilyeneket – ellenkezett Gray.

– Tudom.

Időközben Lanie is rájött, és Gray nem sejtette, milyen nagy szerepe volt ebben neki.

– De nem értem el a céljaimat, és ez fáj. Itt az ideje, hogy folytassam a küzdelmet.

Gray némán bólintott. Lanie folytatta:

– Nem engedhetek meg magamnak egy újabb kudarcot, főleg nem olyat, amiről már most tudom, hogy be fog következni. Vissza kell találnom önmagamhoz. Vissza kell szereznem az önbizalmamat. – Nyelt egy nagyot. – Mindketten tudjuk, hogy ez a kapcsolat nem tarthat sokáig.

– Mért vagy olyan biztos benne?

Lanie szomorúan felnevetett.

– Te magad se tudod megfogalmazni, hogy mit is vársz ettől a kapcsolattól.

És én se. Azt viszont pontosan tudom, hogy mit nem akarsz. A szerelem és a hepiend nem szerepel a kívánságlistádon, az enyémen viszont igen.

Szünetet tartott, hogy Gray közbeszólhasson, ha akar, de a férfi hallgatott.

Lanie-nek könnyek szöktek a szemébe, ajkát dühösen összeszorította.

– Ezek szerint szerelemre vágysz? – kérdezte a férfi.

Igen, szerelemre vágyott, és amikor belenézett Gray szemébe, rögtön ráeszmélt, hogy nem kell tovább keresnie: szereti a férfit. S abból, hogy Gray lesütötte a szemét, tudta, hogy ezt a férfi is tudja vagy legalábbis sejti.

– Most már jobban értelek – folytatta sietve. – Tudom, hogy igazából nem vagy olyan udvariatlan és nagyképű, mint amilyennek mutatod magad. Csak senkit nem akarsz közel engedni magadhoz, nehogy elvonja a figyelmedet a munkádról, a cégről.

– Fogalmad sincs, miket beszélsz!

– Hidd el, nagyon is van. Én éveken át ugyanígy elzárkóztam mindenkitől.

Az életem kizárólag az úszás és a versenyek körül forgott. Semmi másnak nem maradt hely és idő, de nem is bántam. Most viszont már tudok és akarok is nyitni új álmok, tapasztalatok, kapcsolatok és igen, a szerelem felé is.

Úgy érezte, millió lehetőség, egy teljesen új világ tárul fel előtte. Furcsa izgatottság kerítette hatalmába. Sienna érmei váltották ki belőle most ezt az érzést, de a folyamat sokkal régebben kezdődött, talán akkor, amikor kiállt magáért Grayjel szemben.

– Tévedsz – ingatta a fejét a férfi. – Nekem pont az a munkám, hogy kapcsolatokat építsek.

– Igen, de ezek üzleti kapcsolatok, nem igaziak.

Gray felnevetett.

– Mért, az apám házasságai talán igaziak? Vagy ami az anyám és köztem volt? Ha ezek az igazi kapcsolatok, akkor köszönöm, nem kérek belőlük.

Lanie megint elgondolkozva bámult a távolba. Ők ketten tényleg sokban hasonlítanak.

– Ég veled – szólalt meg aztán, anélkül hogy ránézett volna. – Köszönöm a szép napokat.

Gray már majdnem szóra nyitotta a száját, de végül nem mondott semmit, csak mélyen Lanie szemébe nézett. A lánnyal nagyot fordult a világ. Szerette volna visszaszívni, amit az előbb mondott, szerette volna Gray karjába vetni magát, odabújni hozzá, és megmondani neki, hogy vele marad, hosszabb vagy rövidebb időre, ahogy Graynek jólesik.

De érezte, hogy ennyi nem elég. Ő sokkal többre vágyik, mint amit a férfi kész megadni neki. S a tény, hogy Gray ilyen könnyen belenyugszik a szakításba, mindent elmond.

Elengedte hát.

10. FEJEZET

Egy hónappal később

Egy péntek este Gray és az apja az egyik belvárosi bárban találkoztak. Gordon épp három hónapja vonult vissza, gondolták, ez jó apropó a közös sörözésre.

A Manningnél még nem volt minden a régi, de az ügyfelek lassan megszokták és elfogadták a változásokat. Gray iránti bizalmuk lényegesen megerősödött, és ő maga is sokkal magabiztosabb lett cégvezetői pozíciójában.

Lanie példamutatása sokat segített neki az utóbbi hetekben. Méltósággal, a tengerben úszva igyekezett feldolgozni élete legmélyrehatóbb változását.

Nem omlott össze, még ha voltak is mélypontjai.

Gray azt is megtanulta tőle, hogy lehetnek, sőt kellenek is ilyen mélypontok.

Elfogadta, hogy nem lehet mindig tökéletesnek lenni. A lényeg, hogy az ember próbálja kihozni magából a legjobbat.

Ez a hozzáállás meg is hozta a gyümölcsét: időközben sikerült még egy villát eladnia Da Nangban.

– Tashával vége – szólalt meg az apja minden átmenet nélkül.

– Igazán sajnálom – mondta Gray, és kortyolt egyet a söréből.

– Nem tűnsz valami meglepettnek.

– Nem is vagyok az.

Máskor ezen a ponton vége szakadt az apja válásairól szóló beszélgetésnek, Gray azonban most valamiért megkérdezte:

– Mi történt?

– Nem működött a dolog. Nem tudtunk megfelelni egymás elvárásainak.

– És pontosan mit vártatok egymástól?

– Azt hiszem, a tökéletes házasságot.

– Az meg milyen?

Gordon nevetve rázta meg a fejét.

– Hát éppen ez a gond: még én sem jöttem rá.

– Akkor meg miért próbálkozol újra és újra?

– Nem tudom. Amikor szerelmes leszek egy nőbe, valahogy természetesnek tűnik, hogy elveszem feleségül.

– Örülök, hogy más területeken megalapozottabban hozol döntéseket, és gyorsabban tanulsz a hibáidból.

– Nagyon különböztek egymástól azok a nők. Azt is mondhatnám, mind a hét más-más típus volt. Nem vettem el kétszer ugyanolyat. Ebből azért az látszik, hogy minden alkalommal tanultam a hibámból, nem?

Gray nevetett, aztán témát váltottak. Miközben főleg üzleti dolgokról beszélgettek, Gray az apját figyelte, és próbált belelátni az érzelemvilágába.

Noha épp különvált a feleségétől, akit feltételezhetően szeretett is, az öreg nem tűnt valami megtörtnek.

– Szerelmes voltál Tashába? – terelte vissza a szót Gray a házasságra.

– Igen… vagy legalábbis azt hittem. De ha tényleg az lettem volna, most nem lennék megkönnyebbülve, hogy vége.

Gray önkéntelenül is arra gondolt, hogy akkor elvileg most neki is ezt kéne éreznie Lanie-vel kapcsolatban. Ő viszont egyáltalán nem érez megkönnyebbülést, amióta nem találkoznak. De hát a kapcsolatuknak nem volt jövője, és különben is, Lanie jobbat érdemel nála. Szívből kívánta, hogy a lány találja meg a boldogságát, és a sporton kívül is kibontakozhasson.

De hogy honnan jutott ez éppen most az eszébe, azt nem tudta megmagyarázni. Hetek óta nem látta őt, nem véletlenül: szándékosan más útvonalon futott reggelente.

Tűnődve emelte szájához az időközben kiürült söröspoharat, és azon kapta magát, hogy fogalma sincs, épp miről beszél az apja. Csak bólogatott hát, úgy tett, mint aki egyetért, ám közben a saját gondolatait próbálta rendezni.

Szóval hiába ért véget a kapcsolata Lanie-vel, megkönnyebbülésnek nyoma sincs. Sőt!

Lanie kimerülten akasztotta fel a kötényt az erre kijelölt helyre. A parti kávézó szűk irodájában Bob somolyogva pillantott fel az íróasztal mögül, ahol épp az elszámolást készítette.

– Hidd el, meg fogod szokni.

– Nem értem, hogy sokévi kőkemény edzés után mért fáraszt ki ennyire, hogy egész nap talpon vagyok – mosolygott ferdén Lanie.

– Majd gondolj erre, amikor átépíted a kávézót. Kibővíthetnéd például egy víz alatti résszel, és akkor úszva is kiszolgálhatod a vendégeket – viccelődött Bob.

Öt perccel később Lanie már a homokos parton lépdelt a víz felé. A kávézó pontban ötkor bezárt. Elhatározta, hogy ezen mindenképpen változtat, amint átveszi az üzletet Bobtól. Nyáron sokáig világos van, nagyobb a forgalom, valószínűleg megérné tovább nyitva tartani.

Pillanatnyilag nem volt túl nagy a mozgás a parton. Egy-egy napimádó feküdt itt-ott a homokban, a sekély vízben kutyák és gyerekek játszottak. A szél felélénkült, elszánt szörfös lovagolta meg a hullámokat. A horizonton magányos konténerszállító hajó rótta megszokott útját.

Lanie letette strandtáskáját, úszódresszre vetkőzött. Alaposan bemelegített, és közben szabad folyást engedett gondolatainak.

Tulajdonképpen minden oka megvan a boldogságra. Bob nemrég megemlítette neki, hogy nyugdíjba készül, és eladja a kávézót. Lanie rögtön tudta, hogy ő lesz az első számú vevő. Ez minden megtakarítását felemészti, még hitelt is fel kell majd vennie, viszont a lakhatásra nem lesz gondja, mert beköltözhet a kávézó fölötti két szobába.

Önállóságra vágyott. Hogy ne másnak dolgozzon, hanem a maga ura legyen.

Ő akarta irányítani az életét.

Meg volt róla győződve, hogy boldogulni fog. A tengerparton amúgy is mindig elfogta az optimizmus. Közel volt lételeme, a víz, amelyben soha nem érezte magát túl nagynak vagy esetlennek. Amikor úszott, izmos teste szép volt, életerős, a mozgása elegáns. Olyankor csak ő volt, és az óceán. Nem hasonlítgatta magát más, talán csinosabb, technikásabb, fiatalabb úszókhoz, és nem volt a közelben stopperóra sem. Jól érezte magát a bőrében – mint amikor Grayjel volt együtt…

Főleg úszás közben jutott gyakran eszébe a férfi. Hagyd már abba, szólt rá magára. Semmi értelme megint vele foglalkoznod!

Szemére tapasztotta az úszószemüveget, és elszántan beszaladt a hullámok közé.

A nap már majdnem megérintette a horizontot, amikor Lanie kifelé úszott.

A sekély vízben levette az úszósapkát és -szemüveget, s még utoljára alámerült. Amikor felbukkant, hátrasimította a haját.

Ugyanebben a pillanatban placcsant valami mellette. Egy teniszlabda.

Másodperceken belül hatalmas ugrásokkal ott termett a gazdája is: Luther.

Felkapta a labdát, kiszaladt vele a partra, letette, és csak ezután fordult vissza, hogy farokcsóválva üdvözölje a régi ismerőst.

– Hozd ide, ha azt akarod, hogy eldobjam! – hangzott fel az ismerős férfihang. Gray közeledett a parton.

Luther láttán a lány sejtette, hogy Gray sem lehet messze, mégis összerándult a gyomra, amikor a férfi a közelébe ért.

Gray nedves, hátrasimított hajjal állt előtte, mellkasán apró vízcseppek csillogtak a lemenő nap aranyosvörös fényében.

– Helló! – köszönt mosolyogva.

– Szia!

Egy hosszúnak tűnő pillanatig egyikük sem szólt, némán néztek egymásra.

Lanie hirtelen nem tudta, mit tegyen vagy mondjon.

– Bob mondta, hogy megvetted a kávézót – szólalt meg egy idő után Gray.

– Igen. Most mindenre megtanít, aztán egy hónap múlva elmegy, és teljesen átveszem tőle.

– Biztos jól fog menni.

– Mindent megteszek.

Ismét elhallgattak. Zavarukban csak álltak egymással szemben.

– Örülök, hogy megint errefelé jöttök futni – mondta Lanie kissé nehézkesen. – Luther szereti ezt a helyet. Remélem, nem miattam jártok máshová.

A part egy távolabbi pontját nézte. Szeretett volna bárhol máshol lenni, csak ne Gray közvetlen közelében, mert az elviselhetetlen. Épp elég fájdalom, hogy annyiszor eszébe jut.

– De. Persze, hogy miattad.

– Pedig igazán nem kellett volna egyetlen hétvége miatt száműznöd magatokat arról a helyről, amit annyira szerettek – mondta Lanie meghökkenve. – Ennyire nem kell túldramatizálni a dolgot.

– Szerintem az sokkal több volt, mint hétvégi kaland.

Lanie keze ökölbe szorult, az úszószemüveg pereme fájón belevágott a tenyerébe.

– Eddig mintha nem ezt mondtad volna – csúszott ki a száján.

Fejezd be, szólt rá magára. Már mindent megbeszéltetek ezzel kapcsolatban, kár a szóért. Minek felszaggatni a sebeket?

– Igen. De tévedtem.

Lanie kényszerítette magát, hogy a szemébe nézzen, s közben próbálta elnyomni magában az éledező reményt.

– Úgy gondolod?

Gray bólintott.

– Nekem a szerelem mindig egyet jelentett a gyengeséggel. Úgy tekintettem rá, mint valami nehezen megjósolható kockázatra. Zavaró tényezőre, amitől nem tudok a lényegre koncentrálni.

– Vagyis a Manningre – mondta Lanie.

– Igen, így volt. De megváltozott. Persze még mindig nagyon fontos nekem a cég, de rájöttem, hogy ez nem minden. Apám is rájött, ezért keresi folyton a szerelmet, a társat. Igaz, nem mindig hoz jó döntéseket, de én már nem nevetem ki érte. Sokat beszélgettünk erről. Megértettem, hogy életében egyszer már volt igazán szerelmes, és ezt az érzést szeretné újra átélni.

Közelebb lépett a lányhoz, tekintetét továbbra is rászegezve. Ez a közelség és beható figyelem szinte megbabonázta Lanie-t. Gray már csak karnyújtásnyira volt tőle.

– Nem akarok olyan lenni, mint ő – mondta ki őszintén a férfi. – Nem akarom azzal tölteni a hátralévő életemet, hogy keresek valamit, ami egyszer már az enyém volt, de hagytam elveszni.

– Gondolom, neked a hét esküvő se túl vonzó lehetőség – nevetett fel most már Lanie.

– Eltaláltad – nevetett vele Gray.

Nem, gondolta Lanie, te inkább bezárkózol, és gorombaság mögé rejted az igazi lényedet.

– Szeretlek – mondta Gray, és egészen közel lépett hozzá.

Lanie-nek tetszett ez az egyszerű vallomás. Mozgalmas, felkavaró időszak volt a háta mögött. Még mindig félt, hogy ha újra Gray közelébe kerül, annak előbb-utóbb csalódás lesz a vége. Nem akart több kudarcot.

Most viszont itt áll előtte Gray sugárzó mosollyal, a jövőbe vetett megingathatatlan hittel. Lanie-re átragadt ez a bizakodás, félelmei lassan elpárologtak.

Az úszókarrierje nem úgy alakult, ahogyan tervezte, mégsem sajnálta a hosszú évek kemény munkáját, amit belefektetett. Nem bánt meg egyetlen pillanatot sem.

A szerelem persze egészen más, mint a sport, de abban is vannak kockázatok, és senki nem adhat garanciát, hogy jól végződik. Annyiból jobb, hogy ott nem számítanak a sérülések, betegségek vagy a kiegyensúlyozott csapatteljesítmény.

Senki más nem felelős a kapcsolatukért, csak ők ketten.

– Én is szeretlek – suttogta a meghatottságtól alig hallhatóan, és Gray karjába vetette magát.

Szenvedélyes, sós ízű csókokat váltottak, vállukat melengették a lemenő nap sugarai. Csak nagy sokára engedték el egymást. Luther ugatva ugrabugrált körülöttük.

– Azt akarja, hogy valaki dobja már el neki a labdát – mondta Lanie kifulladva.

Kéz a kézben ballagtak vissza a sétányra.

VÉGE