Leiner Laura

Maradj velem

A kitalált történet szereplői is kitaláltak,

mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Copyright © Leiner Laura, 2018

© L&L Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva.

Kiadja a L&L Kiadó Kft., 2018

ISBN: 9786155653438

e-mail: info@llkiado.hu

www.llkiado.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A borítót Müller Péter tervezte

„Will you stay?

Will you stay away forever?”

Avenged Sevenfold – So far away

–

– Jönnek! Jönnek vissza a csapatok! – pattant fel elsőként Bernadett, én pedig visszafojtott lélegzettel álltam fel az asztaltól, hogy kimenjek eléjük.

Mindannyian kirohantunk az étkezőből, és a szakadó esőben állva meredtünk a kétszárnyú kapura, amit a főszervező kinyitott, és megláttuk az első sáros versenyzőt visszaérni.

Mellettem Lóri és Zsombi frusztráltan figyelték az eseményeket, és bár védettként nem fenyegetett minket a kiesés veszélye, valamennyiünk aggódva meredt a kapura, arra várva, hogy megérkezzenek a versenyzők a feladatról. Mind a négyen más okból kifolyólag, és főként más miatt izgultunk. Bernadett feszülten nézte, hogy kikkel maradunk versenyben, és a szája szélét rágva latolgatta a további esélyeinket. Lóri, aki a csapatunk leghaverkodósabb tagja, a visszatérőket várva azon tűnődött, vajon melyik „spanját" veszítette el a feladaton, amiben mi nem vettünk részt. Zsombi és én pedig egy-egy konkrét személyre koncentráltunk. Ő arra, hogy az egyik kiessen, én pedig arra, hogy a másik bent maradjon. A fülemben zakatoló, zúgó hang kíséretében, üveges tekintettel bámultam a dupla szárnyú kaput, amin sorban megérkeztek az elázott, sáros versenyzők. A türkiz, a szürke, a világosbarna, végül pedig a sötétzöld csapat tagja is visszajött, ami azt jelentette, hogy már csak egy továbbjutó léphet be a kapun. A döbbenettől szinte lebénulva álltam az esőben, és képtelen voltam felfogni, hogy ez hogyan történhetett. Semmit sem értettem. Csenge a szája elé tett kézzel, pislogás nélkül meredt a tábor bejáratára, és folyamatosan a fejét rázta, a fekete csapat másik két tagja pedig idegesen állt mellette, miközben a visszaérkező Karesz a sötétzöldektől mocskosan és megázva beszélt pár szót a csapattársaival, aztán a tekintetével megkeresett minket, és megindult felénk.

– És most? – suttogta Zsombi kiszáradt torokkal, és feszülten megnyalta kicserepesedett ajkát.

– Mindjárt megtudjuk, hogy mi történt – feleltem erőtlen hangon, várva, hogy Karesz odaérjen hozzánk. – De valamelyikük kiesik – tettem hozzá a sírógörccsel küszködve, majd visszafordítottam a fejem a kapu irányába, és a könnyeimen át nézve az esőn keresztül, meghallottam a lépteket. Csak azt nem tudtam, hogy ki érkezik utolsó bentmaradóként. A sárga, vagy a fekete csapat. Máté, vagy Kornél.

1.

Anyuval álmodtam. Az egész teljesen értelmetlen volt, és tökéletesen zavaros, de ahhoz éppen elég valóságosnak tűnt, hogy hajnalok hajnalán, amikor még mindenki az igazak álmát alussza, én izzadtan és kifulladva riadjak fel. A sötétben körbenézve először azt sem tudtam hirtelen, hogy hol vagyok, mert az álmom a lakásunkban, otthon játszódott, ezért beletelt pár pillanatba, hogy felfogjam, egyáltalán nem otthon vagyok, hanem valahol a Bükkben, egy faházban, az Iskolák Országos Versenyének hatodik napja hajnalán. A sötétben ülve az ágyamon kisimítottam az arcomból a hajtincseimet, amelyek rátapadtak az izzadt homlokomra, és ahogy kitisztult a fejem, a saját szapora légzésemen kívül meghallottam a helyiségben lévő két személy egyenletes szuszogását is. Anyu álomképe egyre homályosabb lett, és miközben félreraktam a könnyáztatta párnámat, amit valószínűleg álmomban sírtam tele, körbenéztem, hogy felkeltettem-e valakit az ébredésemmel. A csapatunkhoz tartozó Bernadett, és a fekete csapattag, Csenge mélyen aludtak, a faházban lévő negyedik ágy pedig üresen, bevetve állt. Ott már nem aludt senki, Zsanett az egész barna csapattal együtt kiesett tegnap. Hunyorogva bámultam a helyére, amit csupán a Bernadett éjjeliszekrényén lévő digitális képkeret váltakozó, gyér fényei világítottak meg. Gyűlöltem látni azt az üres ágyat, mert a versenyen eddig eltöltött rövid idő alatt kifejezetten megkedveltem Zsanettet, és egészen az ő kieséséig nem éreztem az igazi súlyát annak, amiről ez a verseny szól. Magam mellett tapogatózva megkerestem a telefonomat, és megnéztem rajta az időt. Még napkelte sem volt.

Tudtam, hogy nem fogok visszaaludni, azonban képtelen lettem volna a síri csöndben, mozdulatlanul, a gondolataim fogságában várni a reggelt, ezért a lehető leghalkabban felkászálódtam az ágyból. Némán, elnyelve a fájdalmas nyögésemet, felhúztam az edzőcipőmet, és felállva megpróbáltam ráállni a megrándult bokámra, ami a tegnapi feladaton sérült meg. Összeszorított fogakkal, a másik lábamra nehezedve megvártam, hogy enyhüljön a lüktető fájdalom, majd amikor már csak tompán hasogatott, eloszlattam a súlyomat úgy, hogy a legkevésbé erőltessem a megrándult bokámat, és halkan a faházhoz tartozó apró fürdőszobába mentem. Miután behúztam magam mögött az ajtót, felkattintottam a lámpát, és komótosan fogat mostam. A lámpafény megvilágította a sarokban lévő pókhálókat, amik a legkisebb huzatra is himbálózni kezdtek, a széleiken összekuporodva várakozó pókokkal együtt. Amikor végeztem, halkan átmentem Csenge és Bernadett ágyai között, és óvatosan kisurranva a házból, kiléptem a sötétbe. A kora hajnali levegő csípős volt, és azonnal kitisztította a fejem, az álmom pedig, amiből felriadtam, és ami még vissza-visszatérve kísértett, ködként oszlott szét a szemem előtt, ahogy elindultam a medence felé. Mindig ugyanaz a visszatérő álom már több mint egy éve, ilyen-olyan rendszerességgel. Néha hónapokig elkerül, néha pedig hetente akár többször is meglátogat. Ilyenkor álmomban anyu ott van, velem van, beszélgetünk, vagy csak csinálunk valamit, teljesen hétköznapi dolgokat, és jól van, nem látszik rajta semmi, nem beteg, nincs kórház, nincs kezelés, nincs semmi más, csak mi. Mint régen. Aztán mindig, minden alkalommal, amikor vele álmodok, a tudatom jelez, még álmomban is ráébreszt arra, hogy ez nem stimmel, ő nem lehet itt, mert már nincs többé, és megkérdezem tőle, hogy ez hogy lehetséges, mire megváltozik az arckifejezése, mintha megijedne, vagy nem is tudom, összezavarodna a hallottaktól, aztán egyszerűen felriadok. Ennyi. Egy álom, amiben keveredik a legnagyobb vágyam a kegyetlen valósággal. És olyankor már nem tudok visszaaludni, túl zaklatott leszek tőle. Vagy csak félek. Ki tudja. A szél halkan rázta a lombokat a fejem felett, a tábor körül elterülő erdőből érkező neszek pedig egyáltalán nem ijesztettek meg, hanem inkább megnyugtatóan hatottak. Mert élet volt benne. Nekem pedig csak ez számított.

A gondolataimba merülve bicegtem a medence felé, miközben körülöttem az egész tábor aludt, sehol nem volt senki rajtam kívül. Sötétek voltak a faházak, ahogyan az étkező épülete is. Egy lámpa sem égett, és egy mobil kijelzője sem világított odabentről. A pingpongasztalok és szabadtéri kondigépek üresen álltak, ahogyan a tábor melletti focipálya is. Csupán a dupla szárnyú főkapu melletti bódéból látszódtak távolról villódzó fények. Valószínűleg filmet nézett a táborozok biztonságára és álmára vigyázó őr. Ezek szerint ketten voltunk ébren, senki más. De ahogyan én sem, valószínűleg ő sem vágyott társaságra, ezért hogy nehogy kizökkentsem a monotonitásból a neszezésemmel, nem mentem el arra, hanem az eredeti célomnak megfelelően a medence felé fordultam, és a pulcsim cipzárját felhúzva, magam előtt összefont karral megborzongtam a csípős júniusi hajnalon. Leültem a kivilágított medence szélére, átkulcsoltam a karommal a felhúzott térdemet, bedugtam a fülembe a fülhallgatómat, elindítottam egy random lejátszási listát, olyat, amiben egyetlen számot sem ismerek, és csak úgy ültem ott, a vizet bámulva, aminek felszínén fodrokat képezett az enyhe szél. A gondolataim egymást váltották, összevissza csapongtak, de egyiknél sem ragadtam meg, csak hagytam, hogy villámként cikázzanak át az agyamon. Átpörgött a fejemben az elmúlt napok összes eseménye, azóta, hogy eljöttünk a versenyre. A feladatok, a csapatok, a bentmaradtak és a kiesettek. A barna csapat tegnapi távozásáig talán fel sem fogtam, hogy az ártatlannak tűnő verseny valójában milyen mély érzelmeket vált majd ki belőlem. Zsanett kiesése azonban felnyitotta a szemem arra, hogy mint az életben minden, ami jó, végül veszteséggel zárul majd. Én pedig nem vagyok túl jó a veszteségek feldolgozásában. A fülem mögé tűrve egy hajtincsemet sóhajtva megráztam a fejem, és a csapatunkon, a versenyen és annak alakulásán gondolkodtam. Főként a tegnapi feladaton és a visszaérkezésünket követő eseményeken, amelyek csapaton belül egyfajta konfliktuscunamit indítottak el. Kocsis igazgató előtt megjátszhattuk magunkat, és eltitkolhattuk a részleteket, hogy kíméljük. Úgy voltunk vele, hogy nem kell mindenről tudnia, mert az csak kiborítaná. így aztán el sem mondtuk neki, hogy a legutóbbi feladatnál Zsombi mennyire használhatatlan volt, és egyáltalán nem vált a segítségemre, ezért egyedül csináltam végig. Vagyis majdnem egyedül... Kocsis azért küldött minket, hogy megszerezzük neki és a Szirtes giminek a kupát egy olyan versenyen, amiről szinte még soha, senki sem hallott. Nyerni küldött minket, és hisz bennünk, ezért aztán azt, hogy a csapaton belül problémák vannak, valahogy egyikünk sem szándékozott elmondani neki. Nem tudom, hogy azért hallgattuk-e el, mert valóban kímélni szeretnénk, vagy azért, mert mi magunk is szégyelltük, hogy az egyetlen gyengeségünk felütötte a fejét, és mint valami elfertőződött seb, mélyről terjed. Kezelgethetjük a felszínét, mindhiába, ha valójában belülről rohad. Mert hiába vagyunk négyen kiválóak valamiben, mind-mind a saját területünkön, ha közösen, csapatként nem tudunk jól működni. És ezt a tényt igyekeztünk mindenki elől eltitkolni. Talán még saját magunk elől is. Nem szándékoztam részletekbe bocsátkozni a kincsesláda feladaton történtekről, eredetileg az volt a tervem, hogy hallgatok az egészről, a lényeg úgyis az, hogy végül bent maradtunk, de aztán minden kibukott. Mert miután Zsombival visszatértünk a feladatról, Bernadett-tel és Lórival kiegészülve elvonultunk.

Tulajdonképpen csak egy beszámoló lett volna arról, hogy milyen volt a verseny, de a feszültség köztünk a kilencedikessel szinte tapintható volt, így Lóri és Bernadett követelték, hogy részletesen fejtsük ki, pontosan mi is történt a közös feladatunkon. És ekkor már nem volt nagyon lehetőség szépíteni, elmondtam úgy, ahogy volt. Ez Zsombit elég rosszul érintette, és talán a korkülönbség miatt, de kifejezetten sértődötten reagált, vagyis úgy tűnt, mintha még haragudna is azért, amiért elmondtam, hogy leblokkolt, és nem segített a kettőnkre osztott feladaton, amit végül egyedül, illetve egy másik csapat tagjának segítségével tudtam megoldani. És mielőtt Bernadett vagy Lóri tévesen Máténak adta volna a képzeletbeli „milyen jó fej, hogy segített" titulust, gyorsan hozzátettem, hogy a segítségem nem a sárga csapatból érkezett, akikkel elvileg olyan nagyon jóban vagyunk. Kornélnak köszönhető a bent maradásunk, a fekete csapat kajakos fiújának, aki nélkül már valamennyien otthon lennénk, hála Zsombi lehetetlen viselkedésének, és Máténak, aki megmutatta az igazi arcát. Ha pedig már itt tartottunk, beavattam a kissé értetlenül hallgató többieket abba is, hogy Máté miként viselkedett velem a feladaton, amire Zsombi teljesen elfogult és infantilis módon a védelmébe vette a barátját, aminek következtében kirobbant a Szirtes-csapatban az első komolyabb vita. Igazából mindannyian Zsombival veszekedtünk, és minden idegszálunkkal próbáltuk jobb belátásra bírni, de semmi eredménye nem volt, mert a kilencedikes azt tette, amit minden sarokba szorított ember tesz, ha fenyegetve érzi magát. Visszatámadott. Hiába próbáltuk meggyőzni arról, hogy lazítania kellene Mátéval a kapcsolatát, mert ez egy verseny, ahol mi csapatként az összes többi versenyző ellen vagyunk, Zsombi azonnal rávágta, hogy akkor nekem is el kellene távolodnom a fekete csapat egyik tagjától, akivel egészen szoros kapcsolatom alakult ki néhány nap alatt. Szorosabb, mint azt bárki gondolná. Hiába próbáltam észérveket felsorakoztatni amellett, hogy Kornél nem veszélyezteti a versenyünket, sőt, a jelenlegi bent maradásunkat egyenesen neki köszönhetjük, elvéreztem ezzel az érvvel, mert bárhogy is szépítettem, a tény az tény maradt. Kornél is ellenfél ebben a versenyben, a többiek pedig nyomatékosan felhívták erre a figyelmemet. És ebből óriási veszekedés keletkezett. Bernadett azt fújta, hogy nem barátkozni jöttünk ide, hanem azért, hogy csapatként, együtt megnyerjük a versenyt. Én folyamatosan azt ismételgettem, hogy Kornél segítette a bent maradásunkat, miközben Máté otthagyott a bajban. Lóri azért neheztelt Zsombira, mert leblokkolt a versenyen, és hagyta, hogy egyedül hajtsam végre a kétfős feladatot, miközben a társamnak kellett volna lennie. Erre Bernadett felvetette, hogy mi van, ha a kilencedikes direkt csinálta, és egyszerűen a kiesésünket akarta ezzel elérni, ki tudja, talán azért, hogy mentse Mátéékat. Zsombit teljesen kikészítette a feltételezés, és tőlem várta a segítséget, hogy mondjam el az igazat, hiszen én vagyok a csapatból az egyetlen rajta kívül, aki valójában ott volt, és pontosan tudja, hogy mi történt. Igen, én valóban ott voltam. De nem mondhattam mást, mint ami valójában történt. Hogy Zsombi mindenfajta indoklás nélkül feladta, így rám hagyta a feladat megoldását, ezzel a vállamra téve a bent maradás, vagy éppen a kiesés terhét. Hozzá kellett tennem, még egyszer nyomatékosítva, hogy ha ez mind nem lett volna elég, Máté szó nélkül otthagyott a bajban, pedig semeddig sem tartott volna segítenie. Ezt az információt Bernadett és Lóri azonnal elraktározta, amolyan „jó tudni, hogy milyen is valójában" stílusban, Zsombi azonban nem értette, hogy mi ezzel a probléma, mondván, miért segített volna Máté, amikor külön csapatban vagyunk. Én erre azt feleltem, hogy azért kellett volna Máténak segítenie, mert nem veszélyeztettem a bent maradásukat, tekintve, hogy sérülten mindenképpen utánuk végeztem volna, és ha egyszer ők biztos továbbjutók, akkor neki mindegy lett volna, hogy egy másodpercet rám szánva segít levenni a kulcsot, vagy otthagy a fenébe. És ő otthagyott a fenébe. így döntött, elfogadom, akkor is, ha nem értek vele egyet, de arra azért képtelen voltam, hogy védjem az álláspontját. Lóri és Bernadett is velem értett egyet, Zsombi azonban hajthatatlan volt. Azt állította, Máté helyében ő maga sem cselekedett volna másképpen. Ebből következett Lóri kérdése, hogy ha ekkora a szája, és ennyire tudja, hogy más helyében mit cselekedett volna, akkor a saját helyzetében miért nem cselekedett AKÁRHOGY, ahelyett, hogy csak állt ott. Erre Zsombi nem tudott mit reagálni, ezért visszatért arra, hogy a sárga csapat ugyanolyan ellenfél nekünk, mint a feketék, és ha ő nem haverkodhat Mátéval, akkor Lóri se bandázzon mindenkivel a szabadtéri edzőpadoknál, és én se töltsék annyi időt Kornéllal... Ezt újra kikértem magamnak, de ekkor a többiek már Zsombinak adtak igazat, ezzel megváltoztatva a felállást. így telt a délutánunk, veszekedtünk, aztán inkább szétszéledtünk, mindenki különvonult, de jött a vacsora, ahol újra egy asztalnál ültünk, és ez elég volt ahhoz, hogy ismét vitatkozni kezdjünk, így ezzel töltöttük az estét is. Amikor Kocsis FaceTime-on hívott minket, összecsődültünk a kamera előtt, és vigyorogva mutattuk a „Szirtes-erőt" az igazgatónak, ami pont annyira volt igaz, mint egy szétfilterezett, beállított Insta-kép. Csak látszat, semmi több. De Kocsis bevette, büszkén buzdított minket a következő feladatra, minden másodpercben eszünkbe juttatva, hogy mennyire fontos neki a kupa, és mennyire jó lenne, ha megnyernénk a Szirtesnek. Még azt is megmutatta, hogy hol csinált helyet a polcán a trófeának. Valóban ott volt az igazgatói polcán egy üres rés, ahová a kupát várta. Erre egyszerűen nem mondhattuk azt, hogy éppen kudarcot vallunk csapatként, így biztosítottuk az igazgatót arról, hogy a továbbiakban is maximálisan helytállunk, majd leraktuk a telefont, és vitatkoztunk tovább. Nem volt segítségünk. Az egyetlen ember, akit beavathattunk volna, az a kísérő tanárnőnk, Titanilla. Elvileg egyébként is az ő feladata lenne a verseny ideje alatt, hogy támogasson minket, kezelje a konfliktusainkat, és felnőttként iránymutatást adjon a különböző szituációkban, és elviekben ő ezért érkezett velünk a versenyre. Igen, elviekben, de sajnos a tanárnő egészen sajátosan értelmezte a részvételét, konkrétan egy potya nyaralásként az élménytáborban, és azon kívül, hogy napozott a medencénél, vagy kellette magát a többi kísérő tanár előtt, semmi mást nem csinált, így nem sok hasznát vettük. Titanilla és Kocsis kizárásával viszont magunknak kell megoldanunk mindent, és közel sem biztos, hogy képesek vagyunk rá. Ettől a felismeréstől pedig görcsbe rándult a gyomrom. Mert bármennyire is szerettem volna letudni az egészet egy vállrándítással, hogy ez csak egy hülye verseny, a hatodik nap reggelén már nem annak láttam. Sokkal többről volt szó a kiesésnél, vagy bent maradásnál. Kívülről nézve, Kocsis egy-egy posztja alapján talán továbbra is egy buta iskolai versenynek tűnt az Iskolák Országos Versenye. Résztvevőként azonban, távol az otthonunktól, távol a szeretteinktől, barátoktól, távol a nettől és a neten zajló dolgoktól, távol a hétköznapoktól, a hétköznapi problémáinktól, és főként, távol a realitástól ez már korántsem egy sima verseny volt. Sokkal mélyebb dolgokat hozott elő belőlünk, és sokkal több jelentéssel bírt. Voltak, akik azért akartak minél tovább maradni, mert hajtotta őket a versenyszellem. Voltak, akiket a megfelelési kényszer. Mások bizonyítani akartak valakinek. Megint mások csak maguknak. És ott voltam én, aki érzelmileg teljesen összezavarodva, egy holtsávban rekedtem, a menekülés és maradni akarás között őrlődve.

És ha mindez nem lenne elég, a barna csapat kiesésével megváltozott a verseny hangulata, mert őket valóban mindenki megkedvelte, és az esti vacsoránál nélkülük először érződött az, hogy csökken a létszám. Ez pedig rányomta bélyegét a versenyzők kedvére és viselkedésére, mert a csapatok fogyásának tudatában hirtelen mindenki ráébredt arra, hogy sokkal többet kell kibírni ebben a két hétben, mint a néhány kreatív vagy sportos feladat teljesítését. Az egész kezdett megdőlni, és úgy tűnt, a logikai és fizikai teljesítmény háttérbe szorul, helyettük pedig előtérbe kerülnek az érzelmek. És ahol az érzelmek dominálnak, ott mindig nagyon sok a sebesült.

A fejem feletti égbolt épphogy csak kezdett világosodni, én pedig a kivilágított medence szélén ülve, az államat a térdemen pihentetve bámultam a vizet, majd hirtelen kizökkenve a gondolataimból összerezzentem, mert a fülemben halkan szóló zenén túl meghallottam valamit a hátam mögül. Nem az erdő megnyugtató neszei voltak azok, hanem egy hirtelen, éles hang. Határozottan egy faág vagy gally reccsenése volt, pont olyan, mint amikor valaki rálép, és kettétörik a talpa alatt. Elakadó lélegzettel azonnal a telefonomért nyúltam és kinyomtam a zenét, miközben még mindig feszülten előrefelé bámulva, összeszorított szemmel agyaltam azon, hogy mi lehet az. Erdőben vagyunk, gyerünk Hanna, mit tudsz az erdőről? Madár. Róka... Vaddisznó. Jézusom, csak ne vaddisznó legyen! A térképes feladatnál már felmerült a vaddisznógyanú, ez azonnal eszembe jutott, ezért latolgatni kezdtem, hogy mit tegyek. Nem tudok lefutni egy vaddisznót sérült bokával. Mondjuk ép bokával sem. Oké, akkor nincs mese, beugróm a medencébe. Tud úszni egy vaddisznó? És miért gondolkodom ezen, ahelyett, hogy cselekednék?

Elkerekedett szemmel, visszatartott lélegzettel számítgattam az esélyeimet, miközben tudtam, hogy lassan meg kell fordulnom, hogy szembenézzek a hátam mögötti veszedelemmel, mielőtt a vaddisznó felöklel a... szarvával. Van szarva, nem? Istenem, sokra megyek a matekversenyeken elért eredményeimmel, amikor a számokon túli, valódi helyzetekben konkrétan életképtelen vagyok.

A telefonomat megmarkolva egy pillanat alatt feltápászkodtam, és úgy döntöttem, hogy szembenézek a veszéllyel, bármi is legyen az, így összeszorított fogakkal megfordultam, és... És hirtelen szemben találtam magam Kornéllal, aki minden bizonnyal odasétált mögém, amíg én mindenféle vaddisznókon gondolkodtam. A célja nyilván az volt, hogy ne ijedjek meg, de ennek pont az ellenkezője történt, mert szó szerint frászt kaptam, és miközben egy halk sikolyt hallattam, ösztönösen hátraléptem, ahol azonban nem volt már szilárd talaj, csak a medence vize... Az esésem pillanatában még láttam Kornél arcán a megilletődöttséget, és azt, ahogyan utánam kap, de már nem ért el, aztán összezáródtak a fejem felett a hullámok, és elmerültem a vízben, ami annyira hideg volt a hajnali órában, hogy egy pillanatra minden izmom megmerevedett, majd ösztönösen levegő után kapkodtam, de sajnos akkor még a víz alatt voltam, így miközben nyeltem egy adagot, felrúgtam magam a felszínre, és köhögve csapkodtam a víz felszínét. Amikor kinyitottam a szemem, prüszkölve néztem Kornélra, aki teljesen nyugodtan állt a medence szélén, és mosolyogva, a fejét csóválva figyelt.

– Oké, először is... Jól vagy? – kérdezte, amikor úgy ítélte meg, hogy már befejeztem a fuldoklást.

– Megvagyok – köhögtem.

– Az jó hír. Gyere, add a kezed, Újvári Hanna, kiszedlek onnan – nyúlt felém, mire odaúsztam a medence széléhez, és megragadtam a karját. Kornél kihúzott a vízből, én pedig teljesen elázott ruhában, az arcomba lógó vizes hajjal álltam előtte, majd néhány másodperc múlva, amikor nagyjából feldolgoztuk a történteket, mindketten elnevettük magunkat.

A faházunkból kihozott pokrócot magam köré tekerve, a száraz, váltás piros melegítőmben, de még mindig vizes hajjal ültem az étkező egyik asztalánál. Velem szemben Kornél foglalt helyet, és szórakozottan fürkészett.

– Szóval vaddisznó – ismételte meg a hallottakat. – Azt hitted, hogy egy vaddisznó.

– Igen – ismertem be a kezemben tartott bögre forró teával, amit a konyhába belógva készítettünk el nekem.

– És mégis hogy jönne át a kerítésen a tábor területére egy vaddisznó? – kérdezte elfojtott nevetéssel.

– Nem tudom. Talán bekopogott a főbejáraton, igazolta magát a kamerába nézve, és beengedték – vonogattam a vállam.

– Oké – röhögte el magát Kornél. – És... Pontosan mit csináltál hajnali négykor a medencénél? Azon kívül, hogy összecsapásra készültél egy vaddisznóval.

– Én csak... – ráztam meg a fejem nevetve, aztán elkomorodtam. – Nem tudtam aludni. És kimentem sétálni...

– Értem – biccentett. – Fázol még?

– Már nem annyira. És ezt visszaadom, köszönöm – bújtam ki a pokrócból, ami alatt Kornél fekete pulcsija volt rajtam, a piros felsőmre rávéve.

– Hagyd csak – legyintett.

– Rendben – takartam magam vissza a pokrócba, és fogvacogva ittam bele a teámba, Kornél pedig csendben ült velem szemben, és figyelt.

– Szóval nem tudtál aludni... – gondolkodott.

– Nem – ismertem be. – És te? Mit csináltál négykor a medencénél? – kérdeztem vissza.

– Csak a szokásos. Kimentem, hátha megijesztek valakit vaddisznónak álcázva magam – felelte, én pedig halványan elmosolyodva bólintottam, miközben tudatosult bennem, hogy a kimaradt esti beszélgetésünk, vagy nevezzük bárminek a megszokott rituálénkat a medencénél, kifejezetten hiányzott neki. És ez a tudat egyszerre csalt mosolyt az arcomra, és hozta rám a frászt.

– Egyébként tegnap este ki akartam jönni a medencéhez, de nem tudtam, mert a többiekkel volt egy kis... dolog, és jobbnak láttam, ha nem feszítem túl a húrt azzal, hogy veled vagyok – köszörültem meg a torkomat, így tudatva Kornéllal, hogy amennyiben esetleg várt tegnap a szokásos helyen, nem azért nem voltam ott, mert nem akartam, hanem azért, mert nem lehettem ott.

– Nem gond – rázta meg a fejét.

– Sajnálom.

– Tényleg nem történt semmi – legyintett. – Nem voltam ott sokat. Úgy fél kilenctől éjjel egyig – tette hozzá. A vallomásától elkerekedett a szemem, és hirtelen szörnyen éreztem magam, amiért nem tudtam jelezni neki, hogy ne várjon rám.

– Én... Tényleg nagyon sajnálom – ingattam a fejem szomorúan.

– Nem kell, igazából nem rád vártam, csak edzettem... – mentette magát.

– Persze, tudom – bólogattam. – Akkor azt sajnálom, hogy ilyen sokat edzettéi, hiába... – javítottam ki magam.

– Előfordul – vonta meg a vállát. – Mi volt a gáz a többiekkel? A vacsoránál nagyon úgy tűnt, hogy balhéztok.

– Mert balhéztunk is – ismertem be kelletlenül. – De mindegy, majd lesz valahogy – vonogattam a vállam.

– A feladat miatt? Hogy Zsombi leblokkolt?

– Az indította el, de sokkal nagyobb veszekedés lett belőle. Máté miatt, miattad, hogy ez egy verseny, ahol mindenki az ellenfelünk, mégis sokkal inkább vagyunk más csapatok tagjaival, mint együtt... – ismertem be. – Minden szemrehányás kibukott mindenkiből, és kiderült, hogy viszonylag keveset kommunikálunk egymással, ezért felszínre tört sok elfojtott sérelem. Azt hiszem, nem vagyunk elég erősek. Csapatként.

– Ez nem igaz – szólt közbe a fejét rázva.

– De, tényleg így van. Mostanra kiütköztek a problémák.

Tudod, nálunk ez máshogy volt, mint a többi csapatnál. Mi nem ismerjük jól egymást, nem vagyunk barátok, minket csak összeraktak erre a versenyre. Lóri az osztálytársam, mégsem tudnék róla semmit mondani. Zsombi túl fiatal hozzánk képest, kilencedikesként teljesen máshogy látja a dolgokat, mint mi, borzasztóan naiv és sértődékeny, nem nagyon tudjuk meggyőzni. És igazából Bernadettet sem ismerem szinte semennyire, még te is többet tudsz róla, mert van közös ismerősötök, miközben nekem meg az évfolyamtársam... – sóhajtottam. – Azért vagyunk még itt, mert valamennyiünkben van egy egészséges versenyszellem, de ennyi. Ha jobban megnézed, kiderül, hogy csak a logikai vagy erőnléti feladatokban teljesítettünk jól. Ott, ahol számítanunk kell a másikra, rögtön elvérzünk. Lóri és Bernadett párosa még csak-csak működik, bár soha nem fog kiderülni, hogy a biciklis feladaton azért várta be Bernadett Lórit, mert egyedül nem juttathatott volna minket tovább, vagy egyébként is megtette volna... – gondolkodtam. – De velük sem tudom, mi lenne egy nem erőnléti feladaton... Valószínűleg az, ami velünk Zsombival – ismertem be. – Szóval ez az egész valahol kisiklott, már az is csoda, hogy a hatodik napon még itt vagyunk, különben ezt részben neked köszönhetjük... – magyaráztam. Kornél lazán legyintett, amolyan „semmiség” stílusban, mire magam elé bámulva, a gondolataimba merülve megráztam a fejem. – Közben pedig az a vicces – túrtam a fülem mögé egy félig vizes hajtincsemet –, hogy pont akkor esünk szét csapatként, amikor ezt az egész hülyeséget már én sem akarom elveszíteni – ráztam meg kínosan a fejem.

– Mármint? – pillantott rám Kornél érdeklődve.

– A versenyt – feleltem.

– Nyerni akarsz?

– Nem – ráztam meg a fejem. – Nem feltétlenül nyerni akarok. Csak maradni. Amíg lehet – mondtam ki halkan. – És hidd el, mindenre számítottam az induláskor, csak erre nem. Hogy így fogok érezni. Eljöttem, mert apu végre lelkes volt valami miatt, és szerettem volna örömet okozni neki. Eljöttem, mert az igazgatónk nagyon bízott bennem, és úgy éreztem, meg kell hálálnom neki, amiért hisz a képességeimben, akkor is, ha az elmúlt időkben nem remekeltem kifejezetten. Eljöttem, mert kellett egy negyedik tag a csapatba – suttogtam, a kezemben forgatott bögrében lötykölődő teát bámulva. – Aztán valamikor már magam miatt kezdtem el akarni, hogy itt maradjak – fejeztem be, és Kornél szemébe néztem.

– Értem. És... van valami konkrét oka, hogy ez ennyire megváltozott benned? – kérdezte, folyamatosan fürkészve engem.

– Hát... Egész jó a kaja – feleltem bujkáló mosollyal.

– Igen, tényleg jó – biccentett.

– És a feladatok is ötletesek – tettem hozzá.

– Eléggé – értett egyet.

– A hely is tetszik, szép a környezet meg ilyesmi – pillantottam körbe.

– Valóban kellemes – fojtotta el a nevetését Kornél.

– Mondjuk sok a rovar meg az egyéb állat.

– Hát igen. Gigantikus méretű mutáns szarvasbogár, képzeletbeli vaddisznó, ami besétál a kapun... – sorolta.

– Aha... És az is eléggé jó, hogy te itt vagy – mondtam ki végül.

Kornél kisöpörte a tincseit a szeméből, és széles mosolyra húzta a száját.

– Miattam akarsz maradni? – kérdezte megilletődve.

– És a kaja miatt – tettem hozzá gyorsan.

– Persze, az egyértelmű – bólogatott szórakozottan.

– De igen, főként miattad – ismertem be. – Van ennek értelme? – néztem a szemébe a fejemet ingatva.

– Remélem, mert én is ilyesmikre gondolok – vonta meg a vállát.

– Oké – vigyorodtam el. – És szerinted ez mennyire okos dolog, figyelembe véve, hogy egy kieséses versenyen veszünk részt, tulajdonképpen ellenfelekként? – dörzsöltem meg a homlokomat.

– Ez egy teljesen hétköznapi szituáció – biztosított, mire akaratlanul is felnevettem.

– Gondolod? – kérdeztem.

– Persze. És addig, amíg kiejtenénk egymást, nincs gond – vonta meg a vállát hanyagul.

Jó. Én kiejtenélek – mondtam a lehető legmeggyőzőbben.

– Én is téged – vágta rá gondolkodás nélkül.

– Rendben – bólintottam, de nem hittem neki. Ahogyan magamnak sem. – Egyébként a tegnapelőtti dolgot... nem kellene megbeszélnünk? – tereltem másra a szót.

– Melyiket? – kérdezte, aztán mintha csak beugrott volna neki, hogy megcsókolt, bólintva nézett rám. – Ja, hogy azt.

– Igen, azt – tártam szét a karomat nevetve.

– Mit mondjak erre?

– Nagyjából bármit – segítettem ki.

– Az egy pánikreakció volt – próbálta tisztára mosni magát.

– Pánikreakció? – húztam össze a szemem, miközben megpróbáltam komolynak tűnni, és nem nevetni azon, hogy mennyire édesen próbálja megmagyarázni a tettét, ami ellen egyébként nem volt különösebb kifogásom, de erről nem feltétlenül kellett tudnia.

– Igen. Pánikreakció volt – bizonygatta. – Féltem, hogy kiesel, a kiesésed gondolatától bepánikoltam, és... Tulajdonképpen jól tettem, amit tettem, mert...

– Mert megelőzted a rohamot – segítettem ki.

– Pontosan! – csapott az asztalra. – Szörnyű roham lett volna.

– Gondolom – bólogattam mosolyogva.

– Ezért is szeretném jelezni, hogy tudj róla, ha bármi hasonló előfordul, az kizárólag azért van, mert...

– Mert meg kell előzni a pánikot – fejeztem be helyette.

– Igen. Ha jobban belegondolok, ez mindkettőnk érdeke.

– Sejtettem – mosolyodtam el. – És mondd csak, nagyjából hány ilyen... roham várható?

– Őszinte leszek, Újvári Hanna – nézett mélyen a szemembe. – Nagyon sok – mondta ki olyan arckifejezéssel, mintha valóban valami nagyon komoly dolgot beszélnénk meg, nem pedig azt, hogy a jelek szerint sűrűn szándékában áll megcsókolni. A kijelentésére ösztönösen felnevettem, a nevetésem hosszasan visszhangzott az üres étkezőben.

Kornél felállt, elvette előlem a kiürült bögrét, és bement a konyharészbe, én pedig letörölhetetlen vigyorral az arcomon bekapcsoltam az időközben megszáradt telefonomat, ami ismét túlélte a medencézést, mert még működött. A kijelzőn megjelenő háttérképre nézve a mosolyom azonnal megváltozott, és a mellkasomban kialakult szorító érzés felkúszott a nyakamig, ahogyan anyu fotóját néztem. Ujjaimmal végigsimítottam rajta, majd amikor Kornél visszajött egy újabb teával, gyorsan lezártam a kijelzőt, és felé fordultam.

– Minden oké? – érdeklődött, mintha csak megérezte volna, hogy megváltozott a hangulatom, és kérdőn nézett a telefonomra, mert azt hihette, hogy azzal van a gond. – Működik?

– Mi? Ja, igen, persze – bólintottam összezavarodva, és látva Kornél tanácstalan tekintetét, rájöttem, hogy ezt nem tehetem vele. Nem zárhatom ki egyik pillanatról a másikra, és nem eshet áldozatául a hangulatingadozásaimnak, főleg nem úgy, hogy nem tudja a valódi okát, és esetleg magában keresi a hibát. Mert benne nem volt. Bennem viszont annál több. – Érezted már rosszul magad azért, mert jól érzed magad? – kérdeztem halkan.

Kornél nem vágta rá azonnal a választ, hanem átgondolta a kérdésemet, végül megrázta a fejét.

– Azt hiszem, nem – mondta ki, én pedig szomorú mosolyra húztam a szám.

– Köszönöm.

– Mit?

– Hogy őszinte vagy – feleltem. – Hogy nem teszel úgy, mintha megértenél, nem hitegetsz hamis együttérzéssel, és nem kérdezel feleslegesen, hanem csak meghallgatsz. Azt hiszem, ez sokkal több, mint amit bárkitől kaptam az elmúlt másfél évben – szóltam halkan. Kornél csendben figyelt, és nem mondott semmit, csak kinyújtotta a kezét az asztalon keresztül, mire kihúztam a karom a pokróc alól, és felé nyúlva rákulcsoltam az ujjaim a kezére. – Kornél...

– Igen?

– Azt hiszem, hazudtam. Nem tudnálak kiejteni – ismertem be.

– Oké, mert igazából én sem téged – felelte egyszerűen.

A kijelentésére sóhajtva elmosolyodtam, majd mindketten az ajtó irányába kaptuk a fejünket, miközben villámgyorsan elengedtük egymás kezét, és kérdőn néztünk az étkezőbe belépő arany csapattagra.

– Hát te? – szaladt ki a számon csodálkozva.

Veronika, miközben leült az egyik asztalhoz, flegmán felénk fordult.

– Tíz perc múlva reggeli – felelte a szemét forgatva, és a kezébe vette a telefonját. Kornéllal értetlenül összenéztünk, és szó nélkül mindketten ugyanarra gondoltunk. Hogy hirtelen reggel hat óra lett, ami azt jelenti, hogy teljesen elveszítettük az időérzékünket egymás társaságában, és nem vettük észre, hogy közben megvirradt. – Addig pedig – folytatta Veronika felszegett állal, felmutatva a telefonját – válaszolok a rajongóimnak – közölte.

– Rajongóinak? – ráncolta a homlokát Kornél, kérdőn nézve rám.

– Sok követője van az Instán és a musical.ly-n – segítettem ki. Kornél pislogás nélkül meredt rám, várva, hogy közöljem vele, csak vicceltem. De sajnos nem vicceltem.

– Aha, mindent értek – bólintott furán.

– Sajnálom, hogy ennyi energiád megy rá gyerekkorodtól kezdve a kajakozásra, a folyamatos edzésekre, a versenyekre és az olimpiára való felkészülésre – magyaráztam. – Mert igazából tátoghatnál is zenére. Kevesebb meló, nagyobb siker – tettem hozzá, Kornél pedig elfojtott röhögéssel bólintott.

– És gondolom, akkor ritkábban kellene hajnalban kelnem – gondolkodott.

– Valószínű. Ráérnél délben is – mondtam. Mindketten visszatartott nevetéssel néztünk egymásra, nagyjából ugyanarra gondolva, Veronika pedig, aki végighallgatta a gúnyolódásunkat, fújtatva felénk fordult.

– Bármennyire is hihetetlen számotokra, ez művészet, és az önkifejezés igen magas foka – mutatta fel a telefonját dühösen. Mindketten egy „hogyne, értjük" pillantással ajándékoztuk meg, amitől még idegesebb lett.

– Én egy rossz szót sem szóltam – közölte Kornél szórakozottan.

– De jót sem – tettem hozzá halkan, mire elröhögte magát, így sikerült Veronikát reggel hatra kellően felidegesítenünk.

– Igen? Láttatok már ennyi lájkot? – pattant fel, és hozzánk lépve felváltva az orrunk alá nyomta a telefonját.

– Én még soha – közölte Kornél a lehető legkomolyabban.

– Én még ekkora számot sem láttam – ironizáltam.

– Jó, mindent értek – fújtatott Veronika a kettősünkre nézve. – Találtál magadnak egy hasonló flegma barátot, gratulálok hozzá – intézte hozzám a szavait sértődötten, és összehúzott szemmel, felváltva nézett ránk. – Ez aranyos – mosolygott. – Egy kicsit déjà vu érzésem van. Mintha láttam volna már ilyet. De hol is? – tettetett gondolkodást. – Ja, igen. A tavalyi versenyen. Merthogy a mi csapatunk a tavalyi nyertes...

– Tudjuk. Mindenki tudja. Naponta elmondjátok, akár kérdezi valaki, akár nem. Ti nyertetek tavaly, van megszokott helyetek, mert ugyanannál az asztalnál ültetek egy ehhez hasonló étkezőben a balatoni táborban, nem érhet titeket meglepetés, mindent tudtok, fantasztikusak vagytok – hadartam kelletlenül.

– Ezt nem lehet elégszer elmondani – vigyorgott ránk. – De mit is akartam mesélni? Igen, megvan. Tavaly volt egy hasonló eset, egy srác meg egy lány, pont mint ti. Külön csapatban voltak, de valahogy összegabalyodtak. Borzasztóan aranyosak voltak, mindenki odavolt értük – mosolygott, de közben szikrát szórt a szeme, ezért éreztem, hogy a története itt még nem ér véget. – Annyira sajnáltuk őket, amikor végül jött a feladat, amire mindketten mentek, utolsóként végeztek, és végül nekik kettejüknek kellett egymás ellen harcolni a bent maradásért... Volt nagy sírás. De mindegy is, az tavaly volt, nyilván nem ismétlődik meg a szituáció. Nyilván... – fordult meg, és visszasétálva leült az asztalához, majd belemerült a telefonjába.

Kornéllal idegesen összenéztünk, és a fejemet csóválva Veronika felé fordultam.

– Értem, amit mondasz, de... Mi van akkor, ha szándékosan nem megyünk mindketten ugyanarra a feladatra? – érdeklődtem.

– Ó, igen, a trükközés. Ők is ebben bíztak...

– És? – kérdezte Kornél.

– Ja, hogy ti újak vagytok az idei versenyen... Persze, mindig elfelejtem – játszotta az agyát, ismételten a tudomásunkra hozva, hogy ő már részt vett a tavalyi IOV-on. Sőt, meg is nyerte.

– Mondd már – forgattam a szemem türelmetlenül.

– Mi van akkor, ha van olyan feladat, amire nem ti választhattok csapattagot? Hanem a szervezők? – kérdezte, én pedig végiggondoltam a hallottakat, majd kínosan felröhögtem.

– Tavaly volt ilyen?

– Talán – titokzatoskodott.

– Nem hiszek neked, ezt most találtad ki – ráztam meg a fejem mérgesen.

– Ahogy gondolod. De én ott voltam a tavalyi versenyen. És talán volt ilyen, talán nem. Talán a szervezők figyelik a kialakult barátságokat és kapcsolatokat, és a drámai hatás kedvéért belenyúlnak a versenybe. Talán előfordulhat ilyen is... Mindegy, mindenesetre látnotok kellene az arcotokat.

Mint akik kísértetet látnak – vihogta erőltetettem letörölve az arcáról képzeletbeli könnycseppjeit, mutatva, hogy mennyire remekül szórakozik.

– Igazi seggfej vagy – sziszegtem dühösen, mire Kornél megragadta a karomat.

– Gyere, menjünk – suttogta a fülembe, és az ajtó felé indult, én pedig követtem.

Veronika azonban még nem fejezte be, mert röhögve utánunk kiáltott.

– Ne feledjétek. Ez egy verseny, és nem ti irányítjátok! Bármi előfordulhat idén is...

Az ordítozását figyelmen kívül hagyva kiléptünk az étkezőből, és a reggeli napsütésben hunyorogva levettem a vállamról a pokrócot, majd összegyűrve a mellkasomhoz szorítottam, miközben a faházsorok felé indultunk. Mindketten a gondolatainkba merülve sétáltunk egymás mellett, miközben a tábor ébredezni kezdett. Amikor megérkeztünk a faházhoz, megálltunk egymással szemben, és néhány másodpercig szótlanul a hallottakon kattogtunk, majd én törtem meg a csendet.

– Szerinted igazat mondott? Tényleg kaphatunk olyan feladatot, ahol a szervezők választják ki a résztvevőket? – töprengtem.

– Lehet – tárta szét a karját Kornél.

– Nagyszerű – biccentettem a szám szélét rágva, és a fejemet rázva megpróbáltam elhessegetni a rémképeket arról, hogy egymás ellen megyünk a bent maradásért. – És akkor... – próbálkoztam, de megakadtam.

– Nem tudom – ingatta a fejét. – Akkor nem tudom.

– Én sem – ismertem be.

– De hé, nyugi. Az is lehet, hogy blöffölt.

– Ötven százalék esély van rá – motyogtam.

– Az egész jó arány.

– Az rémes arány – vágtam rá kapásból.

– Pesszimista vagy – mosolygott rám kedvesen.

– Még mindig realista – javítottam ki sóhajtva.

– Figyelj rám – fogta meg a kezem, figyelmen kívül hagyva, hogy körülöttünk jöttek-mentek a versenyzők a feléledt táborban. – Ha úgy kell lennie, akkor úgy lesz. Megoldjuk – nyugtatott.

– Gondolod?

– Nincs más választásunk – vonta meg a vállát. – Addig viszont...

– Igen?

– Veled maradok, te pedig maradj velem. Mit szólsz ehhez? – kérdezte a szemembe nézve.

– Hogy... – kezdtem, és Kornél nyaka köré kulcsoltam a karomat. – Hogy most én félek attól, hogy kiesel – suttogtam mosolyogva.

– Igazán? – nevette el magát fölém hajolva.

– Aha. Szinte pánikolok a gondolattól – feleltem vigyorogva.

– Azt nem akarom – közölte szórakozottan, majd a derekamat megragadva magához húzott, és hosszasan megcsókolt. Félig nevetve viszonoztam a csókját, és a kézfejemig lógó pulcsija ujjával megsimítottam az arcát.

Kornél ellépett tőlem, és visszaindult a házsorok között, én pedig levakarhatatlan vigyorral az arcomon összefontam magam előtt a karomat, amikor észrevettem, hogy a pulcsija még mindig rajtam van.

– Kornél! – kiáltottam utána. – A pulcsi. Itt felejtetted!

Kornél hátrafordult, végignézett rajtam, és megrázta a fejét.

– Már mondtam, jól áll a fekete, Újvári Hanna! Maradjon csak nálad – mosolygott.

Egészen addig néztem, amíg be nem fordult az utolsó faháznál, majd bementem az ajtón. Csenge és Bernadett is mélyen aludtak, így halkan, nehogy felébresszem őket, levettem magamról Kornél fekete pulcsiját, és összehajtva a párnám alá rejtettem, hogy senki ne lássa meg. Újra a saját csapatom színében, a piros felsőmben ültem le az ágyamra, és a telefonomon sudokuzni készültem, de mielőtt megnyitottam volna az alkalmazást, anyu fotójára néztem, és a fejemet csóválva suttogtam a háttérképnek.

– Azt hiszem, szerelmes vagyok. Mit szólsz ehhez? – kérdeztem, majd a felismeréstől, hogy egy fénykép soha nem fog válaszolni nekem, ahogyan már anyu sem, fájdalmassá vált az arckifejezésem. A csuklómmal idegesen letöröltem az arcomról egy könnycseppet, és kavargó érzelmekkel, amik egyszerre emeltek a fellegekbe, és taszítottak le a mélybe, megnyitottam a játékot a telefonomon. Halkan nyomkodtam a kijelzőt, és vártam, hogy a többiek felébredjenek.

Majdnem fél órája sudokuztam megállás nélkül, felváltva hallgatva Csenge egyenletes szuszogását és Bernadett rinocéroszhanghoz hasonló horkolását, amikor a lányok szinte egyszerre felébredtek.

– Jó reggelt – nyöszörögte Csenge, szőke feje alig látszott ki a takarója alól.

– Jó reggelt! – köszöntem vissza, felnézve a telefonomból. Bernadett a szemét dörzsölgetve hanyatt feküdt, és a faház gerendás mennyezetét bámulta.

– Danival álmodtam. Megcsalt azzal a ribanc Dorkával – motyogta idegesen a nyakát tekergetve, hogy lássa a digitális képkeretét, amin róla és a birkózó barátjáról készült közös fényképek váltogatták egymást.

– Tényleg? Én azt hittem, a Jurassic Parkban voltál álmodban – forgatta a szemét Csenge kiadatlanul.

– Mi? Megint horkoltam? – kérdezte Bernadett csodálkozva.

– Ha te ezt annak nevezed – ásította Csenge. – Nagyjából ezerszer ébredtem fel.

– Bocs – nyújtózkodott Bernadett. – Fel kell hívnom Danit. Nem szoktam csak úgy álmodni. Ha kiderül valami, én megölöm – tápászkodott fel, és bár nem igazán tudtuk, hogy miről beszél, ráhagytuk.

– Te hol voltál, Hanna? – kérdezte hirtelen Csenge.

– Mi? Mikor? – kerekedett el a szemem.

– Hajnalban. Felriadtam Bernadettre, de nem voltál itt... – magyarázta.

Erre Bernadett csodálkozva fordult felém, és a szemöldökét felvonva várta a válaszomat.

– Nem tudtam aludni, és kimentem sétálni – hebegtem zavartan.

– Esett? – pillantott Bernadett a vizes ruhámra, amit az éjjeli gyors átöltözésemkor a sötétben hanyagul levágtam a sarokba, és reggelre egy hatalmas tócsát képezett maga körül.

– Nem, én... Beleestem a medencébe – vallottam be. Erre mindkét lány kérdőn nézett, további magyarázatra várva. – Megijedtem, és beleestem – tettem hozzá. Úgy tűnt, ez még mindig nem elég, mert Bernadett és Csenge is pislogás nélkül bámult rám. – Azt hittem, hogy egy vaddisznó, nem tudom, miért, de hallottam azt a reccsenést, mintha ágra lépett volna valami, és megijedtem, beestem a vízbe... Ennyi – legyintettem, újra felemelve a telefonomat, jelezve, hogy befejeztem a mesélést.

– És mi volt az? Amitől megijedtél. Tényleg egy vaddisznó? – kérdezte Csenge riadtan. Úgy tűnt, a szőke lány idegei kezdik felmondani a szolgálatot a bükki állatvilág miatt. Először a szarvasbogár, aztán egy vaddisznó. Az arcán megjelenő rettegést látva ösztönösen megpróbáltam megnyugtatni.

– Nem, nem vaddisznó volt.

– Hanem? – kérdezte.

– Semmi. Csak a szél – legyintettem, mire Bernadett összehúzott szemmel nézett az ágyamra.

– A szél, fekete pulcsiban – közölte, azonnal kiszúrva a párnám alá gyűrt ruhadarabot, aminek kilógott az egyik ujja. A számat elhúzva tűrtem vissza a párnám alá Kornél felsőjét, és Bernadettre néztem.

– Nem tudtam, hogy ott lesz, a tegnapi balhé után direkt nem mentem ki este, hajnalban pedig tényleg csak összefutottunk.

– Jó. Figyelj, nekem nincs bajom Kornéllal, teljesen más a helyzet vele, mint Mátéval. Tegnap azért nem álltam ki melletted, mert Zsombor nem értette volna meg, hogy mi a különbség a két szituáció között. Túl kölyök hozzá, és idegesítően makacs – sóhajtotta. – Tudom, hogy jóban vagytok Kornéllal. Azt is, hogy segített a bent maradásban. Jó srác, nincs vele gond, szóval felőlem lógjatok együtt – vonta meg a vállát. – De azt elvárom, hogy egy adott szituációban a csapat érdekeit helyezd előtérbe – tette hozzá.

– Értem – bólintottam.

– Á, szóval valami alakul – vigyorgott rám Csenge, és amolyan „avass be mindenbe!" pillantással fürkészett. Mivel nekem ez a barátnős dolog elég régóta kimaradt, tekintve, hogy az elmúlt másfél évben szinte a saját létezésemet sem fogtam fel igazán, csak zombiként lézengtem egyik napról a másikra, tanácstalanul néztem a fekete csapattagra.

A faház ajtaja éppen jókor nyílt ki, mert fogalmam sem volt, hogy mit mondjak, és főként, hogy miért. Valamennyien odakaptuk a fejünket, és értetlenül néztük Lórit, aki szorosan lehunyt szemmel dugta be a fejét a házba.

– Csajok, mindenkin van ruha?

– Miért ne lenne? – kérdezte Bernadett, kezében a telefonjával.

– Hidd el, ez egy jogos kérdés – jegyeztem meg mellékesen, és Lórihoz szóltam. – Igen, mindannyian ruhában vagyunk.

– Ja, jó, oké – nyitotta ki a szemét Lóri. – Éppen edzettem, gyúrtam lábra odakint – kezdte mesélni a reggeli rituáléját. – Kicsit be is durrant – gondolkodott el.

– A lényeget, Lóri, a lényeget – forgatta a szemét Bernadett. – Mennem kell telefonálni. Miért nincs itt térerő? – tartotta a magasba a készüléket eredménytelenül. A táborban az étkezőn és a kerítés melletti területen kívül teljesen blokkolva vannak a telefonok.

– Ja, igen, hol is tartottam? – törte a fejét Lóri.

– Lábra gyúrtál, be is durrant – segítettem ki.

– Na, igen. Nézzétek – fordult meg a sortra vágott piros melegítőjében, hogy megmutassa izmos vádliját. Mindhárman türelmesen vártuk, ahogyan kettőt-hármat ráfeszít, hogy megbizonyosodhassunk róla, valóban bedurrant.

– Lóri. Miért jöttél? – zökkentette ki Bernadett a bemutatóból.

– Ja, tényleg – kapott Lóránt a fejéhez, majd megfordult, és izgatottan nézett ránk. – Feladat van, Zsombi az étkezőben vár minket – mondta, mire összeszorult a torkom.

– Milyen feladat? Egyéni? Kinyitottátok a borítékot? – kérdeztem szapora pulzussal.

– Nem boríték jött – ingatta a fejét Lóri. – Csapatfeladat van, és egy tabletet kaptunk hozzá. Zsombinál van, az étkezőben vár – magyarázta.

– Jó, mindjárt megyek, csak telefonálnom kell egyet Daninak! – közölte Bernadett.

– Nincs rá idő. Egy csomó csapat már elkezdte a feladatot. Sietnünk kell. Hannával mi van? – kérdezte Lóri, miközben én megkönnyebbülve eldőltem az ágyon, és a párnába temettem az arcomat. Semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy nem egyéni, hanem csapatfeladatot kaptunk, és ha igaz, amit Veronika mondott, akkor a legrosszabb még elkerül minket Kornéllal.

– Akkor menjünk, majd később felhívom Danit. De ajánlom neki, hogy ne legyen igaz az álmom! – törtetett ki az ajtón Bernadett.

– Gyere, Hanna, siessünk – szólt rám Lóri, mire feltápászkodtam az ágyamból. – Tudsz jönni? Nem fáj a bokád? Vigyelek? – kérdezte kedvesen.

– Tudok jönni, de köszönöm – mosolyogtam rá, és elfogadva a kezét hagytam, hogy felsegítsen az ágyból.

– Te, az ott egy fekete pulcsi? – nézett át csodálkozva a vállam felett, a párnám irányába.

2.

Az étkezőasztalnál ülve mind a négyen a kapott tabletet bámultuk, amit középre helyeztünk el úgy, hogy mindenki lássa.

– Na jó – kért szót Bernadett az indítás előtt. – Mindenki tegye félre az egóját és a sérelmeit, hagyjuk, hogy mi történt eddig, felejtsük el az elmúlt feladat komplikációit – pillantott szúrós szemmel Zsombira. – Koncentráljunk arra, hogy most csapatként kell működnünk. Jó?

– Jó – biccentettem.

– Én is vágom – jelezte Lóri is, hogy felfogta a hallottakat. Mindannyian Zsombira néztünk, várva, hogy a kilencedikes csapattagunk is mondjon valamit.

– Menni fog, Zsombor? – kérdezte Bernadett szigorúan.

– Felőlem – sziszegte sértetten.

– Ez a beszéd! – csapott a vállára Lóri.

– Akkor indíthatom a felvételt? – kérdezte Bernadett. Magam előtt összefont karral néztem körbe az étkezőben, mielőtt elindult volna a videó.

Csupán néhány csapat ült az asztaloknál, akik egy-egy tabletet bámulva próbálták értelmezni a feladatot, a többiek már kiviharzottak az épületből. Az arany csapatot már nem láttam, ők valószínűleg elsőként kezdték el a feladatot, ahogyan a lila csapatból a négy szinkronúszó lány, és a sötétzöld infósok sem voltak az étkezőben. Kornélékhoz akkor ült le Csenge, és indították el a felvételt, a citromsárgák pedig éppen befejezték, és sietősen felálltak. Ahogy elhaladtak mellettünk, Máté vigyorogva odaszólt hozzánk.

– Sok sikert nektek – mondta őszintének tűnő kedvességgel.

– Köszi, haver – nyújtotta Zsombi pacsira a kezét, Máté pedig belecsapott, és szórakozottan nézett körbe a társaságunkon, további haverkodást várva. Azt azonban nem kapta meg. – Mi az, baj van? – érdeklődött megilletődve.

– Nincs, csak indítanánk a felvételt, és feltartasz – felelte Bernadett.

– Hú, de rossz a hangulatotok ma reggel – csodálkozott Máté.

– Nekem semmi bajom – védte magát Zsombi.

– Nekem bedurrant a vádlim – felelte Lóri közömbösen.

– Én rosszat álmodtam a pasimmal – köszörülte meg a torkát Bernadett.

Máté gyanakodva méregette a társaságunkat, végül megállapodott a tekintete rajtam.

– Nekem pedig fáj a bokám – jegyeztem meg rezzenéstelen arccal.

Máté, mint aki mindent ért, lassan bólintott.

– Szóval még mindig be vagy rágva a tegnap miatt... Elmondtad a többieknek, és persze én vagyok a gyökér – ismerte fel azonnal a szituációt.

– Miért, szerinted gyökér vagy? – kérdezte Lóri széttárt karral.

– Ne már, senki nem mondott ilyet, és senki nem gyökér – szólt Zsombi, megpróbálva békíteni a feleket.

– Nézőpont kérdése. Na, indíthatom végre a felvételt? – türelmetlenkedett Bernadett.

– Hát jó, ti tudjátok – fröcsögte Máté a fejét rázva, mint aki nem is érti, hogy miért haragszunk rá, aztán sietve a csapattársai után ment, hogy elkezdhessék a feladatot.

– Na végre. Indítom – nyúlt Bernadett a tablethez.

– Most ezt muszáj volt? – csapott az asztalra Zsombi idegesen.

– Mit? – kérdeztem.

– Azért vagytok bunkók valakivel egy versenyen, mert nem segített? Egy versenyen? Egy ellenfél??? – akadt ki.

– Nyugi, haver, nyugi. Feladat van – próbálta Lóránt csitítani a kilencedikest, aki úgy tűnt, megint elveszítette az eszét.

– Ez nem fair. Tök normálisan idejött, sok sikert kívánt, ti meg akkora seggfejként viselkedtetek!

– Vigyázz a szádra, kölyök – szólt rá Bernadett szúrós pillantással.

– Jó, persze, megint én vagyok a kölyök, meg a naiv, meg az, akit lehet csesztetni.

– Zsombi, ne most, feladatot kaptunk! – kérleltem, de teljesen eredménytelenül.

– Csináljátok. Én kiszálltam – állt fel az asztaltól.

– Nem szállhatsz ki, te hülye, akkor kiesünk, ez csapatfeladat! – förmedt rá Bernadett.

– Na ülj szépen vissza a seggedre, vagy te mondod meg Kocsisnak, hogy miért is estünk ki – ragadta meg Lóri Zsombor vállát, és visszanyomta a székre.

– Indíthatom végre az átkozott felvételt? Már csak néhány csapat van itt – fordult körbe Bernadett idegesen.

A fekete csapat akkor lépett ki az ajtón. Kornél visszafordulva kérdőn felénk nézett, és találkozott a tekintetünk. Csak széttártam a karomat, jelezve, hogy nem tudom, mi történik, majd elfordítottam a fejem a tablet irányába.

– Indítsd – mondtam.

Amiatt nem izgultam, hogy utolsóként indítjuk el a videót, mert a verseny eddigi feladatai alapján tudtam, hogy ott, ahol nem egyszerre kell kezdeniük a csapatoknak a feladatot, az eredményeket összevetve az egyéni idő dönt majd. Az sokkal inkább aggodalommal töltött el, hogy a mi csapatunk addig is nehezen jutott el, hogy egyáltalán megismerje a feladatot.

Bernadett végre elindította a videót, mi pedig a tányérok felett meredtünk a tablet kijelzőjére, amin megjelent az irodájában ülő Kocsis igazgató arca.

– Üdv, Szirtes-csapat! – köszöntött minket.

– Jó reggelt, igazgató úr! – köszönt vissza Lóri boldogan.

– Ez egy felvétel, nem élő – súgtam neki, jelezve, hogy az igazgató nem lát és nem hall minket, mert előre rögzített anyagot kaptunk.

Lóri leengedte a kezét, és feszülten figyelte a felvételt, ahol az igazgató folytatta.

– Sajnálatos módon engem elraboltak, a feladatotok pedig, hogy kiszabadítsatok – mondta az igazgató.

– Mi a... – kerekedett el Lóri szeme.

– Na persze a dolog nem komoly, nem kell megijedni, ahogy látjátok, valójában biztonságban vagyok – mutatott maga mögé az igazgató, ahol jól felismerhetően látszott az irodája, amit valamennyien ismertünk. – Azonnal ismertetem a feladatot – köszörülte meg a torkát. – Hogy ez milyen izgalmas, végre én is részt vehetek a játékban! – kalandozott el egy kicsit. – Ki is posztolom, egy pillanat. Csinálok egy szelfit, várjatok – kérte, majd felvette a telefonját az asztaláról, és vigyorogva elkészítette a képet. Addig mi vártuk, hogy folytassa az instrukciókat. – Na, meg is vagyok – nézett újra a kamerába. – Szóval. Szirtescsapat, most felolvasom a szövegemet, amit az Iskolák Országos Versenye küldött nekem. Remélem, valami személyre szabott, az olyat annyira kedvelem. Lássuk. Egy pillanat, kell hozzá az olvasószemüvegem – matatott a zakója zsebében. Közben az étkezőben már rajtunk kívül minden csapat végzett a videója megnézésével, és kiviharzott a helyiségből, csupán a mi igazgatónk szórakozott annyit, hogy utolsóként ültünk az asztalunknál, várva, hogy mondjon már valamit.

– Mi lesz már? – kérdezte Bernadett türelmetlenül.

– Nem lehet beletekerni? – kérdezte Lóri.

– Nem, itt nincs semmi, csak a leállítás és az indítás gomb. De fura – nyomkodta a kijelzőt Bernadett összevissza.

– Aham, itt azt írják, a videó legyen rövid – olvasott bele Kocsis végre a levélbe.

– Hát, erről már lecsúsztál, bátya – dünnyögte Lóri az igazgatónak.

– Pszt! – szóltam rá. – És ne hívd így Kocsist – tettem hozzá a szememet forgatva.

– Ó, igen, itt kezdődik a felolvasandó szöveg. Nem is tudtam, hogy színészkedni is kell. Összeszedem magam, jónak kell lennem – magyarázta az igazgató a kamerába.

– Olvassa már fel azt az átkozott levelet! – üvöltött a tabletre Bernadett teljesen eredménytelenül, mert az igazgató nem hallott minket.

– „Segítség, segítség!" – kezdte el felolvasni, a drámai hatás kedvéért üvöltve, és egészen természetellenesen magas hangon.

– Most ezt miért csinálja? – tette szét a kezét Bernadett értetlenül.

– Mert eljátssza, hogy elrabolták – feleltem.

– „Szirtes-csapat, segítsetek nekem! Egy órátok van, mostantól ketyeg" – olvasta tovább a levelet, én pedig azonnal felkaptam a telefonomat, és elindítottam rajta a stoppert.

– „Ha az öt rejtvényt megoldjátok, igazgatótokat megtaláljátok" – folytatta Kocsis.

– Most végig rímbe szedi majd, amit vakéról? – vakarta meg a fejét Lóri, én pedig a videót bámulva feszülten figyeltem.

– Öt feladatot kapunk egy óra alatt, ami a videó elindításától számít – értelmeztem.

– „Most elmondom, hogy mit tehetsz, a hozzám vezető úthoz először egy kulcs vezet" – vigyorgott Kocsis, aztán eszébe jutott, hogy őt éppen „elrabolták", ezért baljósan összehúzta a szemöldökét, és közelebb hajolt a kamerához.

– Kulcsot keresünk. Oké. De hol a kulcs? – suttogtam pislogás nélkül meredve a kijelzőre, az igazgató pedig folytatta:

– „A kulcsot könnyen megtaláljátok, ha mindig tiszta a ruhátok."

– Mi a szar? – dőlt hátra Lóri.

– Nem értem – rázta a fejét Bernadett.

– Fejtörő – mondtam. – Ezek fejtörők lesznek!

– Milyen fejtörő? – kérdezte Lóri, de az igazgató nem hagyta abba.

– Na, ez könnyen ment – vigyorgott Kocsis a kamerába. – „A második jelet elrejtve keresd..."

– Most mi baja van? Mi ment könnyen? Miért folytatja? – értetlenkedett Lóri.

– Várjatok! Bernadett azt mondta, hogy nincs tekerés, csak leállítás és indítás – szóltam. – Állítsd le, állítsd le, túlment a feladaton, amit még nem oldottunk meg! Már a másodikat mondja! – kiáltottam. Bernadett azonnal leállította a felvételt, amin beszéd közben kimerevedett az igazgató képe.

– Mit mondott pontosan? Milyen kulcs? – kérdezte Lóri, majd Bernadett-tel együtt felém fordultak, hogy idézzem vissza pontosan.

– „A kulcsot könnyen megtaláljátok, ha mindig tiszta a ruhátok” – ismételtem. – Kulcs. Kell keresnünk egy kulcsot. Tiszta ruha... Oké – mondtam, aztán felpattantam. – Gyerünk a mosókonyhába! – indultam el.

– Ááá, szóval arra utal a tiszta ruha. Értem már – vigyorgott Lóri, de nem hagytunk neki sok időt, hogy megünnepelje a felfedezését, hanem a karját megragadva indultunk az ajtó felé. Mielőtt kiléptem volna, megtorpantam, és visszafordultam. Zsombi továbbra is az asztalnál ült, és maga előtt összefont karral bámult, meg sem mozdulva.

– Zsombor! Gyerünk! – ordítottam rá.

– Jövök már – kászálódott fel komótosan, mire idegesen megráztam a fejem.

– Mintha élnél, jó?

– Jó – zsörtölődött.

– Komolyan, Zsombor, értjük, hogy megsértődtél és megmakacsoltad magad, de ha már nem vagy hajlandó segíteni, akkor legalább ne hátráltass minket! – kértem, olyan szépen, ahogyan csak tudtam, bízva abban, hogy a szavaim hatásosak lesznek. Ez nem derült ki, mert Lóri visszalépett mellém az ajtóba, és elordította magát.

– Haver, két másodperced van, vagy kiváglak a kerítésen – közölte dühösen. Erre Zsombi felpattant, és valamit dünnyögve futólépésben odasietett hozzánk, majd kiment előttünk az ajtón.

Amikor mindannyian kiértünk, Lóri megragadta a kilencedikes karját, és erősen rászorított, hogy maga mellett tudja.

– Siessetek, keressétek a kulcsot, jövök, ahogy tudok – szóltam, és megpróbáltam ránehezedni a fájó bokámra. Már sokkal jobbnak éreztem az állapotát, de a futásra még képtelen lettem volna. Lóri és Bernadett megtorpanva néztek rám, mellettük Zsombi pedig unott arckifejezéssel meredt maga elé.

– Biztos? – kérdezte Bernadett.

– Menjetek! Jövök én is – biccentettem.

Bernadett és Lóri rohanni kezdtek, magukkal rángatva a passzívvá vált Zsombit, én pedig sietve, ahogyan csak tudtam, utánuk indultam.

– Jó reggelt, gyerekek! – sétált feléjük Titanilla tanárnő napszemüvegben, strandtörülközőt cipelve a hóna alatt.

– El az útból! – üvöltött rá Lóri rohanás közben, mire a tanárnő félreállt, nehogy elsodorják magukkal, és felháborodva emelte meg a napszemüvegét.

– Mi történik? – kérdezte tőlem megilletődve, amikor odaértem hozzá.

– Feladatot kaptunk – bicegtem el mellette.

– Mi van a lábaddal? – tárta szét a karját.

– Megsérültem tegnap. De mindegy – legyintettem, és otthagyva a tanárnőt, a lüktető bokámat erőltetve igyekeztem a többiek után.

A tábor teljesen felpezsdült, a különböző színű csapatok tablettel a kezükben rohangáltak fel-alá. A sárga melegítősöket a focipálya irányában láttam, a világoskékek az egyik faház körül kerestek valamit, a velem szemben rohanó szürke csapat pedig valami olyasmit ordított, hogy „a kapu körül nézzék meg!" Ebből azonnal rájöttem, hogy a fejtörőket minden csapat egyénileg kapta, tehát nem mindenkinek ugyanott kell keresnie, és valószínűleg nem is ugyanazokat az elrejtett tárgyakat. Nyilván azért, hogy a csapatok ne követhessék egymást, és ne leshessék le a megoldásokat a másikról. Mindenki külön feladatot kapott, éppen ezért nézett ki úgy a tábor, mint a felbolydult hangyaboly. A szervezők leleményességét látva gondolatban elismerően bólintottam egyet, majd beléptem a mosókonyha apró épületébe, ahol a többiek még nem találták meg a kulcsot. Bernadett az egyik szárítót rángatta, hogy benézzen mögé, Lóri derékig bemászott az egyik mosógépbe, Zsombi pedig unottan ácsorgóit a fal mellett.

– Nincs meg? – kérdeztem a fejemet fogva.

– Sehol semmi, már mindent átnéztünk Bernadett-tel – felelte Lóri a mosógép belsejéből, amitől tompán hallatszott a hangja.

– Biztos, hogy ezt jelenti a rejtvény? – pillantott rám Bernadett, kifulladva a gép rángatásától.

– Nem tudom, nem igazán lehet más – kattogott az agyam, és kétségbeesve néztem körbe. – Mindent megnéztetek?

– Mindent – mászott ki Lóri a mosógépből.

– „Ha mindig tiszta a ruhátok..." – motyogtam. – „Ha mindig tiszta a ruhátok." Mi kell ahhoz? Mosógép, mosópor... – szóltam. Lórival és Bernadett-tel egyszerre néztünk össze, majd az ablakpárkányon lévő dobozra. – Mosópor! – kiáltottam, mire Bernadett, aki a legközelebb volt hozzá, odaugorva lekapta az ablakból, feltépte a legalább ötkilós doboz tetejét, és elkezdte kiszórni a földre a tartalmát, amitől sűrű mosóporfelhő szállt fel az apró helységben. A szánk elé kaptuk a kezünket, majd meghallottuk a fémes, koppanó hangot a földön, ahogyan a kulcs leesett.

– Megvan! Megvan a kulcs – kapta fel Lóri ünnepélyesen.

– Húzzunk ki innen, mert megfulladok – tette hozzá, ezzel pedig mind egyetértettünk, és az ajtót kivágva kimentünk a levegőre.

– Gyerünk, indítsd el, ott hagytuk abba, hogy „a második jelet elrejtve keresd" – szóltam Bernadettnek, aki a kezében tartott tabletet felénk fordítva benyomta a videót.

A leállított felvételen az igazgató újra megmozdult, és folytatta a félbehagyott mondatot.

– „... ott, ahol madarakat etetsz" – mondta.

– „Madarakat etetsz" – bólintottam izgatottan. – Oké... Madáretetőt keresünk, tudom is, hogy hol – hadartam.

– Hol? – kérdezte Bernadett.

– Az erdőben, amikor ornitológiái túrára mentünk, elhaladtunk egy csomó madáretető mellett. Nincs messze, induljunk – mondtam.

– De hogy jutunk ki az erdőbe? – kérdezte Lóri a fejét vakarva.

– Át a kiskapun, hátul. A kulccsal – raktam össze fejben egy pillanat alatt a feladat megoldását. – Állítsd le, nehogy tovább mondja Kocsis – kértem Bernadettet, aki kinyomta a felvételt, amin az igazgató éppen beszélni kezdett volna, ezért nyitott szájjal merevedett meg a kijelzőn.

Mind a négyen elindultunk az élménytábor hátsó kapujához, és bár siettem, ahogy tudtam, így is nehezen bírtam tartani a tempót a többiekkel. A kapuhoz érve, amíg Lóri a kulcsot próbálgatta, fájdalmas arccal támaszkodtam neki a kerítésnek, és megpróbáltam megmozgatni a bokámat, de a körkörös mozdulattól nyilalló fájdalom hasított belé.

– Megvan! – kiáltotta Lóri, amikor kinyílt a kapu. – Mutasd az utat, Hanna!

– Oké – sziszegtem, és bicegve elindultam, mire Lóri és Bernadett összenéztek.

– Ez így nem lesz jó – ingatta a fejét Bernadett idegesen.

– Maradj, és megkeressük nélküled – ajánlotta fel.

– Nem, nem akarom, hogy eltévedjetek. Tudok jönni – erőltettem meg magam.

– A fenébe már, mi másért pattintottam volna ki a lábaim, ha nem azért, hogy bírjam a pluszterhet? – nézett rám Lóri.

– Na, ugorj a hátamra – fordult meg előttem, két karját maga mellé tartva, arra várva, hogy ráugorjak a hátára.

– Kösz, de... inkább nem – ingattam a fejem ösztönösen.

– Gyerünk már! – kérlelt Lóri, én pedig tanácstalanul Bernadettre néztem.

– Csináld – biccentett. – Csináld, vagy kiesünk! – ijesztett rám.

– Hát jó – nevettem el magam kínosan, és felmásztam Lóri hátára, átkulcsoltam a karomat a nyaka körül, mire rászorított a lábaimra.

– Megvagy? – kérdezte, felnézve rám a válla felett.

– Ühüm – sziszegtem zavartan.

– Na. Nem véletlenül mondom, hogy soha ne hagyja ki senki a lábnapot. Meg sem érzem Hanna súlyát. Ez a vádli, ez aztán bírja a terhet – büszkélkedett Lóri, a hátán velem. – Indulhatunk?

– Igen – feleltem, amikor meghallottam a fényképezés jellegzetes hangját, mire Bernadett felé kaptam a fejem, aki a mobiljával lefotózott minket.

– Ne! Mit csinálsz?

– Dokumentálok Kocsisnak. Nagyon kérte – felelte.

– Jó, de ne ezt! – ráztam meg a fejem elképedve.

– Miért? Nem is rossz. Nézd csak meg – mutatta felém a telefonját, aminek a kijelzőjén megpillantottam magunkat.

– Jézusom, mint egy rossz Twilight-paródia – meredtem a képre elrettenve.

– Muti – nyújtogatta a nyakát Lóri is, aztán lelkesen bólogatni kezdett. – Beszarás, tényleg olyan. Én vagyok a csillogó csávó, Hanna meg a csaj a hátán az erdőben. Ezt küldd majd át, Berni, megosztom majd fészen, a spanok a teremben szét fogják röhögni magukat – tervezte el.

– Jó, átküldőm – ígérte Bernadett. – De most nyomás a második tárgyért. Zsombor, menj előttem, hogy szem előtt legyél, Hanna, te pedig mondd az utat Lórinak – vette át az irányítást Bernadett, és valamennyien elindultunk.

– Mondhat bárki bármit, én bírom azt a filmet – magyarázta Lóri a kitaposott erdei ösvényen haladva, miközben néhány lépésenként rántott egyet rajtam, hogy le ne csússzak a hátáról. – Sokan szarozzák, de szerintem van benne minden, ami kell. Csávó, csaj, akció, vámpírok, nagy kutya, minden.

– Az egy farkas – jegyezte meg Bernadett.

– Hol? – torpant meg Lóri velem együtt.

– A filmben – tette hozzá Bernadett szórakozottan. – A filmben azok farkasok, nem kutyák – mondta.

– Ja, jó, nem vágtam, azt hittem, most van itt egy farkas – könnyebbült meg Lóri.

– Itt jobbra megyünk – szóltam a feje mellett, ahogyan az ösvény elágazáshoz ért. Lóri velem együtt jobbra fordult, utánunk pedig Zsombi és Bernadett is tartották az irányt. Ahogyan Lóri hátán kapaszkodva zötykölődtem, oldalra fordítottam a fejem, és a sűrű fák között átnézve megpillantottam az egyik szervezőt, aki velünk lépést tartva haladt, nagyjából tizenöt-húsz méterre tőlünk a fák között. A másik irányba fordulva egy másik szervezőt is észrevettem, ahogyan a csapatunkat kíséri tisztes távolságból. Pont annyira voltak észrevehetőek, hogy ne zavarják a játékunkat, mégis tudjuk, hogy vigyáznak ránk a verseny alatt, és nem engednek ki négy diákot a Bükkbe egyedül.

– Ott! Ott vannak a madáretetők! – kiáltottam el magam, és Lóri feje felett előremutattam.

– Szép volt, Hanna – dicsért meg Bernadett, majd amikor odaértünk, Lóri lerakott a hátáról, és a fejét vakargatva nézett fel a faágakról lelógó madáretetőkre.

– Ezek szerint valakinek fel kell másznia – következtetettem.

– Majd én – vetette le és kötötte a dereka köré Bernadett a piros pulcsiját, majd megragadta a fa törzsét, és fogalmam sincs, hogyan, de mászni kezdett rajta. Reálosként, úgy, hogy nem sok közöm van a sportokhoz, tátott szájjal néztem, ahogyan pillanatok alatt felér, és a vízilabdázástól izmos karjával kinyúl a faágra aggatott madáretető felé.

– Találtam valamit! – kiáltott le. A kezemet a homlokom fölé tartottam, hogy a fákon átszűrődő napsütés ne vakítson el, és aggódva néztem a fán lógó Bernadettet, aki a madáretőben nyúlkált. – De nem kulcs! – tette hozzá.

– Ha egy fióka, akkor azt tedd vissza, az nem a versenyhez tartozik – tanácsolta Lóri.

– Ez egy etető, nem fészek – szóltam rá visszatartott mosollyal.

– Megvan. A miénk – mutatott felénk Bernadett egy piros kártyát. – Lejövök! – mondta, majd a foga közé szorította a kártyát, és újra két kézzel ragadta meg a fatörzset.

– Óvatosan – kértem lélegzet-visszafojtva, és amíg le nem ért, minden izmom megfeszült, annyira tartottam attól, hogy a szemem láttára zuhan le a fáról.

– Na, megvagyok – ugrott le, amikor már csak úgy fél méter magasságban volt, és tenyerét összedörzsölte, majd kivette a fogai közül a kártyát. – Ezt találtam – adta át a kártyát, amin négy szám szerepelt. 9-2-4-3.

– Ez mi lehet? – csodálkozott el Lóri.

– Valaminek a kódja – tippeltem. – Nézzük, hátha a videóból kiderül.

Bernadett felkapta a földre rakott tabletet, és benyomta Kocsis felvételét, amin az igazgató az irodájában, éppen „elrabolva" adta ki a további instrukciókat.

– „Gyerünk tovább, Szirtes-csapat, hagyjátok hátra a madarakat. A kódot használjátok ott, ahol őrzik az álmot" – mosolygott Kocsis a kamerába.

– Állítsd le – mondtam Bernadettnek, és sóhajtva beletúrtam a hajamba. – „A kódot használjátok ott, ahol őrzik az álmot" – ismételtem meg a feladatot.

– Ez mit jelenthet? – kérdezte Bernadett.

– Gondolkodom – kértem egy kis időt, és Zsombira néztem, aki az egyik fa mellett ácsorgóit.

– Nincs kedved segíteni?

– Passz, én sem tudom, hogy ez mit jelenthet – vonogatta a vállát.

– Pedig nagyon próbálkozol, látom – sziszegtem.

– Ne legyél már ekkora segg, Zsombor! Te vágod ezeket a fejtörős izéket – tárta szét a karját Lóri.

– Mondom, hogy nem tudom, mit jelent – duzzogott tovább.

– Csak hogy tudd, ahogy ezen túl leszünk, kérni fogom a csapattagcserét! – fenyegette Bernadett.

– Tedd azt – sétált arrébb Zsombi. – Úgyis azt mondtad, hogy direkt akartam a kiesésünket, tessék, most tényleg direkt akarom.

– Szóval ez a bajod? – förmedt rá Bernadett. – Hogy szóvá mertem tenni, hogy nem mozdultál meg, és Hannának egyedül kellett rohangálnia az erdőben a bent maradásunkért?

– Nem azt tetted szóvá – kérte ki magának Zsombi. – Azt mondtad, talán direkt csináltam! Hogy gondolhatsz ilyet? Hogy feltételezheted??? – akadt ki a kilencedikes.

– Ne most! Ne most essünk megint egymásnak, erre ráérünk később is. Feladat van! – emlékeztettem őket arra, hogy éppen az erdőben ácsorgunk egy feladvánnyal, amit egyelőre nem tudtunk megfejteni. – „...ahol őrzik az álmot" – dörzsöltem meg két kézzel a halántékomat.

– Talán ez valami éjszakai feladat, nem? Sötétben... – töprengett Lóri.

– Egy óránk van kiszabadítani Kocsist, és reggel van, nincs idő megvárni a sötétedést. Ez valami más lesz – közöltem.

– Vágom, ez tényleg tré ötlet volt – szomorodott el Lóri.

– Legalább megpróbáltad – mosolyogtam rá kedvesen, majd szúrós tekintettel pillantottam Zsombi felé.

– És most? Itt agyalunk, amíg le nem telik az idő, és ki nem esünk? Vagy bízzunk abban, hogy mások elakadtak az első rejtvénnyel, és ők esnek ki? – túrt a hajába Bernadett idegesen.

– Pillanat – kértem még egy kis időt, hogy átgondolhassam.

– Én ezt nem bírom – fakadt ki a vízilabdázó. – Nem ehhez szoktam hozzá. Nem tudok várni a kiesésre, tennem kell valamit, muszáj megpróbálni, természetellenes érzés, hogy nem cselekedhetek! – magyarázta, és megértettem az érveit, hiszen sportember, csak éppen a jelen helyzetben ezzel a kirohanásával nem sokat segített.

– Álom. Álom... Éjszaka alszunk... Ez nem stimmel, nappal van! – magyaráztam magamnak idegesen, aztán elkerekedett a szemem. – „...őrzik az álmot!" Nem az álom a lényeg! Hanem hogy őrzik! Őr! ŐR!!! – kiáltottam fel, és dühösen a homlokomra csaptam, amiért ennyi ideig tartott, hogy rájöjjek. Bernadett és Lóri továbbra is értetlenül néztek rám. – Az őrbódéba kell mennünk! Ott kell használnunk ezt a kódot. Talán egy lakat van az ajtón, aminek 9-2-4-3 a kódja! – magyaráztam, mire egy „jaaa!" bólintás kíséretében mindkettejüknek leesett a megoldás, én pedig mérgesen Zsombi felé fordultam.

– Tudtad? Tudtad, mielőtt kitaláltam?

– Nem, tényleg nem – tette fel mindkét kezét védekezően. Fürkészve néztem a kilencedikes arcát, majd sóhajtva biccentettem.

– Rendben van, hiszek neked – mondtam, majd Lóri felé fordultam, aki várta, hogy a hátára másszak, és már siettünk is vissza a táborba, egyenesen az őrbódé irányába.

Útközben találkoztunk más csapatokkal, voltak, akik éppen a kiskapun léptek ki, másokkal már a tábor területén futottunk össze, ahol összevissza kapkodva rohangáltak. Lóri nyakába kapaszkodva, és ezzel kissé fojtogatva szegényt, fél kézzel előszedtem a zsebemből a telefonomat, és rápillantottam a stopperre. Huszonkét perce kezdődött a versenyszám, és már túl voltunk két feladaton. Azonban még három hátra volt. Ha már nem kell messzire mennünk, mint például a madáretetős keresésnél, akkor van esélyünk az eredményes feladatmegoldáshoz, de... Akárhogy számoltam, húzósnak ítéltem meg, főként mert én sérültként hátráltattam a többieket, amiért cipelni kellett, és Zsombi infantilis viselkedése sem vált előnyünkre, továbbá az sem, hogy Bernadettre és Lórira kizárólag erőnléti próbán számíthattunk, másban nem igazán tudtak segíteni.

Az őrbódéhoz érve Lóri lerakott a hátáról, és az ajtóhoz lépett, majd tanácstalanul megrázta a fejét.

– Itt nincs lakat – szólt, miközben lenyomta a kilincset. – És nyitva van – fordult hátra felénk meglepetten.

– Akkor menjünk be – tanácsolta Bernadett, mire mind a négyen beléptünk a kis bódéba. A reggeli nap pont a kis faházra sütött, emiatt a helyiségben forróság volt, a klíma pedig valamiért nem volt bekapcsolva. Nyitva hagytam magam mögött az ajtót, hátha kialakul egy kis huzat, vagy csak kicserélődik az állott levegő. Az ablakon besütő napsugarak vékony csíkban világították meg a felszálló port.

– Tuti ez a megoldás, Hanna? Ide kellett jönnünk? – kérdezte Lóri. – Mert ha nem, akkor nagy bajban vagyunk. Itt az őrnek vannak a személyes cuccai – mutatott körbe az apró szobában.

– Biztos, hogy ide kellett jönnünk – erősködtem, valamilyen szinten magamat is megpróbálva nyugtatni, mert engem is váratlanul ért, hogy nincs lakat az ajtón, mivel a számkombinációból arra következtettem. És nem jött be a tippem. – Miért lett volna nyitva az ajtó, ha nem jöhetünk be? – kérdeztem, bízva abban, hogy logikus az érvelésem, és nem éppen betörtünk a tábor őrbódéjába. – Négy számjegyünk van, keressetek bármit, amire használhatjuk – mondtam, aztán hozzátettem. – Lehetőleg gyorsan.

Mind a négyen körbefordultunk, de a szoba annyira kicsi volt, hogy meg sem kellett mozdulnunk ahhoz, hogy körbenézzünk. Kezemmel letöröltem a gyöngyöző homlokomat, és az állott levegőben szaporán lélegezve mértem fel a helyiséget. Egy rumlis asztal, rajta hanyagul ledobott papírokkal, egy megbámult almacsutkával, néhány tollal, és két monitorral, ami váltakozva mutatta a tábor környékét, a kapubeállót, a hátsó kiskaput és a kerítés különböző pontjait. Egy gurulós szék, egy kis hűtő, ami berregő hangot hallatott, és tovább fűtötte az egyébként is túlmelegedett bódét. Egy szekrény, rajta lakattal.

– Ott! – mutattam Zsombi mögé. – Ott egy lakat.

A kilencedikes komótosan odanyúlt, és megrázta a fejét.

– Kulccsal nyílik – felelte.

– A francba! – mérgelődtem.

– Akkor mégis rossz helyen vagyunk? Betörtünk? – riadt meg Lóri. – Én nem akarok sittre menni! – közölte hisztérikusan.

– Nyugi – ráztam meg a fejem. – Itt lesz, amit keresünk – próbálkoztam, de kezdtem bizonytalanná válni. Idegesen forgolódva ösztönösen a csuklómhoz nyúltam, keresve a karkötőmet, aztán eszembe jutott, hogy leszakadt, ezért lehunytam a szemem, és a kétségbeesés szélén állva már a feladás gondolata is megfogalmazódott bennem, amikor... Amikor bevillant egy másodpercekkel korábbi kép az asztalról, és kinyitottam a szemem. Ott volt, amit kerestünk, ott volt az orrunk előtt, és azért emlékeztem rá, azért ragadt meg a fejemben, mert túlságosan görcsösen próbálták elrejteni előlünk. Az egész bódéban rend volt, kivéve az asztalt, ahol direkt kaotikusan hevertek a papírok. – Szerintem megvagyunk! – léptem oda, és a papírhalmok alól kilógó mobilt látva elmosolyodtam. Felemeltem a készüléket, és benyomtam, mire azonnal kérte a jelzár feloldásához tartozó kódot. Visszatartott lélegzettel ütöttem be a piros papíron szereplő számokat, a telefon pedig rögtön elfogadta, és kioldódott. – Kész! – fordultam a többiek felé megkönnyebbülten. – De menjünk ki innen, mert megfulladok – kértem.

– Meg azért is, mert betörtünk – tette hozzá Lóri.

Az őrbódéból kilépve, túl a harmadik megoldáson újra ellenőriztem az időt, és örömmel konstatáltam, hogy kifejezetten jól állunk.

– Indíthatod a videót – mondtam Bernadettnek.

– Indítanám, de nincs tovább – meredt a tabletre pislogás nélkül.

– Mi? – csodálkoztam. – Hogy érted? – vettem ki a kezéből, és megpróbáltam én is, de hiába nyomkodtam volna, nem volt ott az indítás gomb.

– Elromlott? – csodálkozott Lóri.

– Nem hinném, mitől? – kérdezte Bernadett.

– Nem tudom, összevissza nyomkodtuk, biztos beszart. Most mit csináljunk? – sétált előttünk idegesen.

– Nem, ez nem elromlott – ingattam a fejem. – Volt egy tabletünk, amit... kiváltott a telefon – agyaltam. – A telefonnal kell továbbmennünk – értelmeztem a helyzetet.

– És hová? Mit kell csinálni? Honnan tudjuk, hogy mi a feladat? – kérdezte Bernadett türelmetlenül.

– Nem... Nem tudom, biztos, hogy van benne valami. Át kell nézni.

– A francba már ezekkel a rejtvényekkel meg fejtörőkkel, húsz méterről ledobok a fenébe akárkit, adjanak már valami értelmes feladatot! – akadt ki Bernadett.

– Türelem. Csak... Türelem – kértem, és félrefordítottam a fejem. – Zsombor, hajlandó vagy segíteni?

– Persze – sóhajtotta maga előtt összefont karral.

– Köszönöm – biccentettem. – Adjatok nekünk néhány percet – kértem Lórit és Bernadettet, majd az őrbódé árnyékában leültünk a kilencedikessel egymással szemben, kettőnk közé rakva a telefont. – Akkor keressünk valamit – fújtattam egy hatalmasat, Zsombi pedig egy elsebesedett szúnyogcsípést vakargatva a karján bólintott.

3.

– Hogy álltok? – lépett oda hozzánk Bernadett indiszponált állapotban.

– Még sehogy – ismertem be. Az őrbódéban talált telefont Zsombival együtt átnéztük, de nem találtunk semmi gyanúsat. A képek és videók között próbáltunk valamiféle nyomra bukkanni, ezzel ment el a legtöbb idő. Mindketten úgy gondoltuk, hogy az egyik felvételen lesz valami jel vagy instrukció a továbbiakhoz. De sehol semmi. A törölt képeknél sem jutottunk semmire, csak az idő ment vele.

– A fenébe! – fogtam a fejem, és hátradőltem a fűben, szorosan lehunytam a szemem, folyamatosan agyalva azon, hogy miért akadhattunk el.

– Itt nincs semmi, a telefon használhatatlan – ejtette ki a keze közül Zsombi a készüléket.

– De. Ott kell lennie – motyogtam fáradt aggyal. – Nézzük újra – tápászkodtam fel.

– Már ezerszer átnéztük a képeket. Semmi értelme, csak száz tucatfotó...

– Tudom, hogy tucatfotó, én is ugyanannyiszor néztem át, mint te – forgattam a szemem, aztán mérgesen elvettem a telefont. – Talán pont azért van ennyi semmitmondó kép benne, hogy elterelje a figyelmünket. – Talán egészen mást kell keresnünk – nyomkodtam a telefont.

– Például?

– Például... – lépkedtem a menüben – Ezt nézd!

– Mi az? – ült át mellém Zsombi, és érdeklődve nézett a kijelzőre.

– Mi történik? – állt mögénk Bernadett és Lóri is.

– Nézzétek a híváslistát. Kiütötték a nem fogadott hívásokat, hogy ne jelenjenek meg a kijelzőn, de a menüben ott maradtak. És mindegyik ugyanarról a számról érkezett, a mai napon.

– És? Talán az őrt hívogatja valaki... Mi meg lenyúltuk a telefonját. Ez már betöréses rablás! – mondta Lóri félve.

– Nem, nem. Ez Kocsis lesz – pattantam fel. – Vissza kell hívnunk – nyomtam be a hívást, majd a kihangosítást, és magamban imádkozva, hogy igazam legyen, a szám szélét rágva vártam, hogy mi történik.

– Ez nem jött be. Nem veszi fel senki – sóhajtotta Bernadett, amikor a hosszas kicsöngés átváltott üzenetrögzítőre.

– Szirtes-csapat! – kiáltotta Kocsis.

– Igeeen! – üvöltötte el magát Lóri boldogan.

– Pszt! – szóltunk rá valamennyien, és feszülten hallgattuk a rögzítőre mondott szöveget.

– „Szirtes-csapat, az óra ketyeg, az elrablóim kényszerítenek, hogy mozgásban legyek. Ahhoz, hogy megtaláljatok, maradjatok párban, és ne feledjétek, mindig kell pár nap..."

– Lábnap! – ordította el magát Lóri, kiegészítve az igazgató szavait. – Lábnap! LÁBNAP! Ezt tudom! Ez az én dumám! Megfejtettem! A kondiparkhoz kell mennünk! – kiáltotta büszkén.

– Jól van, nyugi, megyünk – bólogattam nevetve.

– Beszarok! Én is kitaláltam valamit – ámult el Lóri a saját teljesítményén.

– Ügyes voltál – veregettem meg a vállát.

– Hogy állunk az idővel? – kérdezte Bernadett.

– Rosszul. Tizenkét percünk van – pillantottam a telefonomon lévő stopperre.

– Akkor futás – indult meg, majd eszébe jutott, hogy én nem tudom tartani a tempót, ezért megállt.

– Menjetek! Jövök én is. Siessetek, keressetek valamit az edzőpadoknál – mondtam, mire előrerohantak, én pedig lüktető bokával igyekeztem utánuk olyan gyorsan, ahogy csak tudtam.

Már majdnem odaértem, amikor a fekete csapat rohant velem szemben.

– Megvagytok? – kérdezte Csenge.

– Mindjárt. Most lett meg a negyedik helyszín, oda rohannak a többiek. Húzós lesz, de hátha nem mi végzünk utolsóként... – feleltem

– Ebben biztos lehetsz – biccentett Csenge.

– Hogy érted? Ti hol tartotok?

– Elakadtunk a harmadikkal – felelte. – Megtaláltuk a bőröndöt, de addig nem tudjuk kinyitni, amíg nem tudjuk a kódot – ismerte be.

– A harmadikkal? A HARMADIKKAL? – kerekedett el a szemem, és rémülten néztem Kornélra.

– Aha. Elcsesztük – biccentett.

– Jézusom. Tíz percetek van – hüledeztem.

– Tudjuk! – közölte Csenge hisztérikusan.

– Menj, siess a többiek után – szólt rám Kornél.

– Mi? Nem! Nem! – ráztam meg a fejem határozottan. – Mi a feladatotok?

– Hanna, menj, ti sem álltok jól, még nem végeztetek – meredt rám Kornél idegesen.

– Mondjátok már, hogy mi a feladat! – akadékoskodtam, mire a fekete csapat tagjai összenéztek, majd Csenge széttárt karral sóhajtott.

– Jó, ezt találtuk a másodiknál – adott át egy fekete borítékot, amit remegő kézzel kinyitottam, kivettem belőle a papírlapot, és villámgyorsan elolvastam a szöveget. – Fogalmunk sincs, hogy mi lehet az eredmény, próbálkoztunk... – ingatta a fejét Csenge.

– Oké, nézzük – meredtem rá a szöveges feladatra. – Öten vannak, de négy fővel számolunk, mert egy kimarad, ketten osztoznak egyen, akkor mennyit fizetnek egy darabért... – motyogtam.

– Mit csinál? – kérdezte Bence suttogva, feltehetőleg rám célozva, én azonban csak jobban összehúztam a szemem, és megráztam a fejem.

– Háromszázkilencvenkettőbe kerül darabja – mondtam ki hirtelen. – 3-9-2 a megoldás. Futás! Siessetek – kiáltottam rájuk.

A fekete csapat mind a négy tagja pislogás nélkül meredt rám.

– Ez brutálisan para volt – motyogta Csenge.

– Menjetek már! 3-9-2 – ismételtem meg könyörgő tekintettel, mire végre felocsúdtak a döbbenetből, és rohanni kezdtek. Futás közben Kornél még hátrafordult, és röhögve megrázta a fejét, jelezve, hogy ezt még fel kell dolgoznia, mire csak mosolyogva legyintettem, és a többiek után siettem.

A csapatunk a szabadtéri kondiparknál várt, boldogan mutatva, hogy megvan az utolsó feladat is.

– Eltaláltam, Hanna. A padoknál volt, ahogy sejtettem – lelkesedett Lóri.

– Nagyszerű. Van még nyolc percünk. Mit kaptunk? – kérdeztem, az oldalamat fogva, amibe kellőképpen beszorult a levegő a nagy sietségben.

– Egy vaktérképet – adta át Bernadett.

– Vaktérkép? – húztam el a számat. – Miért nem kaphatunk mi is matekot? – ingattam a fejem.

– Hogy érted? – csodálkozott el Zsombi.

– Összefutottam a feketékkel, idefelé jövet. Ők matekot kaptak – tanulmányoztam a térképet. – Jó, ez nem tűnik nehéznek.

– Honnan tudod? Megálltál velük dumálni? – firtatta tovább Zsombi.

– Egy perc volt az egész. A harmadik feladatnál elakadtak, és...

– És? – kérdezte a homlokát ráncolva.

– És segítettem nekik.

– Marha jó. Még mi sem végeztünk, miért nekik segítesz?

– Mondjuk már rég végeztünk volna, ha az elején esetleg részt veszel benne – vágtam vissza azonnal.

– Hagyjátok abba. Ezt később ráérünk megbeszélni – förmedt ránk Bernadett, majd hozzátette. – Vagyis ezt is.

– Mi van a térképen? – kérdezte Lóri.

– Szerintem az egyik faház a megoldás – szakítottam el a tekintetem Zsombiról, és újra a térképre néztem. – Tudom is, hogy melyik – feleltem felszegett állal.

– Akkor menjünk, alig maradt már időnk – indult meg Lóri.

Az első faházsor második házánál megállva a kilincsen egy piros szalagot vettünk észre.

– Ügyes vagy, tényleg ez volt az – biccentett Bernadett, és benyitott az ajtón. Valamiért szentül meg voltam győződve arról, hogy Kocsis bent lesz a szobában, de természetesen nem volt ott, csak túlzottan beleéltük magunkat az elrablásába és kiszabadításába. A helyiség azonban üres volt, csupán az egyik ágyon hevert egy papír, amit odalépve felvettem, és megköszörültem a torkom.

– „Szirtes-csapat, gratulálok, igazgatótokat megtaláltátok – olvastam fel boldogan, aztán azonnal lehervadt a mosoly az arcomról, amikor folytattam. – A feladatot azonban még nem teljesítettétek, amíg nem bizonyosodtatok meg arról, hogy biztonságban és épségben vagyok."

– Ne már, ez valami szívatás? Két percünk maradt – fogta a fejét Lóri.

– Mit ír még? – rágta a szája szélét Bernadett.

– „A feladat akkor ér véget, ha a kapcsolatot velem felvettétek. Ahhoz, hogy sikerrel járjatok, látnom kell a csapat összes tagját a kamerámon" – olvastam fel.

– Videóhívás! Videóhívással kell Kocsisnál jelentkeznünk – mondta ki elsőként Bernadett.

– Gyerünk az étkezőbe – vágtam rá gondolkodás nélkül.

– Másfél percünk van!

– Akkor rohanás! – ordította Bernadett.

– Menjetek, jövök utánatok! – szóltam a fájós lábamat húzva.

– Miért akarsz lemaradni? Még segítenél kicsit a feketéknek, nehogy kiessenek? Mert mi sem állunk messze tőle – húzta össze a szemöldökét Zsombi.

– Nem, hanem azért, mert nem bírok ráállni a bokámra – sziszegtem mérgesen.

– Gyerünk, együtt kell elindítani a videóhívást. Ugorj, Hanna – fordított hátat Lóri, mire felmásztam rá. – Kapaszkodj, mert Villámláb most megindul – közölte, én pedig szorosan átkulcsoltam a karom a nyaka körül, és rohanni kezdtünk.

Szinte bezuhantunk az étkezőbe, és majdnem orra bukva érkeztünk, de nem foglalkoztunk vele, mert másodperceink voltak hátra. Több csapat nyugodtan, a feladatot már teljesítve ült az asztaloknál, és a kifejezetten hangos belépőnkre odakapták a fejünket. Nem nyújthattunk hétköznapi látványt, főként, hogy én Lóri hátán lógtam, aki az érkezéskor ledobott magáról, és már kapta is elő a telefonját. Kifulladva és lélegzet-visszafojtva vártuk, hogy Kocsis felvegye, miközben csapzottan, koszosan és izzadtan meredtünk a kamerába.

– Hát ez aztán pont időben volt, Szirtes-csapat – szólt Kocsis végre, amikor fogadta a videóhívást.

– Jézusom, elájulok – fújtam ki magam a megkönnyebbüléstől, és a többiek is egészen megviselten bámultak az igazgatóra.

– Izgi volt, ugye? Egy órája várok itt, már tűkön ültem, de megcsináltátok! Szép volt, Szirtes gimi. Várjatok, csinálok egy screenshotot. Mosolyogjatok, ez nagy pillanat! – kérte, de képtelenek voltunk bármilyen reakcióra, teljesen kikészülve bámultunk magunk elé, és egy cseppet sem érdekelte egyikünket sem, hogy vajon milyen lett rólunk a kép. – Szörnyen mókás volt ez a feladat, és külön öröm, hogy részt vehettem benne. Az elrablásom is izgalmasra sikeredett, remélem, nem ijedtetek meg, tulajdonképpen nem is raboltak el igazából. Csak eljátszottam – nyugtatott meg minket.

– Tényleg? – kérdezte Bernadett visszatartott nevetéssel.

– Igen. Végig biztonságban voltam – bólogatott Kocsis feldobódva. – De nagyszerű volt, roppant mód élveztem. És a kis videóimat is szórakoztató volt előre rögzíteni. Micsoda rímek, micsoda leleményesség – áradozott. – Nem akartam túljátszani, nehogy megijesszelek benneteket, de néhol azért mégis megemeltem a hangomat, elvégre, ha csak elméletben is, de egy emberrablásról volt szó, kénytelen voltam kicsit színészkedni a hitelesség kedvéért – foglalkozott tovább önmagával, és miközben kábán hallgattam, körbenéztem az étkezőben, hogy megtudjam, kik végeztek már a feladattal. Vagy éppen kik nem. Átsiklott a tekintetem a csapatokon, köztük az arany négyesen, akik elégedett fejjel ültek az asztaluknál, és a sárgákon, akik közül Mátéval kerültem a szemkontaktust, inkább gyorsan továbbfordultam, miközben a gyomromban egyre nagyobb görcsöt éreztem. Mert Kornélék még nem voltak ott. És ahogyan a nyíló ajtó felé fordultam a torkomban dobogó szívemmel, magamban némán fohászkodtam, hogy ők legyenek. De még mindig nem ők voltak.

Rajtam pedig kezdett kissé eluralkodni a pánik, mert már nagyon kevés csapat hiányzott. Összesen három. És az nem túl jó arány.

– Igaz ez, Hanna? – zökkentett ki a bambulásomból az igazgató, akivel még mindig videóhívásban voltunk.

– Elnézést, nem figyeltem – ismertem be, idegesen a fülem mögé tűrve egy hajtincset.

– Csak annyit kérdeztem, hogy valóban te oldottad meg ezt a feladatot? – kérdezte meg újra. Ezek szerint Bernadett és Lóri nekem tulajdonították a megoldást. Zsombiról nem feltételeztem.

– Nem, nem – cáfoltam azonnal. – Közösen csináltuk meg, együtt, mindannyian – erősködtem, és fél szemmel Zsombira sandítottam, aki kínosan lesütötte a szemét, és harapdálni kezdte a száját.

– Hát ez pompás! Egyszerűen pompás! Elmondhatatlanul büszke vagyok rátok! – meredt fátyolos tekintettel Kocsis a kamerába.

– Ugyan – motyogtuk nagyjából egyszerre, mert nem szerettük volna, ha Kocsis többet képzel a csapatunkról, mint ami valójában volt. Pedig nagyon úgy tűnt, hogy már így is eléggé idealizálja a négyesünket, nem tudva arról, hogy milyen nehézségek árán tudunk egyáltalán kommunikálni egymással veszekedés nélkül. – Meséljetek el mindent! Izgalmas volt? – nézett fürkészve a kijelzőre.

– Mi az, hogy! Öcsém, még betöréses rablásban is részt vettünk – kezdte Lóri.

– Micsoda? – szaladt fel Kocsis szemöldöke.

– A feladat része volt – tette hozzá azonnal Bernadett.

Amíg a többiek a feszülten figyelő igazgatónak magyaráztak a feladatokról, én az ajtó irányába kaptam a fejem, mert valakik érkeztek. Visszatartott lélegzettel és szapora pulzussal vártam, hogy kik lépnek be, aztán megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt, amikor megpillantottam az étkezőbe bezuhanó Csengét, mögötte a három csapattársával.

– Valaki! Segítsetek! – üvöltötte el magát Csenge. – Utolsók vagyunk?

– Nem! – kiáltotta Lóri. – Telefonáljatok gyorsan! Hívjátok az igazgatótokat!

– Mi történik? – érdeklődött Kocsis a telefonban, mire Bernadett elfordította a kamerát, hogy lássa.

– Az egyik csapat most teljesíti éppen a feladatot – magyarázta Bernadett.

– Ó, de izgalmas – lelkesedett Kocsis.

A fekete csapat hívását azonnal fogadta az igazgatójuk, így már biztosak lehettek abban, hogy nem estek ki. Ahogy néztem őket, megkönnyebbülten kifújtam a levegőt, és leengedtem a stressztől túlságosan is felhúzott vállaimat. Miután a feketék kinyomták a hívást, összeölelkeztek afféle „megcsináltuk” stílusban, amit a mi négyesünk kissé irigykedve nézett. A mi kapcsolatunk az övék karikatúrája lehetett volna maximum. Amikor kiünnepelték magukat, elengedték egymást, és körbenéztek, hogy felmérjék, kik jutottak tovább. Találkozott a tekintetem Kornéléval, aki hálásan biccentett egyet, és tátogva mondott egy „köszönömöt", amire ösztönösen megráztam a fejem, azt sugallva, hogy semmiség. Ő is megtette volna értem. Sőt. Már meg is tette korábban.

Miután Kocsis elköszönt tőlünk, mert sürgős posztolnivalója volt a verseny alakulásával kapcsolatban, Zsombi átment a sárgák asztalához, hogy ott Mátéval beszélgessen, Bernadett Danit próbálta elérni, akivel szemben továbbra is bizonytalan volt az álma óta, én pedig egyre sűrűbben pillantottam az ajtó irányába, mert két csapat továbbra sem ért még célba. És mindketten időn túl voltak már. Az étkezőben egyre fokozódott a hangulat, tekintettel arra, hogy mind a két kiesés szélén álló csapatnak voltak szimpatizánsai és drukkerei.

– Kik nincsenek még itt? – forgatta a fejét Lóri mellettem állva.

– A lilák és a sötétzöldek – feleltem kapásból.

– A szinkronúszó gádzsik meg az infós csávók?

– Igen.

– Francba, az infós spanok ne essenek már ki – húzta el a száját.

– Én is őket várom – biccentettem, mert az elmúlt napokban a feketéken kívül velük sikerült a legjobban összeismerkednem, és tudtam, hogy az ő kiesésük megviselne. – Gyerünk már, Karesz, hol vagytok? – motyogtam magam elé izgatottan, majd tágra nyílt szemmel néztem a kitáruló ajtót, amin berontott a sötétzöld csapat. – Ez az! – csaptam össze a kezem ünnepélyesen. A négy infós srác viharvert állapotban érkezett meg, alig kapva levegőt, zihálva álltak meg a rájuk bámuló csapatok előtt.

– Meg-va-gyunk? – lihegte az oldalát fogva Isti, nem tudva, hogy ők estek-e ki, miközben ismételten nyílt az étkező ajtaja, mert érkezett a lila csapat. A döbbenetből én ocsúdtam fel először, és ordítottam el magam.

– A telefon! Hívjátok az igazgatótokat! – kiáltottam, mire mellettem Lóri is üvölteni kezdett.

– Siessetek már, mert kiestek!

A fiúk összerezzenve kapkodni kezdtek, és előszedték a telefonjukat, miközben a négy szinkronúszó lány rájött, hogy másodperceken múlik a kiesésük, így azonnal kapcsoltak, és ahogy a sötétzöldek, ők is megpróbálták indítani a hívást. A sötétzöldek közül Karesz volt az, aki maguk elé tartotta a telefont, miközben elindították a videóhívást. A lányok is hasonlóan tettek, és szinte egyszerre csöngött ki a két hívás.

Az étkezőben lévő összes csapat néma csendben, elkerekedett szemmel figyelte a történéseket, semmi mást nem lehetett hallani, csak a két videóhívás várakozó hangját, amit egyik igazgató sem vett fel ez idáig. A szám elé kapva a kezem, lélegzet-visszafojtva figyeltem valamelyikük kiesését. Azon múlt, hogy melyik igazgató szól bele hamarabb. A feszültség szinte tapintható volt a helyiségben, mindenki megmerevedett, és még levegőt is elfelejtett venni.

– Hol van már? Vegye fel! – motyogta Isti idegesen. – VEGYE MÁR FEL! – üvöltötte idegbetegen, ahogyan a lila csapat lánytagjai is hisztérikusan magyaráztak a telefonnak.

– Gyerünk már! Gyerünk, gyerünk! – toporzékoltak, amikor is a két feltartott készülék közül az egyik monoton kicsöngése megszakadt, és beleszólt egy hang.

– Itt vagyok, sötétzöld csapat! – mondta az infósok igazgatója, mire a négy srác annyira megkönnyebbült, hogy szinte összecsuklottak. Idegesen röhögve néztek össze, és lepacsiztak egymással. Ezzel egy időben a lila csapatból a lányok felfogták a kiesésüket, és magukba roskadva, előreesett vállal, lehajtott fejjel vették tudomásul, hogy számukra véget ért az Iskolák Országos Versenye. Hiába vette fel két másodperccel később az igazgatónőjük a telefont és kiabált a videóhívásba, már nem számított.

A sötétzöld csapat tagjai, amikor rádöbbentek, hogy az ő bent maradásukkal valakik kiestek, azonnal befejezték az örömünneplést, és sportszerűen odamentek az összetört lilákhoz.

Borzasztóan megható jelenet volt, és mindenki néma csendben figyelte, amikor is a főszervező, Róbert a versenyt rendezők narancssárga színű ruhájában belépett a terembe.

– Gratulálok a bent maradt csapatoknak! – kért szót, és megköszörülte a torkát, miközben a lilákhoz fordult. – Számotokra véget ért az idei Iskolák Országos Versenye. Néhány percetek van elköszönni és összepakolni, a busz a kerítésen túl vár rátok – mondta ki érzelemmentesen, figyelmen kívül hagyva, hogy a lányok kivétel nélkül mindannyian elsírták magukat.

A bent maradt csapatok közül mindenki odament a lányokhoz egy pár szavas búcsúra, így mi Lórival és Bernadett-tel is beálltunk a sorba, és a lehető leggyorsabban elköszöntünk tőlük. Nem azért nem mondtam többet egy „sajnálomnál", mert nem akartam, hanem mert gyűlölöm a búcsúzás minden formáját, és képtelen vagyok bármit is kezdeni azzal a tudattal, hogy veszteség ér. így aztán feltűnően gyorsan elköszöntem a szinkronúszó lányoktól, megpróbálva kerülni a szemkontaktust, mert nem bírtam nézni, ahogyan sírnak, és kimentem az étkező épületéből.

A délelőtti napsütés melegen égette az arcomat, és egy pillanatra lehunytam a szemem, miközben azt érzékeltem, hogy mellettem sorra hagyják el a különböző csapattagok az étkezőt.

– Na, elértem Danit – szólt Bernadett, mire kinyitottam a szemem, és felé néztem.

– És minden rendben? – érdeklődtem.

– Azt mondja... – forgatta a szemét.

– Akkor biztosan – biccentettem. Időközben megérkezett Lóri is, és csatlakozott hozzánk.

– Mi a pálya? – kérdezte.

– Szerintem meg kellene beszélnünk a történteket – tanácsolta Bernadett.

– Rendben – biccentettem.

– Én ráérek. Déltől gyúrok, de addig szabad vagyok – avatott be minket Lóri a programjába.

– Akkor várjuk meg Zsombit, és üljünk le valahová, ahol nyugi van – tervezgette Bernadett, miközben a sárga csapat, valamint Zsombi kilépett az étkezőből.

– Megyünk medencézni. Jöttök? – érdeklődött Máté.

– Nem – feleltük egyszerre.

– Hát jó. Ha meggondolnátok magatokat, akkor ott leszünk – hagyta ránk, és megindult a medencék irányába, nyomában Zsombival.

– Zsombi, te most ne menj el, légyszi! – kérte Bernadett, mire az egész társaság megállt.

– Van valami gond? – érdeklődött Máté, szinte érezve a kialakult feszültséget.

– Nem, csak meg kell beszélnünk néhány dolgot – válaszolta Bernadett diplomatikusan.

– Oké. Jöhetek? – kérdezte Máté jókedvűen.

– Haver, ha nem gond, akkor ez most csapaton belüli téma – magyarázta Lóri.

– Én is egy csapatban vagyok – vigyorgott Máté, direkt kiforgatva Lóri szavait.

– Csak nem a miénkben – közöltem egyszerűen, mire Máté erőltetetten felröhögött, és megrázta a fejét.

– Ti tudjátok – hagyta ránk, és Zsombihoz fordult. – Majd gyere, ha végeztetek a kis kupaktanáccsal – szólt lesajnálón, és otthagyva minket a többiek után sietett.

– Na jó, most miért nem mehettem vele? – kérdezte Zsombi sértődötten Bernadett-től.

– Mert meg kell beszélnünk a feladaton történteket... – felelte Bernadett.

– Mégis mit? – csodálkozott Zsombi.

– Például azt, hogy nem voltál hajlandó segíteni.

– Ja, hogy azt? – bólintott a kilencedikes gúnyosan. – Azt hittem, arról lesz szó, amikor Hanna besegített a feketéknek, mielőtt még mi végeztünk volna. Mert szerintem az érdekesebb... – nézett rám szemrehányóan.

– Most ez hogy jön ide? – kérdeztem.

– Úgy, hogy az a nagyobb probléma, ha már csapatosat játszunk éppen. Mert nálad például nem egyértelmű, hogy milyen színben vagy, függetlenül attól, hogy piros a cuccod... – vágta a fejemhez.

– Mert te nem úgy tűnsz, mint a sárga csapat kabalája... – forgattam a szemem.

– Most megint veszekedni fogunk? – sóhajtotta Lóri fáradtan.

– Nem, csak várjuk meg Hanna magyarázatát. Biztos van. Vagy nincs? – kérdezte a kilencedikes a homlokát ráncolva.

– Veled ellentétben, én akkor sem hátráltattam a mi csapatunkat, amikor pár másodpercre segítettem Csengééknek – kértem ki magamnak.

– Továbbjutók voltunk már akkor? – kérdezte Zsombi, és tudtam, hogy ezzel megfogott. Mert nem válaszolhattam mást, csak az igazat.

– Nem – ismertem be.

– Akkor köszönöm, nincs több kérdésem – vágott elégedett fejet a kilencedikes, amivel igazán feldühített.

– Most örülsz, ugye? Fogást találtál rajtam, gratulálok – ingattam a fejem csalódottan. – Ezzel lényegében a veled szemben felmerülő probléma meg is oldódott, nem? Az eddigi összes... – nevettem fel kínosan. – Tudod, mit? Segítettem. Igen. Hiba volt? Nem hinném. Abból a szempontból, hogy mi nem voltunk még biztos továbbjutók, talán meggondolatlanság volt tőlem. De hiba semmiképpen. És tudod, miért? Mert képtelen lettem volna otthagyni valakiket a bajban, akiket a barátaimnak gondolok. Nem én vagyok az ebben a versenyben, aki elsétál a másik mellett, odaböfögve egy „bocs, ez mégiscsak egy verseny" megjegyzést. Olyanokkal te barátkozol itt – vágtam a fejéhez. – Kornél akkor segített nekem, amikor ők még marhára nem voltak biztosak a továbbjutásukban. Nélküle egyikünk sem lenne most itt, és ezt nem felejtettem el neki. Te is tudnál róla, ha akkor megmozdulsz, és nem leblokkolsz, hagyva, hogy egyedül csináljam végig. És tudod, mit? Mindent megtettem a mai feladaton is, veled ellentétben minden erőmmel a továbbjutáson dolgoztam, és képzeld, ebbe még az is belefért, hogy segítettem a fekete csapatnak. Ha ettől vagyok szar ember, akkor büszkén vállalom. Menj medencézni, vagy ahová akarsz, én végeztem veled – mondtam mérgesen.

– Haver, nekem ez már nem tetszik – ingatta a fejét Lóri.

– Hogy érted? – kérdezte Bernadett.

– Figyeljetek már. Én egy jókedvű gyerek vagyok, de kezd elegem lenni ebből az egészből. Nem szoktam hozzá ehhez a rengeteg veszekedéshez. Mi a franc folyik itt? De komolyan. Eljöttem erre a versenyre tök pozitívan, még akkor is, ha éppen nyári szünet van, és simán csapathatnám valahol máshol. De nem, én eljöttem, mert gondoltam, fain lesz. De ez minden, csak nem fain.

– Jaj, ne kezd már te is! – fújtatott Bernadett mérgesen. – Tényleg én vagyok itt az egyetlen, aki képes a saját önzését félretéve egy egész csapat érdekét szem előtt tartani?

– Szerintem én is bizonyítottam mint csapattag – mondtam.

– Igen, több csapatnál is – fröcsögte Zsombi.

– Zsombor, te meg majd akkor szólj, amikor bármi teljesítmény is van amögött, hogy itt vagy. Mert eddig a haverkodáson és medencézésen kívül semmit sem csináltál. Nagyjából annyira megyünk veled, mint Titanilla tanárnővel – oltotta le Bernadett a kilencedikest, aki erre érettségét remekül bemutatva grimaszolni kezdett.

A veszekedésünknek többen is fültanúi voltak, ahogyan elhagyták az étkező épületét, köztük a tőlünk nem messze direkt megpihenő arany csapat is, akik úgy tettek, mintha beszélgetnének, de közben egyértelműen minket hallgattak.

– Haver, ez nem jó így. Hogy jutottunk ide? – vakargatta a homlokát Lóri. – Ezermillió spanom van, a teremben is ott vannak a bátyák, akikkel gyúrok, de soha semmi konfliktus nem volt köztünk.

– Talán mert azokat az embereket te választottad. Minket pedig összeraktak – vontam meg a vállamat szomorúan. A megjegyzésemre mindenki csendben elgondolkodott. Erre semmit nem tudtak mondani. Mert nem is lehetett.

– Hát jó. Ide segítség kell. Ha tetszik, ha nem – jelentette ki Lóri hirtelen. – Menjetek a kerítéshez, ahol nincs senki, és nem hallanak minket. Jövök mindjárt én is.

– Lóri, most hová mész? – szólt utána Bernadett, de nem kapott választ. Időközben kilépett az étkezőből a fekete csapat is. Vidáman beszélgettek, majd amikor észrevették minket, Csenge odapattant hozzám, és a nyakamba ugrott.

– Hanna, óriási voltál a feladaton! Nagyon kösz!

– Semmiség – dünnyögtem kínosan.

– Semmiség? Az egész életem kevés arra, hogy megértsem, hogy számoltad ki olyan gyorsan. És egyáltalán mit... – nevetgélt, aztán látva, hogy a mi társaságunk nem kifejezetten jókedvű, stílust váltott. – Na mindegy... Akkor mi megyünk is. Később találkozunk – hebegte, és feszengve a mellette álló Kornélra nézett, akivel találkozott a tekintetünk. Láttam rajta, hogy azonnal tudja, valami gáz van nálunk, és azt is láttam, hogy tudja, ezúttal a konfliktushoz neki is köze van. De nem volt alkalmas az időpont arra, hogy megbeszéljük. És ezt ő is érzékelte. Elkaptam róla a szemem, és a cipőm orrát bámultam, miközben a fekete csapat otthagyott minket.

– Na jó, menjünk oda, ahová Lóri mondta – fújtatott Bernadett idegesen, állva a közelünkben lebzselő arany csapat kárörvendő pillantásait.

4.

Leültünk a kerítés mellé a fűbe, és mindhárman szó nélkül a telefonunkat nyomkodtuk, amíg Lórira és a nagy megoldására vártunk. Monoton mozdulattal görgettük a közösségiket, amiken az égvilágon semmi érdekes nem történt, azon kívül, hogy ellepték a nyári szünet unott posztjai. Ajánljatok valami filmet, ajánljatok valami programot, ajánljatok valami életet.

Néhány pillanatig csak bámultam az unatkozó posztokat, mire felfogtam, hogy a versenyen és a Bükkön túl, valahol tőlünk messze, a megszokott módon zajlik az élet, és megszokottak a hétköznapok a szürkeségükkel, monotonitásukkal és ürességükkel együtt. Bezárva az oldalakat, a háttérképemről anyu nézett rám, mire szorosan lehunytam a szemem, és szaggatottan kifújtam a levegőt. Mert a konfliktusokon, csapatokon, IOV kupán, Kornélon és az egész szürreális versenyen túl az agyam egy sötét zugában eldugva ott volt a saját nyomorúságos valóságom is, az igazi életem, ami elől egyre jobban menekültem, mert gyengének éreztem magam ahhoz, hogy visszatérve szembenézzek vele. Mert mostanra ezerszer inkább magaménak éreztem azt, hogy egy mindenki által ismeretlennek tartott versenyen küzdjek egy nevetséges helyezésért, és konfrontálódjak akárkivel az igazam bebizonyítása érdekében, mintsem hazaérve az üres lakásunk sűrű, nyomasztó levegőjében ülve bámuljak magam elé a fakuló emlékképeim között, amik napról napra halványabbá válnak, mígnem egyszer majd örökre eltűnnek.

– Kocsis élőzik – szólt Bernadett, kizökkentve a bambulásomból, és abban a pillanatban Zsombi kezében, ahogyan az enyémben is, felugrott az értesítés. Valamennyien megnyitottuk az Insta Live-ot, ahol az igazgató lelkesen bámult a kamerába.

– Köszöntök minden nézőt. Várunk még egy kicsit, hogy többen legyünk. Aha, már látom is, négy nézője van az adásnak. Várok addig, amíg tízen leszünk, és akkor beszélgetünk egy kicsit. Ha jól látom, maga a Szirtes-csapat három tagja is néz minket, egyenesen az IOV-ról. Bernadett, Zsombi és Hanna is itt vannak velünk! A Szirtes sztárjai! – integetett nekünk Kocsis a kamerába, mire kínosan elhúztuk a szánkat a titulust hallva. Az igazgató erősen koncentrált az élőre, folyamatosan a kijelzőjét bámulta, hogy lássa a frissen csatlakozókat. – Ahha! Nagyszerű. Már hatan vagyunk az élőben. Bátran tegyétek fel a kérdéseiteket, addig én elkezdem az adást. Összeírtam pontonként, hogy miről kell beszélnünk. Mint tudjátok, a Szirtes-csapat újabb lenyűgöző bravúrral tovább menetel a versenyben. Sikerrel teljesítette a feladatot, amiben jómagam is részt vettem. Jött is egy komment, lássuk csak – hajolt közelebb a kijelzőhöz, hogy leolvassa. Az üzenet így szólt: „mivan, diri, mér vagy nyáron is a suliban? Hőgutád van, vagy mi?” – Nos – köszörülte meg a torkát Kocsis igazgató. – Várunk egy következő kérdést, amíg ezt a nagyon értelmes fiatalembert kibannelem az oldalamról. Khm. Na, meg is vagyunk. És már kilenc nézője van a streamnek! Köszönöm, hogy ennyien követtek! Amíg nem kapunk értelmesen feltett kérdést, elmesélném, hogy milyen izgalmakban volt részem, amikor szerepeltem a mai feladaton az IOV-ban. De előtte egy újabb komment. Nézzük – meredt az új üzenetre Kocsis, de nem olvasta be, mert megint nem olyan volt, amilyenre várt. A komment így szólt: „Annyira izgulok ettől a vijadaltól, hogy összefosom a bokámat." – Gyerekek, megmondtam már nektek, hogy kulturáltan kommenteljetek. Az izgalomnak is van határa! – ingatta a fejét Kocsis csalódottan. – És mi ez a helyesírás? Hát nem tanított nektek Galamb tanárnő semmit? Hallatlan. Micsoda? Valaki írt is. Hogy mi? Ki repült el? Ja, hogy Galamb tanárnőre írtátok ezt, hogy elrepült. Nagyon szellemes. Haha – forgatta a szemét Kocsis. – És megvagyunk, tíz nézője van az élőmnek! Várom a kérdéseket. Itt is egy újabb komment. Na, hátha ez értelmes. BubisvizO1 azt kérdezi, hogy mikor vannak a pótvizsgák. Kedves Bubisviz, a stream az Iskolák Országos Versenyének eredményeiről és a Szirtes-csapat versenyéről szól, kérlek, ezzel kapcsolatban kérdezz. A többivel kapcsolatban keresd fel iskolánk honlapját. Köszönöm – magyarázta Kocsis. De BubisvizO1 megint írt. Méghozzá ezt: „Most meddig tartana megmondani? És amúgy meg mi az az Iskolák Országos Menete?" Kocsis a fejét rázva válaszolt: – Iskolák Országos Versenye. A híres iskolák közötti rangadó, amiben megmérettethetik magukat az ország különböző pontjairól érkező diákok.

BubisvizO1 kommentben közölte, hogy az életében nem hallott még róla. És ezzel nem volt egyedül.

– Jön Lóri – nézett fel Bernadett a telefonjából, mire mindhárman leraktuk a készülékeinket, így végül nem tudtuk meg, hogy Kocsis jutott-e valamire Bubisvizzel. Lóri felénk haladva sétált, nyomában... Nyomában Titanilla tanárnővel.

– Ez most komoly? – tárta szét a karját Bernadett.

– Mit csináltál, Lóri? – fogta a fejét Zsombi.

– Még mindig jobb, mint egymásnak esni... Én legalább próbálkozom a megoldással, és nem hagyom írének a szitut – mondta szemrehányóan.

A kísérő tanárnőnk egy nyári ruhában érkezett, ami alatt bikinit viselt. A bőre napbarnított volt, az orra le is égett egy kicsit, ami csak megerősítette azt a nem titkolt tényt, miszerint napok óta tesped a medencénél, így teljesítve a rábízott feladatot, vagyis hogy figyeljen ránk. Összesen párszor, ha találkoztunk vele.

– Na – csapta össze a tenyerét. – Lóri mondta, hogy valami probléma van. Mi történt, gyerekek? – érdeklődött.

– Semmi – felelte Bernadett.

– Semmi – ingatta a fejét Zsombi.

– Semmi – szóltam én is.

– Á, értem – mérte fel a helyzetet Titanilla egy pillanat alatt. – Na, jó – ült le mellénk a fűbe, maga alá húzva a nyári ruháját. – Tudom, hogy nem én vagyok álmaitok kísérő tanára – kezdte. – De magasról teszek rá – tette hozzá gyorsan.

– Köszönjük az őszinteséget – forgatta a szemét Bernadett.

– Jaj, ne áltassuk magunkat. Kocsis igazgató azért engem küldött, mert nincs szükségetek tanári segítségre a feladatokhoz. Játszadoztok az erdőben, meg mit tudom én – legyintett.

– A tanárnő tisztában van vele, hogy miket kellett eddig csinálnunk? – kérdezte Bernadett furán.

– Nem, de nem is érdekel – közölte Titanilla. – Kocsis ismeri a képességeiteket, tudja, hogy kiválóak vagytok egyéniben. Nézzetek magatokra – mutatott ránk sorban. – Az izmos – bökött Lórira. – A sportos – nézett Bernadettre.

– És a két okos – állapodott meg a tekintete Zsombin és rajtam. – A feladatokhoz nem kellek. Megoldjátok magatoktól is. Mondjátok csak, ugye nem dohányoztok?

– Nem – feleltük egyszerre.

– Jó – dobolt az ujjaival a tanárnő. – Akkor nincs is nálatok cigaretta?

– Nincs – válaszolta Bernadett.

– Nagyszerű. Jó gyerekek vagytok – biccentett. – Szóval. A versenyhez és egyéb feladathoz nem kellek nektek, de ha már itt vagyok, hátha másban tudok segíteni. Lóri említette, hogy konfliktus van a csapaton belül.

– Nincs semmilyen konfliktus – füllentette Zsombi.

– Szóval miattad van – látta át azonnal Titanilla a helyzetet. – Gondoltam. Kis sunyinak tűnsz mostanában – jegyezte meg.

– Mondhat ilyet egy tanár? – suttogta felém Bernadett összehúzott szemöldökkel.

– Fogalmam sincs – feleltem.

– Mi a probléma, Zsombi? – kérdezte Titanilla tanárnő.

– Én nem tudom, de a többiek állandóan veszekednek velem – panaszolta.

– És szerinted jogos?

– Nem.

– És a többiek hárman azt mondják, hogy jogos?

– Igen.

– Akkor eldőlt. Nekik van igazuk. Fogadd el – állt fel Titanilla. – Probléma megoldva. A medencénél leszek.

– Ne már, eddig mi is eljutottunk. Ez nem segítség – szólt rá Lóri csalódottan.

– Ó, értem, szóval lelkizzünk – ült vissza kelletlenül. – Akkor halljam. Mondjátok nyugodtan. Bennem megbízhattok. Meg minden ilyesmi. Biztosan nem cigizik közületek senki? – fordult körbe.

– Nem – ismételtem meg.

– Mert elkoboznék most egy szálat, hogy örökre megtanuljátok, a cigaretta rossz! – nézett körbe rajtunk.

– Tanárnő, egyikünk sem dohányzik! – közölte Bernadett.

– Jó, na, megértettem – forgatta a szemét Titanilla, miközben idegbeteg módon tépkedte maga körül a fűszálakat.

– Egy rágót tudok adni – könyörült meg rajta Bernadett.

– Köszönöm, azt elfogadom – biccentett automatikusan a tanárnő. Miután Bernadett megkínálta, Titanilla türelmetlenül rágózva meredt Zsomborra. – Na, szóval a többiek kiutáltak. Mit gondolsz, mi ennek az oka?

– Összehaverkodtam egy másik csapat tagjával, akit ők nem bírnak... – kezdte mesélni Zsombi a saját verzióját.

– Azért ez így, ebben a formában nem fedi a valóságot – mondtam ellent azonnal.

Erre Zsombi rögtön vitába szállt velem, amibe betársult Bernadett és Lóri is, így mind a négyen a saját igazunkat fújtuk a fejét köztünk kapkodó Titanilla tanárnő előtt.

– Na jó, elég ebből, mert migrént kapok tőletek – dörzsölte meg a halántékát. – Egyszerre csak egy beszéljen. Kezdjük veled – szólt Lórinak. – Aztán majd megyünk sorba.

– Szeretek gyúrni, a nyári fesztiválokat és a szénhidrátcsökkentett kajákat – kezdte. Mindannyian pislogás nélkül meredtünk rá.

– Nem azt kértem, hogy mesélj magadról, Lóránt, hanem hogy mondd el a problémádat – bámult rá Titanilla értetlenül.

– Ja, vágom – csapott Lóri a homlokára nevetve.

És akkor elkezdte. Mi pedig csendben, szó nélkül végighallgattuk. Ha bármelyikünk reagált volna, Titanilla tanárnő azonnal felemelte a kezét, jelezve, hogy nem ad engedélyt a beszédre. Kényszerített minket, hogy ne vágjunk egymás szavába, hanem sorban hallgassunk végig mindenkit, amíg mi következünk. így aztán mind a négyen elmondhattuk a problémánkat a saját aspektusunkból, anélkül, hogy ebbe bárki beleszólhatott volna. És hiába éreztem szinte fizikai fájdalmat amiatt, hogy nem reagálhattam Zsombi abszolút infantilis és irreleváns sérelmeire, nagyokat nyelve sikerült anélkül elmondania, hogy bármelyikünk felképelte volna, amiért ennyire ostobán viselkedik. így aztán végre veszekedés nélkül megoszthattuk a problémáinkat egymással, ami az elmúlt időszak balhéi után már szinte fél sikernek számított. Miután mind végeztünk, Titanilla tanárnő idegesen rágólufikat fújt, és pár kínosan hosszú pillanatig átgondolta az elhangzottakat, amíg mi a közeli erdőből szóló madárcsicsergését hallgattuk.

– Hát – törte meg a csendet végül a tanárnő. – Mehettem volna a tizedikesek római útjára is kísérőként. Én meg ezt választottam, gondolván, wellness helyszín, ti meg szépen eljátszadoztok az erdőben... Mentem volna inkább Rómába. Igaz, hosszú a buszút, de mégiscsak Róma. Insta-képek a Trevi-kútnál, krémes fagyi, fényes hajú olasz férfiak... – ábrándozott.

– Esetleg kaphatnánk valami reakciót a mi problémánkra is? – bámulta Bernadett a tanárnőt értetlenül.

– Elnézést, hogy nekem is van gondom – förmedt rá.

– Tényleg, rettenetesen hangzik – forgatta a szemét Bernadett. – Szóval?

– Jó, legyen – biccentett Titanilla kelletlenül. – Ha jól értem, ez az egész konfliktus abból adódik, hogy az a kis genya a sárgáktól otthagyta Hannát az erdőben.

– Máté. Máténak hívják – javította ki Zsombi döbbenten.

– Akkor legyen Máté – legyintett Titanilla. – Azt tanácsolnám, hogy ne barátkozz vele. Különben is túl harsány. Többször megzavart a medencénél, amikor a magazinomat olvastam – elevenítette fel az emléket.

– Gratulálok, Lóri, segítségkérésből csillagos ötöst kapsz – szólt Zsombi Lórinak, utalva arra, hogy a tanárnővel nem sokra megyünk.

– Én legalább megpróbáltam. Próbáltál te bármit is, Zsombika? – vágott vissza Lóri.

– Elég, elég! – tette fel a kezét Titanilla. – Ne kezdjétek megint. Kezdem unni – közölte őszintén.

– Nekem elegem van. Miért baj az, ha én összehaverkodtam valakivel, és az miért nem baj, hogy Hanna állandóan Kornéllal lóg, hogy Lóri a kondiparknál mindenkivel bandázik, és Bernadett... Jó, Bernadett nem bír senkit, de az mindegy – háborodott fel Zsombi. – Miért egyedül az a gond, hogy én jól elvagyok, és végre van egy tök menő barátom?

– Mert Máté nem menő, hanem egy rettenetes ember! – tártam szét a kezem.

– Azért rettenetes, mert nem segített egy versenyen, ahol mindannyian ellenfelek vagyunk? – kérdezte Zsombi sokadszorra.

– Nem, azért rettenetes, mert segíthetett volna, de nem akart – ismételtem meg sokadszorra.

– Ennek soha nem lesz vége – csóválta a fejét Lóri.

– Szerintem sem – értettem egyet.

– Szerintem sem – állt fel Zsombi.

– Most hová mész? – kérdeztem csodálkozva.

– A rettenetes haveromhoz. Szóljatok, ha feladat van – felelte. – Vagy tudjátok, mit? Szerintetek úgysem csinálok semmit, úgyhogy ne szóljatok, nem érdekel – indult meg.

– Zsombor, ülj vissza! – szólt rá a tanárnő, mire Zsombi kelletlenül visszasétált hozzánk, és levágta magát a földre.

Sokat változott az elmúlt napokban, és nem feltétlenül a legjobb oldala került előtérbe, de azért annyira nem fordult ki önmagából, hogy ne maradjon szófogadó egy pedagógussal szemben. Titanilla tanárnő a fejét rázva felemelte a földről Bernadett telefonját, amin még mindig tartott Kocsis streamje.

– Figyeljetek ide – sóhajtotta. – Én megértem, hogy mindenki a saját igazát fújja, sőt, valószínű, hogy mindenkinek igaza is van a maga módján. És bármit is mondok vagy tanácsolok, úgysem csináljátok majd azt. Meg nincs is nagyon kedvem belefolyni ebbe az egészbe, mert annyira nem érdekel. Ha kiestek a hülyeségetek miatt, és mert igazából nem bírjátok egymást, csak erőszakosan össze lettetek rakva, akkor kiestek. Ebben a szituációban nincs nagyon külső segítségetek, minden rajtatok múlik, majd ti tudjátok, hogy mit miért csináltok, és biztosan jó döntést hoztok. Elvégre mit veszíthettek? Semmit. Egy műanyag kupáért küldtek ide titeket, akaratotok ellenére, egy olyan versenyre, amiről jószerivel még soha senki nem hallott. Nincs tétje, tök mindegy, nem? Bármikor kieshettek, vagy akár fel is adhatjátok – gondolkodott hangosan, nekem pedig a feladás lehetősége hallatán görcsbe rándult a gyomrom. Mert az nemcsak azzal jelentene egyet, hogy feladtuk. Hanem azzal is, hogy idő előtt megyünk haza. Haza, ahol már nincs verseny. Nincsenek csapatszínek, nincsenek feladatok, nincs óriás szarvasbogár, nincs gonosz tavalyi győztes, nincs kétszínű Máté, nincs Kornél, és nincs semmi. De főként anyu nincs. Egy hajtincset a fülem mögé tűrve beharaptam a számat, és visszatartott lélegzettel figyeltem a többieket, hogy mit szólnak Titanilla ötletére. Bernadett idegesen a fejét rázta, Lóri szemmel láthatóan éppen fontolóra vette a döntést, Zsombi pedig tanácstalanul széttárta a karját.

– Fel lehet adni? – kérdezett vissza, a szavai pedig hosszasan visszhangzottak köztünk.

– Bármit lehet – vonogatta a vállát Titanilla. – Ha kudarcot vallottatok csapatként, akkor nincs értelme tovább maradni. Döntsétek el. De mielőtt bármit mondanátok, nézzétek – mutatta fel Titanilla tanárnő az igazgató streamjét Bernadett lehalkított telefonján. – Nézzétek meg jól – kérte.

A kijelzőn az igazgató éppen egy pólót mutogatott büszkén, ami saját készítésű lehetett, mert az állt rajta rávasalt betűkkel, hogy „Nyertes Szirtes", alatta pedig felsorolva négyünk neve ábécésorrendben. Bernadett, Hanna, Lóri, Zsombi. Az igazgató némán tátogott a kijelzőn, szörnyen lelkesnek tűnt, és a kommentek alapján ki szerette volna sorsolni ezt a pólót a nézők között, de úgy tűnt, senkinek sem kell. Ilyeneket írtak Kocsisnak: „kell a halálnak a használt póló!", „XXL-es méretben is van? Mert nekem nagy a belem!", vagy éppen „Nemá, a diri fesönsztájliszt lett". A trollokat abszolút figyelmen kívül hagyva Kocsis tovább élőzött, rendületlenül tolta a versenyt a közösségiken, mi pedig szomorúan, és maró bűntudattal néztük, ahogyan félreteszi a pólót, felemeli a telefonját, és újra megmutatja a háta mögötti polcon lévő üres helyet, amit a kupának készített elő.

– Ne felejtsétek el, hogy miért vagytok itt – vonta meg a vállát Titanilla tanárnő, és visszaadta a telefont Bernadettnek, majd felállt. Úgy tűnt, végzett velünk. – Szóljatok, ha még kellek. Vagy ha úgy döntöttetek, pakoljunk, és menjünk haza. Nekem mindegy, ti döntőtök – közölte, aztán hátat fordítva elment.

Mindannyian néma csendben gondolkodtunk a történteken, miközben törökülésben kört alkottunk, a közénk lerakott telefonon pedig az igazgató még mindig élőzött az

Instán. Éppen hét nézője volt. Óvatosan Zsombira pillantottam, megpróbálva felmérni, hogy milyen hatással vannak rá a látottak és hallottak. A kilencedikes a telefonon magyarázó Kocsist nézte, és az arcáról tisztán leolvasható volt, hogy mennyire szánja. Ezt jó jelnek vettem, mert azt jelentette, hogy az a Zsombi, aki a versenyre érkezett velünk, még továbbra is ott lakott benne, csak kicsit kifordult önmagából. A veszekedések és igazságtalannak vélt támadások következtében sértődött lett, de ahogyan Kocsist nézte a streamen, tisztán látszott, hogy az a kilencedikes kissrác, akit a szülei kísértek a buszhoz, még ott volt velünk.

Nem tudtam, hogy Titanilla tanárnő szerepet játszik-e, és tudatosan, tökéletes pszichológiát alkalmazva terelt minket a megbánás útjára, vagy ő valóban ilyen, és csak mázlija volt, mert pont beletrafált, de a végeredményt tekintve teljesen mindegy is. Ahogyan az adást néztük, és láttuk, hogy Kocsis mennyire odateszi magát az egész verseny miatt, hogy tolja a közösségiket a nyári szünetben, élőzik, és próbálkozik mindennel, hogy népszerűsítse az IOV-ot, azzal együtt pedig minket, hirtelen háttérbe szorult minden sérelem, és ennek így is kellett lennie, mert így volt helyes. Nem hagyhattuk cserben, ezt mindannyian tudtuk, és emiatt végre volt valami közös négyünkben. Ettől viszont még nem oldódott meg a köztünk lévő feszültség, ahhoz Kocsis is kevés volt. A homlokomat megdörzsölve átgondoltam a dolgokat, és úgy ítéltem meg, ebben a szituációban nekem kell az okosabbnak lennem, mert Zsombi túl hisztis és sértett ahhoz, hogy ő nyisson felém.

– Oké – tűrtem a fülem mögé egy hajtincset, és elszakítottam a tekintetem a kijelzőről, majd Zsombira néztem. – Sajnálom, hogy ennyit veszekedtem veled, és azt is, ha megbántottalak. Nem volt szándékos. Szeretném, ha a maximumot hoznád a versenyszámokban, szükség van rád, és tudom, hogy jó vagy. Azon kívül pedig ígérem, nem szólok bele, hogy kivel vagy hogyan töltőd az idődet, és nem szidom előtted Mátét, mert tiszteletben tartom, hogy jó barátok lettetek, és nem próbálom többé görcsösen bebizonyítani az igazamat vele kapcsolatban – mondtam.

Zsombi meglepetten nézett rám, úgy, mintha csapdát sejtene.

– Komolyan beszélsz?

– Igen – feleltem őszintén, állva a tekintetét, mire megenyhült az arca.

Bernadett és Lóri elfojtott mosollyal bólogattak, úgy tűnt, sikerült őket is a lehető legkellemesebben meglepnem.

– Köszi, Hanna – biccentett Zsombi. – És én is bocs, amiért hülyén viselkedtem. Mindenkitől elnézést kérek, ígérem, többé nem leszek passzív a feladatokon – nézett körbe köztünk. – Ugye, elhiszitek, hogy nem direkt blokkoltam le?

– Igen – mondtam ki határozottan.

– Én is – helyeselt Lóri.

– Én is. És bocs, hogy mást feltételeztem. Dühös voltam – szabadkozott Bernadett.

– Felejtsük el – biccentett Zsombi.

– Na, ezt már szeretem – vigyorodott el Lóri.

– És tőled is bocs, amiért ennyi veszekedést kellett kibírnod, amikor nem is csináltál semmit – nyújtotta a kezét pacsira Zsombi.

– Nem pálya. Kibírtam – csapott Zsombi tenyerébe Lóri.

– Na, most, hogy mindenki bocsánatot kért mindenkitől, és szent a béke, valami csoportos ölelés, vagy hasonló gyík dolog, amit másoknál is láttunk? – kérdezte vigyorogva.

– Á, nem hiszem, hogy annyira szeretjük mi egymást – közölte Bernadett, aztán elröhögte magát, és széttárta a karját. Mosolyogva odahajoltam, és összeölelkeztünk mind a négyen, újra esélyt adva annak, hogy a Szirtes-csapat ne csak papíron létezzen, hanem a valóságban is.

– Akkor csapassuk tovább az IOV-ot! – lelkesedett be Lóri.

– Csapassuk – értett egyet Zsombi, én pedig megkönnyebbülten bólintottam, mert ez azt jelentette, hogy mégsem adjuk fel a versenyt.

Mikor felkászálódtunk a kerítés mellől, Bernadett barátian rácsapott Lóri hátára.

– Nagy ötlet volt Titanillát bevonni – közölte őszintén.

– Persze, hogy nagy ötlet volt – bólintott Lóri. – Figyelj. Itt izom van – mutatott a karjára. – Itt meg ész – kopogtatta meg a halántékát. – így lettem én izomész – magyarázta.

– Izomész? – kérdeztem vissza elfojtott nevetéssel.

– Az – bólintott Lóri. – Izomész – erősítette meg, hogy jól hallottuk. És valóban jól hallottuk.

– Na, akkor mindenki rendben van? – fordult körbe Bernadett. Valamennyien bólintottunk, mire büszkén elmosolyodott. – Végre – sóhajtotta. – Akkor ebédnél találkozunk. Addig megyek, és a kamu Insta profilommal nyomozok egy kicsit. Megnézem, mit csinál nélkülem Dani – vonta össze a szemöldökét.

– Jó van. Én léptem gyúrni. A spanok már biztos ott várnak. Csak előtte elmondom Titanillának, hogy úgy döntöttünk, maradunk. Nehogy feleslegesen összepakolja a bikinijét – avatott be a terveibe Lóri is.

– Én meg, ha nem gond... – torpant meg Zsombi.

– Menj a medencéhez – tanácsoltam.

– Oké – biccentett hálásan. – Nincs kedved... ?

– Köszi, de nem – ráztam meg a fejem automatikusan. – Maradok egy kicsit, és felhívom aput – mutattam a kezemben tartott telefonomra.

– Rendben – bólintott Zsombi, majd Lóri és Bernadett után indult, de egy pillanattal később megállt, és visszasétált hozzám. Én a kerítésnek dőlve ültem, a fejem felett húzódó fák lombjainak árnyékában, és a térdeim közé ejtett kezemben szorongattam a telefonomat. Már éppen hívni akartam aput, amikor észrevettem, hogy Zsombi visszajön hozzám.

– Mi az? – érdeklődtem.

– Tudod, elég rosszul éreztem magam, emiatt a sok veszekedés miatt – ült le mellém.

– Én is – ismertem be.

– De igazából nem akartam feladni a versenyt – tette hozzá lehajtott fejjel. – Mármint a szüleim eléggé hiányoznak, nem szoktam ennyi ideig távol lenni – mesélte. – És nemcsak Kocsis miatt. Hanem mert tök jófej embereket ismertem meg. Otthon csak ülnék a gép előtt, vagy nem tudom, magamban lennék, itt meg egy csomóan kedvelnek, meg hívnak magukkal... Olyanok, akik a való életben tuti, hogy nem is vennének észre – hebegte, én pedig türelmesen hallgattam, anélkül hogy közbeszóltam volna. Tudtam, hogy mire gondol, és meg is értettem Zsombit. A sulinkban kilencedikesként, a robotikaversenyen elért eredményével együtt sem érdekelt az égvilágon senkit, itt pedig olyan „jó fej" emberekkel lóghat, akik nem foglalkoznak sem azzal, hogy fiatalabb, sem azzal, hogy nerd. Sőt, itt, ezen a versenyen ez inkább előnyt jelent. – Főleg emiatt nem akartam feladni és hazamenni. Mert otthon ehhez képest sokkal rosszabb. Borzasztó ember vagyok attól, hogy így gondolom? – kérdezte félénken.

– Nem tudom, de üdv a klubban – tártam szét a karom tanácstalanul, és a kerítésnek támasztva a hátamat, a mellettem ülő Zsombi felé fordítva a fejem, szomorúan elmosolyodtam.

– És figyelj, Hanna – köszörülte meg a torkát.

– Igen?

– Azért... Köztünk lehet minden oké attól még, hogy te és Máté már nem vagytok jóban? – kérdezte, és a naivitásán akaratlanul is elnevettem magam.

– Persze – feleltem, és magamban csak annyit tettem hozzá, hogy remélem, ő soha nem ismeri meg Máténak azt az oldalát, amit nekem megmutatott.

– Rendben. Akkor megyek a medencéhez, ha van kedved, és végeztél a telefonnal, akkor majd gyere, ott leszünk – invitált újra.

– Oké – hagytam rá.

Zsombi feltápászkodott mellőlem, és elindult a faházak irányába.

Hosszasan néztem a kilencedikes csapattársunk után, majd szinte ugrottam egyet, amikor a kezem közt hirtelen rezegni kezdett a telefon. A kijelzőn a nagyi kért videóhívást. Azonnal fogadtam.

– Hanna, mégis mikor állt szándékodban jelentkezni? Már azt hittem, valami baj történt ott a Mátrában.

– Még mindig a Bükkben vagyok – mosolyodtam el.

– Pláne – forgatta a szemét. – Az unalmas igazgatódat kellett élő adásban néznem az Instagramon, onnan tudtam meg, hogy valami vetélkedő volt, azért nem tudtalak elérni.

– Feladatot kaptunk, azt teljesítettük. És bent maradtunk – meséltem büszkén, de hamar rájöttem, hogy apu lelkesedése nem ragadt át a nagyira, mert közömbösen meredt a kamerába, éppen azt ellenőrizve, hogy nem rúzsos-e a foga.

– És mit kellett csinálnotok? Törött szárnyú madárfiókát ápolni?

– Majdnem – hagytam rá nevetve.

– Mindegy is – legyintett, hamar letudva a „teljesítettük a feladatot" részt. – Mondd csak, miért követtem én be ezt a fiút a létező összes közösségi felületen, ha nem posztói?

– Ugye most nem Kornélról beszélsz? – kerekedett el a szemem.

– Miért, ki másról? – kérdezett vissza felháborodottan. – Sehol egy kép, egy videó, egy story. Mégis milyen fiatalok vagytok ti? – kérdezte szemrehányóan.

– Leginkább térerő nélküliek.

– Ugyan, ezt nem veszem be. Titokzatoskodni kezdtetek, amióta apáddal követjük.

– Semmi ilyesmiről nincs szó – fújtattam, miközben beletúrtam a hajamba.

– Akkor szólj neki, hogy posztoljon.

– Rendben, átadom az egyáltalán nem bizarr üzenetedet – tartottam vissza a nevetésemet.

– Megköszönném.

– És amúgy... – próbáltam témát váltani. – Minden rendben?

– Már hogy lenne rendben? Több mint egy órán keresztül néztem az idióta igazgatódat, ahogyan élőben magyaráz a kilenc nézőjének. Legalább a BubisvizO1 nevű felhasználón jól szórakoztam. Azon kívül halálra untam. Az ember az én koromban már megfontolja, hogy mivel tölti az idejét. Erre elment az életemből több mint egy óra azzal, hogy az igazgatód szekrényén lévő kupának szánt üres helyet néztem. Hát mit ne mondjak, nem örültem. Küldtem is neki egy mérges fejet.

– Nagyi, kérlek, ne inzultáld az igazgatót – fogtam a fejem nevetve. – És ne szimpatizálj a netes trollokkal – tettem hozzá hüledezve, miközben soha nem gondoltam volna, hogy ezek a mondatok valaha elhagyják a számat. Eközben újabb hívásom érkezett. – Most le kell tennem, apu hív – köszöntem el gyorsan.

– Jó, akkor vedd fel, később kereslek. Mondd meg a kajakos fiúnak, hogy várom a storykat! – búcsúzott el a nagyi, és mielőtt bármit reagálhattam volna, megszakította a hívást. Furcsán meredtem magam elé, aztán megráztam a fejem, és fogadtam apu videóhívását.

– Hanna, bocsánat, hogy csak most hívtalak, tudom, már vége a feladatnak, csak eddig Kocsis igazgató streamjét néztem. Fantasztikus volt, roppant mód élveztem! – kezdte apu lelkesen. Na, ez a különbség a nagyi és apu között. Amíg az egyik mérges emojikat küld és a trollokon szórakozik, addig a másik élvezettel, már-már gyermeki rajongással követi a verseny minden közvetített pillanatát. Anyu, ha látsz minket, most biztosan nagyon nevetsz.

– Értem – mosolyogtam apu beszámolóján.

– És! Ez még nem minden! – folytatta csillogó szemmel. – Megnyertem a pólót neked.

– Hűha – nevettem el magam. – Amit Kocsis sorsolt a streamen?

– Igen, a „Nyertes Szirtes" feliratút – mesélte. – Ketten is válaszoltunk Kocsis igazgató kérdésére, de abból csak az én válaszom volt helyes, így én nyertem meg a pólót! Hát nem nagyszerű? – kérdezte örömmel, nekem pedig összeszorult a szívem attól, hogy ennyire lelkesnek látom.

– De, de – bólogattam sűrűn pislogva, nehogy meglássa a kamerán keresztül, hogy valójában könnybe lábadt a szemem. – És... Mi volt a kérdés? – köszörültem meg a torkomat, minden erőmmel azon igyekezve, hogy a beszélgetésünkre koncentráljak, és ne apu meggyötört arcára, megszázszorozódott ráncaira, és a stressztől hirtelen megőszült hajára, amit a hétköznapokon észre sem vettem már, kamerán keresztül azonban borzasztóan feltűnt.

– Az volt a kérdés, hogy hányadik Iskolák Országos Versenye zajlik éppen – mesélte.

– Ahham – bólintottam. – És csak te tudtad? – mosolyodtam el.

– Igen, a másik válaszoló, valami Bubisviz nevű felhasználó azt írta, hogy az ezerkétszázadik. Az pedig helytelen válasz – közölte.

– Így van, az helytelen – nevettem el magam. – Köszönöm, hogy megnyerted nekem a pólót – pillantottam rá hálásan.

– Semmiség. Nagyon jól telt a délelőtt ezzel a streammel. Majd figyelem az értesítéseket, hátha lesz ma még – mondta, ettől pedig borzasztóan elszomorodtam. Istenem, hogy lehet, hogy apunak az a programja, hogy ha nem vizsgáztat éppen, akkor az IOV-val kapcsolatos streameket várja? A felismerés, hogy otthon kellene lennem vele, olyan hirtelen csapott arcon, hogy képes lettem volna azonnal hazaindulni, ha kell, akkor gyalog. Kínzó lelkiismeret-furdalás kerített hatalmába, amiért én minden erőmmel a maradást szorgalmaztam, miközben otthon szükség lett volna rám. Apu, mintha csak megérezte volna, hogy merre járnak a gondolataim, azonnal elterelte a témát. – De ne rólam beszéljünk, én remekül megvagyok. Szóval mondd csak, mi a helyzet a csapattal? Megoldódott már a konfliktus?

– Igen, végül igen – ismertem be.

– Mesélj el róla mindent. De csak akkor, ha nem tartalak fel.

– Dehogy tartasz – mosolyogtam szomorúan a kamerába, és ahogy apu mögött a nappalinkat figyeltem, óriási gombóc keletkezett a torkomban. Erőszakosan elszakítottam a tekintetem a könyvespolctól, amin a kötetek előtt képkeretek sorakoztak, bennük fényképekkel, amiknek az elkészítésekor nem is éreztem magam különösen boldognak, csupán utólag tudom már, hogy mennyire az voltam azokon a napokon. Akkor azt hittem, hogy minden átlagos. Ma már tudom, hogy az akkori életem tökéletes volt.

Mindent elmeséltem apunak, aki nagyon feszülten hallgatott, külön figyelve a részletekre, amikre utána vissza is kérdezett.

– Nos – gondolta át a hallottakat. – Mindent összevetve, borzasztóan büszke vagyok rád, a lehető legjobb döntés volt, hogy bocsánatot kértél Zsombortól, akkor is, ha egyértelműen hibázott.

– Köszönöm – húztam büszke mosolyra a szám.

– A csapat érdekeit tartottad szem előtt, és ezért képes voltál félretenni az egódat, ami nyilván nem lehetett könnyű.

– Úgy éreztem, nincs más választásom. Vagy feladjuk, vagy nekem kell engednem. És én engedtem. Zsombi apatikus viselkedése a mai feladaton egyértelműen azt jelezte, hogy annyira megsértődött, hogy inkább veszít, mintsem belássa, nekünk van igazunk. Úgyhogy – vontam meg a vállamat – bocsánatot kértem azért, amit sérelmezett, és túlléptünk a dolgon – meséltem, apu pedig őszinte büszkeséggel nézett rám.

– És mi lesz Mátéval? – érdeklődött.

– Hát... Kerülöm, ahogy csak tudom. Aztán majd meglátjuk.

– Helyes. Ha Zsombor úgy érzi, és el is hiszi, hogy ennyire jó barátok lettek, akkor azt hagyd rá. A Máté típusú ember előbb-utóbb úgyis kimutatja a foga fehérjét. De Zsombi csak úgy tanulhat belőle, ha majd maga is megtapasztalja.

– Tudom – biccentettem. – Addig én háttérbe húzódom a „Látod? Igazam volt!” táblával. Felmutatom, ha eljön az ideje.

– Ha eljön az ideje, te semmilyen táblát nem mutogatsz majd – legyintett apu.

Ezt nem pontosan értettem, és visszakérdeztem volna, de addigra már másról kérdezett. Arról, amiről percekkel ezelőtt a nagyi is.

– Kornél egyáltalán nem használja az Instáját? – érdeklődött csak úgy mellékesen.

– Kérlek, apu, mondd, hogy nem azt akarod kérni te is, hogy posztoljon valamit...

– Eszemben sincs – rázta a fejét, de nem hittem neki. – Csak feltűnt, hogy hiába követem, sehol egy poszt, egy story, egy élőzés...

– A családommal komoly problémák vannak – jegyeztem meg hitetlenkedve.

– Miért mondod ezt? – vonta össze a szemöldökét.

– Semmi – legyintettem. – Majd... Megkérdezem, hogy nincs-e kedve valamit kirakni az oldalára, hogy a követői örüljenek – fogtam a fejem. – Mit fogsz most csinálni? – érdeklődtem.

– Nem is tudom, megebédelek, aztán... majd meglátom – rögtönzött, de azonnal látta rajtam, hogy mennyire megvisel, hogy egyedül hagytam, ezért gyorsan hozzátette: – Hanna, ne velem foglalkozz, remekül megvagyok. Sőt! Kocsis bevett egy zárt Facebook-csoportba, ahol többen követjük a versenyt, és megbeszéljük a történéseket. Egész jó közösség alakult ki, tanárok más iskolákból, néhány szülő, köztük Zsombi apukája is, de tagja a csoportnak Bernadett dühös barátja, Dani is...

– Hű. Létezik egy ilyen zárt csoport? – ráncoltam a homlokomat.

– Igen. IOV fanok a neve. Tizenhét tagja van.

– A kemény mag... – nevettem fel.

– Így van. Szóval ne félts engem, jól vagyok – nézett a kamerába a lehető legmeggyőzőbben, hogy el is higgyem neki, mire sóhajtva bólintottam.

– Oké.

A következő pillanatban csengettek otthon, mire apu összerezzent, én pedig gyanakodva összehúztam a szemem.

– Ki az?

– Kicsoda? – kérdezett vissza apu, és úgy tett, mintha nem hallotta volna.

– A csengő. Otthon...

– Biztosan téves – rázta meg a fejét.

– Téves? Tévesen csenget valaki?

– Igen – mondta, és úgy tűnt, mintha le akarna rázni, amikor is újra megnyomták a csengőt.

– Nyisd ki az ajtót!

– Jó, mindjárt visszahívlak – kezdett búcsúzkodni olyan gyanúsan, hogy nem is tagadhatta volna, hogy valamiben sántikál.

– Nem, nem! – kiáltottam. – Nehogy letedd! Szeretném, ha videóhívásban maradnék, amikor kinyitod.

– Hanna, erre semmi szükség...

– Apu! – kiáltottam bosszúsan, mire valaki ránehezedett a csengőre, és megállás nélkül nyomta.

– Ez nem igaz – állt fel apu bosszúsan az íróasztalától, és a telefonnal a kezében kisétált a bejárati ajtóig.

Láttam, ahogyan apu kinyitja, és mérgesen összeráncoltam a homlokomat, amikor megpillantottam, hogy egy pizzafutár áll az ajtónkban egy hatalmas dobozzal.

– Igen? – kérdezte apu ártatlanul.

– Meghoztam a rendelt pizzát – felelte a futár.

– Én nem rendeltem – rázta a fejét apu, és kacsintott egyet a futárnak.

– Apu, ezt láttam – dünnyögtem bosszúsan.

– Mit? – kérdezte a kamerába nézve.

– Hogy rákacsintottál a futárra. Nyilván te rendelted a pizzát! És nagyon haragszom!

– Én nem rendeltem pizzát – tagadta tovább apu.

– Nem értem – szólalt meg a futár. – Újvári névre hoztam – olvasta le a doboz tetején lévő számláról a megrendelő nevét.

– Nem ismerek Újvárit – süllyedt egyre mélyebbre apu.

– Ugyan már – forgattam a szemem.

– De uram, a számlán az áll, és az ajtón is... – próbálkozott a futár.

– Ez valami tévedés lehet. Salátát rendeltem – improvizált apu.

– Akkor mégis maga rendelt Újvári névre? – értetlenkedett a futár.

– Ha salátát hozott, akkor igen.

– De pizzát rendelt. Itt van. Magyaros, extra kolbásszal – olvasta le a futár.

– Extra kolbász? Apu, most komolyan! Extra? Az egekben lesz a koleszterined – ingattam a fejem mérgesen. – Fordíts a futárhoz, kérlek – kértem aput, aki odatartotta a telefont.

– Helló – intett a srác.

– Helló – integettem vissza. – Nem lehetne kicserélni valami fitnesz dologra, amin kevesebb a zsír? – érdeklődtem.

– Sajnálom, de ez volt a rendelés, én csak kiszállítok – mondta a száját biggyesztve.

– Hát jó, azért köszönöm.

– Nincs mit. Te valami erdőben vagy? – hajolt közelebb a kamerához.

– Igen, a lányom az Iskolák Országos Versenyén vesz részt – közölte apu, miközben átvette a pizzát.

– A micsodán? – kérdezett vissza a futár.

– Iskolák Országos Versenye – ismételtük apuval egyszerre.

– Sose hallottam még róla – válaszolta, miközben átvette a pénzt.

– Nem lepődtem meg – mosolyodtam el.

– Jó étvágyat a pizzához – szólt a futár apunak, majd belenézett a kamerába. – Neked pedig sok sikert az Országos Iskolai Vetélkedőhöz – köszönt el.

– Iskolák Országos Versenye – javította ki apu.

– Akkor ahhoz – legyintett a futár, és már el is ment. Apu pedig nem volt hajlandó visszafordítani a kamerát, hanem hagyta, hogy az üres lépcsőházra meredjek.

– Előbb-utóbb beszélned kell velem – mondtam, tudva, hogy hallja. Ez hatott, mert a következő pillanatban apu megfordította a kamerát, és azonnal védekezni kezdett.

– Csak egy pizza! Csak egyetlen pizza...

– Nem érdekel! Extra magyaros? Őrület! Mutasd! – utasítottam, mire apu kelletlenül felemelte a tetejét, és odafordította a kamerát.

– Ez nem igaz! – háborogtam. – Úszik a zsírban.

Legalább itasd fel egy szalvétával! Vagy egy egész csomaggal – forgattam a szemem. – És különben is, miért rendelsz pizzát, amikor mindent elkészítettem neked? – kérdeztem idegesen, aztán kizökkentem apu hívásából, és észrevettem, hogy időközben Kornél a fekete csapat színeiben lépked felém, de látva, hogy dühös vagyok, megtorpant, és tanácstalanul nézett rám.

– Bocs, rosszkor? – kérdezte.

– Egy kicsit – ismertem be. – Mindjárt... Mindjárt lerakom, még... – magyaráztam, de apu megneszelte a dolgot, és azonnal beleszólt.

– Ki az? – kérdezte, közelebb hajolva a kamerához, mintha csak így jobban láthatna bármit.

– Kornél – szóltam halkan.

– Ott van Kornél? Megengeded, hogy köszönjek neki? – kérdezte apu.

– Apu, éppen egy veszekedés közepén vagyunk!

– Miért veszekedtek?

– Veled veszekszem! – javítottam ki azonnal, aztán a hajamba túrva megráztam a fejem, és félrenéztem Kornél irányába. – Öhm. Apukám köszönne neked – mondtam kínosan.

– Oké – felelte totál természetesen, és elindult felém. Hálásan pillantottam rá, és akaratlanul is elmosolyodtam, aztán odaért mellém, és érdeklődve nézett bele a kamerába.

– Üdvözlöm – szólt, apu pedig egy nem titkolt, harminckét fogat megvillantó vigyorral bámult rá.

– Szervusz, Kornél, örülök, hogy végre megismerhetlek!

– Én is – felelte kedvesen.

– Jó, akkor ezen túl is vagyunk – motyogtam feszengve, és semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy miért nincs ott anyu apu mellett, és veszi el tőle a telefont, hogy lerakja. Úgy kellene lennie. A francba.

– Nem akarok zavarni... – fordult hozzám Kornél, mire feleszméltem a gondolataimból.

– Nem zavarsz! – felelte apu. Helyettem.

– Rendben, csak úgy láttam, hogy... – szólt Kornél hol a kamerába nézve, hol pedig rám.

– Nem, semmi, éppen összeszólalkoztunk Hannával, mert rendeltem egy pizzát! – mártott be apu azonnal.

– És az azért rossz, mert... – akadt meg Kornél.

– Mert nagyon zsíros – feleltem.

– Értem – bólintott Kornél, és láttam rajta, hogy bár igazán próbálja értelmezni a helyzetet, viszonylag kevés sikerrel jár.

– Nem annyira zsíros – védte magát apu.

– De, az – forgattam a szemem.

– Jó, de mentségemre legyen mondva, hogy eddig azt ettem, amit Hanna előre elkészített nekem. Aztán, amikor megláttam a mai dobozt... – panaszkodott. – Na várjatok csak! Idehozom – tette le a telefont, és kiment a konyhába.

Kornél szórakozottan, visszatartott nevetéssel állt mellettem, arra várva, hogy apu megmutassa neki, amit akart.

– Bocs, hogy... Ebben most részt kell venned – sziszegtem a fogam közt.

– Semmi baj. Igazán jól mulatok, Újvári Hanna – pillantott rám mosolyogva, aztán azonnal visszakapta a tekintetét a kamerára, mert apu megérkezett.

– Na. Tessék. Ez a mai. Itt van – tette le a dobozt az asztalra, felbontotta a tetejét, és a telefonját fölé emelve megmutatta nekünk a tartalmát.

– Miért etetsz apukáddal sarat? – érdeklődött Kornél, mire apu felnevetett.

– Az lencse! – kértem ki magamnak.

– Jaaa... – bólintott Kornél, aztán nem bírta tovább, elröhögte magát. – Bocs, de én is pizzát rendeltem volna.

– Köszönöm! – nézett apu vidáman a kamerába.

– Na, szépek vagytok – ingattam a fejem. – Jó, akkor ma legyen pizza, de kérlek, holnap salátázz – adtam be a derekam.

– Rendben – mosolygott apu, aztán a kínos csend beálltakor megköszörülte a torkát. – Megyek is, mert kihűl. Jó szórakozást nektek – búcsúzott.

– Köszönjük. Jó étvágyat – köszönt el Kornél.

Apu az arcán levakarhatatlan vigyorral szakította meg a videóhívást, mi pedig ott maradtunk Kornéllal.

– Gond van apukáddal? – érdeklődött Kornél, miközben a kerítésnek döntve a hátát leült, én pedig követtem a példáját, és levágtam magam mellé.

– Mármint? – kérdeztem vissza.

– Hogy nem ehet pizzát...

– Ja, hogy az – tűrtem egy hajtincset a fülem mögé. – Nem, szerencsére minden rendben, csak próbálok odafigyelni rá. Amikor anyu beteg lett, aztán amikor... – akadtam meg. – Szóval azóta, hogy ketten vagyunk, igyekszem rávenni az egészséges életmódra, de nem sok sikerrel. Egyetemi professzor. Ülőmunka, nulla mozgás, és persze odavan a gyorskajákért, meg mindenért, ami úszik a zsírban és olajban – sóhajtottam. – A sportra még nem sikerült rábírnom, mi inkább a sétálós típusba tartozunk – folytattam. – De amióta én főzök kettőnkre, azóta sikerült megreformálnom egy kicsit az étkezését – meséltem. – Mondjuk ma pont lebukott a pizzával, remélem, hogy ez egyszeri eset volt – tűnődtem.

– Tuti – biztosított Kornél, egyértelműen azzal a szándékkal, hogy megnyugtasson. – Talán csak tényleg nem szereti a sarat – tette hozzá, mire hangosan felnevettem.

– Az lencse volt.

– Nem úgy nézett ki – mosolygott, aztán zavartan felém nyúlt, és megfogta a kezem.

– Minden oké? A többiekkel? – kérdezte, miközben rákulcsolta az ujjait az enyémekre.

– Igen – feleltem, kissé szaporábban véve a levegőt. – Sikerült megbeszélnünk mindent. Fegyverszünet van.

– Örülök – nézett a szemembe, és őszintén elmosolyodott. – Megbeszéljük valamikor, hogy mennyire creepy volt, ahogyan a feladat közben számoltál? – váltott témát.

– Nem – csóváltam a fejem nevetve.

– De most komolyan, az mi volt? – nevetett velem, a történtek után még mindig döbbenten.

– Semmi nem volt – tagadtam.

– Lenyűgöztél, Újvári Hanna – dicsért meg, mire elakadó lélegzettel néztem a szemébe, és zavartan megráztam a fejem.

– Tényleg nem volt nagy dolog – legyintettem, aztán hirtelen kikaptam a kezem Kornél tenyeréből, mert a telefonom rezegni kezdett. – Bocs, ezt fel kell... – emeltem magam elé a kijelzőt, amin a nagyi kért videóhívást.

– Nyugodtan – dőlt hátra Kornél, és a hátát a kerítésnek támasztva lehunyta a szemét. A fejünk felett lévő fa lombjai között átszűrődött a déli napsütés.

– Szia, nagyi – nyomtam be a videóhívást egy kicsit izgatottan, és mint mindig, amikor hívásom érkezik, most is csak azért fohászkodtam, nehogy valami baj legyen. Rettenetes beidegződés, amitől képtelen vagyok szabadulni.

– Apád most újságolta el, hogy beszélhetett a kajakos fiúval! Neki lehet, nekem meg nem? – csapott bele a közepébe a nagyi, én pedig elfehéredve meredtem a kijelzőre, miközben Kornél kinyitotta a szemét, és óvatos mosollyal pillantott rám.

– Öhm. Nagyi, még mindig Kornéllal vagyok. És hall téged – sziszegtem teljesen megsemmisülten.

– Ó – értette meg. – Akkor tegyük le gyorsan, nehogy kínos legyen neked.

– Persze, nehogy... – dünnyögtem kelletlenül. A nagyi megszakította a videóhívást, én pedig tanácstalanul ejtettem le az ölembe a telefont.

Kornél, ahogyan a hívás előtt, lehunyt szemmel napoztatta az arcát a faágak közt átszűrődő napfényen, és úgy tett, mintha semmi sem történt volna, de közben a szája folyamatosan úgy nézett ki, mintha éppen mosolyra húzná.

– Kajakos fiú... – ismételte meg a nagyi szavait halkan, mert nem bírta ki, hogy ne jegyezze meg.

– Ne már! – hajoltam oda hozzá zavart nevetéssel, azzal a szándékkal, hogy óvatosan meglökjem a vállát, jelezve, hogy fejezze be, de Kornél kitért a mozdulat előtt, megragadta a karomat, és magához húzva, fél karjával átölelt.

– Nincs ezzel semmi gond – suttogta mosolyogva.

– Hát nem tudom – húztam fel az orromat kínosan, és megráztam a fejem. – Mindenesetre köszi, hogy beszéltél apuval, úgy láttam, nagyon feldobtad a napját...

– Beszéltem volna a nagyiddal is, de lerakta – vonta meg a vállát.

– Tényleg beszéltél volna vele? – csodálkoztam.

– Persze. Miért ne?

– Hát nem tudom... Követnek Instán, figyelik a posztjaidat, várják az új képeket, meg ilyesmi. Nem tartod pszichopata dolognak?

– Kérdezed ezt attól, aki két évvel ezelőtti fotókat nézegetett rólad, és lebukott egy értesítéssel – közölte. – Hidd el, semmi bajom a pszichopatákkal – tette hozzá, én pedig hangosan felnevettem. – Hogy érted, hogy várják a posztjaimat? – kérdezett vissza, mert ezen valószínűleg fennakadt.

– Nem tudom – vontam meg a vállam. – Sérelmezték, hogy nem raksz ki semmit. De szerintem inkább hagyjuk abba ezt a beszélgetést, mert egyre kínosabb rám nézve.

– Kínosabb, mint hogy végignéztem egy csomó YouTube-videódat, és feliratkoztam a csatornádra? – kérdezte, én pedig elkerekedett szemmel néztem rá.

– Mi? Miért iratkoztál fel? Azon a csatornán csak gameplayek voltak, és ezer éve nem töltöttem fel semmit.

– Ki tudja? Talán majd egyszer újra feltöltesz tartalmakat. Én pedig nem szeretnék lemaradni róluk. Még az értesítést is beállítottam.

– Te jó ég – nevettem el magam, és hálásan pillantottam rá. – Én nem... Én nem tervezek oda több videót feltölteni. Többé már nem érdekel.

– Miért nem? – kérdezte csodálkozva. – Jó, bevallom, egy árva szót sem értettem belőle, ezek a geek dolgok nekem baromira kimaradtak, de a kommentek alapján azok, akik értették, szerették.

– Igen, de ez nem számít. Gyűlölöm azt a csatornát, és mindent, amit oda felraktam. Már rég le kellett volna törölnöm, csak... Annyit sem akartam vele foglalkozni, amíg inaktiválom.

– Miért?

– Mert visszagondolva túl sok felesleges időt csesztem el azzal, hogy oda gyártottam a tartalmakat. Semmi értelme nem volt, és már soha nem kapom vissza azokat a napokat, amiket erre szántam, és nem másra – ismertem be.

Kornél összehúzott szemöldökkel hallgatott.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze – bólintottam.

– Apukád megnézte akkor ezeket a videókat? Amikor készítetted őket.

– Hogyne. Mindet – biccentettem.

– A nagyid?

– Ő is. Kommentelt is a videók alá.

– És... Anyukád? – kérdezte a lehető legóvatosabb hangsúllyal.

Mielőtt válaszoltam volna, egy pillanatra elgondolkodtam azon, hogy hová akar kilyukadni, majd az emlékek hatására könnyes lett a szemem, és elmosolyodtam.

– Persze, megnézte az összesei – válaszoltam a szememet megtörölve.

– Akkor szerintem nem volt felesleges megcsinálnod – szólt halkan Kornél. – Mi van akkor, ha pont azzal töltötted az idődet, amivel akartad, és ez pont úgy volt jó akkor? – kérdezte, én pedig sűrűn pislogva gondolkodtam, igyekezve, hogy ne bőgjem el magam.

– Lehetséges – szipogtam.

Kornél látta rajtam, hogy teljesen szétestem, de nem kezdett el okoskodni, vagy mélyebben áskálódni, tényleg egy mondattal elmondta, amit akart, és amit gondolt, majd hagyta, hogy ez leülepedjen bennem. Nem tett mást, csupán engedte, hogy a gondolat célba érjen nálam, és akkor sem viselkedett másképp, amikor letöröltem az arcomról a könnyeimet. Nem ölelt meg, vagy kezdett el vigasztalni, csak ült, a kerítésnek döntve a hátát, és hagyta, hogy magamban legyek ezzel az egésszel úgy, hogy mégis éreztette, bármikor elérhető számomra.

A piros melegítőnadrágom zsebéből kiszedtem egy összegyűrt zsepit, és megtöröltem vele a szemem, aztán elapadtak a könnyeim, mert észrevettem, hogy Kornél a telefonját maga elé tartja, és belenéz a kamerába.

– Mit... Mit csinálsz? – kérdeztem furcsán, teljesen abbahagyva a sírást.

– Egy szelfit az Instára – válaszolta a lehető legtermészetesebben. Néhány másodpercig pislogás nélkül meredtem rá, aztán hangosan felnevettem.

– Tényleg feltöltesz egy képet azért, mert várják?

– Nézd, nem fogok hazudni. Ez a hirtelen jött népszerűség a családod részéről eléggé imponál nekem. És kifejezetten ösztönöz a posztolgatásra.

– Értem – röhögtem. – Mondhatjuk, hogy a fejedbe szállt a siker?

– Bevallom, egy kicsit – közölte, megpróbálva komolynak tűnni. – Hiszen lettek rajongóim, érted. Ketten is.

– Igen, elég durva – biccentettem megállás nélkül nevetve. – Szeretnéd esetleg, hogy megcsináljam rólad a képet? – kérdeztem.

– Nem. Azt szeretném, ha velem lennél a képen – vágta rá kapásból.

– Mi? – döbbentem meg.

– De csak ha akarod, és nem gond, vagy... – kezdett magyarázkodni zavartan, és látszott rajta, hogy máris megbánta, mert az első, kissé hezitáló reakcióm nem olyan volt, amilyenre számított. – Mindegy, hagyjuk, felejtsd el.

– Nem, nem – ingattam a fejem. – Nagyon szívesen, csak... – dörzsöltem meg az arcom. – ...ezer éve nem voltam fotón a közösségiken, és kisírtam a szemem, szóval csak azon agyaltam, hogy fogok kinézni a képen... – hebegtem. – De nem számít – tettem hozzá gyorsan.

Kornél mosolyogva odahajolt hozzám, és felemelte előttünk a telefonját, mire megpróbáltam valamennyire vállalható arcot vágni. Másfél éve nem készítettem magamról posztolásra szánt szelfit, videót vagy bármit, így teljesen kiestem a gyakorlatból, éppen ezért semmilyen mesterkélt pózt vagy bevált arckifejezést nem tudtam előkapni, azzal sem voltam tisztában, hogy mostanában mik a trendek, így aztán csak Kornél vállára hajtva a fejem elmosolyodtam, őszintén, úgy igazából, mint aki egyszerűen csak örül, és elkészült a fotó. A kijelzőn megjelenő szelfinkre néztem, és magam is meglepődtem azon, hogy mennyire jól sikerült. Szóval ilyen az, amikor valaki csak készít egy mosolygós, nem beállított fotót, anélkül, hogy fáradhatatlanul pózerkedne, vagy tengerparton vonaglana a hullámok sűrűjében, a tökéletes pillanatra várva, hogy aztán négyszáz ugyanolyan kép közül egyet kiválasztva agyonfilterezze, és feltöltse #lovemylife és #lovethismoment jellegű szarságokkal.

– Jó lesz? – kérdezte Kornél a beleegyezésemre várva, mielőtt feltöltené, én pedig hálásan bólintottam egyet. És már landoltunk is az Instáján. A fotónkat nézve először láttam magunkat együtt, és a felismeréstől szokatlan boldogság kerített hatalmába. – Ez gyors volt – mondta.

– Mi? – kérdeztem.

– Jött egy komment.

– Te jó ég – kaptam a fejemhez nevetve. – Melyikük volt? – kérdeztem, mert összesen kettőt tippelhettem.

– A nagyid – felelte.

– Mit ír? – fintorogtam.

– Rengeteg szívet, és egy idős, ősz hajú női emojit. Azt hiszem, az őt jelöli.

– Jézusom – nevettem fel. – És most mit írsz neki? – kérdeztem, amikor azt láttam, hogy valamire válaszol.

– Ja, ez nem neki lesz. Csak közben megérkeztek a haverjaim is a kép alá. Tudni akarják, hogy ki van velem a fotón.

– És mit válaszolsz?

– Hogy Újvári Hanna. Mi mást? – mosolygott rám, mire hangosan felnevettem. Ott voltunk együtt, krnll 111 oldalára feltöltve, az Iskolák Országos Versenyének hatodik napján, és a képet elnézve minden tökéletesen stimmelt. Kivéve egy dolgot. Hogy Kornél fekete, én pedig piros melegítőben voltam.

5.

A közös fotónk a többi versenyzőnél és a saját csapattagjaink körében sem okozott gondot, tekintve, hogy a verseny elmúlt napjai alatt több barátság is született a különböző színű csapatok tagjai között, és az IOV hashtagre keresve egészen sok kép lett feltöltve a táborhelyről, a medencézésekről, és úgy általánosságban mindenről, ami a versenyen történik. Kornéllal a mi közös képünk látszólag csak egy volt a sok között, másnak simán továbbpörgethető, nekem azonban a kelleténél sokkal, de sokkal többet jelentett. Nem posztoltam sem az Instámra, sem a Facebookra, sem YouTube-ra semmit azután, hogy kiderült anyu betegsége, mert akkor, amikor megtudtuk a diagnózist, és azt, hogy az orvosok csupán öt százalék esélyt adtak a gyógyulására, átfordult az értékrendem, és többé már nem tudott érdekelni semmi, ami azelőtt úgy foglalkoztatott. Egészen addig, amíg anyu végleg el nem ment, hittem az öt százalékban, tényleg vakon hittem benne, de ez kevés volt. Minden kevés volt.

Az étkezőben ebédeltünk Lórival, Zsombival és Bernadett-tel, és miközben osztott figyelemmel hallgattam a beszélgetésüket (a bőséges ételválasztékról folyt a diskurzus), a telefonomra érkezett értesítéseimet néztem. Mivel Kornél megjelölt a feltöltött képen, lett néhány új követőm a versenyzők közül, akik eddig azt sem tudták, hogy egyáltalán fent vagyok. Úgy tűnt, az elmúlt napokban a csapatok bejelölgették egymást, az én inaktív profilom azonban elkerülte a figyelmüket egészen a tagelésig, amikor is egészen sokan rájöttek, hogy van oldalam. Elsőként új követőmnek jelezte a fekete csapat többi tagját, Csengét,

Bencét és Zolit. Majd bejelölt a zöld csapat is, a négy infós srác, Karesz, Isti, Peti és Ádám. Ismerősnek jelölt a világoskék csapat két tagja, a szürke csapatból Nóri, akivel együtt mostam tegnap délután, de jelöltek már kiesettek is, mint például Zsanett, vagy a frissen távozott lila csapat szinkronúszói. Sorban visszakövettem mindenkit, majd megakadtam az utolsó jelöléseken. Mert a sárga csapat mind a négy tagja ott virított az új követőim között. És hármójukkal nem is volt semmi gond, Marcit, Mírát és Timit is visszakövettem, de az utolsónál, Máténál elbizonytalanodtam. Az, hogy volt képe bejelölni, nem kis jellemhibára engedett következtetni. Vagy éppen direkt csinálta, hogy még inkább szítsa köztünk a konfliktust. Hiszen tudhatta, hogy nem akarom visszajelölni. És nyilván pontosan ezért jelölt. Egy hajtincsemet a fülem mögé tűrve kínosan megráztam a fejem, és rányomtam a követésére, bízva abban, hogy ezzel sikerül kellőképpen összezavarnom. Ha csak annyit értem el vele, hogy keresztülhúztam a számítását, miszerint Zsombinak majd tömheti a fejét, hogy mekkora szemét vagyok, amiért nem viszonzom a barátkozási szándékát, már megérte. Úgysem használom az oldalam, nekem teljesen mindegy, hogy a hírfolyamon Máté képei is megjelennek ezentúl.

Visszajelöltem mindenkit, ezzel kellőképpen megszaporodtak a követéseim, de nem érdekelt. Már rég nem azt az életet éltem, amikor minden vágyam volt, hogy kevés követettem és sok követőm legyen, mert az olyan menő. Istenem, visszagondolva micsoda nevetséges célok voltak ezek. Fogalmam sincs, hány influencer és trendteremtő nőtt ki azóta a földből, amióta nem követem figyelemmel ezeket a roppant fontos dolgokat. Már maga a tudat, hogy ez valaha érdekelt, kellemetlen feszengéssel töltött el.

– Hanna, megkóstolod a rizsfelfújtat? – kérdezte hirtelen Lóri.

– Nem, köszönöm – ráztam meg a fejem.

– Pedig jóféle – magyarázta teli szájjal, miközben egy darab kiesett a szájából, vissza a tányérjára.

– Egyél már normálisan – szólt rá Bernadett.

– Azt csinálom, ember! – értetlenkedett Lóri, és a pulcsija ujjával megtörölte a száját. Fintorogva néztem, aztán a tekintetem Zsombira tévedt. Akkor tűnt fel, hogy mindkét fiú ruhája tiszta kosz és mocsok.

– Oké, ti mikor mostatok utoljára? – kérdeztem.

Zsombi és Lóri úgy néztek rám, mintha nem egy nyelvet beszélnénk. Még pislogni is elfelejtettek, annyira ledöbbentek a kérdésen. Ebből következtettem arra, hogy bár hatodik napja vagyunk a versenyen, a srácok nem igazán barátkoztak össze a mosókonyhával. Ha jobban belegondolok, a mai feladatig talán azt sem tudták, hogy létezik.

– Ha befejeztétek az evést, menjetek vissza a házatokba, öltözzetek át a medencézéshez, és hozzátok el nekem az összes szennyest. Addig kimosom – ajánlottam fel.

– Tényleg? – csodálkozott Lóri.

– Persze – biccentettem.

– Kösz, Hanna, ez tök rendes tőled – pislogott hálásan. – Már én is kezdtem érezni, hogy ez így nem frankó. Beleizzadtam párszor a cuccba, főleg gyúrás után. Szagold meg a pulcsim hónaljban – hajolt oda hozzám feltartva a karját.

– Nem, nem – hőköltem hátra a széken annyira, amennyire csak lehetett. – Kérlek, ne bizonyítsd be, elhiszem anélkül is – védekeztem.

Az időközben kiürült étkezőben Lóri még rizsfelfújtat evett, rá vártunk, miközben egy narancssárgába öltözött szervező lépett be a helyiségbe. Lóri kezében megállt a villa, és mi is odafordultunk az érkezésére.

– Piros csapat – kezdte felénk sétálva az asztalok és székek között.

– Máris új feladat van? – suttogtam rémülten.

– Nem – felelte a szervező kedves mosollyal az arcán. – Csak nektek is mondom, hátha még nem hallottátok, hogy lehetőségetek van bemenni a városba. A mai délután szabad, aki akar, maradhat a táborhelyen, akinek pedig van kedve, csatlakozhat Róberthez, aki a jelentkezőket néhány kísérő tanárral bebuszoztatja a városba. Tíz perc múlva van az indulás, kiket írhatok fel?

– Én megyek – intett Bernadett.

– Én is – jelentkezett Lóri. A szervező kipipálta Lóri és Bernadett nevét, majd kérdőn Zsombihoz fordult.

– Én nem tudom. Attól függ, Máté megy-e – hezitált.

– Melyik csapat? – kérdezte a szervező.

– Sárga.

– Nézzük csak – futotta át a listát. – Aham, itt is van. Feliratkozott a programra.

– Akkor jövök én is – biccentett Zsombi, és ezen nem lepődtünk meg.

– Rendben. És te? – pillantott végül rám.

– Öhm... Megnézhetnénk a fekete csapatot? – kérdeztem.

– Persze – kereste ki a listáról. – Három tag már jelentkezett. Csenge, Zoli és Bence – sorolta.

– Akkor ha nem gond, én nem megyek – mondtam halkan, mire a többiek elmosolyodtak. – Nem, nem! Úgyis mosni akartam – tettem fel a kezem védekezve, megpróbálva elhitetni velük, hogy nem Kornél miatt maradok. Nem jártam sok sikerrel.

– Hát persze – biccentett Bernadett.

– Komolyan mondom. Kimosok a srácokra, mire visszajöttök – bizonygattam.

– De akkor mi miben megyünk? – gondolkodott el Lóri. – Lehet menni fürdőgatyában? – fordult a szervezőhöz.

– Nem – vágta rá azonnal.

– Mindegy, megoldom – vonogatta a vállát Lóri.

– Na jó, megyek, és megkeresem még, akiket elkerültem. Tíz perc múlva legyetek a kapunál – indult el a szervező, hogy megkeresse azokat, akik esetleg még nem hallottak a fakultatív programról.

– Menjünk, Zsombi, szerezzünk valahonnan ruhát – pattant fel Lóri az asztaltól, és a két fiú sietősen kiviharzott az étkezőből. Ott maradtunk ketten Bernadett-tel, aki érdeklődve pillantott rám.

– Biztos nem jössz? A két bolondnak később is kimoshatod a ruháját. Vagy az sem gond, ha nem, látod, eddig fel sem tűnt nekik.

– Nem, tényleg szívesebben maradok – feleltem.

– Hű, te aztán tényleg szeretsz mosni... – célozgatott.

– Elvagyok vele – mosolyogtam.

– Főleg, ha akad hozzá társaság is, nem?

– Hát, nem feltétel, de nem bánom, ha van – célozgattam burkoltan.

– Rendben. Jó szórakozást hozzá. Vegyek neked valamit? Chips, csoki, bármi?

– Kedves vagy, de semmit sem kérek, köszönöm.

– Oké – állt fel az asztaltól, én pedig követtem. Mindketten visszavittük a tálcákat (a fiúkét is, amit otthagytak a nagy sietségben), majd kiléptünk a délutáni napsütésbe. – Hanna...

– Igen? – fordultam Bernadett felé.

– Megcsináltassam a karkötődet? – kérdezte hirtelen, mire teljesen ledöbbentem.

– Mi? – hebegtem meglepetten.

– Gondoltam, ha úgyis bemegyünk a városba, akkor miért ne... Tuti, hogy találunk egy ékszerészt, vagy ilyesmit, visszapattintja egy pillanat alatt, és akkor újra tudod hordani – gondolkodott, majd látva, hogy mennyire lemerevedve nézek rá, hozzátette: – Persze csak akkor, ha rám bízod. Vigyázni fogok rá, ígérem – mosolygott.

– Nem, az nem kérdés – ráztam meg a fejem, továbbra is teljes sokkban. – Csak meglepett, hogy gondoltál erre. Őszintén meglepett – motyogtam.

– Hát – vonta meg a vállát vigyorogva –, nekem nem kell bemutatnod, hogy mit jelent egy kabala, és anélkül versenyezni – nevette el magát, utalva arra, hogy élsportolóként van némi kattanása. – Szívesen megcsináltatom.

– Nagyon köszönöm – hálálkodtam elképedve.

– Nincs mit – felelte, miközben a faházunk felé sétáltunk.

– Tudod – gondolkodott el –, ha akkor, amikor szükséged lett volna bárkire, tavaly... Ha akkor csak egy kis jelét mutattad volna, hogy elfogadod a segítséget, lettünk volna egypáran. Csak annyira bezárkóztál, hogy nem mertünk közeledni – mesélte.

– Sajnálom – suttogtam a szám szélét harapdálva. – De őszintén szólva eléggé kiesik az az időszak...

– Tudom. És ezt most nem azért mondtam, hogy visszamenőleg lelkiismeret-furdalásod legyen. Hanem azért, hogy tudd. Akartunk segíteni. De nem tudtunk – ismerte be.

– Bernadett – sóhajtottam. – Akkor nem is lehetett – mondtam ki. – De köszönöm, hogy ezt elmondtad. Visszamenőleg is jólesik – mosolyogtam rá szomorúan.

Miután odaadtam Bernadettnek anyu karkötőjét, elkísértem a kapuig, ahol már egészen sokan várakoztak. Nagyjából a versenyzők közül mindenki. Úgy tűnt, nem sokan vannak rajtam kívül, akik nem akarnak kiszabadulni a táborhelyről. Csak Kornélt és az arany csapat tagjait nem láttam. Mondjuk az utóbbin nem lepődtem meg, az arany csapat tagjai semmilyen kollektív programból nem veszik ki a részüket, állandóan magukban vannak. Ki tudja, talán ülnek az egyik faházban, és mind a négyen azt mantrázzák, hogy ők a tavalyi nyertesek.

– Hanna, te nem jössz? – pattant oda hozzám Csenge.

– Nem, én maradok – feleltem, és láttam, hogy nagyon meglepődik.

– De... Mind megyünk. Kornél is.

– Mi? – csodálkoztam. – Nem volt felírva a listára.

– Mert zuhanyozott, amikor a szervező felírt minket, őt később tudta megkérdezni. És jön velünk...

– Ó – grimaszoltam. – Akkor gyorsan módosítom, és jövök én is. Hol lehet feliratkozni?

– Már nem lehet – húzta el a száját.

– Akkor mindegy – sóhajtottam csalódottan, és abban a pillanatban megérkezett Lóri, Zsombi és Máté. Előbbin egy szürke melegítő volt, Zsombi pedig Mátétól kapott egy sárga váltást.

– Na, hogy festek? – forgolódott Lóri, megmutatva magán a másik csapat egyenmelegítőjét. – Ez az egy volt, ami nem szorította a vádlimat. Tomitól kaptam a szürkéktől. Kicsit ez is feszül, nézd – mutatta meg a lábát a szürke színű melegítőben, aztán ráfeszített, amitől az anyag szorosan rásimult.

– Ühüm, látom – mondtam visszatartott nevetéssel – Azért remélem, kibírod...

– Viccelsz? Ez a vádli mindent kibír.

– Sejtettem. Hol a szennyesetek?

– Az ágyamra dobtuk egy kupacba – válaszolta. – De figyi már. Ez most csak a piros cuccainkra vonatkozott, vagy mindenre? Mert van pár boxerem, amit...

– A felajánlásom kizárólag a melegítőkre redukálódik – vágtam közbe azonnal. Lóri a fejét vakargatva próbálta értelmezni a hallottakat, de nem járt sikerrel, úgyhogy sóhajtva kisegítettem. – Nem mosom ki az alsóitokat, azt oldjátok meg magatoknak, jézusom – röhögtem el magam hitetlenkedve.

– Ja, jó, akkor az alsógatyákat csak dobd félre, mert elképzelhető, hogy azokat is odapakoltuk – köszörülte meg a torkát.

A szememet forgatva legyintettem, aztán Mátéra néztem, mert minden előzmény nélkül odaszólt hozzám.

– Hogyhogy nem jössz, Hanna? – kérdezte.

– Hát... Hallhattad. Mosok – mondtam, megpróbálva állni a szemkontaktust. Úgy döntöttem, neki nem fogom beismerni, hogy azt hittem, Kornél sem megy, hanem maradok az eredeti verziómnál, miszerint azért maradok, mert mosnom kell.

Máté hangosan felnevetett, talán erőltetettebben, mint a szituáció indokolta volna.

– Most komolyan beszélsz? – hagyta abba a nevetést végül.

– Igen – mondtam.

– Hát jó. Sajnálom, hogy lemaradsz. Megyünk, szerzünk kajákat. Ölni tudnék egy Snickersért...

– Sok sikert hozzá – mondtam a lehető legkedvesebben.

– Kösz. Ja, és az Insta követést is... Örülök, hogy már nincs feszkó köztünk – ölelte át a vállamat fél karral, erősen haverkodó stílusban.

– Ühüm – dünnyögtem, megpróbálva kibújni a keze alól.

Róbert megérkezett az összegyűlt versenyzők körébe a csapatok kísérő tanáraival (köztük volt Titanilla is), és elmondta, hogy az egész délutánt a közeli városban töltik, továbbá ismertette a kinti programra vonatkozó szabályokat. Kornél akkor érkezett meg, amikor Róbert éppen arról beszélt, hogy bármilyen kihágás a teljes csapat azonnali kizárását vonja maga után.

– Elnézést! – integetett Lóri. – És abban az esetben mi van, ha én más cumóban vagyok? Akkor ki esik ki?

– Mi az a cumó? – kérdezett vissza Róbert.

– Cumó. Cucc. Gönc... – magyarázta Lóri.

– Ruha – segítette ki Róbertét Bernadett.

– Köszönöm – pillantott hálásan a vízilabdásra. – Szóval a kérdésed az, hogy... – nézett végig Lórin, aztán látva rajta a szürke ruhát, bólintott. – Ó, már értem – meresztette a szemét Róbert, és azt hiszem, már meg is bánta a külsős programot. – Természetesen az eredeti csapatod esik ki, akármilyen okból kifolyólag is van rajtad másnak a ruhája – dünnyögte. – Úgyhogy viselkedjél!

– Rendben, patent leszek, ígérem.

– Nem értem, milyen nyelvet beszélsz, de rendben van. Na, mehetünk – fordult a kapu irányába, a versenyzők pedig megindultak a szabad programjuk felé. Kornél az utolsók között sétált, majd visszanézett rám, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Hát te?

– Én nem megyek – ráztam meg a fejem.

– Miért nem?

– Mert... Mert amikor minket írtak fel, akkor te nem voltál a listán, ezért én sem jelentkeztem. Csak most mondta Csenge, hogy téged később kérdeztek meg...

– Mi? Meg lehetett nézni a listát? – túrt a hajába bosszúsan.

– Igen.

– Eszembe sem jutott, annyira biztos voltam benne, hogy jössz. Az ornitológiái dologra is azonnal jelentkeztél...

– Igen, de itt láttam, hogy te nem mész, és gondoltam, akkor én is maradok – magyaráztam. – Mindegy, egyébként is úgy volt, hogy mosok – tártam szét a karomat.

– Mosol?

– Mosok – nevettem el magam. – Lórira és Zsombira.

– Oké, ez fura, de most nincs időm erre koncentrálni – rázta meg a fejét, és sietősen körbenézett – Lehet módosítani? Hogy ne menjek?

– Nem. Én is kérdeztem – fintorogtam.

– A francba. Pedig szívesen maradnék veled, Újvári Hanna.

– Én pedig szívesen mennék veled – mosolyodtam el. – De most így alakult – tettem hozzá, mire Kornél odahajolt hozzám, és adott egy gyors puszit a homlokomra, amitől még szélesebb vigyorra húzódott a szám.

– Sietek vissza – búcsúzott.

– Oké. Én itt leszek – szóltam Kornél után, aki sietősen a többiek nyomába indult, mielőtt bezáródott a kapu.

A táborhely egy pillanat alatt kiürült, és megszállta a nyomasztó csend. Összesen hatan maradtunk. Az arany csapat négy tagja, a sárgák tanára és én. Meg nyilván néhány szervező, de őket nem láttam. A fiúk faházába lépve az agyam megállás nélkül kattogott, és megoldást kerestem arra, hogy Kornéllal ne fordulhasson elő egy ilyen félreértés akkor, ha a dolognak tétje is van. Mondjuk egy feladatra való jelentkezésnél.

– Na ne már – bosszankodtam az ágyra dobott szennyeskupac láttán, nem zavartatva magam, hogy teljesen egyedül vagyok, és senki sem hallja a szavaimat. – Biztos, hogy nem! – ráztam meg a fejem, és körbenéztem valamiféle célszerszámot keresve, amivel lesöpörhetem a szennyeskupac tetejéről a zoknikat meg az alsókat. – Ez jó is lesz – emeltem fel Zsombi ágyáról a kamera-stabilizátort, kihúztam, és elkezdtem vele túrni a szennyes között. Soha nem akartam volna tudni, hogy kettejük közül valaki Marveles alsógatyát hord, akkor sem, ha a méret alapján egyértelműen Zsombié volt. Félrepöckölgettem az ágyon a szennyest a stabilizátorral, aztán felnyaláboltam a piros melegítőfelsőket és -nadrágokat, majd kimentem az ajtón, és mélyen beszívtam a friss levegőt. Ez jó ötlet volt, mert valamilyen érthetetlen okból kifolyólag a fiúk faházában oroszlánszag volt. Pfuj.

A mosókonyhába belépve aztán megráztam a fejem, és elképedve néztem az arany csapat tagjaira. Éppen videót készítettek a megszokott helyükön. Az érkezésemmel megzavartam őket, emiatt bosszúsan néztek rám.

– Ez nem igaz. Már megint itt vagy? – üdvözöltek szívélyesen. Azért engem sem kellett félteni.

– Most komolyan, az egész táborhely rendelkezésetekre áll, vacsoráig nem jönnek vissza a csapatok, leforgathattok egy egész tátogós nagyjátékfilmet is zavartalanul, miért pont itt tátogtok állandóan? – kérdeztem áthaladva köztük és a mosógép tetejére helyezett telefon között, nem törődve azzal, hogy esetleg belesétáltam a videójukba.

– Mert itt akarunk videózni. Semmi közöd hozzá. Amúgy neked miért kell állandóan itt ólálkodnod? – tette csípőre a kezét Veronika.

– Mert ez a mosókonyha... És itt lehet mosni – közöltem egyszerűen, ha esetleg nekik még nem tűnt volna fel, miközben bevágtam a fiuk ruháját a mosógépbe, és az ablakpárkányra helyezett mosóporért nyúltam, amit a délelőtti verseny után a szervezők egy bontatlan dobozzal pótoltak.

– Nyilván, persze. Véletlenül sem kihallgatsz minket, ugye? – méregetett gyanakodva Dóri, mire akaratlanul is felröhögtem.

– Mi? Mit hallgatnék ki? – csodálkoztam. – És egyébként is tátogtok – tettem hozzá, utalva a magas művészetre, amit képviseltek a neten. – De ígérem – tettem hozzá szórakozottan –, nem lesem el a trükköket, amelyekkel ilyen népszerűvé válnak a videóitok – mondtam, biztosítva őket arról, hogy magasról teszek rájuk, és arra is, amit csinálnak. A két arany csapattag egymásra nézett, aztán újra rám.

– Mi nem a videózásról beszélünk... – töprengett Dóri.

– Hanem? – ráncoltam össze a homlokomat.

– Hanem arról, amit a barátod művel a csapatával együtt... – közölte, de Veronika azonnal rászólt, kifejezetten parancsoló stílusban.

– Hagyd, ne mondj többet neki! Biztos, hogy ő is tud róla, azért van itt már megint.

– Miről tudok? Mi van? – pislogtam értetlenkedve. – Azért vagyok itt már megint, mert mosok! Ha ez nem lenne egyértelmű – mutattam a mosógépre.

– Jó, persze – hagyta rám Veronika, mint egy hülyére, és Dórihoz fordult.

Miközben bosszúsan megbeszélték, hogy kezdhetik újra az egész videó felvételét, én bedugtam a fülhallgatót a fülembe, és elindítottam egy ismeretlen lejátszási listát, majd levágtam magam a beindított mosógéppel szemben, és a kerek ablakon át bámultam a habosan forgó piros ruhákat.

A lányok visszafordultak a kamerához, és dobálni kezdték a hajukat, én pedig a gondolataimba merülve néztem a mosást. Nem értettem, hogy miről beszéltek, milyen barátomról és a csapatáról, ezért a szám szélét rágva fordultam feléjük.

A lányok rendületlenül próbálták összehozni a tökéletes koreográfiát, ami majd reményeik szerint jó sok lájkot és irigykedő kommentet hoz nekik.

– Milyen barátom? – kérdeztem hirtelen, kizökkentve őket a szinkrontátogásból.

– Hát ez nem igaz! – meredt rám dühödten Veronika. – Hagynál minket dolgozni? – fröcsögte.

– Természetesen, de előtte szeretnék választ kapni a kérdésemre – szóltam. – És nem mellesleg, ne hívjuk munkának azt, amit éppen csináltok, mert ez degradáló azokra nézve, akik tényleg dolgoznak – tettem hozzá unottan. – Szóval... Milyen barátom? – ismételtem meg, tartva attól, hogy esetleg Kornélra célozgattak. A lányok összenéztek, és mintha csak ott sem lennék, megvitatták, hogy vajon benne vagyok-e én is, és csak színészkedem, vagy esetleg tényleg fogalmam sincs róla. Tekintettel arra, hogy még mindig nem tudtam, miről beszélnek, kezdtem elveszíteni a türelmemet. – Oké – túrtam a fülem mögé egy hajtincsemet. – Tudom, hogy ez egy verseny, ellenfelek vagyunk, és nem kedveljük egymást. Megy egy ideje köztünk az adok-kapok, ezzel is tisztában vagyok, és tényleg nem kérnék tőletek szívességet, mert nagyjából reménytelen – hadartam. – De kérlek, mondjátok el, hogy mi van Kornéllal, mert tudnom kell – néztem rájuk könyörgő tekintettel.

Veronika és Dóri a szemöldöküket összehúzva néztek egymásra, majd rám.

– Ki beszélt róla? – kérdezték egyszerre, amitől nagyon meglepődtem.

– Akkor... Milyen barátomra gondoltatok? – akadtam meg.

– A szövetségesedre... A sárga csapatból. Máté – felelték mindketten, nekem pedig tátva maradt a szám.

– Nem a szövetségesem – húztam ki a fülemből a fülhallgatót, és érdeklődve néztem a lányokra, akik fürkészve figyeltek, mintha csak csapdát sejtenének. – Tényleg nem! – erősítettem meg.

– Hm – tűnődtek el mindketten.

– Ki akart ejteni a kincsesláda feladaton – tettem hozzá. – Szóval... Mi van vele? – kérdeztem.

– Tényleg nem tudja – állapította meg Veronika.

– Tényleg nem tudom – közöltem, bizonygatva az igazamat.

– Jó – fújtatott Veronika egy hatalmasat. – Mondjuk úgy, hogy a csapatuk nem játszik korrekten...

– Azt észrevettem – helyeseltem. – Máté simán otthagyott, amikor szükségem lett volna a segítségére... – panaszoltam.

– Nem, nem – ingatta a fejét Veronika. – Az, hogy ki akart ejteni téged, az nem számít. Ez egy verseny, kiesnek a csapatok. A tavalyi évben is így volt, amikor ugyebár mi nyertük meg...

– A lényeget, légyszi – szakítottam félbe, mielőtt ismételten meg kellene hallgatnom az egész tavalyi diadalmenetüket.

– Szóval. Nem arról van szó, hogy kiejt másokat. Az rendben van. A hogyan... Na az nem mindegy.

– Miért? Hogyan? – kérdeztem teljesen értetlenül.

– Na jó – ült le elém Veronika, majd Dóri is követte, és a mosógép zajában suttogva beavattak. – A sárga csapat nem véletlenül lóg és haverkodik mindenkivel. Először a csapattársunk, Gergő szúrta ki a dolgot. Máté megpróbált vele beszélgetni, érdeklődött a csapatunkról, a sulinkról, hogy ki miből jó, meg hasonlók. Gergő szűkszavúan válaszolt, aztán látta, hogy Máté másokhoz is odamegy ugyanezekkel a kérdésekkel. De nem túl sok emberhez, olyan háromhoz-négyhez, aztán elvonult a faházukba. Gergő követte, és az ablakon át megleste. Állítólag Máté a tabletjébe irkált valamit...

– Oké, én azt hittem, tényleg van valamitek Mátéról – dőltem hátra csalódottan, maximálisan kizökkenve az addig tapasztalt izgatott állapotból.

– Hát nem érted? – hüledezett Dóri.

– Mit? Hogy valószínűleg Máté felírta a neveket, meg hogy ki honnan jött? Talán be akart mindenkit jelölni a közösségiken. Ez semmi – nevettem el magam.

– Hát, ha szerinted ez semmi... – forgatta a szemét idegesen Veronika.

– Igen, ez pont az. Egy nagy semmi.

– Márpedig mi máshogy gondoljuk. Ez nagyon nem semmi! Ezt csinálja, amióta elkezdődött a verseny. És miután Gergő elmondta ezt nekünk, figyelni kezdtük Mátét. És tudod, mit vettünk észre? Hogy szépen beépül mindenhová, megtudakolja, amire szüksége van, és listát vezet a versenyzőkről.

– Ne már, ez nevetséges! – nevettem fel őszintén, amikor láttam, hogy a két lány mennyire véresen komolyan hisz az elméletében.

Igen? Gondolj vissza arra, ahogyan veled megismerkedett – förmedt rám Dóri, én pedig visszapörgettem az emlékeimet az érkezésünk napjához. Jó, valóban rögtön nagyon barátságos volt, és érdeklődött, hogy kinek mi az erőssége, de akkor is... Ez azért túlzás.

– Hát, nem tudom – ráztam meg a fejem. – Máté tényleg gáz, de ez, amit mondtok, ez szerintem sima paranoia – vontam meg a vállamat, és magamban hozzátettem, hogy talán csak az agyukra ment a versengés és a nyerni akarás. Túl nagy a nyomás rajtuk a tavalyi győzelem miatt, és ettől bekattantak.

– Paranoia, mi? – röhögött fel Dóri lekicsinylően.

– Igen – erősítettem meg. – Máté szemét módon játszik, ez kiderült számomra, és nem is kérdés. De a többiek a sárga csapatból rendben vannak – mondtam.

– Valóban? – kérdezte Veronika gúnyos hangsúllyal. – És mondd csak, Máté egyedül hagyott ott a feladaton? Vagy esetleg ott volt vele egy csapattagja, aki szintén a kieséseteket akarta inkább?

Hirtelen akartam válaszolni, de beharaptam a számat, és fejben visszapörgettem az emlékeimet. Ahogyan megörülök annak, hogy Máté érkezik Mírával, aztán segítséget kérek tőlük. És egyikükre sem számíthattam. Máté nem egyedül volt ott. Hanem a csapattársával, és együtt hagytak ott kiesni.

A fenébe is, nem tudtam cáfolni Veronikáékat. Ők pedig látták rajtam, hogy sikerült kellőképpen elbizonytalanítaniuk.

– Ugye, ugye? – kérdezte Veronika. – A sárgák egy középszerű csapat, és ezt pontosan tudják magukról. Könyörgöm, egy infóssal, egy nyelvtanossal és a két úszóval esélyük sincs. A logikában elvéreznek, hacsak nem kapnak segítséget másoktól – magyarázta, nekem pedig azonnal bevillant a kincsesláda feladat előtti éjjel, ahogyan Máté a tőlem szerzett infóval kutakodott a neten a doboz felnyitásáról. A fenébe! – Amióta itt vannak, mást sem csinálnak, csak beférkőznek a többi versenyző bizalmába.

– De miért? – kérdeztem.

– Most komolyan kérdezed? – forgatta a szemét Veronika. – Ide mindenki nyerni jött. Mindenkit a kupával vár haza a sulija. Aki kiesik, kudarcot vall – tárta szét a karját. – És a győzelem érdekében mindenki képes mindenre. Hidd el, láttuk tavaly.

– Jó – dörzsöltem meg a halántékomat fáradtan. – Tegyük fel, hogy a sárga csapat tényleg összegyűjtött pár infót a többi versenyzőről – gondolkodtam hangosan. – Ezt nem tiltja az IOV szabályzata – vontam meg a vállamat.

– Nem – helyeselt Dóri. – De téged nem érdekel, hogy mit tudott meg rólad és a csapatodról? Hogy mit tart az erősségeiteknek és a gyengeségeiteknek? Nem szeretnéd tudni, hogy mikor fogja kihasználni a sunyin összegyűjtött anyagát? Hogy melyik szituációban fordítja majd ellenetek? – kérdezte összeszűkült szemmel.

Hosszasan gondolkodva emésztgettem a hallottakat, mielőtt válaszoltam volna. A sárga csapat Zsombit teljesen maga mellé láncolta, a haverkodással és a jófejkedéssel maximálisan a kilencedikes bizalmába férkőztek, ebből pedig arra következtettem, hogy amennyiben létezik, talán tényleg érdekes lehet az a jegyzet. Már amennyiben az arany csapat nem téved, és nem valami sokkal banálisabb dologról van szó. Esetleg arról, hogy Mátéék tényleg csak úgy felírogatták a csapatok tagjait meg az Insta-nevüket... De nem, akármennyire is próbáltam a legjobbat feltételezni róluk, valamiért ösztönösen nem sikerült. Mert már tisztán láttam, hogy az eddigi összes feladatnál kihasználták a kiépített kapcsolataikat, és innen-onnan segítséget kérve jutottak el idáig. Amikor azonban ők segíthettek volna, szimplán továbbálltak. És mennyire vak voltam, amiért kizárólag Mátéról feltételeztem ezt. Hiszen nem egyedül volt. És senki nincs egyedül. Mindenki csapat. És ahogyan Veronikáék felhívták rá a figyelmemet, ide mindenki nyerni jött. Mátéék is. Mi is. De Veronikáék is. Akik szintén nem a fair play-ről híresültek el, hiszen már rögtön a verseny elején eldugták a többi versenyző elől a jeleket az erdőben, hogy hátráltassák őket. Úgy éreztem, egyik csapat csapdájából zuhanok a másikéba. Hiszen a nagyképű, tavalyi nyertes arany csapat miért ad nekem tanácsot hirtelen? Egyáltalán honnan tudjam, hogy ők hogyan játsszák ezt a játékot? Honnan tudjam, hogy nem éppen ők húznak most csőbe? Hogyan bízhatnék meg bennük? Utalgatnak egy csak általuk feltételezett jegyzetre, ezzel pedig arra buzdítanak, hogy egy másik játékos személyes tárgyai között nyúlkáljak, amiért a versenyszabályzat szerint automatikus kizárás jár. Honnan tudhatom, hogy ők ezt az egészet most nem ezért csinálják? Hogy rávegyenek arra, hogy kutassak Máténál, majd a megfelelő pillanatban rajtaütésszerűen elkapjanak a szervezőkkel együtt, és ezzel kiejtsék a piros csapatot?

– Na jó, tudjátok, mit? Engem ez nem érdekel – sóhajtottam. – Ha igaz is, amit mondotok a sárga csapatról, magasról teszek rá. Járjatok utána ti, ha annyira érdekel benneteket – vonogattam a vállamat. – Nem fogok szabályt szegni holmi feltételezés miatt, nem adom meg azt az örömöt senkinek, hogy kizárjanak minket. Ejtsen ki minket feladaton belül, aki tud – szegtem fel az államat.

– Alig várjuk – húzta gonosz mosolyra a száját Dóri, aztán Veronikával együtt feltápászkodott, és hátat fordítva nekem összeszedték az egyik épp nem használt mosógép tetejéről a kameráikat, és kimentek a helyiségből, otthagyva engem a gondolataimmal.

Minden erőmmel azon voltam, hogy elfelejtsem, amiket mondtak, mert képtelen voltam megítélni, hogy mi az igazság. Sajnos elképzelhetőnek tartottam, hogy a sárga csapat valóban összeírkálta a versenyzők gyengeségeit és erősségeit, és azt elemezgetik. De sajnos azt is elképzelhetőnek tartottam, hogy az arany csapat erős ellenfelet lát bennünk, és megpróbál kizáratni minket, ha máshogy nem megy. Fogalmam sem volt, hogy mi lehet az igazság. Talán az egyik. Talán egyik sem. De az is lehet, hogy mindkettő.

És szerettem volna úgy tenni, mintha nem is hallottam volna semmilyen jegyzetről. Tényleg megpróbáltam. De sajnos ez a része nagyon is érdekelt a dolognak.

6.

Ha igaz is, amit a sárga csapatról feltételeztek a tavalyi nyertesek, az aljas és kifejezetten szemét dolog, de nem ütközik szabálysértésbe az Iskolák Országos Versenyén. Amit én csináltam, az viszont igen. Azonnali kizárással jár, ha valaki a másik személyes tárgyai közt turkál vagy eltulajdonít bármit.

A délutáni napsütésben a fiúk összehajtogatott, megszáradt ruháival a kezemben álltam a faházuk előtt, miközben körülöttem a táborhely csendes volt és kihalt. A medence felől semmilyen zaj sem érkezett, a focipályáról nem hallatszott a bőrlabda pattogása, a kondipark környékén nem csapódtak vissza a fémvázra a súlyzók. Mindenki a városban volt, csupán én álltam ott az üres faházak közt az erdő nyugodt, csendes neszeivel körülvéve, arra készülve, hogy bemegyek, és megnézem Máté tabletjét. Szaggatottan kifújtam a levegőt, még egyszer körbenéztem, hogy megbizonyosodjak arról, egyedül vagyok, majd beléptem a fiúk faházába.

Leraktam Zsombi ágyára a tiszta ruhákat, és egy pillanatig vártam, hogy a bennem dúló harcban a racionális, vagy az emocionális döntés kerekedik-e felül. Előbbi azt ismételgette a fejemben, hogy amennyiben már leraktam a ruhákat, húzzak el onnan, mert semmi keresnivalóm ott tovább. Magamban bólintva, hogy tulajdonképpen ez a helyes döntés, már elindultam kifelé, azonban a kilincsre téve a kezem hirtelen megtorpantam. És akkor már tudtam, hogy cseszhetem a racionalitásomat, mert nyertek az érzelmek. Ha Mátéék napok óta mindenkinek a bizalmába férkőztek csupán azért, hogy kifigyeljék a gyengeségeiket, amit majd felhasználnak ellenük, akkor nem mehetek ki a házból a tableten lévő jegyzet nélkül. Látnom kell, hogy létezik. És látnom kell, hogy mit írtak Bernadettről, Lóriról, Zsombiról, Csengéről, Kornélról... És rólam.

Szaporán lélegezve fordultam körbe a szobában, és Máté ágyához léptem. Soha életemben nem kutakodtam még senkinek a személyes holmijai között, ezért remegő kézzel, esetlenül megemeltem a takarót, és benéztem alá. Nem volt ott semmi. Szépen visszarendeztem, még a gyűrődéseket is lesimítottam róla, mígnem olyan állapotba került az ágy, mintha egy szállodában lennénk. Kizárt dolog, hogy ezt így hagyom, hiszen a fiúk rumlis faházában azonnal ki lehetett szúrni, hogy Máté ágya túl rendezett. Szerencsére a memóriám ezúttal sem hagyott cserben, gyorsan felidéztem, hogy milyen állapotban volt, amikor hozzányúltam, és oda helyeztem a gyűrődéseket és ráncokat a huzaton, ahol voltak. Elléptem az ágytól, és az ujjaimat idegesen ropogtatva néztem körbe újra. Innentől kezdve ez már nem játék. Mert más benézni egy takaró alá, és más felnyomni egy kulcsra zárt szekrényt vagy belenyúlni egy sporttáskába. Mert bármennyire is érdekelt, amit az arany csapat tagjai állítottak, volt egy vonal, amit képtelen lettem volna átlépni. És éppen elérkeztem ahhoz a képzeletbeli vonalhoz. Nem fogom felnyitni a zárt szekrényét vagy táskáját. Az már egy másik szint lenne. Emiatt kissé csalódottan indultam el az ajtó felé, azzal a szándékkal, hogy elfelejtem az egészet. Nem csináltam semmit, csak behoztam a fiúk tiszta ruháját, és megigazítottam egy ágyneműt. Ez még nem bűn. Majd jobban figyelek a sárgákra, és megpróbálok Zsombi előtt a lehető legkevesebbet beszélni, hogy ne adhassa akaratlanul is tovább Máténak az infókat. Igen. így lesz a legjobb. Már nyitottam volna az ajtót, amikor valami beugrott, amit az imént láttam a helyiségben, ezért megtorpantam egy pillanatra, és visszafordultam a faházba. Az összképet nézve a szememet forgattam, és a fejemet csóválva léptem vissza Máté ágyához. A fenébe a hülye memóriámmal, és azzal, hogy ennyire kiszúrom a részleteket. Amekkora áldás az élet néhány területén, máskor éppen akkora átok is. Mert akaratlanul is kiszúrtam, hogy a Máté ágyánál lévő éjjeliszekrény melletti konnektorba egy töltő volt bedugva, én pedig a tekintetemmel követtem a kábel vonalát, ami az első rekesznél ért véget. Odaléptem, és kijjebb húztam a töltő miatt résnyire nyitva hagyott fiókot. És ott volt benne a tablet.

Óvatosan kiemeltem a helyéről, vigyázva, hogy töltőn maradjon, és felnyitottam a tokot. A kijelző azonnal működésbe lépett, és kiírta, hogy a töltöttség 100%. Nagyszerű hír. Aztán természetesen kérte a jelkódot.

Nem tudok feltörni kódokat. Nem tudok meghackelni kütyüket. Én nem értek az ilyesmihez. Másban azonban egészen jó vagyok. Például a logikában.

Három próbálkozásom lehetett. Rögtön kizártam a négy azonos számjegy vagy az 1-2-3-4 féle tippeket, mert Máté ahhoz túl okos, hogy ilyen primitív jelkódot adjon meg a készülékén. Kizártam a születési hónap és nap, születési év vagy névnap dátumainak számjegyeit is, mert az túl egyértelmű lenne. Máté ennél rafkósabb. Lássuk, mit tudunk Mátéról. Összeszedtem fejben mindent abból a kevésből, amit mesélt nekem az elmúlt napokban magáról. Geek, imád játszani, képregénymániás, és nagyon bírja a retró dolgokat. Mindent, ami régi. Játékok, filmek, technika. Az iPhone-jának a tokja is egy régi készüléket ábrázol, amikor képeket készített vele, többször is láttam, hogy a telójának a hátlapja úgy néz ki, mint egy ősrégi, leharcolt Nokia. Itt megakadtam egy pillanatra. Nokia hátlap az iPhone-on. Ami nyomógombos. Nyomógomb. Nyomógomb számlap. A Máté négy betű. Egy régi telefonon a Máté név a nyomógombokon úgy nézne ki, hogy 6-2-8-3. Ezeket beütve megkapjuk a Máté nevet. Hm. Akkor lássuk. A tablet számkódjába visszatartott lélegzettel beütöttem a négy számot, mire a kijelző azonnal feloldódott. Bingó.

Egy gyors vigyort megeresztve, a másodperc töredékéig megünnepeltem magam, amiért elsőre sikerült kitalálnom a kódot, aztán kissé reszkető kézzel meredtem a Supermanes háttérképre, majd a tekintetem a jegyzetre tévedt. Ha megnyitom, kiderül, hogy igazat mondtak-e Veronikáék. Egyszerre akartam tudni és nem tudni, ezért hezitálni kezdtem, majd összerezzentem, mert odakintről hangokat hallottam. Rémülten, a levegőt kapkodva néztem fel a készülékből. Visszaértek a városból a csapatok. Én pedig ott ültem a fiúk faházában, Máté jelkóddal védett, de mégis feloldott tabletjével az ölemben. Azonnal kellett cselekednem, ezért sietősen ráhajtottam a tokot a készülékre, és már raktam is vissza a fiókba, amikor megmerevedtem. Ha most nem nézem meg, akkor soha nem derül ki, hogy mit művel a sárga csapat ezen a versenyen a hátunk mögött. Hogy egyáltalán művelnek-e bármit is. A francba!

Idegesen visszavettem az ölembe, felnyitottam, és beütöttem a 6-2-8-3 kódot, amitől ismételten kioldódott a tablet. Rányomtam a jegyzetre, ami azonnal megnyílt, és miközben átfutottam a címeket, odakintről egyre több és egyre hangosabb hang ütötte meg a fülemet.

Gyerünk már. Mennyi jegyzet. Játéklista, számok, amiket le kell tölteni... Ezek nem érdekesek. És akkor megakadt a szemem a következő címen: IOV infók.

Tehát létezett. Veronikáék igazat mondtak. Máténak és a csapatának volt egy jegyzete valamiről, ami a versennyel kapcsolatos. Feltehetőleg a csapattagokról vezettek információs listát, kihasználva, hogy a verseny kezdete óta a legtöbben úgy viszonyultak hozzájuk mint a „jó fejekhez", és lazán megnyíltak nekik. Őket kedvelte mindenki a legjobban, velük töltötték a legtöbb időt. Zsombi is. A közös medencézések, a nagy haverkodások, a sok-sok elejtett részlet, amit ők elraktároztak magukban. Vagy akár egy jegyzetbe összeszedve. IOV infók. Ott volt a tableten, ott, a szemem előtt, kézzelfogható távolságban. Már csak meg kellett volna nyitnom.

De végül nem nyitottam meg. Ennek pedig egyszerű oka volt. Az, hogy amennyiben elolvasom, a játékstílusom semmiben sem fog különbözni az övékétől. Én pedig semmi mást nem akartam, csak hogy különbözhessek tőlük. Amennyire csak lehet. Szinte hányingerem volt, ahogyan rezzenéstelen arccal meredtem a jegyzet nevére, végül megnyitás nélkül bezártam az egészet, és visszahajtottam a tabletre a tokot.

Odakintről egy hatalmas röhögés hangzott fel, miközben én gyorsan visszatettem a készüléket a fiókba, és kijöttem a faházból, továbbra is a gondolataimba merülve, majd amikor kinyitottam az ajtót, egy apró sikoly hagyta el a számat, mert ott állt előttem Lóri, Zsombi és Máté.

– Hát te? – érdeklődött Lóri kedvesen, amikor kikerülve engem belépett a házba. Zsombi és Máté érdeklődve néztek rám az ajtóból.

– Csak visszahoztam a ruháitokat. Most már tiszták – mondtam, megpróbálva a lehető legtermészetesebben viselkedni.

– Rám is moshatnál, Hanna – viccelődött Máté, én pedig mosolyogva néztem rá, miközben minden erőmmel azon voltam, hogy ne ugorjak rá, és üssem bele a fejét az éjjeliszekrényébe, amiért ennyire rohadék ember.

– Azta! Zsombika, ezt szagold meg! Van illata – nyomta bele a fejét Lóri a frissen mosott melegítőfelsőjébe.

– Tényleg! – csodálkozott el Zsombi is, ellenőrizve a saját ruháját.

– Hé – nézett fel Máté a szekrénye mellől, mire automatikusan megfagyott az ereimben a vér. – Ehhez hozzányúlt valaki? – mutatott le a fiókra.

A francba. Az ágyneműt a gyűrődésekig visszarendeztem az eredeti állapotára, az éjjeliszekrényre azonban nem volt időm, ezért a töltő zsinórja miatt eredetileg résnyire nyitva hagyott fiók jó tíz centire maradt kihúzva.

Mármint? – kérdeztem viszonylag normális hangnemben.

– Ebbe belenyúlt valaki. Nem így hagytam – rázta meg a fejét idegesen Máté, és a sárga melegítőfelsőjének ujjával megtörölte gyöngyöző homlokát.

– Miről beszélsz, bástya? – lépett oda hozzá Lóri, hogy szemügyre vegye.

– Arról, hogy nem így hagytam – ismételte meg egyre idegesebben, én pedig éreztem, hogy nem sokáig tudom kontrollálni a térdeim remegését.

Mindhárom fiú érdeklődve nézett rám. Én voltam, akit a faházukban találtak, amikor megérkeztek.

– Oké – tettem fel védekezve a kezem. – Én eddig mostam, most hoztam vissza a tiszta ruhákat Lórinak és Zsombinak – közöltem a lehető legtermészetesebb hangsúllyal, mire Máté a homlokát ráncolva, gyanakodva méregetett.

– Ne már, haver – röhögte el magát Lóri. – Hanna kimosott ránk meg minden, nehogy már azt mondd, hogy kutatott a fiókodban...

– Én nem mondtam, hogy Hanna volt. Hanem hogy valaki – dörzsölte meg a halántékát idegesen Máté.

– Öhm. Hiányzik valami? – kérdeztem, bízva abban, hogy az érdeklődésem eltereli a gyanút rólam.

– Nem, itt csak a tabletemet tartom – felelte Máté idegbetegen.

– És az megvan? – érdeklődött Lóri.

– Persze, hogy megvan! – üvöltötte el magát Máté, és továbbra is összehúzott szemmel meredt rám.

– Hát akkor? – nevette el magát Lóri. – Ha nem tűnt el semmi, akkor lehet, hogy tényleg így hagytad a fiókot, csak nem emlékszel rá – legyintett.

– Mondom, hogy nem így hagytam! – ismételte dühösen.

– Jó, jó. Nyugi, ember, tiszta vörös a fejed – pillantott rá aggódva Lóri.

Zsombi értetlenül figyelte a jelenetet, és látva, hogy Máté mennyire kikészült, rám pillantott. Én abban a másodpercben elkaptam róla a tekintetem, és lenéztem a földre. A fenébe. Ezer százalék, hogy ezzel lebuktam Zsombi előtt. Elárultam magam, és biztos, hogy észrevette. Észre kellett, hogy vegye. Ezért lélegzet-visszafojtva, a fülemben szaporán dörömbölő pulzussal vártam a lebukásomat. Maximálisan meg voltam győződve arról, hogy Zsombi felelősségre von Máté és Lóri előtt. De nem ez történt.

– Máté, tényleg ne akadj már ki... – szólalt meg Zsombi.

– Megvan mindened, a tablet is... Nem hiányzik semmi – mosolygott a barátjára. – Amúgy is, jelkódzáras, nem? – nyugtatta.

– Az – felelte Máté folyamatosan engem fürkészve, hátha valamit le tud olvasni az arcomról. Tudta, hogy nem úgy hagyta a fiókot. Láttam rajta, hogy tudja. A pólóm izzadtan tapadt a hátamra, és idegesen a fülem mögé tűrtem egy hajtincsemet, várva, hogy kimehessek végre a fiúk faházából, ahol túl sűrűnek és fojtogatónak éreztem a levegőt.

– Ha a helyén is van, meg jelkódzáras is, akkor tényleg tök mindegy – nevetett Lóri, továbbra is az esettel foglalkozva. – De azért jó lenne, ha mégis rosszul emlékeznél, és nem járkált volna itt senki. Bár az én cuccaim érintetlenek – forgott körbe.

– Én sem látok változást – nézelődött Zsombi. – Úgyhogy tényleg lehet, hogy rosszul emlékszel, és úgy hagytad – mondta Máténak.

– Ha még egyszer valamelyikőtök azt mondja, hogy rosszul emlékszem... – szorította ökölbe a kezét Máté olyan erősen, hogy az alkarján kidagadtak az erek. Ezt mindannyian észrevettük.

– Hé, hé! Nyugi van, ember – lepődött meg Lóri, mire Máté valószínűleg kapcsolt, hogy a viselkedése enyhén szólva irreális és aggasztó, úgyhogy azonnal kiengedte az öklét, és a hajába túrva elröhögte magát.

– Bocs, csak kiakadtam, mert tisztán emlékszem, hogy nem így hagytam – magyarázkodott, erőteljesen megnyomva minden szótagot.

– Megértem, haver, én sem örülnék, ha a cuccaimhoz nyúlna bárki. De nem tűnt el semmi, és amúgy is csak Hanna volt itt – nyugtatta.

– Így van. Csak Hanna volt itt – bólintott Zsombi. – És csak nem gondolod, hogy hozzányúl a dolgaidhoz? – kérdezte naiv mosollyal az arcán, mire Máté nem tehetett mást, csak erőltetetten felröhögött.

– Nem, dehogy – nézett a szemembe, és bár mosolygott, a tekintete kissé eszelősnek tűnt.

– Na, akkor minden zsír, én húztam a kondiparkhoz. Gyúrok egyet vacsora előtt – mondta Lóri lelkesen.

– Zsombi, mi is lépjünk a medencéhez – lépett oda Máté a konnektorhoz, kihúzta a töltőt, majd bedobta a tablet mellé, ezúttal gondosan becsukva a fiókot, hogy ne maradjon rés, se kicsi, se nagy. Ezúttal nem volt kérdés, egyértelműen csukva volt. Lóri már a nyitott ajtóban állt, Máté pedig éppen odaért hozzá, amikor csodálkozva visszafordult.

– Na, nem jössz, Zsombi? – pillantott rá. Már én is indultam kifelé, amikor legnagyobb meglepetésemre Zsombi a következőt válaszolta:

– Mindjárt, csak elosztjuk Hannával a cuccokat, amiket vettem neki – emelte meg az eddig maga mellé rakott papírzacskót. – Tudod, amire a pénzt adtad – hazudta, én pedig a szemébe néztem. Szavak nélkül, a másodperc töredéke alatt, csupán szemkontaktussal beszéltük meg, hogy most mi történik, mire azonnal kapcsoltam, és belementem a számomra még ismeretlen játékba.

– Volt minden? – kérdeztem, aztán az ágyára felülve törökülésbe húztam a lábamat. Zsombi velem szemben ugyanígy tett, és kiborította közénk a szatyor tartalmát. Csokik, chipsek, rágok, miegymás.

– Volt. Hány mogyorós csokit is kértél?

– Kettőt – füllentettem, nagy gonddal rakosgatva a kiszórt termékeket.

– Csak egy volt. De hoztam helyette oreósat. Az is jó?

– Nem szeretem – feleltem, és részt vettem az elterelésben, függetlenül attól, hogy nem voltam biztos benne, mire megy ki a játék.

– Akkor abból visszajár a pénz. Nézd a blokkot, én közben kivonok – hadarta Zsombi, és mindketten úgy tettünk, mintha egy nagyon hosszú és bonyolult procedúra következne.

– Na jó, én ezt nem várom meg. Mentem. Máté, te maradsz? – kérdezte Lóri ásítozva. Zsombival oda sem nézve vártuk a választ, egyértelműen azon igyekezve, hogy Máté eltűnjön a faházból, ezért ismét úgy tettünk, mintha megint nem stimmelne valami a vásárolt termékekkel.

– Inkább megvárom őket – dünnyögte Máté kelletlenül, akinek feltűnően nem akaródzott otthagyni minket kettesben a faházban. Érdekes, hogy pont ott, ahol a tabletjét is tartotta. – Kábé mikor végeztek? – kérdezte.

– Pár perc – felelte Zsombi hanyagul, oda sem figyelve rá. – Itt az instant kávéd – tolta elém.

– Ez vaníliás. Nem ilyet kértem – hazudtam, félrerakva a csomagot.

– A francba – csettintett Zsombi. – Akkor viszont kezdjük elölről, összezavarodtam – tettette a hülyét, én pedig bólintottam, és újra visszarendeztem minden vásárolt terméket kettőnk közé.

Máté tanácstalanul sóhajtott, Lóri már otthagyott minket, ő pedig kelletlenül ácsorgott az ágy mellett, amin ülve mi Zsombival a vásárolt termékeket könyveltük. Aztán újra elrontottuk a kamu számolást.

Mennyit adok akkor neked vissza? Ezerkettőkilencvenet? – kérdezte Zsombi.

– Nem, mert egy kekszet elvettem, nézd – magyaráztam.

– Akkor várj, ez így nem jó – közölte Zsombi ráérősen.

– Oké, figyeljetek... – köszörülte meg a torkát Máté. – Én ezt nem várom meg, a medencénél leszek – mondta ki végre.

– Jó – intett Zsombi, fel sem nézve. – Két csomag rágó – folytatta.

– Egyet visszaadok, ha megkapom a gumicukrot – variáltam.

– Ne, a gumicukrot ne, abból csak egy csomag van – vitatkozott Zsombi.

– Majd gyertek – hagyta ránk Máté végül, miközben unottan meredt ránk, végül megfordult, és kiment az ajtón. Ahogy becsukta maga mögött, és kettesben maradtunk Zsombival, a kilencedikes felnézett a vásárolt cuccaiból, és összehúzta a szemét.

– Oké, mi a fene volt ez, Hanna? – kérdezte komoran.

– Micsoda? – játszottam az értetlent, teljesen eredménytelenül.

– Ezt ne, jó? Légyszi, ezt ne! – forgatta a szemét dühösen. – Tudom, hogy nem úgy volt a fiók, itt voltam, amikor elindultunk. Kinyitotta valaki! Te nyitottad ki, ugye?

– Igen – ismertem be halkan.

– Te jó ég, Hanna! Ezért kizárhatnának minket!

– Nem, nem – kezdtem magyarázkodni. – Nem az van, amire gondolsz! – védekeztem.

– Akkor mi van? Most hazudtam a legjobb haveromnak, hogy védjelek, és védjem a csapatunkat! És még velem veszekedtetek az elmúlt időszakban! Hogy a kiesésünket akarom. Ez szép, gratulálok! Te meg közben átkutatod más cuccait... Van erre valami észszerű magyarázatod? Hm? Ja, és csak hogy tudd, Máté nem vette be, tudja, hogy nem úgy hagyta a fiókot, basszus, még én is tudom, hogy nem úgy hagyta! Mi a franc bajod van neked? Mit kerestél? – meredt rám teljesen elképedve.

– Zsombi, esküszöm, hogy nem csináltam semmit – néztem a szemébe. – Vagyis... Jó, tényleg kinyitottam a fiókot, mert...

– Mert??? – kerekedett el a szeme.

– Oké, elmondom, hogy mi volt, jó? – egyeztem bele.

– Kénytelen leszel – ingatta a fejét csalódottan. – Ez nagyon gáz, Hanna!

– Várj már – néztem rá könyörögve. – Csak hallgass meg, jó? – kértem, majd egy óriási sóhajtást követően elmondtam neki, hogy miért néztem bele a fiókba és miért kerestem a tabletet.

Zsombi pedig hallgatott. Nem szólt közbe, megvárta, hogy befejezzem, miközben az arcán a zavarodottság és a döbbenet váltakozott. Mikor végeztem, halkan kifújtam a levegőt, és kérdőn néztem Zsombira, aki a gondolataiba merülve emésztgette a hallottakat. Fogalmam sem volt, hogy mit fog reagálni. Végül idegesen megrázta a fejét, és a szemembe nézett.

– Ez nagy hülyeség volt tőled – mondta ki egyszerűen. – És csoda, ha megúszod. Vagyis megússzuk.

– Tudom – biccentettem a szám szélét rágva. – De... amúgy... – töprengtem. – Mit gondolsz?

– Hogy az arany csapat a kizárásunkat akarja, és kihasználva, hogy mennyire nem bírod Mátét, felhergeltek, és rávettek a szabályszegésre. Majdnem sikerült a tervük – méregetett dühösen.

– De Zsombi... Megnéztem a tabletet. És valóban van ott egy jegyzet... – suttogtam.

– Megnyitottad?

– Nem.

– Akkor abban bármi lehet – felelte. – Nevek, e-mail-címek, mit tudom én – gondolkodott.

– Azok alapján, amit az arany csapattól hallottam és amit elmondtam neked, elhiszed, hogy az van a jegyzetben? Nevek és e-mail-címek? Ha visszapörgeted az emlékeidet egészen addig, hogy megérkeztünk ide, ha visszaemlékszel a sárgák viselkedésére egy-egy helyzetben, hogy minden feladatot valakinek a segítségével teljesítettek... Tényleg elhiszed, hogy csupán ezt tartalmazza a jegyzet? – kérdeztem halkan. – Mert ha azt mondod, hogy igen, elhiszed, akkor azt tiszteletben tartom, és felejtsük el ezt az egészet – mondtam.

Zsombi teljesen tanácstalanul meredt rám, látszott rajta, hogy magában nagyon vívódik.

– Hogy oldottad fel a jelkódzárat? – vette le a szemüvegét, és megdörzsölte az arcát.

– Kitaláltam a kódot – szóltam halkan. Erre Zsombi furcsán összevonta a szemöldökét, aztán nem tulajdonított ennek nagyobb jelentőséget, csak mérgesen feltápászkodott az ágyról. – Mit művelsz? – kérdeztem meglepetten.

– Mi a kód? – kérdezte.

– Nem, nem! – ingattam a fejem automatikusan.

– Mi a kód? – ismételte meg.

– Nem teheted! – szóltam rá élesen.

– Hanna! Ennek nem lesz vége! Délelőtt békültünk ki, és megígérted, hogy leszállsz a Máté-témáról. Néhány óra telt el, és feltörted a tabletjét...

– Kitaláltam a kódot – szépítettem.

– Tök mindegy. Tegyünk pontot ennek az egésznek a végére egyszer és mindenkorra. Nézzük meg, hogy mi van abban a jegyzetben. Mondd a kódot...

– Igaz ez, Zsombi? – pillantottam rá szomorúan. – Azért akarod megnézni azt a jegyzetet, hogy bebizonyítsd, hogy tévedtem? Vagy azért, mert valahol legbelül pontosan tudod, hogy nem neveket és e-mail-címeket gyűjtenek?

– Mondd a kódot – hagyott válasz nélkül, és kinyitotta a fiókot, majd kivette belőle Máté tabletjét.

– Biztos vagy benne? – kérdeztem, de Zsombi hajthatatlan volt, én pedig megmondtam a négy számot.

Zsombi feloldotta a tabletet, és megnyitotta a szóban forgó jegyzetet, miközben én az ajtóhoz álltam, és belülről fogtam a kilincset arra az esetre, ha valaki esetleg szeretné kinyitni, vissza tudjam tartani. Nem kérdeztem semmit, csak Zsombi arckifejezését bámultam, amiről egyértelműen üvöltött, hogy az a jegyzet bizony nem e-mail-címeket és neveket tartalmaz.

– A rohadt életbe! – ingatta a fejét. – Ezt képtelen vagyok elhinni – huppant vissza az ágyra, ölében Máté tabletjével. – Itt van minden. Mindenkiről minden, csapatszínek szerint, a nevek négyesével felsorolva. A kiesettek mellett x jelöli, hogy már nincsenek versenyben – suttogta pislogás nélkül meredve a kijelzőre. – És itt vagyunk mi is. Itt a piros csapat – állapodott meg a tekintete, majd hangosan olvasni kezdte.

Bernadett

Erősségei: Sport, víz, erőnléti feladatok. Izmos lány.

Gyengeségei: A barátja, Dani. Ki lehet hozni a sodrából vele.

Konklúzió: Keveset beszél és nehezen nyílik meg, egyikünkkel sem lett különösebben jóban. Úgy érezzük, nem kedvel minket. Komoly versenyző típus, nyerni jött. A barátjával ki lehet zökkenteni, attól nagyon ideges. A későbbiekre nézve ez jó kiindulás lehet.

Lóri

Erősségei: Minden fizikai feladat; gyors, erős.

Gyengeségei: Nagyon ostoba.

Konklúzió: Lóri elképesztően naiv és rettenetesen buta. Mindenkivel haverkodik, nem nehéz kiszedni belőle az infókat, úgy mond el mindent, hogy nem is tud róla. Bármilyen logikát vagy műveltséget igénylő feladaton elvérezne. Ha sikerül rávezetnünk, hogy menjen egy ilyenre, a csapatuk kiesik. Közülünk mindenkit bír, de Marcit a legjobban. Rajta vagyunk az ügyön.

Zsombi

Erősségei: Infó, reál, logika.

Gyengeségei: Hiányoznak neki a szülei. Emellett naiv, és könnyű az orránál fogva vezetni.

Konklúzió: Okos kissrác, komoly ellenfél lehet. Viszont könnyű befolyásolni, nem lesz gond vele. A kieséséig nagy segítség lehet a csapatunknak. Sok erőt ad neki, hogy naponta többször beszél a szüleivel. Jó lenne, ha nem tudna telefonálni, az nagyon gyengítené. El kellene vetetni a szervezőkkel a telefonját. Erre több ötletünk is van.

Lélegzet-visszafojtva hallgattam, közben Zsombi arckifejezését fürkésztem, megpróbálva visszatartani a könnyeimet, amiért ennyire megviseltnek és csalódottnak láttam. Amikor felolvasta a magáról szóló részt, szinte láttam, ahogyan egy világ omlik össze benne.

– Sajnálom, Zsombi – suttogtam halkan, miközben Zsombi dühösen megtörölte a szemét, megpróbálva takarni előttem a könnyeit, amiket szemmel láthatóan nagyon szégyellt. – Hé – léptem el az ajtótól, és odaültem mellé. Már az sem érdekelt, ha esetleg valaki benyit, és meglát minket Máté tabletjével. Nem érdekelt. Ez csak egy verseny. Akkor is, ha mások gusztustalanul játsszák. – Sajnálom – szóltam a vállát átölelve, közben Zsombi megállás nélkül törölgette a könnyeit, megpróbálva feldolgozni, hogy az eddigi napokat hazugságban és átverésben élte. Átrakta az ölembe a tabletet, amíg egy zsepit keresett, hogy kifújja az orrát. Nekem pedig megakadt a szemem a megnyitott jegyzeten. Én következtem.

Hanna

Erősségei: Matek, logika, memória.

Gyengeségei: Túlságosan lojális, maximálisan fair play játékos.

Konklúzió: Borzasztóan okos lány, az egyik legnagyobb ellenfél a versenyen, nehéz legyőzni. Két gyenge pontja van. Az egyik Kornél a fekete csapatból. Úgy néz ki, hogy összejöttek, úgyhogy érzelmileg nem lesz nehéz kizökkenteni. Ha kiesik Kornél, Hannának is vége. Emellett viszont Hanna nehéz ellenfél, ezért rá kell menni Kornélra, őt könnyebb kiejteni. Hanna másik gyenge pontja bármi, ami az anyukájára emlékezteti. A karkötője a kriptonitja, ha csak ránéz vagy hozzáér, teljesen kizökken a valóságból, és percekig használhatatlanná válik. Mint Zsombinál, nála is sokat számítana, ha nem telefonálhatna haza. Attól kiborulna, még az is lehet, hogy feladná a versenyt. Viszont már nem kedvel annyira minket, ezért nehéz lesz túljárni az eszén. Zsombin keresztül tudjuk megfogni.

A könnyeimmel küszködve meredtem a kijelzőre, és képtelen voltam elhinni az olvasottakat. Ott voltam néhány sorban, minden gyengeségemmel és sebezhetőségemmel. Istenem, hogy írhat le valaki ilyet? Ez csak egy rohadt játék!

Idegesen visszatettem Zsombi ölébe a tabletet, és felpattanva az ágyról dühödten megindultam kifelé.

– Ne, ne! – üvöltött rám Zsombi. – Állj meg, Hanna! – ugrott fel az ágyról, és a tokot lecsukva visszarakta a tabletet a helyére, majd betolta a fiókot, és utánam rohant. Én már a házból kiérve az úton voltam, egyenesen a medence irányába tartottam, miközben a fülemben olyan hangosan lüktetett a vér, hogy nem hallottam az utánam rohanó Zsombit sem. A kilencedikes hirtelen megragadta a karomat, és visszarántott.

– Engedj! – rángattam ki a kezem a szorításából.

– Hanna, ha most szólsz neki, kizárnak minket! – ragadott meg újra, és visszahúzott a faház irányába.

– Nem érdekel! – kiabáltam a könnyeimen keresztül.

– Na ne már! – szólt rám mérgesen, amitől egy pillanatra kizökkentem, és kitisztult előttem a kép. Zsombi kisírt szemmel, csalódottan állt előttem, és széttárta a karját. – Ha valaki szarul van a történtektől, az lehetnék kivételesen én? – kérdezte szipogva. – Most derült ki, hogy akit a legjobb haveromnak hittem, átvert és kihasznált a verseny kezdete óta. Kaphatnék legalább néhány percet, hogy ezt feldolgozzam, mielőtt fejjel mész a falnak? – nézett rám kétségbeesetten, és hirtelen annyira sebezhetőnek, megtörtnek és kicsinek láttam, hogy minden erőmet összeszedve nyeltem egy nagyot, és végül nem fojtottam bele Mátét a csapattagjaival együtt a medencébe, hanem szomorúan Zsombira nézve bólintottam egyet.

– Persze – adtam be a derekam.

– Kösz – vakarta meg Zsombi idegesen a karját, ahol egyenes vonalban sorakoztak az elkapart szúnyogcsípések.

Szó nélkül ültünk az étkezőben Zsombival egymással szemben, miközben a legtöbb csapat már megérkezett a vacsorához. Az étkező zajos volt, minden asztaltól nevetés és élménybeszámoló hallatszott, vegyítve a kések és villák csörömpölésével. Csak mi ültünk ott némán, érintetlenül hagyva a tányérunkat a rajta lévő összes étellel együtt.

– Ti nem esztek? – kérdezte Lóri, miközben levágta magát mellénk a tálcájával. – Mert én éhen pusztulok – kapott fel egy zsömlét, és beleharapott.

– Nekem nincs étvágyam – dünnyögte Zsombi.

– Nekem sincs – feleltem halkan.

Utolsóként Bernadett érkezett meg, szótlanul odasétált hozzánk a tálcájával, lerakta maga elé, majd a zsebében matatva kivette belőle a karkötőmet, és odaadta. Megcsináltatta nekem. Tenyerembe zártam a vékony láncot, majd hálásan Bernadettre pillantottam, aki áthajolt az asztalon, és segített feltenni. Mikor újra a bőrömön éreztem a karkötőt, ösztönösen lehunytam a szemem, és igyekeztem elkergetni a fejemből azt a képet, ahogyan utoljára láttam anyun. Az infúzión, a csövek sűrűjében, a vékony, csontos csuklóján lógó karkötővel a kórházi ágyon, az édeskés betegségszagtól terhelt levegőben. Apu a széken ülve alszik, a nagyi az ablaknál állva néz ki a nyári napsütésbe, ami mindenki másnak boldogságot hozott, nekünk pedig halált. Szapora lélegzetvétellel, fájdalmasan összeszorított szemmel forgattam az ujjaim közt a karkötőt a pokoli emlékek közt vergődve, annyira beharapva az ajkamat, hogy kiserkent a vérem, és éreztem a számban a fémes ízt.

Kriptonit, mi? Rohadt szemétládák!

– Azt hiszem, beszélnünk kell – szólalt meg hirtelen Zsombi, a szavait Bernadetthez és Lórihoz intézte. Először mindketten a kilencedikesre néztek, majd rám, mintha csak azt várnák, hogy megerősítsem. Én csak szótlanul bólintottam egyet.

– A francba. Mi történt? – értette meg egy pillanat alatt

Bernadett, hogy valami komoly dologról van szó.

– Előtte megehetem? – kérdezte Lóri a zsömléjére mutatva. Ő nem értett semmit.

7.

Vacsora után a faházunkba vonultunk a csapattal, ahol magunk lehettünk. Csenge még nem volt ott, Zsanett kiesésével pedig más érkezésére nem számíthattunk. Miután Zsombival elmondtuk Bernadettnek és Lórinak a történteket, és azt, hogy valójában hogyan is versenyez a sárga csapat, a két frissen beavatott hosszú percekig mérlegelte a hallottakat, majd szinte egyszerre csattantak fel, és indultak az ajtó felé, hogy felkeressék Mátét, azzal a tervvel, hogy elmondják neki a magukét. Bernadett azt, hogy „soha, senki nem veheti a szájára Danit!", Lóri pedig egyszerűen csak azt akarta közölni Mátéval, hogy „anyád a buta". Zsombival nem kis erőfeszítésünkbe tellett, hogy a csapatunk két erős tagját visszarántsuk, mielőtt meggondolatlanságot cselekednének.

– Várjatok már! – rángattam Lóri karját, visszahúzva őt a faházba. – Nem nézhettük volna meg Zsombival Máté tabletjét, ha ez kibukik, akkor kizárnak minket – magyaráztam könyörögve, hátha valamelyikükre hatnak a szavaim. Szerencsére Bernadett ezt azonnal felfogta, és Lórit megragadva visszaültek Csenge ágyára, míg mi Zsombival az enyémen helyezkedtünk el.

– Igaz is – rágta a szája szélét dühösen Bernadett. – Azért azt el kell mondanom, hogy függetlenül attól, mit találtatok Mátééknál, mindkettőtökre baromira haragszom, amiért sportszerűtlenek voltatok! – oktatott ki minket Zsombival, én pedig nem tehettem mást, csak bűntudatosan bólintottam.

– Tudom. És sajnálom – suttogtam.

– Jó, neked mentségedre legyen mondva, hogy végül nem nézted volna meg a tabletet, miután kitaláltad a kódot... – pillantott rám megbocsátó tekintettel, majd Zsombihoz fordult. – De te bezzeg... – kezdte.

– Nem, nem – vágtam közbe. – Ebben ketten voltunk, ezt nem viszi el Zsombi egyedül – vettem a védelmembe, mert tulajdonképpen így történt. Ketten hibáztunk, és néztük meg valakinek a személyes holmiját annak érdekében, hogy bebizonyosodjon, valójában egy szörnyeteg. Csak éppen a cselekedetünkkel mi sem váltunk mássá.

– Haver – ingatta a fejét Lóri elképedve. – Hová fajul még ez a verseny? – tette fel a költőinek szánt kérdést, amin valamennyien elgondolkodtunk. Az IOV felénél a versenyzők nagy része sikeresen kifordult önmagából.

– Ne legyen több ilyen, jó? – fújtatott Bernadett, aki szemmel láthatóan szerette volna lezárni a témát, és nem akart rágódni a múlton. Közölte a nemtetszését, és azt, hogy sportolóként neki az, amit Zsombival tettünk, morálisan már nem fér bele, én pedig maximálisan egyetértettem vele, és szörnyen bántam a történteket, ha pedig lehetőségem lett volna rá, visszacsináltam volna. De nem lehetett, így a hibánk ott maradt köztünk, azzal együtt, amit végül felfedeztünk. Bernadett és Lóri pedig lapoztak, és nem hánytorgatták fel többé a dolgot. így váltunk órák alatt széteső társaságból igazi csapattá. A verseny alkalmával először.

– És egyébként hogy érzed magad ettől az egésztől? – váltott témát Bernadett, és Zsombihoz fordult, aki csak keserű mosollyal az arcán széttárta a karját.

– Hogy lennék? – kérdezett vissza csalódottan. – Nem elég, hogy a kizárásunkat kockáztatva szabályt szegtem, és rájöttem, hogy átvert a sárga csapat, de jelenleg azzal a tudattal kell együtt élnem, hogy minden, amit kiderítettek velünk kapcsolatban, az tulajdonképpen tőlem származik.

– Ne okold magad – próbáltam nyugtatni, de nem jártam sikerrel, mert Zsombi továbbra is magát hibáztatta a történtek miatt.

– Haver, tényleg nem tehetsz róla – szólt rá Lóri is. – Én is spanolok összevissza. Ez tök normális dolog. Az, amit ők csinálnak, az nem az.

– Jó, de a nagy spanolgatásotok közepette – vette át a szót Bernadett – azért nem árt észben tartani, hogy ez egy verseny. Ahol a többi csapat ellenfelei vagyunk. Ők pedig a mi ellenfeleink – pillantott körbe köztünk, nyomatékosítva, hogy ez rajta kívül mindhármunkra vonatkozik.

– Oké, értjük – biccentettem. – Akkor most gondoljuk át, hogy mit kezdjünk ezzel az egésszel – tűnődtem el, majd kérdőn Lórira néztem, aki a vacsora végeztével, mielőtt a faházba jöttünk volna, vett a kirakott gyümölcsökből, és hozott magával egy szelet görögdinnyét. Éppen két kézbe fogta a dinnyeszeletet, és beleharapott a közepébe, amitől a gyümölcs leve végigfolyt az állán. Komótosan letörölte, miközben erősen koncentrálva figyelt ránk és az elhangzottakra. Örömmel konstatáltam, hogy stresszhelyzetben is megmaradt a jó étvágya. – Na szóval – ráztam meg a fejem, figyelmen kívül hagyva, ahogyan Lóri dinnyét eszik.

– Ki tud a jegyzetről? – vágott a szavamba Bernadett.

– Konkrétan senki – feleltem. – Az arany csapat sejti, hiszen tőlük kaptam az infót, de nem kockáztatnák a kizárásukat, ezért nem fogják megnézni.

– Jó. Kornél és a fekete csapat? Elmondtad nekik?

– Nem, eddig még nem – mondtam Bernadett szemébe nézve, aki határozottan bólintott.

– És megoldható, hogy ne is mondd el? – kérdezte.

Nem vágtam rá azonnal a választ, mert az nem lett volna hihető.

– Hanna... – szólt mellettem halkan Zsombi. – Nem mondod el nekik, ugye? – kérdezte rémültem.

– Hát... Terveztem, hogy figyelmeztetem őket – ismertem be.

– Figyelmezteted? Mire? – kérdezte Bernadett. – Elolvastad, ami róluk állt a jegyzetben?

– Nem.

– Akkor? Felesleges elmondanod nekik. Először is, mert akkor ők is megnézik majd a tabletet, ezzel pedig a kizárásukat kockáztatják... Másodszor pedig... Nem tudom. Ha kiderül, hogy mit csináltatok, vége a versenyünknek. És itt jön a kérdés, hogy Máté után bízhatunk-e bárkiben? – gondolkodott.

– Én Máté árulása után abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán itt vagyok, és ez a valóság – motyogta maga elé Zsombi.

– Azért Mátét és Kornélt nem sorolnám egy kategóriába – védtem meg azonnal Kornélt, de tudtam, ez nem elég meggyőző a többieknek.

– Senki nem sorolja – nyugtatott meg azonnal Bernadett, aztán idegesen Lórihoz fordult. – Megetted már? – kérdezte, mert a csendes faházban a suttogásunkon kívül csak Lóri szürcsölése hallatszott, ahogyan próbálja kiharapni a dinnye belsejét is.

– Ja, bocs – nézett fel Lóri, aki szinte úszott a dinnyelében. Az állára fekete magok ragadtak.

Bernadett a szemét forgatva nézett vissza rám.

– Hanna, Kornél nincs egyedül. Ő is egy csapattal van. Megértem, hogy megbízol benne, de ha ő továbbadja a három másik fekete tagnak, akiket persze kedvelünk, ez oké, de akkor is... Egy versenyen vagyunk. Ha közülük csak egy úgy ébred valamelyik reggel, hogy miért is ne zárathatnának ki minket, ezzel növelve a saját esélyeiket, akkor megszívtuk. Vállalod ezt? Vásárra viszed újra mindannyiunk bőrét, és kockáztatod azt, amiért ideküldött minket Kocsis? – kérdezte, én pedig a fülem mögé tűrve egy hajtincset szóról szóra átgondoltam a hallottakat, közben a csapattársaimra néztem, akik lélegzet-visszafojtva várták a válaszomat. Nem tehettem mást, megráztam a fejem.

– Egy szót sem szólok – ígértem.

A többiek megkönnyebbülten felsóhajtottak, én pedig halványan rájuk mosolyogtam.

Száz százalékig biztos voltam Kornélban, és szívem szerint elmondtam volna neki mindent, amit megtudtam, de... De Bernadett érvelése meggyőzött. Bármennyire is jóban lettünk a feketékkel, Kornélon kívül nem lehettem biztos bennük. Csenge hihetetlenül klassz lány, nagyon megkedveltem, és tulajdonképpen Zolival és Bencével sem volt gondom, jó fejek, de... Ismerem őket eléggé hat nap után? Nem. És ahogyan fogyni kezdtünk a versenyben, és minden csapatnak egyre fontosabbá vált a bent maradás, többé már nem lehettem biztos abban, hogy nem élnek vissza az információval. Nem kérhetem Kornéltól, hogy amennyiben mondok valamit, azt ne adja tovább a csapatának, hiszen én is továbbadnám a sajátomnak. így viszont kezeskednem kellett volna Kornélon kívül Csengéért, Bencéért és Zoliért. Értük azonban nem tudtam. A fenébe is. Az Iskolák Országos Versenyén először éreztem igazán azt, hogy mit jelent Kornélon a fekete, rajtam pedig a piros színű melegítő.

Amíg én a fekete csapaton gondolkodtam, a többiek már rátértek a másik igen fontos kérdésre, hogy miként viselkedjünk a továbbiakban. És egyikünknek nagyon nem tetszett az egyetlen lehetőség.

– Nem, nem! – rázta a fejét Zsombi. – Biztos, hogy nem! – kérte ki magának.

– Zsombika, figyelj már – nézett rá Lóri kedvesen. – Muszáj ugyanolyannak lenned Mátéval és a sárgákkal, mint eddig, különben lebukunk. És az azért elég tré lenne.

– Nem várhatjátok el tőlem, hogy ugyanúgy lógjak Mátéval, mint eddig! – kérte ki magának. – Hányingerem van attól az embertől, soha senki nem cseszte még így át a fejem!

– Tudom – nyugtatta Bernadett. – De nincs más választásod – tette hozzá kelletlenül.

Zsombi megrettenve nézett rám, várva, hogy én az ő pártját fogjam, ezzel pedig kialakulna csapaton belül a döntetlen, de sajnos nem tehettem.

– Zsombi – suttogtam halkan. – Máté nem hülye. Nagyon nem. Ha most hirtelen rosszban leszel vele, azonnal visszavezeti a történetet odáig, hogy nyitott fiókkal találtatok rám a faházatokban.

– Jó, azt értem, de ne már – nyöszörögte.

– Figyelj, haver – szólt rá Lóri. – Tudom, hogy milyen ez. De az ember néha kénytelen olyat tenni a cél érdekében, amihez nincs kedve – sóhajtotta. Már éppen megdicsértem volna, hogy milyen jókat mond, amikor sajnos folytatta. – Azt hiszed, eleinte én szerettem lábnapozni? – kérdezte, majd meg sem várta a választ. – Persze, hogy nem – közölte. – Szar volt és fárasztó, de tudtam, hogy csak így érhetem el a célomat, és nézz meg most, bitang lábam lett!

– Miért van az, hogy minden szituációban Lóri vádlijánál kötünk ki? – tűnődtem.

– Mert ez a vádli nem semmi – vigyorgott elégedetten.

– Valóban, nem semmi – hagytam rá, aztán a gondterhelt kilencedikeshez fordultam. – Menni fog?

– Van más lehetőségem? – kérdezett vissza Zsombi.

– Nem nagyon – feleltem szomorúan.

– Akkor megteszem – ígérte.

– Aztakurva! – kerekedett el Lóri szeme.

– Igen, tudom, nem lesz egyszerű – fújtatott Zsombi.

– Nem, nem az! – legyintett Lóri hanyagul, és továbbra is a fejünk fölé nézett. – Mi a szar az?

– Azt hiszem, megvan Csenge szarvasbogara – pislogott nagyokat Bernadett, mi pedig Zsombival kővé dermedten ültünk az ágyamon, hátunkat a falnak támasztva, amikor is egyszerre tudatosult bennünk, hogy a bogár felettünk van. Tökéletes szinkronban ugrottunk fel az ágyamról, és rohantunk az ajtó felé, Bernadett pedig követett minket.

– Gyere már, Lóri, mit csinálsz? – rángatta a karját.

– Várjál már, akarok egy fotót, de bazz, ez nem fér bele a képbe. Mi az isten ez?

Bernadett kirángatta a házból Lórit, aki elképedve nézte a telefonja kijelzőjét.

– A francba. Homályos lett. De azért valami látszik. Nem semmi. Ez a dög akkora, mint... – gondolkodott el, keresve a megfelelő hasonlatot.

– Mint Csenge feje – segítettem ki röhögve.

– Télleg – csettintett.

– Mi a helyzet? – lépett oda hozzánk hirtelen Máté, és vidáman, érdeklődve pillantott ránk. Egy pillanat alatt megfagyott a levegő a társaságunkban, de mivel nem akartam, hogy Máté gyanút fogjon, erőltetett nevetéssel néztem a szemébe.

– Szarvasbogár-krízis – feleltem.

– Ó, értem. Nálunk pókok vannak – csevegett. – Zsombi, megyünk netezni az étkezőbe? – pillantott a kilencedikesre, mi pedig idegesen vártuk, hogy Zsombi képes-e megjátszani magát, vagy mindannyian lebukunk, és repülünk innen. Zsombi nem felelt azonnal, hanem levette a szemüvegét, és fáradtan megdörzsölte a szemét, amitől görcsbe ugrott a gyomrom, mert tudtam, Máté nem veszi be, ha fáradtságra hivatkozva nem bandáznak együtt, ahogyan szoktak. De legnagyobb meglepetésünkre végül Zsombi visszatette az orrára a szemüveget, és széles vigyorra húzta a száját.

– Persze, menjünk – felelte. Bernadett, Lóri és én szinte egyszerre fújtuk ki a levegőt.

Máté és Zsombi elindultak az étkező irányába, mi pedig szomorúan néztünk utánuk, amikor is Zsombi egy másodpercre visszanézett a válla felett. Mindannyian feltartott hüvelykujjal jeleztük, hogy kitartást, és vele vagyunk. A kilencedikes gondterhelten bólintott, aztán visszafordulva Mátéhoz illedelmesen nevetett valamin, amit a másik mondott.

Zsombi távozásával Bernadett is elköszönt, hogy elmenjen FaceTime-olni Danival, Lóri pedig a sötétben kivilágított focipálya irányába indult, ahonnan hallotta, hogy valakik még javában rúgják a bőrt.

Egyedül maradtam, így ösztönösen a medence irányába indultam, ahol már nem volt senki. A szél kissé felerősödött, és erős hullámokat vetett a víz tükrén. Leültem a szélére, bedugtam a fülem, elindítottam egy random lejátszási listát a telefonomon, majd játszani kezdtem. A szél bele-belekapott a hajamba, és az égre pillantottam. A holdat eltakarta a sűrű felhőréteg, ami az egész égboltot beborította, így szinte csillagtalan volt az este. A fák lombjait rázta a közelgő vihar előszele, én pedig újra a telefonomba néztem, és a gondolataimba merülve folytattam a sudokut.

Annyira belemerültem a játékba és a mai nap történéseibe, hogy nem is hallottam Kornél érkezését, aki pont azért, hogy ne ijedjek meg, óvatosan a vállamra tette a kezét, amitől persze frászt kaptam.

– Megijesztettelek? – kérdezte aggódva.

– Nem... – ráztam meg a fejem, aztán elnevettem magam. – Egy kicsit – ismertem be.

– Nagyon elgondolkodtál valamin. Csak nem fejben integrálsz? – érdeklődött, amitől automatikusan elmosolyodtam.

– Nem, nem – feleltem, és akkor, ahogyan Kornél szemébe néztem, kínzó bűntudat kerített hatalmába, amiért nem figyelmeztethetem. De megígértem a többieknek. És tartanom kell a szavam.

– Minden oké? – fürkészett érdeklődve.

– Igen, csak – rágtam a szám szélét. – Pokolian megnehezíti néha a helyzetet, hogy ez az egész – mutattam körbe – valójában egy verseny.

– Pedig az – mosolyodott el továbbra is kutakodó tekintettel. – Történt valami? – tapintott rá a lényegre.

– Igen – biccentettem.

– És ezek szerint a versennyel kapcsolatos – bólintott.

– Lényegében igen.

– Oké. Valami olyan, amit te vagy ti tudtok, de nem mondhatod el nekem?

– Igen – feleltem.

– És egyébként rám tartozna?

– Nem jobban, mint bárki másra a versenyen – válogattam meg a szavaimat.

– Jó. Akkor azt ne is mondd el – vonta meg hanyagul a vállát. – Ettől ne érezd magad rosszul – nevetett.

– Ennyi? – kérdeztem meglepetten.

– Persze. Ennyi – felelte lazán. – Ne csinálj ebből problémát, és főként ne emészd magad miatta – kérte kedves mosollyal az arcán. – Figyelj. Ez itt – mutatott a piros pulcsimra, aztán a rajta lévő feketére – azt jelenti, hogy más csapatban vagyunk. És mindkét csapat célja, hogy minél tovább maradjon, vagy hogy nyerjen. Ez egy ilyen játék, és nem mi osztottuk a lapokat...

– Tudom – bólintottam sóhajtva.

– Úgyhogy ha a csapatod valamit titokban akar tartani, akkor az maradjon is titok. Az enyémnek is van. Sőt, szerintem az összesnek. És ez így van rendjén. Jó?

– Jó – vigyorodtam el hálásan, mire Kornél lepakolta a cuccát mellém a medence szélére, lehúzta a fekete pulcsija cipzárját, kibújt belőle, aztán szó nélkül beugrott a vízbe. Néztem, ahogyan elnyelik a hullámok, úszik egy hosszt, majd megfordul előttem a medencében. Hihetetlenül megnyugtatott a hozzáállása ahhoz, hogy vannak, és lesznek is titkaink egymás előtt a versenyen, mert ez elkerülhetetlen a kialakult szituációban, és a dilemmámra adott reakciója tökéletesen megerősített abban, hogy betartom az ígéretemet a többieknek, és nem mondok el semmit. Az pedig, hogy ezt ő kérte tőlem, megkönnyítette a helyzetemet, amiért kimondhatatlanul hálás voltam neki.

Kornél egy újabb hossz után megkapaszkodott előttem a medence peremében, állát pedig az alkarján pihentetve nézett fel rám a vízből, aztán megakadt a tekintete a karkötőmön, és elcsodálkozott.

– Bernadett... – szóltam, mielőtt bármit kérdezett volna. – Bernadett csináltatta meg nekem, amíg a városban volt.

– Ez rendes tőle – mosolyodott el.

– Igen – biccentettem. – Teljesen magától ajánlotta fel, nagyon meglepett – magyaráztam, miközben a karkötőmet forgattam a csuklómon. – Azt mondta, sportolóként pontosan tudja, mit jelent egy kabala...

– Persze, hogy tudja – nevetett fel Kornél, és a reakciójából ítélve arra következtettem, hogy számára sem idegen a téma.

– Hallgatlak – vigyorogtam rá, mire Kornél röhögve megrázta a vizes haját, jelezve, hogy nincs mondanivalója, és elrugaszkodva a medencétől leúszott egy újabb hosszt. A telefonommal a kezemben, türelmesen vártam, hogy visszaérjen. Hamarosan újra felkapaszkodott elém. – Szóval – pillantottam rá szórakozottan. – Halljam, mi a te szerencsetalizmánod – faggattam.

– Nincs – közölte.

– Nem hiszek neked – nevettem fel.

– Tényleg nincs – erősködött. – Tárgy nincs – javította ki magát, mire felszaladt a szemöldököm.

– Aha. Szóval tárgy nincs – ismételtem meg. – Akkor mi van? – töprengtem. – Á, oké, megvan – biccentettem.

– Biztos, hogy nem találod ki – ingatta a fejét.

– Valamiféle szokásról van szó, ugye? – kérdeztem, és tudtam, hogy eltaláltam, mert Kornél elnevette magát. – Szóval egy furcsa szokás... Gyanítom, hogy a kajakversenyek előtt...

– Nem fogom elmondani – röhögött megállás nélkül.

– Rendben van – biccentettem, jelezve, hogy tiszteletben tartom a döntését, megőrizheti a titkát, majd sóhajtva a karkötőmre néztem. – De ez egyébként nem kabala – javítottam ki. – Ez egyszerűen csak... Anyu utolsó személyes tárgya, amit viselt – köszörültem meg a torkomat, és nagyon koncentráltam, hogy a hangom ne legyen elcsukló.

– A kórházban kaptam meg, miután... – köhintettem egyet.

– Miután már nem volt ott – fejeztem be. – Ez minden, ami maradt – tártam szét a karomat tehetetlenül. – Ezért ragaszkodom hozzá ennyire. Nem kabala, mert nem hozott szerencsét – ismertem be. – Istenem, még mindig felfoghatatlan – meredtem magam elé. – Bekísérsz valakit a kórházba, és az utolsó pillanatig hiszed, hogy kijön onnan. De nem jön ki. Hanem a kezedbe nyomnak egy zacskó dolgot. A hálóingét, a köntösét, ékszert, megmaradt gyümölcsöt, ami ott rohadt a polcon, de nem dobják ki, mert nem tehetik meg, vissza kell adniuk. Majd te kidobod – suttogtam. – Tablet, amit az utolsó napokban már nem használt, de ott volt vele, hátha... – mondtam, és idegesen a hajamba túrtam. – Bocs, ezeket nem akartam hangosan kimondani... Csak egy kicsit megviselt a mai nap, és az, hogy visszakaptam a karkötőt – magyarázkodtam teljesen szétesve.

Kornél a medence szélébe kapaszkodva némán nézett rám, aztán kisimította a szeméből a vizes haját.

– A verseny előtti éjszakákon kizárólag a jobb oldalamon alszom – mondta ki hirtelen.

– Mi? – néztem rá elkerekedett szemmel, miközben elengedtem a karkötőmet.

– A jobb oldalamon – ismételte meg. – Egyszer aludtam háton, és utolsó lettem másnap. Azóta csak a jobb oldalamon alszom a kajakversenyek előtti éjjel, mert úgy nyerek.

Pislogás nélkül néztem rá, aztán felfogva, hogy nem viccel, kitört belőlem a nevetés. Kornél velem együtt felröhögött, és megrázta a fejét.

– Jó, nyilván azért mondtam el végül, hogy felvidítsalak, Újvári Hanna, de ez a reakció már túlzás – szólt rám, mivel nem bírtam abbahagyni a nevetést.

– Ne haragudj, csak... – törölgettem a szemem. – Csak próbálom elképzelni, és...

– Igen, pont olyan – vallotta be továbbra is mosolyogva. – Főleg, amikor nem kényelmes úgy, de nem tehetek mást.

– Hogyne tehetnél mást? – röhögtem megállás nélkül. – Aludj máshogy.

– Nem. Akkor nem vagyok jó másnap – erősködött.

– Ugye valójában tudod, hogy nem ettől függ a kajakozásban elért eredményed? – mosolyogtam rá.

– Nem kockáztatok – rázta meg a fejét.

– Rendben – hagytam rá. – Megértem – fojtottam el a nevetésemet.

– Dehogy érted – nézett a szemembe kedvesen. – És a kérdésedre válaszolva, persze, tudom, hogy hülyeség. De jó hinni benne – vonta meg a vállát. – Valamiben kell – tette hozzá.

– Ez elég idealista szemlélet – suttogtam halkan.

– Lehet – ismerte be. – De jól érzem magam idealistaként – felelte.

– Én meg jó szarul realistaként – vágtam rá őszintén, mire Kornél felnevetett, és úszott egy újabb hosszt, amíg én a gondolataimba merülve üldögéltem a medence szélén, és a telefonom kijelzőjén anyura pillantottam. Vajon mit szólna Kornélhoz? Tetszene neki? Kedvelné? Bárcsak beszélhetnék vele róla! Vagy bármiről. Bárcsak...

8.

– Rendben, értesítem a csoport tagjait is, hogy tudjanak róla! – kezdett intézkedni a kis zárt csoportjukkal kapcsolatban.

Befejeztem a videóhívást, és a szám szélét rágva néztem a piros borítékra, ami ott hevert köztünk. Lóri beleharapott a zsömléjébe, majd a villájával egy nagy adag rántottát lapátolt a szájába.

– Nyssuk mr k – mondta.

– Parancsolsz? – meredt rá Bernadett.

– Azt mondja, nyissuk már ki – fordítottam le Lóri teli szájjal, artikulálatlanul mondott szavait.

– Akkor lássuk – nyúlt a borítékért Zsombi, és kinyitotta. Egy kis lapocskát húzott ki belőle, mi pedig mindannyian fölé hajoltunk, és pár pillanatig némán néztük.

Semmi más nem szerepelt rajta, csak az akasztófajáték tipikus illusztrációja. Gyerekrajznak tűnt, a kis figura még mosolygott is lógás közben.

– Oké, ez mi a bánat? – fonta össze maga előtt Lóri a karját.

– Egyszerű – felelte Zsombi. – Akasztófa. Műveltségi. Ki kell találni a feladványt...

– És ahhoz miért kell két ember egy csapatból? – kérdezte Bernadett.

– Mutasd csak – kértem el a lapot, hátha esetleg van rajta valamilyen részlet. Nem volt, csupán a gyerekrajz a felakasztott emberrel, és az instrukció, miszerint tíz percen belül meg kell jelölnünk két embert, aki megy a feladatra.

– Zsombi és Hanna – jelentette ki határozottan Bernadett. – Műveltségire ők mennek.

– Egyetértek – bólogatott Lóri.

– Rendben – szólt Zsombi is, bár kicsit elsápadt a rá váró felelősségtől, tekintve, hogy még nem tudta bizonyítani a rátermettségét a legutóbbi feladat óta.

– Srácok, nekem ez nem tetszik – hezitáltam, a kezemben tartva a kis rajzot.

– Mi a baj, Hanna? – kérdezte Bernadett, és valamennyien aggódva néztek rám.

– Nem tudom. Túl egyszerű – ingattam a fejem. – Ez csapda – jelentettem ki.

– De... – vette el a papírt Zsombi. – ...minden itt van – mutatott rá. – Akasztófajáték, ki kell találni valamit.

– Nincs utalás arra, hogy ki kell találni bármit, hiányzik az akasztófához tartozó feladvány, ahol a vonalak jelölik a megfejtendő szöveget – agyaltam megállás nélkül. – Ráadásul itt van ez – mutattam a papír jobb felső sarkára, ahol ott volt egy kis homokórát ábrázoló vízjel.

– Az IOV lógója, semmi extra. A honlapon is ez van – vonogatta a vállát Lóri.

– Eddig nem szerepelt a feladványok leírásában. Még jelölésként sem – gondolkodtam.

– Akkor időre kell akasztófázni – oldotta meg Zsombi. – Megyek, felíratom magunkat, Hanna – állt fel az asztaltól.

– Várj, Zsombi! – szóltam rá, mert valahogy nem tetszett ez az egész.

– Mi az?

– Legutóbb, amikor ketten mentünk – gondolkodtam –, akkor is elkerülte a figyelmünket valami részlet, és erőnlétit kaptunk – magyaráztam.

Zsombi összeráncolta a homlokát, és visszaült a székére.

– Jó, nézzük meg újra, hátha valamit nem látunk – értett egyet, megijedve attól, hogy esetleg megint olyan feladatot kapunk ketten, amitől leblokkol, és ezúttal tényleg kiesünk miatta.

– Ti láttok valami extrát, vagy ti is csak ezt a creepy felakasztott havert bámuljátok, ahogy lóg? – meredt Lóri a papírra, amikor is rájöttem.

– Zseni vagy, Lóri – csaptam a vállára.

– Kösz – vigyorgott elégedetten, bár még nem tudhatta, hogy miről beszélek.

– Mire jutottál? – érdeklődött Bernadett.

– Akasztófa. Szedd szét. Akasztó-fa – suttogtam halkan, nehogy a többi asztaltól meghallják, hogy miről beszélünk. – Egy erdőben vagyunk... Lóg a figura – mutattam a papírra. – Ez kombinált erősségi és ügyességi lesz, srácok – fújtattam hatalmasat.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Bernadett, és látszott rajta, hogy nem sikerült teljesen meggyőznöm.

– Igen – feleltem. – Nem műveltségi lesz.

– Okkkkké – dörzsölte meg a homlokát Bernadett. – Akkor tegyünk fel mindent egy lapra. Bízom benned, Hanna, úgyhogy megyek Lórival a feladatra.

– Jó – értett egyet Lóri.

– De várjatok – nézegette a papírt Zsombi. – Ha az van, amit Hanna mond, és az egyik csapattag lóg valamin, nem tudom, egy fáról, vagy ilyesmiről – töprengett –, akkor mi van, ha a másiknak kell megtartania vagy felemelnie? Akkor egy kisebb termetűnek kellene menni közülünk egy erőssel. Nem?

– Igazad lehet, haver, én nem bírom Bernadettet sokáig tartani, még a haja is izomból van – agyait Lóri, mire Bernadett értetlenül nézett rá.

– Ezt most elengedem a fülem mellett, mert lehet, hogy igazad van – gondolta át. – Akkor Zsombi vagy Hanna menjen Lórival vagy velem. Melyikőtök vállalja? – pillantott felváltva a kilencedikesre és rám.

– Nekem van egy enyhe tériszonyom. Nem vészes, de bizonyos magasság felett remeg a lábam. Ha magasan kell lógnom, abból lehet baj – ismerte be Zsombi.

– Jó, akkor vállalom – adtam be a derekam.

– És a bokád? – kérdezte Bernadett.

– Már nincs baja – vontam meg a vállamat. – És egyébként is. Ha ennyit kell csinálnom – mutattam a lógó ábrára –, akkor azt kibírom.

– Jó – egyezett bele Bernadett. – Na és mi? – fordult Lórihoz. – Melyikünk menjen?

– Én szívesen – ajánlotta fel Lóri önként. – Hannát cipeltem már a hátamon, elbírom, ha olyan a feladat. Feldobom a fára, ha kell.

– Kösz – nevettem el magam feszülten.

– Rendben – bólintott határozottan Bernadett. – Akkor Hanna és Lóri mennek a feladatra. – Remélem, hogy nem tévedsz, mert ha Lórival kapsz műveltségit, akkor veszélyben a bent maradásunk – tette hozzá.

– Nem tévedek – biztosítottam, és magamban hozzátettem, hogy remélem. Az étkezőben minden csapat a feladathoz kapott kis rajzot próbálta értelmezni, és ahogy körbenéztem, úgy tűnt, mindenki a klasszikus akasztófajátékra számít. Csak én voltam, aki vadul ragaszkodott az elképzeléséhez, miszerint ez nem akasztófa, hanem akasztó-fa.

Zsombi felállt, és elsétált felíratni minket, Bernadett pedig csinált egy fotót Lóriról és rólam, ahogyan a feladatot kezünkben a kamera felé tartva mosolygunk. A következő pillanatban már landolt is Kocsisnál a képünk, miközben Máté megállt az asztalunknál.

– Zsombi és Hanna, ugye? – kérdezte vidáman. – Zsombi és Hanna megy tőletek?

– Nem – ráztam meg a fejem, a válaszom pedig meglepte Mátét, és döbbenten nézett ránk.

– Ne már! Ki mást küldenétek akasztófázni? – csodálkozott.

– Lórival megyek – feleltem mosolygósan. Tisztán látszott Mátén, hogy teljesen összezavartuk.

– Nem értem. Hogyhogy? Akasztófa lesz, nem? Vagy ti másra gondoltok? – kapkodta a fejét, azt nézve, hogy Marci már felíratta-e a versenyre küldött csapattagokat, vagy még tud módosítani, ha esetleg új infót szerez tőlünk.

– Nem, nem – tagadtam azonnal. – Akasztófára gondolunk mi is.

– Ésőőő... Ezért külditek Lórit? – húzta össze a szemöldökét, erősen gyanakodva.

– Ja – biccentett Lóri. – Kerületi akasztófajáték-nyertes vagyok – hazudta szemrebbenés nélkül.

– Tényleg? Te? – csodálkozott Máté, és a meglepettsége láttán Lóri úgy tett, mintha megsértődne. – Mármint, nem azért... – próbált szépíteni Máté. – Csak meglepődtem, nem gondoltam volna rólad.

– Pedig Lóri nagy akasztófás – füllentett Bernadett is. – Két betűből képes kitalálni egy egész feladványt.

– Tényleg? Az nem semmi – lepődött meg Máté őszintén.

– Jaja – biccentett Lóri.

– Hát jó, ez meglepett, de akkor sok sikert nektek – vigyorgott, barátian megveregetve Lóri hátát. – Tőlünk Marci megy és Mira.

– Sok sikert nektek is – erőltettem mosolyt az arcomra egészen addig, amíg Máté el nem ment az asztalunktól. Akkor aztán komoran összenéztünk a többiekkel.

– Na, most sikerült jól összezavarnunk – biccentett elégedetten Bernadett.

– Pontosan – vigyorgott Lóri. – Ezt írd a jegyzetedbe, seggarc – dünnyögte az orra alatt. – Egyébként meg jó vagyok akasztófából, kitalálok bármit.

– Tudjuk – hagyta rá Bernadett Lórira.

– Addig jár a korsó a kútra, amíg sánta kutya – közölte Lóri, megpróbálva bebizonyítani a rátermettségét.

– Majdnem – mosolyogtam felé, miközben Zsombi visszaért az asztalunkhoz.

– Felírtak titeket. Tízkor a kapunál kell lennetek – mondta gondterhelten, én pedig az órámra pillantottam. Már nem volt sok időnk.

Valamennyien folytattuk a reggelit, bár én már sokkal kevesebb étvággyal, és amíg a többiek neteztek, én átnéztem Kornélék asztalához. Addigra ők is feliratkoztak, és amikor Kornél észrevette, hogy figyelem, széttárta a karját. Egyértelműen azt kérdezte ezzel, hogy ki megy tőlünk. Lórira és magamra mutattam, amitől elkerekedett a szeme.

– Miért? – tátogta.

Csak a halántékomra tettem a mutatóujjamat, jelezve, hogy kitaláltam valamit. Erre megértően bólintott, és mutatta, hogy tőlük Csenge és Bence megy. Ezt átgondolva helyeslően biccentettem, amitől Kornél szemmel láthatóan megkönnyebbült. Ha igazam van, és kitaláltam a feladatot, akkor Csenge kicsi és vékony, valamint Bence atléta testalkata kedvez nekik.

– Nézzétek, Kocsis posztolta a képet – mutatta Zsombi felénk a telefonját, mire valamennyien a kijelzőre néztünk.

Szirtes Gimnázium megosztott egy bejegyzést. Egy perccel ezelőtt.

A Szirtes-csapat ismét bevetésen! Két versenyzőnk, Újvári Hanna és Vári Lóránt a képen látható feladvány megoldására készül, támogassuk őket egy lájkkal és néhány kedves sorral a kommentszekcióban! Sok sikert kívánunk Hannának és Lórinak, drukkoljunk együtt, hogy büszkeségeink az IOV hetedik napján is jól teljesítsenek, és bent maradásukkal egy lépéssel közelebb kerüljenek az áhított kupához! Kocsis igazgató

Kocsis lelkes posztja alatt a kommentek a szokásos stílusban íródtak.

„Mi a szar az a rajz? Ezeket felkötik ma?"

„Ideje lenne.”

„Kuss már, ha nem érdekel titeket a verseny, akkor takaroggggyatok innen a bánatba!"

„Hajrá, Szirtes!"

„Így van. HARJÁ, IRTESZ!"

„De hülye vagy."

„Mi van a kis papíron? Akasztófa, baszki?"

„Szerintem igen, az lesz a feladat."

„Mérnem az, hogy megölik egymást?"

„Mert egy idióta vagy!"

„Hajár, Bernadett!!!!! Szeretlek! Dani"

„Dani, vagy ki a franc vagy, olvasd már el a posztot, Bernadett most nem versenyzik! És mi az a hajár?"

„Kussolj, elírtam."

„Idióta!”

„Gyerekek, ne kelljen moderálnom! Kocsis igazgató"

„Akkor erre most Hanna és Lóri megy?"

„Aha. És az egyiket felakasztják!"

„Senkit nem akasztanak fel. Viselkedjetek szépen. Kocsis igazgató"

„Halljátok, bátyák, én eddig lemaradtam. Mi ez a cucc?"

„Az Iskolák Országos Versenye."

„És az mi a tököm?"

„Nem hallottál róla?"

„Mér, valaki hallott róla?"

„Ott van négy gyökér a sulinkból. Nekik kell drukkolni a versenyen, mer Kocsis akar egy kupát."

„Milyen kupát?"

„Nézd meg a honlapon, valami gyász."

„Menjetek már innen a francba trollkodni, vannak, akiket érdekel a verseny! És nem gyökerek, éppen a sulinkért versenyeznek. Húzzatok innen a halálba! Hajrá, Szirtes!"

„Sok sikert, Hanna és Lóri!"

„Sok sikert!"

„Veletek vagyunk, hajrá, Szirtes!"

„Szarnom kell."

„Na ebből elég, moderálom a hozzászólásokat! Utolsó kommentelő, látom, hogy nem igazi a profilod, de kiderítem, hogy ki vagy!!! Kocsis igazgató"

A hozzászólásokat nézve inkább visszaadtam Zsombi telefonját, és elkerekedett szemmel néztem magam elé. Hát, a nyári szünet alatt egy iskolai verseny, amiről még stream sincs, nem annyira dobja fel a sulink többi tanulóját, de talán Kocsis erőlködése mégsem teljesen hiábavaló, mert úgy tűnik, ha kevesen is, de vannak, akiket kezd érdekelni, hogy mi történik velünk a versenyen.

– Ettél eleget? – érdeklődött Bernadett kedvesen.

– Igen, jól vagyok – feleltem.

– Akkor... Idő van – állt fel az asztaltól, mire mind követtük, és visszavittük a tálcánkat a helyére, majd kiléptünk az étkező épületéből.

Az égbolt felhős volt, és szinte mindenki aggódva nézett felfelé, azon tűnődve, hogy várható-e még eső. Egyelőre csak borult, szürkés nyári idő volt, kellemesen fülledt, egyre melegedő levegővel. A pocsolyákat kerülgetve a cipőnk csúszott a sárban, engem egyszer Bernadett kapott el, és a karomra rászorítva mélyen a szemembe nézett.

– Menni fog? – kérdezte.

– Igen – feleltem.

– Jó. Mi itt várunk, el sem mozdulunk innen – mutatott a kapuval szembeni asztalokra és padokra, ahonnan tökéletes rálátás nyílt az érkezőkre.

– Rendben – bólintottam, aztán Bernadett gyorsan átölelt, és már félre is vonult. Először nem értettem, hogy miért hagy ott, aztán megláttam Kornélt, aki a fekete melegítőjében sétált oda hozzám. Az arca feszült volt, bármennyire is próbálta rejteni a mosolyával, tisztán látszott rajta, hogy ideges.

Időközben a szervezők kinyitották a kaput, és a versenyre induló csapattagok kettesével megindultak kifelé.

– Hát akkor... – tártam szét a karomat, és hirtelen fogalmam sem volt, hogy mit mondjak Kornélnak.

– Gyere vissza, Hanna, jó? – szólt halkan.

– Visszajövök – ígértem.

– Egy kicsit pánikolok attól, hogy kiesel – ismerte be, a szavai hallatán pedig elnevettem magam, mert tudtam, hogy ez mit jelent, ezért gyorsan odahajoltam hozzá, és adtam egy gyors puszit a szájára, nem foglalkozva azzal, hogy ezt ki látja.

– Nemsokára jövök – suttogtam, aztán megfordultam, és a rám váró Lóri után indultam, amikor megtorpantam egy pillanatra, és visszafordultam Kornélhoz. – Csak így, egyszerűen Hanna? Hol marad az Újvári? – kérdeztem visszatartott nevetéssel.

– Nem tudom... Gondolkodtam, és szerintem nem hívhatom teljes nevén a barátnőmet. Az elég hülyén nézne ki – tárta szét a karját.

– Hogy mi? – motyogtam elkerekedett szemmel, aztán Lóri megragadta a karomat, és a nyitott kapun át húzott magával. A döbbenettől gondolkodni sem tudtam, az agyamat teljes egészében kitöltötte Kornél utolsó mondata, és miközben a szervezők a kezünkbe nyomtak egy-egy nehéz tornazsákot, felraktak minket a buszra és elindultunk, én még mindig csak kábán vigyorogtam.

A tizenegy bent maradt csapat huszonkét tagját ültették buszokra, és a számításaim beigazolódni látszottak, mert ahelyett, hogy lefelé indultunk volna, felfelé mentünk, magasabbra.

Alig pár perces buszút után leparkoltunk, és egy erdei pihenőhelyen találtuk magunkat, ahol a narancssárgába öltözött szervezők már vártak ránk, előkészítve a versenyzőknek a terepet. A csapatok közül szinte mindenki tanácstalanul forgolódott a leparkolt jármű mellett, Lórin és rajtam kívül talán egyedül az arany csapat tagjain láttam, hogy erre számítottak, mindenki más azt hitte, hogy valamiféle zárt terembe megyünk akasztófajátékot játszani. A sárga csapatból Marci összehúzott szemöldökkel meredt az erdei helyszínre, ő nyelvtanosként már biztos lehetett abban, hogy rossz helyre került. De nem csak ő lepődött meg, a sűrű lombok alatt állva valamennyi versenyző rájött, hogy ez a helyszín nagyjából mindenre alkalmas, csak kitalálósdira nem.

– Figyelem, csapatok! – szólt Róbert, az IOV főszervezője, mire mindenki elhallgatott, és befejezte a beszélgetést, ami leginkább arról szólt, hogy miként

érthették ennyire félre a feladványt. – A mai feladaton a csapatok külön vesznek részt egy közeli helyszínen, ahová gyalog jutunk el, a fák közti ösvényen. Nem egy időben, hanem egymás után fogtok következni, a soron lévők pedig itt várakoznak, egészen addig, amíg nem szólítunk benneteket a színetek szerint. Tehát amíg nem ti következtek, itt kell várakoznotok, találtok enni- és innivalót, valamint egyéb elfoglaltságot a tornazsákokban – instruált minket.

– Elnézést – jelentkezett a világoszöld csapat lánytagja.

– Igen?

– Mennyi ideig tart majd a mai verseny?

– Ki fog derülni – felelte szűkszavúan Róbert, és otthagyott minket.

A huszonkét fő először tétlenül ácsorgott, aztán miután eltelt pár perc, és nem történt semmi, leültünk a faasztalok köré helyezett padokhoz, és megnéztük, mit rejtenek a kapott tornazsákok.

– Hát, Lóri – forgattam a kezem közt egy csomag kekszet és konzervet. – Sokáig leszünk. Ebben az ebéd is benne van – mutattam fel.

– De jó, van banán! – turkált Lóri a tornazsákjában, és örömmel vette ki a gyümölcsöt.

– Halljátok – ült le mellém Isti, a sötétzöld infós csapatból –, nem tudom, ti hogy vagytok vele, de ez rohadtul nem akasztófázás lesz – pillantott körbe a sűrű fákkal körülvett pihenőhelyen.

– Valaki elcseréli velem a narancslét? – huppant le a társaságunkba Csenge.

– Adjad, nekem barack van – ment bele Lóri azonnal a cserélgetésbe.

Ahogyan a csapattagok figyelmét teljesen lekötötte a kapott tornazsák és annak tartalma, én megigazítottam a copfomat, és körbenéztem. A pihenőhelyen a szervezők közül öten maradtak velünk, ők néma csendben, egy-egy fa mellett ácsorogva vigyáztak ránk, és arra, hogy ne mehessünk onnan sehová. A többi narancssárga ruhát viselő azonban eltűnt. Úgy gondoltam, ők a közeli versenyhelyszínen készülnek fel éppen a fogadásunkra. Aggódva elővettem a telefonomat, és megnéztem. Legalább volt térerő. Ez többeknek is feltűnt, mert a legtöbben a készüléküket nyomkodva éppen kihasználták, hogy működik a mobilnet. Képeket töltöttek fel, Boomerangot készítettek, rohantak a Messengerre, hátha online van valaki... Elterelésnek tökéletes volt, mert egy ideig sikerült a versenyzőknek megfeledkezniük arról, hogy éppen feladaton vagyunk, ahol, mint minden esetben, ezúttal is a kiesés a tét.

Fülhallgatók a fülekben, a kezekben egy-egy telefon, és már újra úgy néztünk ki, mint bármelyik gimnazistákból álló társaság, fizikailag együtt, de mégis külön-külön, egy-egy virtuális világba menekülve. A verseny szabályzata értelmében a feladatokon nem használhattuk a telefont, volt, hogy el is vették, ha olyan próbán vettünk részt, amin felmerülhetett a csalás gyanúja, de általánosságban a szervezők lazák voltak, és várakozás közben engedték a csapatokat netezgetni. Én azonban inkább átnéztem, hogy mit rejt a csomagom. A kapott tornazsákban kutatva a kezembe akadt egy szúnyogriasztó krém, aminek kifejezetten örültem az esős éjszaka után, és a tégely tetejét letekerve kentem egy adagot az arcomra, illetve a kézfejemre. A testem többi részét takarta a piros egyenmelegítő.

– Lóri – fordultam hozzá, felé tartva a kis dobozt. Éppen az Instagramon lájkolt mindent, ami a hírfolyamában elé került.

– Köszi – biccentett, ujjaival sietősen kikanalazott a krémből egy nagy adagot, és maszatolva a fejére kente. A krémet nem volt ideje teljesen eldolgozni, annál sokkal sürgetőbb volt, hogy csillapítsa a lájkrohamát, ezért az arca több helyen fehér maradt a krémtől. Nem zavarta, pörgette tovább az Instát, mintha csak lemaradt volna bármi fontosról. Néztem, ahogyan, és amit Lóri lájkol. Dögös lány fürdőruhában. Egy másik dögös lány egy másik fürdőruhában. Valaki hátizomra gyúr egy teremben. Megint más egy tengerparton szaltózik. Újabb lány bikiniben, ezúttal a Balatonon. Valaki lángost eszik. A szememet forgatva figyeltem a mellettem ülő Lórit, és elgondolkodtam a látottakon. Mennyi értelmetlen kép, mennyi értelmetlen pillanat, amit fontosnak tartanak megörökíteni, hogy aztán filtert húzva a képre feltöltsék, hogy irigykedjenek csak azok, akiknek éppen valahol sokkal szarabb. Felszínes világ felszínes embereknek.

Kivétel nélkül minden csapat a telefonját bújta, és szinte fel sem tűnt senkinek, amikor Róbert visszaért hozzánk.

– Egy kis figyelmet szeretnék kérni! – szólt, mire nagy nehezen mindenki felnézett a telefonból. – Kezdődik a verseny. Arany csapat, indulás utánam – szólt, mire Veronika és Dávid, akik egyébként is külön ültek mindenkitől, felálltak, és szó nélkül követték a főszervezőt, majd mindannyian eltűntek a fák sűrűjében. Én pedig abban a pillanatban benyomtam a telefonomon a stoppert.

– És most? – forgolódott Csenge telefonnal a kezében.

– Gondolom, most várunk – válaszolta a halvány rózsaszín csapat egyik fiútagja.

– Ja, jó – vonta meg a vállát hanyagul, és visszamerült a telefonjába.

A telefonomat az asztalon hagyva figyeltem, ahogyan pörög a stopper, és közben kivettem a tornazsákomból egy almát, megtörölgettem a melegítőfelsőm aljával, aztán beleharapva a fogam közé szorítottam, és átnéztem, hogy még mit rejt a kapott tornazsákom. Konzerv, keksz, egy zsömle, dobozos üdítő, műanyag palackos ásványvíz, energiaszelet és egy csoki. Ezenkívül a szúnyogriasztó kenőcs és egy pakli kártya. Kíváncsian a kezem közé vettem, és megforgattam az ujjaim között. Hamar rájöttem, hogy ennek semmi köze a várható feladathoz, hanem nyilván Róbert erre utalt, amikor azt mondta, a tornazsákokban találunk egyéb elfoglaltságot. Ahogy körbenéztem a kipakolt asztalon, láttam ott frizbit, ugrókötelet és egy gumilabdát is. A szervezők azt hihették, hogy a csapatok unatkozni fognak a várakozás alatt, ezért tettek minden tornazsákba valami kollektív elfoglaltsághoz szükséges eszközt. Értékeltem a naivitásukat, de ahogy körbenéztem, a mobilneten és egy-egy feltöltött telefonon kívül senkinek sem volt szüksége semmire.

Amíg a többiek neteztek, én Lóri mellett, a padon ülve némán várakoztam, és egyre sűrűbben néztem a stopperemre. Eltelt öt perc. Aztán tíz. Tizenkettő. Tizennyolc. Húsz. Huszonhárom. És végül a huszonhetedik percben visszatért Róbert, legnagyobb meglepetésünkre az arany csapat nélkül.

– Kiestek? – kerekedett el Lóri szeme, leengedve a kezét az ölébe, a telefonnal együtt.

– A türkiz csapat jöjjön velem – szólt Róbert, figyelmen kívül hagyva, hogy záporoznak felé a kérdések. A felszólított csapat két tagja idegesen feltápászkodott, és megindult a főszervező irányába, majd csakúgy, mint az arany csapat esetében, ők is eltűntek a sűrű fák között.

– Most ez mi volt? – kérdezte Csenge teljesen leblokkolva.

– Szerintem akik már túl vannak a feladaton, máshol várnak minket, hogy ne mondhassák el, mi vár ránk – gondolkodtam hangosan.

– Logikusnak tűnik – biccentett Ádám a sötétzöldektől.

– Mennyi idő volt ez? – érdeklődött Csenge.

– Huszonhét perc – válaszoltam.

– Akkor most megint annyit kell várni? – túrt bele szőke hajába. – És minden csapatnál ennyit kell majd várni? – pontosította a kérdését.

– Valószínűleg igen – biccentettem.

– Hát akkor én nézek valami sorozatot – jegyezte meg a világoskék csapat egyik fiútagja. Ezt nagyjából mindenki jó ötletnek tartotta, úgyhogy miután az első fél órában kimaxolták az Instát és a Facebookot, áttértek a film- és sorozatnézésre.

A ránk vigyázó szervezők csendben, biztos távolságból figyeltek minket, de úgy tűnt, sokkal kevesebb gond van velünk, mint amire számítottak, mert egy idő után a fák melletti ácsorgás helyett leültek ők is egy-egy padra. Mivel mindenki netezett, és eszünkbe sem jutott elmenni a kijelölt helyről, kicsit lazábban vették a felügyeletünket. Konkrétan nem volt mit felügyelni. Egy rakás színes melegítőt viselő tizenéves görnyedten bámulja a telefonját az erdő közepén. Egy rossz tinihorror nyitó jelenete is lehettünk volna.

A sorozat- és filmnézés miatt a többieknek szinte repült az idő, miközben átlagosan huszonhét és harmincnégy perc között Róbert visszajött, és elvitt egy újabb csapatot. Az arany és a türkiz után következett a sárga, majd világosbarna, sötétzöld, fekete... Egyre kevesebben maradtunk az erdei asztalnál. És a többiekkel ellentétben nekem a várakozás kifejezetten hosszúnak tűnt. Nem tudtam mit netezni, nem érdekelt a Facebook, sem pedig az Instagram, nem szándékoztam más életét nézni, elég volt nekem élni a sajátomat. A lombok árnyékában a padon ülve várakoztam, tudva, hogy hamarosan mi következünk, és igyekeztem egyenletessé tenni a légzésemet, mert észrevettem magamon, hogy elkezdtem izgulni, amitől szaporábban vettem a levegőt. Lehunytam a szemem, és megpróbáltam az agyamból kizárni a közelgő megmérettetés minden gondolatát. Sikerült teljesen elkalandoznom, miközben a fülemben még mindig visszhangzottak Kornél utolsó szavai, amikor a barátnőjének nevezett, és ettől akaratlanul is mosolyra húzódott a szám, majd fintorogva a tenyerembe temettem az arcom, tekintve, hogy az erre adott reakcióm, ami nagyjából annyit tett, hogy bambán bámultam rá, nem lehetett túl meggyőző. A fenébe, hogy ennyire béna vagyok ebben a témában. Fogalmam sem volt, hogy mit kellene erre lépnem. Elég, ha tudomásul veszem? Vagy meg kell erősítenem valahogy? Passz. Tanácstalanul a kijelzőmre néztem, amiről anyu fotója mosolygott rám. Úgy láttam, mintha jól szórakozna rajtam. Nem hibáztattam érte.

– Te jó ég – fújtattam egy hatalmasat, amikor feltűnt, hogy már megint egy fényképbe képzelem bele mindazt, amit a valóságban többé már nem kaphatok meg, ezért szorosan lehunyva a szemem megráztam a fejem, és a kezembe vettem a telefonomat, majd megnyitottam a YouTube-ot.

Róbert időközben újra megérkezett, és elvitte magával a halvány rózsaszín kettőst. Már csak négy csapat maradt a padoknál, összesen nyolcán vártunk a megmérettetésre. És ha mi vagyunk a következők, akkor is van fél órám addig, így a megnyitott YouTube-ra néztem, hezitáltam pár pillanatig, végül beírtam a keresőbe Kornél nevét.

Több találat volt rá, mint amire számítottam, valamennyi kajakversenyekről készült, ezért beállítottam nézettség szerinti listázásba, és elindítottam a legnépszerűbbet. Amikor megláttam a videón a hosszú ujjú evezősfelsőjében, ahogyan rátapad a vállára és a karjára a ruha, kiemelve minden izmát, akaratlanul is hevesebben vert a szívem, és ahogyan elindult a rajtnál, totál laikusként visszafojtott lélegzettel bámultam a versenyt, és még úgy is izgultam, hogy tudtam, hogy megnyerte, hiszen a videó címe is az volt. A leírás szerint ekkor lett magyar bajnok. És bizonyára a jobb oldalán aludt előző este. Hogy máshogy? Mosolyogva, elképesztő büszkeséget érezve néztem a videót, majd átkattintottam a következőre, amit ajánlott a YouTube. Aztán újabbat és újabbat néztem meg, míg végül azon kaptam magam, hogy Kornél teljesen lekötötte a figyelmemet, anélkül hogy tudott volna róla. Lenyűgöztek a látottak, és az egész kajakosvilág, ami elém tárult, hiszen minden verseny, amin valaha részt vettem, egy tanteremben vagy esetleg egy előadóban zajlott, ahol mindenki néma csendben számolt. Ehhez képest Kornél világa az enyém tökéletes ellentéte volt. De valahogy mégis működött ez az ellentét. És az, ami teljesen érthetetlen módon köztünk történt a verseny kezdete óta, egészen odáig, hogy a barátnőjének nevezett, nem várt boldogságot okozott. És én olyan rég voltam már boldog, hogy szinte elfelejtettem, milyen is az.

A fák közül Róbert lépett ki, mire automatikusan bezártam a videót, és kikaptam a fülemből a fülhallgatót, így végül nem tudtam végighallgatni Kornél interjúját egy verseny után, amelyben arról nyilatkozott a pálya mellől, hogy milyen nehézségei voltak a sérülését követő első megmérettetésén, ahol ötödikként végzett.

Róbert odaért a maradék csapatokhoz, én pedig feszülten néztem a főszervezőre.

– Piros csapat – szólított meg minket Lórival, mire mélyet sóhajtva felálltam, és megindultam felé.

A vállam felett visszapillantottam az ott maradottakra, akik ügyet sem vetve ránk tovább neteztek, majd a sáros avaron beléptem a fák közé, és Lórival egymás mellett haladva követtük Róbertét, aki szótlanul törte előttünk az utat.

Ahogy gyors tempóban gyalogoltam, az egyik nedves falevélen megcsúsztam, mire Lóri reflexből megfogta a karomat, így akadályozva meg, hogy kicsússzon alólam a lábam.

– Megvagy? – kérdezte.

– Igen, köszi – pillantottam rá hálásan, visszanyerve az egyensúlyomat.

– Igyekezzetek, mindjárt ott vagyunk – szólt hátra Róbert, én pedig felzárkóztam mögé, és még jobban odafigyelve, hogy mire lépek, tartottam a tempót.

– Bingó – suttogtam Lórinak, amikor a keskeny ösvényen a fák közül kiérve egy erdei kalandparkhoz érkeztünk.

– Nagy voltál, Hanna – biccentett Lóri elismerően, és a szemével végigpásztázta a helyszínt.

Deszkák, ingatag kötéllétra, valami homokozójellegű dolog, ami csordultig volt sárral, lógó kötelek egyenes sorban... Akadálypálya. Egy akadálypályán voltunk.

– Rendben – állt meg előttünk Róbert. – Sok sikert – nyújtott át egy piros borítékot, amit azonnal felbontottunk, és fölé hajolva átolvastuk.

A feladat a következő volt: az egyik csapattagot kötelekre erősítik, és tulajdonképpen neki annyi a dolga, hogy áll és vár. Eközben a másik csapattag az akadálypályán végzi el a feladatokat úgy, hogy minden elvégzett pálya után megszerez egy piros zászlót, amivel odarohanhat a csapattársához, és miután a zászlót leszúrta a földbe, húzhat egyet a kötélen, amivel megemelkedik a kötélre erősített csapattag. Minél több feladatot végez el az akadálypályát teljesítő versenyző, a másikat annál magasabbra tudja felhúzni. A feladat elvégzése akkor lesz sikeres, ha az akadálypályát teljesítő versenyző a másikat annyira fel tudja húzni, hogy az elérje a felső faágra lógatott homokórát, és megfordítja, mielőtt letelne az idő. A homokóra tíz perc alatt pörög le, ennyi áll rendelkezésünkre, hogy elvégezzük a feladatot. Amennyiben kifutunk az időből, kiesünk. Ha több csapat is időn túl végez, a részidők döntenek a kiesőről.

– Minden világos? – érdeklődött Róbert.

– Nagyjából – biccentettem.

– Ki fog lógni közületek? – tette fel a kérdést, de szerintem pontosan tudta, hogy melyikünk melyik feladatra vállalkozik, mégis a szabályzat értelmében tőlünk kellett hallania.

– Én – mondtam.

– Rendben, gyere velem – indult meg az egyik fa mellett ácsorgó szervezők irányába.

– Lóri, ügyes legyél! – suttogtam, mélyen a szemébe nézve.

– Nem para – felelte gondterhelten, és a sáros pályát nézte, megpróbálva előre felkészülni a rá váró feladatra.

Közben Róbert odavezetett a szervezőkhöz, akik villámgyorsan a kezembe nyomtak egy testhevedert azzal az instrukcióval, hogy bújjak bele. Soha életemben nem volt még rajtam ilyen, a mi családunk a reál vonalat képviseli, ezért gyerekkoromban is kimaradt mindenfajta falmászás vagy extrém sport, tekintve, hogy apuval a legextrémebb hobbink az volt, hogy bonyolult képleteket adtunk fel egymásnak fejszámolásra. Kissé tanácstalanul forgattam a kezem közt a pántos valamit, és hirtelen azt sem tudtam, hogy hol dugom bele a lábamat, és hol kell lennie a fejemnek.

– Vedd fel, gyorsan, gyorsan – sürgetett a szervező.

– Öhm, rendben – biccentettem, aztán úgy döntöttem, van elég agyam ahhoz, hogy kiigazodjak egy hevederen, ezért újra megforgattam a kezem közt, amikor is megláttam, hogy hol kell belebújni. Felrángattam a pántos cuccot a piros melegítőmre, átbújtattam benne a karjaimat is, végül a mellettem álló szervező meghúzta itt-ott, hogy feszüljön, és már készen is voltam.

– Minden oké, Hanna? – kiáltotta Lóri a pálya végéből.

– Ühüm – feleltem. – Úgy érzem magam, mintha a Szürke ötven forgatásán lennék, de minden oké – pillantottam le magamon a pántokra, aztán a hátam mögött a szervezők karabinerekkel erősítették rám a kötelet. Na, gondoltam, ezután tényleg már csak Christian Grey jöhet, hogy fojtogasson ezzel a sok izével, amit rám kötöttek.

– Készen állsz a próbára? – kérdezte tőlem a narancssárga ruhát viselő szervező, és mire végiggondolhattam volna, hogy milyen próbáról beszél, megrántotta a kötelet, aminek következtében a lábam elrugaszkodott a talajtól, és egy pillanattal később ott lógtam az erdőben a fák között.

– Ez rendben van! – kiáltotta a próbát végző szervező, miután fel-le ráncigáit, ellenőrizve, hogy megfelelően biztosítva vagyok-e. A gyomrom azonnal felkavarodott, és már bántam, hogy a várakozás alatt megettem a konzervet a zsömlével, és megittam hozzá a gyümölcslevet, mert a rángatásomkor hallottam, ahogyan az egész lötyög a gyomromban.

– Elnézést – szóltam, amikor újra felhúztak próbaképpen, ezúttal bőven kétméteres magasság fölé.

– Igen? – pillantott fel rám a szervező.

– Nem eshetek le? – kérdeztem kissé félve. – Ha véletlenül kioldódik a kötél, vagy ilyesmi...

– Ha kioldódik a kötél, akkor ez történik – felelte a szervező, majd hirtelen elengedte a kezében tartott kötelet, mire zuhanni kezdtem. Egy halk sikoly hagyta el a számat, ahogyan zuhantam a föld felé, de a talaj felett nagyjából fél méterre blokkolta a kötelet a biztonsági karabiner, és egy hatalmas rántással megállított. – Látod? Nem sérülhetsz meg – mosolygott rám a szervező.

– Rendben, köszönöm – biccentettem felkavarodott gyomorral.

– Mindenki a helyén? – kiáltotta Róbert.

– Igen! – felelték a szervezők, miközben engem visszaengedtek a földre.

– Akkor felkészülni! – üvöltötte el magát Róbert, mire Lóri a start vonalat jelölő IOV zászló mellé lépve rajt pózba állt. – Vigyázz! Kész... Rajt!

A következő pillanatban Lóri rohanni kezdett, a fejem felett magasan lévő homokórát pedig egy kötél segítségével megfordították, és lassan peregni kezdett. Visszatartott lélegzettel meredtem felfelé, ahogyan a szemcsék átfurakodtak a kis résen, majd Lóri irányába fordultam, aki már futott is az első zászló irányába.

Egy ingatag kötéllétrán kellett felkapaszkodnia, amit villámgyorsan teljesített, majd felmászva a tetejére végigrohant a keskeny gerendákon. A sáros cipőtalpa csúszott, és néha ki-kiment alóla a lába, de egyszer sem esett le, hanem visszanyerte az egyensúlyát, és haladt tovább, majd a végére érve felkapta a piros zászlót, leugrott a másik oldalon, és már rohant is felém. Mellém érve szinte nekem rohant, és a kapkodásban úgy szúrta le a kijelölt helyre a zászlót, hogy közben elcsúszott, amitől az egész oldalán vastag sárréteg borította be a piros melegítőjét, de ügyet sem vetett rá, csak a fa mellett lévő kötelet behelyezte a csörlőhöz hasonló szerkezetbe, ami bekapta a kötelet, majd Lóri ész nélkül tekerni kezdte a szerkezethez tartozó kart, mintha csak horgászna, ezzel egy időben pedig megemelkedtem a földtől. Lóri a kattanásig húzta, ennél többet nem tudott rajta tekerni.

– És most? – pillantott fel rám tanácstalanul. – Nem megy tovább – közölte a levegőt kapkodva, és sáros kezével letörölte izzadt homlokát.

– Akkor menj a másik zászlóért, biztos akkor tudsz feljebb húzni, ha megvan a második is – improvizáltam.

– Ja, tényleg – bólintott, és már indult is vissza, elengedve a kart, aminek következtében a csörlő gyorsan visszatekeredett, én pedig zuhanni kezdtem. Fél méterrel a föld felett a biztonsági karabinerem éles kattanást hallatva megállította az esésemet, amitől mindenem megrándult.

– Lóri! Biztosítsd azon a dolgon, ha felhúztál – mutattam le a kötelet tartó szerkezetre.

– Basszus, tényleg – jutott eszébe, hogy mondjuk az nem árt ahhoz, hogy fent is maradjak, és ne zuhanjak vissza. Lóri újra odarohant a csörlőhöz, sietősen tekerni kezdte, amitől ismét megemelkedtem. Kezdtem komolyan hányingert kapni a folyamatos zötykölődéstől és ráncigálástól. A kattanást követően megint megálltam a húzás közben, Lóri azonban ezúttal egy kis pockot benyomva biztosította a szerkezetet, így maradtam a kötélen lógva a helyemen, egy méterrel a föld felett.

– Ügyes vagy! így tovább! – drukkoltam Lórinak a fáról lógva, ő pedig már rohant is vissza a második zászlóért, miközben óvatlanul felpillantottam a homokórára. Rengeteg időnk volt még.

A második zászlónk az egymással párhuzamosan lerakott gumiabroncsok végénél volt, így Lóri a katonai filmekből látott technikát választva megindult kis terpeszben, egyik lábát az egyik sor abroncsba, a másik lábát a másik sorba helyezve. Igen, a filmekben ez néhány másodperc alatt megvan, de a valóságban ez nem így működik, így Lóri a második lépésénél akkorát esett, hogy arccal beleborult a többi gumiba. A kezemet a szám elé kapva ijedten néztem, hogy mi történik, miközben az egyik szervező, aki végig az abroncsok mellett sétálva figyelte a verseny tisztaságát, ráüvöltött Lórira, hogy esésnél újra kell kezdenie, elölről. Lóri kitámolygott a gumik közül, és visszarohant a kezdőpontra, megpróbálva ezúttal lassabban, lehetőleg hiba nélkül teljesíteni a pályát, de megint elesett. Kezdhette újra.

A szám szélét rágva, a fáról lógva üvöltöztem Lórinak mindenféle buzdító szöveget, hogy nem baj, van még időnk, ne kapkodjon, csak nyugodtan, Lóri pedig harmadszor is nekiindult. Aztán negyedszer is. Ó, te jó ég. Folyamatosan beleakadt a lába valamelyik gumiabroncsba, és arcra esett. Egymás után, kivétel nélkül. Lóri rendíthetetlenül próbálkozott, nem adta fel, és ezt értékeltem is, mert tényleg mindent beleadott, de a nagy nyomástól kezdett egyre rosszabbul teljesíteni. Totál szétesett.

– Lóri! Lóri, figyelj rám! – kiáltottam a kötélen lógva. Lóri nyakig sárosan, reményvesztetten nézett felém, mire a lehető legmegnyugtatóbb arckifejezéssel ajándékoztam meg, próbálva átadni neki minden higgadtságomat és lélekjelenlétemet, mert úgy láttam rajta, hogy teljesen bepánikolt attól, hogy egymás után többszöri próbálkozásra sem sikerült neki, miközben telik az idő. – Figyelj, Lóri – ismételtem meg. – Jók vagyunk, ne aggódj az idő miatt – kezdtem, de ez így ebben a formában azért annyira nem volt igaz. – Próbáld meg nyugodtabban, ne kapkodj, ha beleakad az abroncsba a lábad, akkor húzd ki onnan, addig ne mozdulj, ne akarj továbbmenni, mert akkor elesel, és kezdheted elölről! – tanácsoltam. – Csak szép nyugodtan, egyiket a másik után, lépésről lépésre. Ne rohanj! – tanácsoltam a kötélről.

Lóri idegesen bólintott, és újra megpróbálta, ezúttal sokkal átgondoltabban. Az időnk brutális gyorsasággal fogyott, de nem mertem neki mondani, nehogy jobban bestresszeljen, én azonban érzékeltem, amikor aggódva pillantottam fel a fejem felett lévő homokórára, aminek az alja már bőven tele volt. És még csak a második zászlóért mentünk.

Lóri egyik lába után a másikat rakta, ahogyan tanácsoltam, és bár sokkal lassabban, mint a filmekben szokták mutatni, végül sikerült végigmennie az abroncsokon újabb esés nélkül, így az utolsóból kilépve felkapta a leszúrt zászlót, és már rohant is oda hozzám. Leszúrta a kijelölt helyére a második zászlónkat, majd megragadta, és gyorsan hajtani kezdte a csörlőhöz tartozó kart. Újra megmozdultam, és felfelé haladtam a kötélen lógva, miközben Lóri egy rajzfilmfigura gyorsaságával tekerte kattanásig a kart, amikor újra megakadtam. Nem ment tovább. Lóri bólintva konstatálta, hogy a második zászlóval ennyit tudott rajtam húzni, így biztosította a csörlőt, megállítva engem nagyjából kétméteres magasságban, és futott is vissza a pályára.

Ezúttal a homokozószerű, sárral töltött medence következett, amihez odaérve Lóri tanácstalanul fordult körbe. Mert nem volt ott zászló.

– Hanna! Itt nincs semmi – kiáltotta felém.

– Látom – szóltam vissza a magasban lógva. – Akkor menj tovább, keress máshol!

– Nem lehet – felelte széttárt karral. – Itt jelzi a hármas feladatot – szólt, mutatva a földbe szúrt táblát, amin jól láthatóan szerepelt a hármas szám.

– Oké – agyaltam, idegesen pillantva fel a homokórára. – Várj – jutott hirtelen eszembe valami.

– Mi az?

– Ha nem látod a zászlót a föld felett... – mondtam a számat elhúzva, mire Lóri a szemét forgatva széttárta a karját.

– Na jó, mosol rám megint? – kérdezte.

– Bármikor – nevettem, a következő pillanatban pedig Lóri beugrott a sárba, és négykézláb tapogatózva kezdte keresni az elrejtett zászlót.

Lóri a felismerhetetlenségig sáros lett, és amikor kiemelte a zászlót a dagonyából, amiről csak feltételezhettük, hogy a miénk, mert természetesen az is csupa kosz volt, már rohant is vissza felém. Hunyorogva, másodpercenként pislogva próbálta kitisztítani a látását, de még a szempillájáról is csöpögött a sár, végül valahogy beszúrta a zászlót a helyére, majd megpróbálta a karjával megtörölni a szemét, de nem járt sikerrel, mert mint mindene, a melegítőfelsőjének az ujja is tiszta sár volt.

– Nem látok semmit, basszus – ragadta meg a kart második próbálkozásra, mert elsőre félrenyúlt.

– Hé, engedj le! Engedj le a kötéllel – kértem, mire Lóri hunyorogva tapogatta a csörlőt, és kipattintotta a biztosító pöcköt, ami egészen addig fent tartott. A kar abban a pillanatban visszafelé kezdett forogni, én pedig villámgyorsan lezuhantam a már jól ismert, félméteres magasságig, ahol ismételten megrántott a kötél.

– Na jó, előbb-utóbb kidobom a taccsot ettől – dünnyögtem, majd Lóri felé hajolva kinyújtottam a karomat, és a tiszta pulcsim ujjával letörölgettem az arcát. Nagyon kevés időnk volt, de nem érdekelt, akkor sem hagyhattam, hogy vakon csinálja tovább az akadálypályát.

– Kösz, Hanna – nézett rám hálásan, és úgy tűnt, ezúttal már lát is engem, miközben maga mellé köpködött, mert a sárral töltött homokozóban kutatva a zászlónkat még a szája is telement. – Na, kapaszkodj – ragadta meg a csörlő karját, és felhúzott a harmadik kattanásig, aztán lefixálta, és otthagyott lógva a nagyjából háromméteres magasságban, amit már én is megéreztem. Nem elég, hogy fel-le rángattak a kötélen, amitől kellőképpen felkavarodott a gyomrom, három méterrel a föld felett lógva már kezdtem kifejezetten kellemetlenül érezni magam.

Lóri visszarohant az utolsó zászlóért, én pedig félve a homokórára pillantottam, ami már szinte elérhető közelségbe került. De csak szinte. Mert ahhoz, hogy megfogjam, még egy utolsó felhúzásra volt szükségem, amihez kellett a zászló. Azt viszont nem adták könnyen.

Az utolsó akadálypálya elején Lóri felugrott, és megragadta az első kötelet, majd azt fogva addig himbálta magát, amíg elkapta a soron következő másodikat is, és átkapaszkodott rá. így már mindketten lógtunk. Én a fán, hevederre erősített karabinerekkel egy kötélen, Lóri pedig egy akadálypálya kötelét fogva, megpróbálva magát addig himbálni, hogy átkapaszkodhasson a következőre. Lóri a harmadik kötelet is sikeresen elkapta, de túlságosan sáros volt a tenyere, így kicsúszott a kezéből, és lezuhant a pálya alatt lévő kifeszített hálóra, ami pár pattanás után felfogta őt.

– Elölről! – szólt rá a szervező, amikor Lóri félregurult a háló széléig, majd lekászálódott róla.

– Megyek már – dünnyögte, és elfutott a pálya elejére, hogy újrakezdje.

Felpillantottam a homokórában pergő homokszemekre. Maximum egy percünk lehetett hátra, de közben Lóri láthatóan fáradni kezdett, amin egyáltalán nem csodálkoztam. Én csak a fán lógtam, de már attól hányingert kaptam, ő pedig kúszott-mászott, tartotta magát a karjával, zuhant, esett, kezdte elölről.

Az időnk viszont fogyott, ráadásul egy újabb esést követően ismét meg kellett próbálnia a pályát elölről. Ezúttal utoljára. Mert nem volt több időnk. A lélegzetem is elakadt, és onnantól kezdve szinte lassítva láttam mindent. Ahogyan Lóri egyik kötélről lendületből a másikra ugrik, egyre csak közeledve a zászlóhoz. Ahogyan a lábam alatt három méterre van a talaj. Ahogyan a fejem felett peregnek a homokóra szemcséi. És szinte már elfogytak.

– Megvan!!! – ordította Lóri, elkapva a levegőben a zászlót, majd leugrott a kötélről, és ész nélkül rohanni kezdett felém. Odaérve szinte a sárban csúszva érkezett meg a csörlőig, belevágta a zászlót az utolsó szabad helyre, majd két kézzel megragadta a kart, és artikulálatlan üvöltést hallatva tekerni kezdte, amitől újra emelkedni kezdtem. Én abban a pillanatban felnyújtottam a kezem, hogy elérhessem a homokórát, aminek az utolsó szemcséi csúsztak át a vékony kis résen, majd ahogyan Lóri egy utolsót tekert a csörlőn, én pedig feljebb kerültem, sikerült elkapnom a fellógatott időmérőt, és magamhoz vettem, miközben megfordítottam. Sikerült. Tíz percen belül voltunk.

– Megvan! Megvan, Lóri! – üvöltöttem. – Itt a homokóra! – mutattam büszkén, mire Lóri megkönnyebbülten elmosolyodott, és... És akkor örömében ellépett a csörlőtől, és boldogan nézett fel rám, anélkül hogy a kis pöcökkel biztosította volna a szerkezetet. Én pedig újra zuhanni kezdtem, de ezúttal Lóri ott állt alattam. Még a sikoly is belém fagyott, annyira gyorsan történt az egész, és bár a másodperc töredéke alatt felfogtam, hogy mint eddig, ezúttal is megfog majd a biztonsági karabiner, csakhogy most ott áll Lóri is. Akire sikerült rázuhannom. A biztonsági karabiner ugyan megfogott fél méterrel a föld felett, de közben sikerült Lóri fejét lerúgnom, ahogyan lezuhantam rá. Én ott lógtam a kötélen, Lóri pedig kiterült alattam.

– Jézusom! – ordítottam el magam a földön fekvő Lóri láttán.

A következő pillanatban minden irányból felénk rohantak a szervezők, és amíg ketten engem leemeltek a kötélről, a többiek Lórihoz szaladtak. Nem mozdult. Ahogy lekapcsoltak a karabinerről, idegesen félrelöktem magam körül mindenkit, és Lóri mellé rogyva a földre, elkerekedett szemmel néztem rá, várva, hogy megmozduljon vagy kinyissa a szemét. Egy örökkévalóságnak tűnt, de végül másodpercekkel később kinyitotta a szemét.

– Jól vagy? Lóránt, fáj valamid? Mondj bármit. Lóri, hallasz minket? – szólongatta Róbert, és a kissé zavarosan felfelé bámuló Lóri fölé hajolt.

– Továbbjutottunk? – kérdezte, és mivel ez volt az első, ami eszébe jutott, végre kiengedtem az addig bent tartott levegőt, majd megkönnyebbülten ráhajoltam, és átöleltem a sáros Lórit.

– Hanna, szállj le róla! – szólt rám élesen Róbert. – Lehet, hogy eltört valamije – közölte idegesen.

– Semmi bajom – nyöszörögte Lóri, és miután elengedtem, felém nyújtotta a karját, hogy segítsek neki felülni. Két kézzel megragadva óvatosan felhúztam, mire Lóri felült, és értetlenül nézett körbe.

– Mi a para? – kérdezte gyanútlanul.

– Hanna rád esett majdnem négyméteres magasságból, és úgy láttuk, hogy néhány pillanatra elveszítetted az eszméletedet. Hogy érted, hogy mi a para? Azonnal orvoshoz viszünk! – közölte Róbert ellentmondást nem tűrő hangon.

– Biztos, hogy nem – rázta meg a fejét Lóri. – Semmi bajom – tápászkodott fel, de megtántorodott. – Hú, de hányingerem van, basszus – motyogta, én pedig még erősebben szorítottam a karját.

– Lehet, hogy agyrázkódásod van. Azonnal megyünk a buszhoz, és elviszünk kórházba – jelentette ki Róbert. – Tudsz járni?

– Persze, hogy tudok. Ezzel a lábbal? – vigyorodott el. – Ez elvisz engem bárhová.

– Jó, na, ne erőltesd a beszédet. Indulás!

– Oké, de... Hanna jöhet velem? – kérdezte Lóri, és láttam rajta, hogy egy kicsit megijedt. Csak azt nem tudtam eldönteni, hogy attól, hogy nem érzi jól magát, esetleg fáj valamije, vagy attól, hogy egy pillanat alatt körbeállták, és pánikszerűen reagáltak a helyzetére.

– Jöhet – biztosította Róbert, én pedig azonnal bólintottam, és a kezét megfogva elindultam mellette.

Amíg mi egy szervezővel a kijelölt ösvény felé sétáltunk lassan, Róbert kiadta az utasítást a többieknek.

– A verseny folytatódik, a maradék három csapatot vezényeljétek le, majd vigyétek vissza az összes versenyzőt a táborhelyre – közölte. – És két ember álljon a csörlő mellett végig, ügyelve, hogy biztosítva legyen – tette hozzá, megelőzve, hogy megismétlődhessen az előbbi incidens.

– A kiesők? – kérdezte az egyik szervező.

– A visszaérkezésünkig legyen függőben – közölte, aztán utánunk indult.

– De nem mi estünk ki, ugye? – kérdezgette Lóri. – Megvolt a homokóra. Hanna elkapta – erősködött.

– Sss. Ne beszélj – szólt rá Róbert.

– De bent maradtunk? A Nyertes Szirtes bent maradt? – kérdezte megállás nélkül.

– Nyugi, most ne ezzel foglalkozz – sétáltam mellette a kezét fogva, úgy kísérve a buszig. Igyekeztem úgy tenni, mintha ura lennék a helyzetnek, és csak egy semmiségről lenne szó, mert nem akartam, hogy Lóri lássa rajtam, mennyire meg vagyok ijedve, ezért az úton végig szórakoztattam és beszélgettem vele. De őszintén, fogalmam sem volt, hogy megsérült-e, vagy hogy egyáltalán folytatódhat-e a verseny a Szirtes gimi számára.

– Azt mondod, durva volt? Jól nézhetett ki vajon? – kérdezte Lóri a buszon mellettem ülve, miközben Miskolc felé haladtunk.

– Hát, nagyot estél – ismertem be. – És ha hozzátesszük, hogy én zuhantam rád...

– Lehet, hogy ezt elnevezik rólunk? Az ilyen balesetet? Lehet, hogy úgy hívják majd, hogy a Lóri-Hanna-sérülés?

– Elképzelhető – mosolyogtam rá.

– Az elég penge – bólogatott elégedetten, aztán újra megemelte a kezében fogott zacskót, és belehányt, miközben én félrefordultam, és oda sem megveregettem a hátát.

nézve

9.

A miskolci kórház várótermében ültem, és arra vártam, hogy megmondják, Lórinak lett-e baja attól, hogy ráestem a fejére. Mellettem Titanilla tanárnő FaceTime-olt folyamatosan Kocsissal, aki mindenképpen el akart indulni a helyszínre, mondván, az „ő srácai közül sérült meg valaki”. Erre azonban egyelőre semmi szükség nem volt, amíg nem tudtuk, hogy mi van Lórival. Amikor a buszhoz értünk, Róbert azonnal értesítette a táborhelyen lévő Titanilla tanárnőt, akit odahoztak, hogy kísérő tanárként jelen legyen Lóri vizsgálatainál. És ő ott is volt. Mellettem üldögélt a váróban, amíg Lórit bevitték a vizsgálóba, és Kocsist próbálta kordában tartani, nagyjából sikertelenül, mert az igazgató másodpercenként érdeklődött Lóri állapotáról, amivel kapcsolatban semmit sem tudtunk mondani, tekintve, hogy még nem végzett a dokinál.

Az én telefonom is forródrótként funkcionált. A versenyzők között hamar híre ment, hogy a piros csapat feladatakor történt valami, amiről persze már valóságos legendák születtek, így terjedt el a táborhelyen, hogy „Lóri kómában van”, vagy éppen „kitört a nyaka”. Természetesen semmi ilyesmiről nem volt szó, és Bernadett-tel többször is FaceTime-oltam, általában ugyanazt mondtam el minden híváskor, hogy még nem tudok semmit, mert Lórit a vizsgálóba vitték, de azonnal szólok, ha van valami. A videóhívásokkor Bernadett mellett az étkezőben ült Zsombi, Kornél, Csenge és a sötétzöld csapat négy infósa is. Őket mind érdekelte, hogy mi van Lórival. Egyszer pedig Máté és a sárgák is megjelentek a háttérben, de őket figyelmen kívül hagytam, nem voltam rájuk kíváncsi, mert gyanítottam, hogy ők csak további infókat gyűjtenek a kis jegyzetükbe.

Apuval is többször beszéltem, rendkívül aggasztónak találta a helyzetet, és azonnali értesítést kért arról, ha bármi fejlemény van, addig pedig elment a zárt IOV Facebook-csoportba kibeszélni a történteket.

Így tehát mindenki tőlem várt visszahívást, amint kiderül valami, ezért az ügyelet várójában üldögélve egy üdítősdobozt fogtam a kezemben, és meredten bámultam magam elé. Igyekeztem kizárólag Lórira koncentrálni, de a kórházi légkör, és az, hogy arra vártam, hogy kijöjjön egy ajtón egy orvos, és mondjon valamit, nem volt rám jó hatással. Az orromba felkúszott az épület tipikus szaga, ami automatikusan beindította az emlékeimet. A karkötőmet a csuklóm körül tekergetve akaratlanul is körbepillantottam a váróban. Volt ott idősebb beteg, akit mentő szállított be, és félretolva várt a vizsgálatra. Volt középkorú férfi mellkasi nyomással és hisztérikusan aggódó feleséggel, aki minden alkalommal leüvöltötte a nővér fejét, valahányszor megpillantotta. És volt egy nagyjából velem egyidős lány, az anyukájával. A lányon látszott, hogy beteg, talán megfázás vagy influenza, mert az orra sebes volt a sok fújástól, a bőre sápadt volt, a szeme pedig lázasan csillogott. Az anyukája gyakran kisimította a haját az arcából, és a homlokát megpuszilva ellenőrizte a hőjét. A lány erre nem reagált, nem húzódott el kamaszosan vagy ilyesmi, mert ahhoz túl elesett volt a rosszulléttől. Ahogyan szomorú mosollyal néztem őket a váróban, képtelen voltam parancsolni az agyamnak, és akaratlanul is megindultak a gondolataim, amitől keserű gombóc keletkezett a torkomban. A tudat, hogy velem többé már nem tud eljönni anyu dokihoz, vagy hogy többé már nem tudja így ellenőrizni a lázam, gyomorszájon vágott, és szorosan lehunytam a szemem, megpróbálva elkergetni az emlékeimet, amik olyannyira fájtak, hogy szinte belehaltam. Ezért utálom a filmeket. Mert a gyászt könnyfakasztó jelenetekhez kötik, hatásvadász, múltat felidéző flashbackkel, amikor rendszerint karácsony van, és a család együtt díszít, vagy éppen mindenki annyira nevet valamin. Baromság. Az embert nem ezek vágják padlóra. Nekem sokkal jobban fáj minden apró hétköznapi dolog, amiről egészen addig nem is tudtam, hogy hiányozhat, amíg nem veszítettem el anyut. Dolgok, amiket nem veszünk észre, mert természetes, hogy vannak, aztán egyszer csak nincsenek már, és bármit megtennénk értük. Amikor anyu elment, elment vele minden, ami egy lány életében az anyukáját jelenti. Nem nézi meg többé homlokpuszival, hogy magas-e a lázam, nem szól rám ezredszerre is, hogy húzzam ki magam, mert különben görbe leszek. Nem takar be többé, én pedig nem mondhatom, hogy ne takarjon be, mert már nagy vagyok hozzá. Dehogy vagyok nagy. Egyáltalán nem vagyok az. Nem mondja el többé egy választott ruhámról az enyémmel teljesen ellentmondó véleményét, és nem mondja azt, hogy majd meglátom, hogy igaza volt, és később még hálás leszek ezért. Mert nem lesz később. Nem tud elkísérni egy számomra fontos eseményre, versenyre vagy vizsgára, ahol az ajtón túl tudom, hogy ott van, és amikor kimegyek, látom az arcán, hogy izgul, és várja, hogy mondjak valamit, én pedig azt mondom, nem sikerült, ő pedig erre azt feleli, hogy „nem baj, kicsim, majd legközelebb". Ha felébredek az éjszaka közepén, mert rosszat álmodtam, és ösztönösen az az első kiáltásom, hogy „anyu!", nem válaszol már rá senki. Nem néz be a szobámba többé vacsora előtt, hogy utoljára szól, álljak már fel a géptől, és én nem felelhetem többé, hogy csak még egy perc. Mert nincs még egy perc. Bárcsak lenne! Apró, hétköznapi dolgok. Nem karácsony, nem utazás, nem albumba vagy a szaros Instagramra való dolgok. Csak átlagos napok, amikor hazaérek a suliból, és otthon vár. De már nem vár.

A könnyeimet törölgetve feleszméltem a gondolataimból, és a kezemben rezgő telefonon fogadtam a videóhívást. A nagyi volt.

– Apád azt mondja, fejre esett egy gyerek a viadalon – kezdte köszönés nélkül, majd közelebb hajolt a kamerához, hogy jobban szemügyre vehessen. – Miért sírsz? – kérdezte azonnal, amikor észrevette a könnyeimet.

– Nem, én csak... – töröltem le erőszakosan az arcomat, és kissé megráztam a fejem, hogy magamhoz térjek. – Minden rendben. Lórira várok.

– Miatta sírsz? Aki fejre esett? Miért, mi van vele, hülye lett? – faggatott a nagyi a saját stílusában.

– Még nem tudok semmit – válaszoltam.

– Ott vagy a kórházban – jegyezte meg, felismerve a helyszínt mögöttem.

– Igen – szipogtam, és felnéztem a telefonomból, mert kinyílt egy vizsgáló ajtaja. A lány jött ki az anyukájával, akinek a kezében receptek voltak, és kifelé igyekeztek a kórházból. Most valószínűleg együtt elmennek a gyógyszertárba, a lány a kocsiban marad, amíg az anyukája kiváltja a gyógyszereket, aztán hazamennek együtt... Jó nekik.

– Hanna? – szólt a nagyi, mire üveges tekintettel visszafordultam a kamerába, és rájöttem, ha kérdezett is valamit, valószínűleg nem hallottam, mert nem figyeltem rá.

– Bocsánat, én csak... Nem bírom a kórházakat – fújtattam. – Rossz emlékek

– Tudom – sóhajtott egy hatalmasat, és láttam az arcán, ahogyan átsuhan rajta a fájdalom, és szinte eltorzítja egy pillanatra. Aztán, mintha mi sem történt volna, megrázta magát, és újra önmaga lett. Mindig is a nagyi volt köztünk a legerősebb. Legalábbis nekünk ezt mutatta. – Na, de gyere szépen vissza onnan, ahol jártál, mert most a most van, és ezt kell megélned, úgyhogy jelenleg semmi más dolgod nincs, csak megvárni, amíg a fejre esett gyerek kikászálódik a röntgenből, aztán menjetek vissza szaladgálni az erdőbe. Semmi értelme egy kórházban magadba roskadva ülni. Abból kijutott bőven a múltban – tett helyre egy pillanat alatt.

– Rendben – ígértem. – Te jól vagy?

– Persze – dünnyögte. – Apád hívott, hogy elmesélje, mi történt a versenyen, egyszerűen nem értette meg, hogy amennyiben nem rólad van szó, egyáltalán nem érdekel az sem, ha valaki fejjel áll bele a földbe.

– Ez kedves tőled – nevettem el magam.

– Csak őszinte. Egyébként kissé fájlalom, hogy nem kaptam rólad legalább egy képet, ahogyan felakasztott hevederen lógsz a fán. Legközelebb gondolj a nagyanyádra, és okozz nekem néhány vidám pillanatot azzal, hogy megörökíted – kérte fülig érő szájjal. A nagyi és a humora. Mindegy.

– Ígérem, a következő ilyen alkalommal fotózkodom – mosolyodtam el.

– Nagyszerű, számítok rá. Na, leraklak, mert apád biztos mindjárt téged is hív, szedd rendbe az arcodat, ne lássa, hogy sírtál, mert akkor kiborul. Pedig már viszonylag emberi formát öltött, amióta követi a táborodat, vagy midet. Lefoglalja magát.

– Tudom, és nagyon örülök neki – feleltem mosolyogva.

– Akkor rajta, gyerünk tovább, nyerd meg a tusát!

– Verseny – javítottam ki, holott tudtam, hogy direkt csinálja.

– Akkor azt – vigyorgott a kamerába. – Mi van a kajakossal? – váltott témát gyorsan.

– Minden rendben van vele – mondtam sejtelmesen.

– És ez mit jelent? Ez a vigyor. Mi volt ez? – hunyorgott a nagyi.

– A barátnőjének nevezett – ismertem be, zavartan elkapva a tekintetemet a kijelzőről.

– Hát ez gyors volt. Nem semmi a tempója. Biztos a kajakozás miatt.

– Nagyi! – szóltam rá élesen.

– Jó, csak vicceltem – nevette el magát. – Örülök, jó hatással van rád az a fiú.

– Igen, szerintem is – ismertem be.

– Csak ennél gyorsabban ne haladjatok – tette hozzá. – Egy hét alatt barátnő... A jövő hónapban mi lesz? Dédszülő leszek?

– Nagyi, leraklak! – közöltem elkerekedett szemmel, és kinyomtam a hívást, aztán a kijelzőn anyu képére néztem, és megsimítottam az arcát. – Anyu, segíts, mindenki megbolondult körülöttem – suttogtam, megfeledkezve arról, hogy nem egyedül vagyok.

Hirtelen oldalra fordulva láttam, ahogyan Titanilla tanárnő a telefonomat nézi, valószínűleg elkapta a pillanatot és a suttogásomat is. Amikor észrevette, hogy nézem, találkozott a tekintetünk, és azt láttam rajta, amit általában mindenkin látok, aki megtudja, hogy mi volt tavaly. Szánakozott, nagyon sajnált, de közben valahol legbelül rádöbbent arra, hogy mennyire örül, amiért ez nem vele történt meg. Szinte kivétel nélkül mindenkin ezt láttam az elmúlt egy évben. A megkönnyebbülést, amiért neki nem olyan szar, mint nekem.

Nem hibáztattam érte. Senkit sem hibáztattam érte. Önző reakció? Lehet. De őszinte. Rámosolyogtam a tanárnőre, aki ettől kissé zavarba jött, mintha csak elszégyellné magát a gondolataitól, aztán egyszerre kaptuk a fejünket az ajtó felé, mert Lóri végzett a vizsgálóban.

– Mi az? – pattantam fel azonnal.

– Minden oké. Megnézték a fejemet belülről! Teljesen penge – mesélte boldogan, mire megkönnyebbülten elnevettem magam.

– Ó, hála a jó égnek! – ugrottam oda hozzá, és szorosan átöleltem.

– A felnőtt kísérővel és a verseny vezetőjével váltanék néhány szót – jött ki az orvos Lóri után, mire Róbert és Titanilla azonnal odasiettek.

– Üdvözlöm, Takács Titanilla vagyok, a gyerekek történelem-tanárnője – vigyorgott Titanilla, totálisan bedobva magát a doki előtt.

– Üdvözlöm – köszönt az orvos, és elfogadta a kézfogást.

– Ó, csak nem egy nőtlen gyermekorvos. Hahaha – viháncolt a tanárnő, amikor rögtön kiszúrta, hogy az orvos nem visel gyűrűt.

– Jézusom – forgattam a szemem, aztán Lórihoz fordultam. – Mi volt? Fáj valamid? Mit mondott az orvos?

– Minden patent, Hanna – nyugtatott. – Még agyrázkódásom sincs. Ez a koponya, ez aztán bírja a strapát – mesélte büszkén.

– Nagyon örülök! De... Ha nincs agyrázkódásod, akkor mitől hánytál annyit? – kérdeztem az idefelé útra gondolva, amit jószerivel végighányt.

– Ja, hogy az? Azt mondta a doki, hogy valószínűleg attól hánytam, hogy annyi sarat nyeltem le a feladat alatt – magyarázta.

– Igen, az lehet. Jaj, de jó, Lóri, komolyan megijesztettél – ölelgettem meg újra, aztán a rezgő telefonomhoz nyúltam.

– Kocsis hív – pillantottam a kijelzőre, amin az igazgató kért videóhívást. – Felveszem, jó? Már halálra aggódta magát. El akart indulni ide – magyaráztam Lórinak.

A következő pillanatban Kocsis egész arccal belemeredt a kamerába, és ijesztő közelségből fürkészett minket.

– Ott van Lóri? – kiáltotta.

– Itt vagyok – mosolyodott el Lóri.

– Ó, hála a jó égnek – dőlt hátra Kocsis, a kelleténél hosszabban fújva ki a levegőt. Már azt hittem, hogy soha nem fogy el. – Borzasztóan aggódtam.

– Rendben vagyok, bátya.

– Ennek elképesztően örülök – szólt megkönnyebbülten.

– És ne nevezz így – tette hozzá gyorsan. – Mi történt, gyerekek?

– Hát az úgy volt, hogy tekertem Hannát a kötélen, ő megszerezte a homokórát, én meg így, aztarohadt, de jók vagyunk, aztán azt láttam, hogy zuhan rá a fejemre, kiterültem, mint a napozó gyík a sziklán, aztán behoztak ide a kórházba, mert okádtam, de nem volt gáz, betoltak abba a gépbe, ami vagy fél óráig zakatolt, hogy tititititititii. Olyan volt, mint valami zene, de nem a jófajta – mesélte, Kocsis pedig elkerekedett szemmel hallgatta, végül megrázta a fejét.

– Hanna? – kért egy kis segítséget.

– Lóri a feladatunk végén örömében elengedte a csörlőt kibiztosítás nélkül, amitől visszazuhantam a kötéllel, és mivel pont alattam állt, ráestem. Hányt, ezért a szervezők behozták vizsgálatra, nincs-e agyrázkódása, de szerencsére semmi baja, csak attól hányt, hogy sok sarat nyelt. És... az elmondottak alapján arra tudok következtetni, hogy volt egy koponya MR-vizsgálata, ami negatív lett, így elengednek minket – fordítottam le.

– Nagyon köszönöm – hálálkodott Kocsis.

– Titanilla tanárnő és a szervező végeztek az orvosnál – pillantottam fel a telefonomból, amikor ismételten kinyílt a vizsgáló ajtaja.

– Ne rakjatok le! – kérte Kocsis.

– Rendben – feleltem, és Lórival együtt odasétáltam a dokihoz.

– Nagyon szépen köszönjük – köszönt el Róbert az orvostól.

– Mi történt? Mi hangzott el odabent? – kiabált Kocsis a telefonomban. A doki meglepetten lenézett a készülékre. – Kocsis igazgató vagyok a Szirtes Gimnáziumból – mutatkozott be Kocsis FaceTime-on keresztül az orvosnak.

– Üdvözlöm – felelte az orvos.

– Nos? – vonta kérdőre Kocsis.

– A nőtlen doktor úr annyi instrukciót adott – kezdte Titanilla –, hogy Lóri pihenjen ma este, és holnap egész nap, ha szükségesnek érzi.

– Értem – biccentett Kocsis a kamerán keresztül.

– Szóval... – tért vissza arra Titanilla, ami igazán foglalkoztatta. – Itt vagyunk a Blikkben egy élménytáborban, ha gondolja... Bármikor szívesen látjuk – ajánlotta fel az orvosnak.

– Igazán? – kérdezte Kocsis.

– Igazán? – kérdezte Róbert.

– Nos, öhm, köszönöm a meghívást – hebegte az orvos, megpróbálva diszkréten elhárítani magától ezt az egész őrületet a színes melegítés kölykökkel, a videóhívásban lévő igazgatóval és a rámenős történelem-tanárnővel. Ez még egy sürgősségi betegellátáson is túl szürreálisnak számított. – Pontosan mi is ez a verseny?

– Az Iskolák Országos Versenye – felelte egyszerre Kocsis, Titanilla és Róbert.

– Érdekes. Sose hallottam még róla – gondolkodott az orvos.

– Hát, bástya, ezzel nincs egyedül – vágta rá Lóri.

Az Iskolák Országos Versenyének élménytáborába visszaérve Lórival és a kíséretünkkel az étkező épületébe igyekeztünk, ahol a csapatok éppen a vacsorájukat fogyasztották. Az érkezésünkre minden kézben megállt a villa, elhallgattak a csapattagok, és feszült figyelemmel meredtek rám, majd az utánam belépő Lórira, aki hirtelen nem tudott mit kezdeni a figyelemmel, aminek a középpontjába került, ezért csak feltartotta mindkét karját a győzelmet szimbolizálva, mire az egész étkező őrületesen hangos tapsviharban tört ki. Óriási ujjongás közepette álltunk a többi versenyző előtt, akiknek természetesen tudomásukra jutott, hogy mi történt a legutóbbi feladaton, és Lórit ünnepelték, aki hősiesen visszatért a versenybe annak ellenére, hogy több méterről rázuhantam a fejére. Néhányan, köztük Bernadett és Zsombi, továbbá a fekete csapat állva tapsoltak nekünk, többen pedig fütyültek is, aztán Róbert hirtelen kilépett mögülünk, és ettől egy pillanat alatt megváltozott a terem hangulata. A feketék és a mi csapatunk másik két tagja is visszaereszkedett a székre, és szép lassan mindenki elhallgatott, mert a főszervező érkezésével világossá vált, hogy a verseny folytatódik, és ezek alapján valakik elbukták a mai feladatot.

– Menjetek gyorsan a helyetekre – súgta nekünk Róbert, majd azonnal hozzátette: – Lóri, te menj olyan tempóban, ami kényelmes.

Lóri karját fogva sétáltunk az asztalunkhoz, ahol Bernadett előre kihúzta Lórinak az üres széket, majd miután segítettem neki leülni, gyorsan én is helyet foglaltam. A bent maradt csapatok valamennyi tagja némán várakozott, az egész étkezőben olyan síri csend volt, hogy a mennyezeti lámpáknak neki-nekirepülő kései cserebogár zümmögését is tisztán lehetett hallani. Róbert megállt a csapatok előtt, és megköszörülte a torkát.

– A mai feladaton bekövetkezett sajnálatos baleset miatt el kellett hagynom a verseny helyszínét, hogy elővigyázatosságból a piros csapat sérült tagját kórházba szállítsuk. Amint látjátok, szerencsére minden a legnagyobb rendben van, a verseny a távollétemben is folytatódott, most pedig ismertetem az eredményt. A tizenegy versenyben lévő csapatból hét teljesítette a megadott időn belül a feladatot. A maradék négy társaságból pedig azonnal távoznak azok a csapattagok, akik időn túl, legkésőbb szerezték meg a homokórát – mondta, szavai pedig kísértetiesen visszhangzottak a csendes étkezőben.

Mindenki behúzott nyakkal, erősen összehúzott szemmel várta, hogy Róbert kimondja, kiknek kell távozniuk. A pulzusom azonnal szaporább lett, ahogyan körbenéztem. Kornél higgadtan, fél karral Csengét átkarolva várta az eredményt, folyamatosan nyugtatva a lányt, azt sugallva, hogy bármi is lesz, nem hibáztatja érte. Csenge rémülten bólogatott, miközben le sem tudta venni a szemét a főszervezőről. A másik asztalnál Máté a kezét az asztal felett összekulcsolva, idegesen rágózva várta, hogy mondják már ki a kieső nevét. A sötétzöld infós srácok a GoPróba suttogtak, ők éppen vlogoltak a feszült helyzetről.

Az arany csapat tagjai magabiztosan hátradőlve, maguk előtt összefont karral bámultak Róbertre, pont úgy, mint akiket egy cseppet sem érdekel az eredmény, mert tudják, hogy ők időn belül voltak. Ahogyan mi is. A többi csapat tagjainak arcán vegyes érzelmek kavarogtak, amikor is Róbert felnézett a kezében tartott papírból, majd tekintetével körbepásztázott a termen, és megállapodott a tekintete...

– Ne... Ne! – suttogtam magam elé elhűlve, amikor azt láttam, hogy a fekete csapatot nézi. – Könyörgöm, ne – motyogtam, kezemet annyira rászorítva az asztal szélére, hogy egészen elfehéredtek az ujjaim. Róbert farkasszemet nézett Kornélék társaságával, amitől megfagyott az ereimben a vér, és éreztem, ahogyan a gyomrom felugrik a torkomba.

– Sajnálom – mondta Róbert, mire többen felszisszentek, Csenge pedig szinte elernyedt a széken ülve, de ekkor Róbert elkapta a tekintetét. – Világoskék csapat – fordult át a másik asztalhoz –, véget ért számotokra az Iskolák Országos Versenye.

Abban a pillanatban Csenge felsikoltott örömében, és a fekete csapat összeborult az asztaluk felett, a világoskékek pedig felálltak, olyan lendülettel, hogy két szék fel is dőlt, és hangos csattanással zuhant hátra. Többen odamentek hozzájuk, hogy elköszönjenek tőlük, miközben a szervezők közül két narancssárga ruhát viselő már ment is értük, hogy visszakísérjék őket a csomagjaikért a faházba, és felrakják őket a hazafelé tartó buszra.

A levegőt szaggatottan kapkodva, adrenalinhullámmal a testemben, kábán ültem a széken, és próbáltam felfogni az imént történteket, mivel szentül meg voltam győződve arról, hogy búcsúzom Kornéltól és a fekete csapattól. De nem ők estek ki. Átnézve az asztalukhoz elkaptam Kornél pillantását, aki megnyugtatóan rám mosolygott, én pedig kimerültén dőltem hátra a széken.

A világoskékek nagyjából három perc alatt elhagyták az étkezőt, a többiek pedig folytatták a vacsorát. Tíz csapat maradt versenyben. Ahogy körbenéztem, a verseny alkalmával először tűnt fel, hogy mennyi üresen maradt asztal van már a teremben. Összesen negyvenen voltunk az Iskolák Országos Versenyén. És akkor, amikor azt hittük, fellélegezhetünk egy kicsit, összesen talán nyolc perccel a világoskék csapat kiesése után a narancssárga ruhás szervezők bevonultak az étkezőbe borítékokkal a kezükben.

Lóri éppen a kórházi kalandjait mesélte Bernadettnek és Zsombinak, miközben egy adag vargabélessel küzdött, villájával megpróbálva kipiszkálni belőle a mazsolát, amikor megérkeztek a szervezők, mi pedig odakaptuk a fejünket.

– Ez meg mi? – kérdezte Zsombi elkerekedett szemmel.

– Új feladat? Máris? – csodálkozott el Bernadett is.

– Úgy tűnik – rágtam a szám szélét, az eseményeket figyelve.

– Basszus. Úgy hiányzott ez most, mint recés cipőtalppal szarba lépni – mondta Lóri frappánsan, majd megtörölte a száját egy szalvétával, és elképedve nézte a szervezőt, aki lazán lerakta közénk a nekünk járó piros borítékot, és már ment is tovább.

– Akkor bontsunk – toltam félre a tányéromat, mert az izgalomtól annyira összeugrott a gyomrom, hogy a továbbiakban már egy falatot sem bírtam volna lenyelni.

Zsombi felvette a piros borítékot, és kinyitotta. Megbabonázva néztük, ahogyan kiveszi belőle az instrukciót tartalmazó papírfecnit, amin egyetlen szó állt.

– „Kitartó” – olvasta fel.

– Mi? Mutasd – kapta ki a kezéből Lóri, és ő is elolvasta. – Ezen nincs más, csak ennyi – forgatta az ujjai közt.

– Megnézhetem? – kértem el, és átvettem a cetlit. Valóban, ez az egy szó szerepelt rajta, semmi más.

– És most ezzel mihez kezdjünk? – kérdezte Zsombi, amikor átadtam neki, hogy megnézhesse. Csakúgy, mint én, a kilencedikes is valami rejtett utalást keresett a papíron. Szemüvegével egészen közel hajolt, hogy jobban lássa, majd a lámpafény felé fordította, úgy vizsgálta meg, végül az asztalra visszarakva kapargatni kezdte a vacsorához kapott késsel, de nem járt sikerrel. Nem volt rejtett utalás, vagy bármilyen nyom, nem volt ott semmi más, csak a „kitartó" szó.

Bernadett a borítékot felvéve elolvasta a hátuljára írt utasítást.

– Itt annyi áll, hogy öt percünk van nevezni egy versenyzőt a következő feladatra – közölte.

– Oké – bólintottam, miközben az agyam megállás nélkül zakatolt.

A teremben az összes bent maradt csapat kis kupaktanácsot tartott a saját asztalánál, minden irányból susogás és diskurálás hallatszott, majd az arany csapat egyik tagja, Dávid már fel is állt, és elsőként ment az ajtó mellett álló szervezőhöz, hogy felírja a küldött tagot. Ők értelemszerűen mindenben elsők akartak lenni, még a jelentkezésben is. A többi csapat még átbeszélte a dolgokat, próbálták megfejteni, hogy mit takar a „kitartó" szó. Ahogyan mi is.

– Mire gondoltok? – kérdeztem a többieket.

– Kitartó. Kitart. Kitartás. Egyértelműen erőnléti – jelentette ki Bernadett. – És arra én megyek, Lóri nincs olyan állapotban, hogy megkockáztassuk, hogy fizikai feladatra küldjük – gondolkodott hangosan.

– A doki azt mondta, semmi bajom. Tudok menni én is. Már nem hányok – erősködött Lóri.

– Ez nagyszerű hír, Lóri, de a doki azt is mondta, hogy pihenj – tettem hozzá azonnal. – Szóval Lóri semmilyen esetben nem megy a feladatra – közöltem ellentmondást nem tűrve.

– Akkor maradunk hárman a feladatra – konstatálta Bernadett.

– Így van – helyeseltem, majd Zsombihoz fordultam. – Te mit gondolsz?

– Szerintem se menjen Lóri – vágta rá kapásból.

– Nem arról – forgattam a szemem mosolyogva. – A feladatról...

– Ó, arról – bólintott a kilencedikes. – Határeset – töprengett. – Nem túl egyértelmű erőnlétinek? Mi van, ha csapda? Mi van, ha a kitartó jelző, vagyis maga a kitartás, nem úgy vonatkozik a feladatra, ahogyan elsőre gondoljuk. Lehet, hogy valami logikai? Építeni valamit, vagy összerakni? Ahhoz is kell kitartás, nem is kevés. Ha pedig építeni kell, akkor vállalom! Megyek én! – jelentkezett önként, mire Bernadett összehúzta a szemöldökét.

– És akkor is benne vagy, ha nem kell semmit összerakni vagy építeni, hanem mondjuk a kitartás arra vonatkozik, hogy erőnléti feladatban kitartasz x ideig valami nehezet, vagy éppen elásnak, és te kitartóan vársz, amíg le nem telik az idő, és kiszednek onnan? – kérdezte.

– Mi van? – sápadt el Zsombi. – Ne már, csak nem ásnak el, ez egy barátságos iskolai verseny! – mondta megrökönyödve.

– Ja, haver, barátságos. Nekem például ma ráestek a fejemre – vonogatta a vállát Lóri.

– Jézusom, anyu tutira hazavisz innen, ha ilyen feladatot kapok. Ez a rémálmom! – rinyált Zsombi, és látszott rajta, hogy megijedt attól, ami esetleg rá vár.

– Hé, nyugi – szóltam közbe. – Senkit nem ásnak el – győzködtem. – Vagyis remélem – tettem hozzá gyorsan. – Bernadett csak arra akart utalni, hogy a kitartás rettenetesen sok dolgot jelenthet. Nagyjából mindent. És valóban benne van, hogy fizikai kitartást igénylő feladatról van szó. Ahogyan az is, hogy valamit össze kell rakni. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de szerintem ezt most nem fogjuk tudni kitalálni előre – tűrtem egy hajtincset a fülem mögé. – Szóval most maximum a megérzéseink alapján tudunk nevezni.

– Kábé – biccentett Bernadett. – Szavazzuk meg, az a legtisztább. Mindenki a saját megérzése szerint válasszon. Aki erőnlétit sejt, rám, aki pedig logikait, írja Zsombit. Na? – pillantott körbe hármunk közt.

Ezzel mindannyian egyetértettünk, úgyhogy elővettük a telefonunkat.

– Jó – mondtam. – Akkor mindenki leírja jegyzetbe azt, akit küldene, és utána háromra lerakjuk a telefonokat az asztalra, és megmutatjuk egymásnak. Mehet?

– Mehet – felelte Zsombi.

Mind a négyen bepötyögtük a készülékünkbe a nevet, és már ebből lehetett sejteni, hogy hárman ugyanarra gondolunk, mert Bernadett, Lóri és én is hosszabban írtunk, mint Zsombi.

– Egy, kettő, három – számolt Lóri, és leraktuk a telefonokat az asztalra.

Ahogyan sejtettem, Lóri, Bernadett és az én készülékemen is Bernadett neve szerepelt, Zsombién pedig a sajátja.

– Akkor eldőlt – bólintottam. – Bernadettet küldjük.

– Megyek, felíratom magam, mert mindjárt lejár az öt perc – pattant fel a székről, és elsietett a sorba, ahol a többi csapat már a feliratkozásra várt.

– Remélem, hogy nem jó a megérzésed – húztam el a számat Zsombira nézve.

– Én is – nyúlt be az ujjával a szemüvege mögé, és fáradtan megdörzsölte a szemét. – Ez most nagyon ötvenötven – sóhajtotta. – De azért kösz, hogy végül nem engem küldtetek. Ott halok meg, ha elásnak – pislogott maga elé kábán.

– Azért szerintem erre kevés esély van – tartottam vissza a nevetésemet.

– De ha mégis, Bernadett megcsinálja – lelkesített minket Lóri. – A csaj nem ismer lehetetlent.

– Az biztos – röhögte el magát Zsombi.

– Na, megvagyok – ült vissza hozzánk Bernadett.

– Mondtak valamit? Mikor lesz a feladat? – kérdeztem.

– Nem mondták – ingatta a fejét Bernadett.

– Figyelj – fordult hozzá Zsombi. – Kaja után mutatok pár trükköt, ha mégis olyan feladatra mész, hogy össze kell raknod valamit, vagy ilyesmi. Gyorstalpalózunk egyet Rubik-kockából meg modellezésből.

– Rendben, köszönöm – mosolygott rá Bernadett.

Az egyre erősödő csörömpölést és beszélgetést hallva úgy tűnt, a legtöbben már befejezték a vacsorát, de mielőtt bárki elhagyhatta volna az étkezőt, Róbert újra szót kért.

– Köszönjük, minden csapat leadta a nevezését a következő feladatra.

– Mikor lesz? – ordította be a halvány rózsaszín csapatból egy lány.

– Időben szólunk. Kitartás – válaszolta Róbert, mire az egész étkező felnevetett. – Mindenről értesülni fogtok. Azonban valamit tudnotok kell a következő megmérettetésről – szólt, és a szavait hallva mindenki elhalkult. – A feladaton utolsóként végző versenyző a csapatával együtt kiesik. Ahogyan azt már eddig is megtapasztalhattátok. Viszont... – mosolyodott el. – Itt az ideje, hogy az első helyezett is kapjon valamit – mondta, majd hatásszünetet tartott, várva a reakciókat.

Úgy tűnt, ez kezd mindenki számára érdekes lenni, mert többen előrehajoltak a széken, és feszült figyelemmel várták, hogy Róbert folytassa.

– A következő feladaton első helyezést elért csapat minden tagja egy teljes délelőttön át tartó hozzátartozói látogatást kap nyereményként – mondta ki, abban a pillanatban pedig az egész étkező felbolydult.

Többen azonnal cserélni akarták a benevezett csapattagjukat, amire természetesen nem volt lehetőség, így dühöngve vitatkoztak egymás között. Mindenki borzasztóan izgatottá vált, én pedig torokszorító érzéssel bámultam Bernadettet, akire hirtelen sokkal nagyobb teher hárult, mint a puszta bent maradásunk. Mert egyedül rajta múlt, hogy láthassam aput. Zsombi is hasonlóan érzett, kétségbeesve bámulta a vízilabdás lányt, arra várva, hogy ígérje meg, megnyeri nekünk a látogatást. Lórit nem különösebben érdekelte a téma, így ő tovább evett. Bernadett, mintha csak hallotta volna a gondolatainkat, Zsombira és rám pillantott.

– Minden tőlem telhetőt megteszek – szólt. – Dani látogatása is ezen múlik – közölte a gondolataiba merülve. – És ha arról van szó, hogy én láthassam Danit, eláshatnak, ledobhatnak, víz alá nyomhatnak... Nem érdekel, megcsinálom!

– Jó, de vajon miért asszociál mindenki valami szadista feladatra? – gondolkodtam el.

– Nem tudom, srácok – ingatta a fejét Zsombi, óvatosan körbepillantva. – Mindenki erős tagot küld – fordult körbe. – Most vagy tényleg ennyire egyszerű volt a feladvány, hogy az összes csapat kitalálta, vagy együtt szívtuk meg valamennyien – tette hozzá, mi pedig összenéztünk Bernadett-tel, de hiába, mert már nem változtathattunk.

– Na mi van, piros csapat? Mire tippeltek, mi lesz ez? – állt meg mellettünk hirtelen Máté szórakozottan, a másik három sárgával együtt. Timi, Mira és Marci türelmesen várakoztak mögötte.

– Nem tudjuk – feleltem azonnal. Máté összehúzott szemmel méregetett, megpróbálva kideríteni, hogy hazudunk-e.

– Nem tudjátok, mi? – röhögött erőltetetten. – Ahogyan az akasztófa feladatot sem tudtátok előre... – forgatta a szemét. – Képesek voltatok bekamuzni, hogy Lóri akasztófabajnok, én barom meg elhittem – csapott a homlokára színpadiasan. Valamennyien csendben figyeltük, egyikünk sem reagált, ezért Máté folytatta. – Jó, na, semmi para, versenyben vagyunk egymás ellen – nevette el magát feszülten.

– Tulajdonképpen igen – erősítettem meg.

– És persze az ellenfelek nem osztanak meg egymással mindent – töprengett, karjával megtámaszkodva Zsombi széktámláján. – Kit küldtök? – érdeklődött, mire ismét néma csend borult a társaságunkra. – Ne csináljátok már, ez azért nem annyira nagy titok – vigyorgott.

– Én megyek – közölte Bernadett.

– Akkor ti is erőnlétire számítotok – nyugtázta a hallottakat. – Na, lépjünk a medencéhez. Zsombika, jössz? – kérdezte.

– Később, mert még van egy kis dolgunk – nyomkodta a telefonját.

– Micsoda? – csodálkozott Máté. – A versennyel kapcsolatos? – tért rögtön a tárgyra.

– Nem, csak... – hebegte Zsombi, de elakadt, ezért Bernadett átvette a szót:

– Igen, azzal.

– Okkkééé – gondolkodott el Máté, és idegesen pásztázott körbe, majd a tekintete megakadt Zsombi telefonján, és a kijelzőre pillantott. Zsombi abban a másodpercben letakarta a képernyőt, hogy Máté ne lásson rá, amitől a sárga csapattag hangja azonnal sértődötté vált.

– Jó, vágom – bólogatott. – Nem kell segítenünk egymást, az nem a verseny része – tűnődött.

– Bocs, haver – kért elnézést Lóri, és ezzel tulajdonképpen akaratán kívül öntött olajat a tűzre.

– Semmi gond. Ellenfelek vagyunk, és a T0P10-ben már azért jobban érzékelhető a nyomás – elmélkedett hangosan. – Nem kell egymásnak súgni, mert mindenki a saját csapatáért küzd itt. De attól még lehetünk jóban, főleg, ha betartjuk az íratlan szabályokat. Például nem cseszünk ki direkt egymással, nem hátráltatjuk szándékosan egymást, és nem nyúlunk hozzá a másik cuccához – sorolta, majd mélyen a szemembe nézett, mert ezt az utóbbit egyértelműen nekem szánta. De én inkább a mondandója első felével foglalkoztam.

– Nem cseszünk ki direkt egymással és nem hátráltatjuk szándékosan egymást... – gondolkodtam hangosan. – Miért olyan ismerős ez nekem? – kérdeztem. – Ja, igen, megvan, pont ez történt az erdőben, amikor otthagytatok. Nem? – kérdeztem kedves mosollyal az arcomon, és végignéztem a társaságukon.

– Ne már, Hanna – röhögött fel erőltetetten Máté. – Mi az ahhoz képest, ha például valaki a másik személyes holmijához nyúl? Várj csak, tudom már. Az utóbbiért kizárás jár.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – néztem a szemébe, állva a szemkontaktust.

– Tényleg? – vigyorgott.

– Tényleg – erősítettem meg, igyekezve higgadtnak tűnni, miközben a pulzusom a fülemben dobogott.

– Akkor jó – tolta el magát Zsombi székétől, aminek támláján támaszkodott addig. – Mert ha kutattál volna, az gáz lenne... Simán kizárás jár érte, azt meg nem akarom, isten őrizz – vigyorodott el olyan magabiztossággal, mint aki fogást talált a másikon, és egyértelműen érzi a győzelmét.

– Figyelj már, bátya – szólt közbe Lóri váratlanul. – Még mindig a fiókon pörögsz?

– Amit becsukva hagytam, de nyitva volt, amikor visszaértem a házba, és csak Hanna tartózkodott ott? Igen, azon pörgők – bólintott határozottan.

– Hát akkor ne pörögj rajta – állt ki mellettem Lóri. – Megmondta, hogy nem nyúlt hozzá, hanem a tiszta ruhákat vitte be.

– És én higgyem is el? – röhögött fel Máté.

– Kénytelen leszel. Vagy bizonyítsd be az ellenkezőjét – vonta meg a vállát. – Amúgy meg – tette le a villáját Lóri a tányérja mellé, és az álla alatt összekulcsolta a két kezét. – Mit pattogsz ennyit a dolgon? A végén még azt kell gondoljam, hogy van valami abban a fiókban, amit titkolsz – támadt vissza Lóri Mátéra a saját fegyverével. Ezúttal az ő nyaka körül szorult a hurok.

– Csak a tabletem – tette fel a kezét Máté védekezve, és a szeme sarkából rám nézett, hátha a tablet szó hallatán elárulom magam valamiféle reakcióval. De a szemem sem rebbent.

– Na, akkor akadj le a témáról, senkit nem érdekel a tableted – tanácsolta Lóri. – Mégis mi van rajta, ami olyan titkos? Meztelen képek magadról? – zrikálta Lóri, direkt idegesítve Mátét, aki egészen rosszul viselte, hogy vadászból űzött vaddá vált, ezért gondolkodás nélkül kontrázott.

– Anyádról van rajta, egy egész mappa – vágta rá csípőből, abban a pillanatban pedig Lóri felpattant, úgy, hogy a lendülettől meglökte az asztalt, ami kibillent a helyéről, és több kés és villa éles csattanással zuhant a földre.

– Hé, hé! – kapott Bernadett velem együtt automatikusan Lóri karjához, mielőtt megindulhatott volna Máté felé, aki röhögve provokálta tovább Lórit. Az étkezőben lévők mind felénk fordultak és érdeklődve néztek, miközben a szervezők is észrevették, hogy valami probléma adódott két csapat között.

– Üss le, mire vársz? – sziszegte Máté megállás nélkül vigyorogva.

– Nyugodj le, Lóri, a verekedésért kizárás jár, ne hagyd, hogy provokáljon – suttogtam a fülébe, egyre erősebben szorítva a karját. Lóri megfeszültén állt Mátéval szemben, aki folyamatosan mosolygott rá. – Gyere, ülj vissza, néznek minket – kértem halkan, nyugodt hangsúllyal.

– Máté, hagyd abba, mindkét csapatot kirakják, ha balhé van – szólt Mira a sárgáktól, aki csakúgy, mint mi, az azonnali kizárást akarta elkerülni.

A két fiú farkasszemet nézett egymással, majd végül Lóri lejjebb engedte a karjait, a válla elernyedt, és a fejét ingatva visszaült a székre, Máté pedig elégedetten mosolygott ránk.

– Szóval így állunk...

– Sehogy sem állunk – felelte Bernadett felszegett állal.

– Oké, srácok, játszhatunk így is – szólt Máté, enyhén fenyegető hangsúllyal.

– Szerintem ti eddig is így játszottatok – közöltem pislogás nélkül nézve rájuk.

– Gondolsz valami konkrétra, Hanna? – kérdezte Máté.

– Nem. Miért, te gondolsz valami konkrétra, Máté? – kérdeztem vissza, ő pedig zavartan elröhögte magát.

– Csesszétek meg mind a négyen – lépett el az asztalunktól a kíséretével együtt, majd amikor mellém lépett, megtorpant egy pillanatra, és lenézett rám. Pontosabban a kezemre. – De jó, megcsináltattad a karkötődet? – kérdezte, mire ösztönösen a csuklómon lévő darabhoz kaptam, és elrejtettem a tenyeremmel. – Szép darab, vigyázz, nehogy megint baja essen – ajándékozott meg egy mosollyal, amitől végigfutott a hátamon a hideg.

– Na, húzzál innen, amíg szépen mondom! – förmedt rá Bernadett, aki kezdte elveszíteni a türelmét.

Máté elégedett vigyorral lépett el tőlünk, és a sárga csapattal együtt a kijárathoz ment, mi pedig ott maradtunk az asztalunknál, és tehetetlenül néztünk össze. A sárga csapat távozásával a teremben lévők felfogták, hogy ebből nem lesz nagyobb balhé, ezért a továbbiakban sem a versenyzők, sem pedig a szervezők nem foglalkoztak velünk, csupán két asztaltól irányult felénk a figyelem. Az arany csapat négy tagja érdeklődve nézett minket, szájuk elé tartott kézzel sugdolózva egymás között, megvitatva a látottakat. Rajtuk kívül a feketék fordultak még mindig felénk, totálisan értetlenül. Kornél széttárt karral meredt rám, és azt kérdezte, „mi a fene volt ez?" Csak a fejemet rázva legyintettem, és azt suttogtam, hogy „semmi", aztán visszafordultam Mátéék felé, akik megtorpantak az ajtóban.

– Hé! – kiáltotta el magát. – Félidő van a versenyben, és mi még mind itt vagyunk! – emelte magasba a kezét diadalmasan, mire persze azonnal beindult az üdvrivalgás. – Ünnepeljük meg a medencénél egy bulival! – szólt, erre az eddigieknél is nagyobb éljenzés keletkezett. – Fél óra múlva ott! – indult ki Máté a teremből, a csapata pedig követte.

Az étkezőben azonnal mozgolódás támadt, szinte csak mi maradtunk mozdulatlanok.

– Miért érzem úgy, hogy mi nem vagyunk meghívva? – forgatta a szemét Bernadett.

– Mert nem is vagyunk – mondtam ki egyszerűen.

– A seggfej. Odacsődít mindenkit, hogy spanoljon tovább velük – dünnyögte Lóri.

– És még több infóhoz jusson – tette hozzá Zsombi.

– Nézd a jó oldalát, haver – paskolta meg a karját Lóri –, legalább már nem kell vele smúzolnod kamuból, mostanra mind a négyen elvágtuk magunkat náluk – vigyorgott, Zsombi pedig csalódottan lebiggyesztette a száját.

– Tudja, hogy hozzányúltatok a tablethez – jegyezte meg sóhajtva Bernadett.

– Csak azt, hogy én – javítottam ki.

– De nem számít, mert nem bizonyítható – nyugtatott Zsombi. – Viszont nagyon úgy tűnik, hogy parázik attól, hogy mit kereshetett Hanna... De nem biztos semmiben. Ezért viselkedik ilyen bekattant módon.

– Vagy mert amúgy is kattant – vágta rá Lóri. – Mindegy, ha vége az IOV-nak, biztos, hogy pofán verem az anyázásért. A kis gyökér – dühöngött tovább azon, hogy kénytelen volt lenyelni ezt a sértést.

– Hagyd – nyugtattam. – Nem ér ennyit.

– Srácok, most kell nagyon összezárnunk, és nem hibázni – dörzsölte a homlokát Zsombi. – A jegyzetük alapján a sárgák most tutira azon lesznek, hogy ők nyerjék a következő feladatot. Tudják a gyengeségeinket, és ez most kapóra jön nekik. Ha nem mi nyerünk, és nem láthatjuk a hozzátartozóinkat, az kikészít majd minket, ők pedig erre mennek rá – gondolkodott, én pedig egyetértően lesütöttem a szemem. – Ők akarják nyerni a feladatot, csak azért is – mondta ki gondterhelten.

– Öcsém, jól elfajult ez a verseny. Ne szóljunk Kocsisnak? – gondolkodott Lóri.

– Minek? Nem tud segíteni. Ezen most senki nem tud, csak mi – suttogtam. – Hagyjuk ki ebből az igazgatót, ne szomorítsuk el. Nézzétek, már posztolt is a következő feladatról – mutattam fel a telefonomat.

– Igen, én küldtem el neki a helyzetjelentést, még mielőtt cirkusz lett volna – biccentett Zsombi, majd ő is belemerült a poszt olvasásába.

Szirtes Gimnázium megosztott egy bejegyzést. Három perccel ezelőtt.

BRÉKING! Mint azt már élőben közvetítettem nektek, a Szirtes-csapat egyik kiválósága, Lóri sérülést szenvedett a mai feladaton. Az esést követően Lórit kórházba szállították, ahol szerencsére megállapították, hogy semmi baja nem esett. Nagy megkönnyebbülés ez mindannyiunknak, aggódtunk érted, Lóri!

A feladatot a szerencsétlenség ellenére is teljesíteni tudta a kétfős delegációnk, így a Szirtes-csapat tovább menetel az Iskolák Országos Versenyén. írjátok kommentben Lórinak, hogy RESPECT, hadd lássa, mennyien gondolunk rá!

Csapatunk még ki sem pihente az előző feladatot, máris új megmérettetés van a láthatáron. Ezúttal kemény vízilabdásunk, Bernadett indul egy titokzatos feladatra, amiről csak annyit tudunk, hogy szüksége lesz a kitartására ahhoz, hogy teljesíteni tudja. Izguljunk együtt a piros csapatért! Szirtes szív, Szirtes lélek, a Szirtesnek drukkolok, amíg csak élek! (A neten találtam ezt a kis versikét, és átírtam az iskolánkra, remélem, tetszik nektek!) Kocsis igazgató

A bejegyzés alatt már bőven volt komment is, így legördítettem, és olvasni kezdtem.

„Nagy REPCEST Lórinak. LOL."

„Igazgató úr, mi az a respect? Tessék már magyarul írni, há' nem mindenki érti a külföldit."

„Lóri, nagy CEPREST neked!”

„Óriási PRESTCE Lórinak!"

„De hülyék vagytok!"

„Szirtes szív, Szirtes lélek, leszarom a Szirtest, amíg csak élek."

„:DDDDD"

„Adom!"

„Menjetek már innen kommentelni máshová, van, akit érdekel a verseny!"

„Igaza van, húzzatok a bánatba!”

„Lóri, CEPSTRE neked!"

„Bernadett! Bernadett, sok sikert a feladathoz! Mindennél jobban imádlak! Dani"

„Már megint itt a Dani."

„Itt vagyok!"

„Akkor menjél innen."

„Ne mondd meg, mit csináljak, baromarcú!"

„Szirtes szív, Szirtes lélek, fos ez a suli, én meg lépek." „Valaki, hol van az a kép Titanilla tanárnőről, amin bikiniben van??"

„Az Instáján."

„Kösz, nézem!"

„Hé, tudjátok, hogy a matekos csajnak mi az Insta-neve?"

„Újvári Hannának? Aki a versenyen van?"

„Aha."

„Nem használja, nincs friss képe vagy két éve."

„Pcsába. Azér' kösz."

„Szívesen. Amúgy is buktád."

„Mer?”

„Nézd meg krnll 111 profilját.”

„Az meg ki?"

„A fekete csapatból az egyik srác. LINK"

„Ja, látom. Dúl a láv a vejadalon."

„:DD De hülye vagy!"

„Emberek, lemaradtam. Mi történt Lórival?"

„Agylágyulás gyanúval vitték kórházba."

„Agyrázkódás, te barom. És nincs neki."

„Agya?"

„Agyrázkódása, de mindegy."

„Helló, most jöttem csak. Kinek kell a respect?"

„Lórinak."

„Akkor respect, Lóri. Ki az a krnll 111 ? Akiről beszéltek?" „Valami csávó a fekete csapatból."

„Mi vagyunk a feketék?"

„Mi a pirosak vagyunk, te nagyon hülye!"

„Ja. Jó, nem baj, bekövettem ezt a krnl-t."

„Miért követted be? Nem hozzánk jár."

„Kit érdekel? Cuki."

„Na, te sem az agyadról vagy híres."

„Hellósztok, most jöttem, Bernadett megy a következő feladatra?"

„Igen."

„BERNAADEEEETTTTTT! Imádlak! Dani”

„Ez már megint itt van?"

„Kocsis igazgató úr, bannolja már ki innen ezt a szellemi hulladékot, tök idegesítő!"

„Gyerekek, ne kelljen moderálnom a hozzászólásokat! Kocsis igazgató"

„Szirtes szív, Szirtes lélek, a Szirtes egy szar, és Kocsistól nem félek!"

„Na ebből elég legyen! Most aztán bajban vagy, fiam!"

„Beszarás, Kocsis privát üzenetet küldött nekem."

„LOOOOL. És mit ír?"

„Én meg nem nézem, hülye vagy?"

„Halljátok, hogy is van? Van a Hanna, az a helyes okos csajszi, Bernadett, a kigyúrt csaj, Lóri a vádlis csávó, és... Van negyedik tagunk?"

„Zsombi a negyedik."

„Zsombi? Az meg ki?"

„Az a kilencedikes forma. Aki legózik."

„Öcsém! Menjetek Titanilla tanárnő Instájára. Nyolc órája naptejjel kente magát!"

„Megyek."

„Nézem."

„Már megyek is."

„Gyerekek... A versenyre koncentráljatok! Kocsis igazgató"

„Majd ha a versenyen is mutatnak csöcsöket!"

„Na most telt be a pohár!!! Letiltom a további hozzászólásokat! Kocsis igazgató"

A kommentszekciót bezárva elkerekedett szemmel néztem magam elé, aztán inkább bezártam az oldalt. Megnyitottam az Instámat, ami ötvenhét új követést mutatott. Átfutottam, hogy kik jelöltek be. A legtöbben a suliból, akiknek volt friss képük és sztorijuk is. Mint mindenki másnak. Az én oldalam állt egyedül, nem volt ott semmi új vagy érdekes, mégis jöttek az új követők, abban bízva, hogy felteszek valami tartalmat. Mert hirtelen téma lett a verseny, azon belül pedig én is, az internet népe pedig erre úgy reagál, hogy azonnal megkeresi a profilt, és követni kezdi, nehogy lemaradjon valamiről. Hát. Egyre többen drukkoltak nekünk a Szirtesből. Ez pedig egyre nagyobb teherként nehezedett a vállunkra. Mert a tudat, hogy a suliból Kocsison kívül mást is elkezdett érdekelni a versenyünk, és kollektíván kezdtek drukkolni értünk, még inkább azt az érzetet keltette bennünk, hogy messze az otthonunktól, szinte kizárva vagyunk a valóságból, egy olyan versenyen, ahol már semmi nem az, aminek látszik, és senki nem az, aminek mutatja magát.

Sóhajtva bezártam az alkalmazást, és eltettem a telefonomat, majd felálltam az asztaltól.

– Tudok valamiben segíteni? – kérdeztem Bernadettet és Zsombit, akik időközben logikai feladatokat kezdtek el elemezni a neten, arra az esetre, ha Bernadett mégsem erőnlétit kap. Mindketten a fejüket ingatták, és visszamerültek Zsombi mobiljába, amin éppen egy videót néztek a puzzle kirakásának leghatékonyabb módjáról.

– Akkor én megyek, nem zavarok itt, kiszellőztetem egy kicsit a fejem – szóltam rájuk. Annyira belefeledkeztek a dolgukba, hogy csak egy hessegető mozdulattal illettek, így

Lórival elindultunk.

– Te mit fogsz csinálni? – érdeklődtem.

– Lábazok egyet – felelte. – Ki kell eresztenem a gőzt, nem bírom a feszkót – magyarázta.

– Jó. Csak óvatosan – tettem hozzá, aztán az étkezőből kilépve elváltunk az alkonyodó égbolt alatt. Lóri a kondiparkhoz ment, hogy kigyúrja magából az ideget, ahol csatlakozott az ott összeszokott társasághoz, én pedig visszamentem a faházunkba, és magam mögött becsukva az ajtót, bevonultam a fürdőszobába, beálltam a zuhany alá, és hosszasan engedtem magamra a vizet, hogy lemossam magamról az aznapi összes mocskot. Sajnos csak a feladaton rám ragadt szennytől tudtam megszabadulni. A többi még a táborhelyen volt, valahol a medence környékén.

Tiszta ruhát felvéve, a vizes hajamat egy törölközővel megborzolva álltam a mosdó előtt, és a tükörképemet néztem. A karjaimon, a nyakamon, de még az arcomon is voltak apró sebek, amiket a vékony faágak visszacsapódása okozott. Tíz után már nem számoltam a szúnyogcsípéseimet, inkább csak bekentem Fenistillel, továbbá észrevettem magamon egy-egy ismeretlen eredetű kék és zöld foltot, amiknek a keletkezéséről fogalmam sem volt. Talán valamelyik futkosós feladaton szereztem. Vagy amikor felhúztak egy fára. Ki tudja? A csap szélére támaszkodva közelebbről is megvizsgáltam a homlokomon lévő puklit, amit több mint valószínű, hogy egy friss szúnyogcsípés okozott, és fújtatva bekentem azt is, majd kissé értetlenül bámultam magamra a tükörben, mert... Mert valahogy másnak tűnt az arcom. Sőt, én is másnak tűntem. A zsebemből előkaptam a telefonomat, és a galériámban megnéztem az induláskor készített, letöltött Boomerangot. Egy hete, amikor megérkeztünk, a piros melegítőmtől az arcom a szokásosnál is sápadtabb volt, a bőröm szinte szürkének hatott. A szemem fátyolos volt, a tekintetem közömbös, és az egész testemre a görcsös testtartás volt jellemző, felhúzott vállakkal, összeszorított állkapoccsal. Leengedtem magam mellé a kezemben tartott telefont, és érdeklődve néztem a tükörbe. Valaki más nézett vissza rám. Az arcom az erdei levegőtől és a napsütéstől sokkal frissebb volt, a szürkés, fakó tónust felváltotta az egészséges, rózsaszínes alapszín, ráadásul az orrom kissé le is égett. A tekintetem újra érdeklődő volt, valahogy eltűnt róla az a ködös homály, amitől olyan tompának tűnt minden, és tompának tűntem én is. A leharcolt állapotom ellenére, ami a csípésekből, karcolásokból és sérülésekből fakadt, ezerszer inkább éltem, mint az elmúlt időkben bármikor. Nem a meggyötört önmagam voltam, hanem újra az a lány, aki versenyekre járt, elébe állt a kihívásoknak, és tudott küzdeni, ha kellett, akkor a végsőkig. Újra ott voltam én, az a Hanna, aki régen voltam, még azelőtt, hogy anyu beteg lett. Óriásit sóhajtva bámultam magamra, vagyis arra, amivé váltam, majd a telefonomat visszaemelve a háttérképre néztem. Úgy láttam, anyu örül a változásnak, mert a mosolya olyan volt, mint amikor elkísért a matekversenyre, és a „megcsinálod" arckifejezéssel ölelt meg, mielőtt beléptem az ajtón. Vagy a franc tudja, talán csak megint belebeszélem ezt egy régen készült fotóba, mert a valóságban már nem láthatom a reakcióját. A fürdőszobában állva teljesen belemerültem a gondolataimba, amikor odakintről, a faházból valami zajt hallottam. Azonnal összerezzentem, és hátráltam egy lépést, így az apró helyiségben nekiütközött a hátam a zuhanynak. Egy újabb kék folt, aminek a keletkezésére nem emlékszem majd.

– Bernadett? Csenge? – kiáltottam ki, mert kettejükön kívül más nem tartózkodhatott a házunkban. De nem jött válasz. Istenem, akkor ez nem lehet más, csak a mutáns szarvasbogár. Nyilván neki nem kiabáltam ki, mert bár a többiek a méretéről egészen extrém infókat osztottak meg, azt azért kizárt dolognak tartottam, hogy válaszolni tud. Legalábbis bíztam benne.

A fürdőszobában állva némán füleltem, aztán meghallottam, hogy egy szekrény becsukódik.

Azonnal feltéptem a fürdőszoba ajtaját, és vizes hajjal kirontottam, hogy tetten érjem az illetéktelen behatolót. Egyértelműen Mátéékra gondoltam, valahogy ösztönösen a „szemet szemért" elv ugrott be, vagyis ha én kutakodtam náluk, akkor ők is fognak nálam. De nem ők voltak ott, hanem Csenge, aki nekem háttal, bedugott füllel, zenét hallgatva állt a szekrénye előtt, és a bikinijét vette ki éppen a ruhái közül.

Nem akartam megijeszteni, ezért óvatosan megkocogtattam a vállát, amivel éppen az ellenkezőjét értem el, mert óriásit sikoltva ugrott egyet, miközben kikapta a füléből a fülhallgatóját.

– Jézusom, Hanna! A frászt hoztad rám! – kiabálta hisztérikusan. – Azt hittem, a bogár az!

– Mi? – nevettem fel akaratlanul, aztán azonnal megbántam, hogy kinevettem, mert pár perccel azelőtt, a neszezést hallva én is a szarvasbogárra tippeltem első körben. Egészen nyilvánvalóvá vált, hogy a mutáns szarvasbogár esete pszichésen megviseli a faházunk lakóit. – Bocs, nem akartalak megijeszteni, a fürdőszobában voltam, és hallottam, hogy van itt valaki. Kikiabáltam, de hiába...

– Igen, a füles – mutatta fel a fülhallgatót, amiből még mindig szólt a zene.

– Mit csinálsz amúgy? – érdeklődtem.

– Átöltözöm a medencés bulihoz – indult be a fürdőszobába a bikinijével, és behúzta maga mögött az ajtót. Én az ágyra lehuppanva vártam, hogy elkészüljön. – Te nem jössz? – kiáltotta ki.

– Nem, az nem igazán az én világom – feleltem szűkszavúan.

– Hát jó – lépett ki a fürdőszobából, két karját a bikinifelsője elé szorítva, majd megfordult előttem. – Segítenél bekötni?

– Persze – nyúltam a pánthoz, és először csomóra kötöttem, hogy biztosan ne oldódjon ki, majd második körben masnira. – Kész vagy.

– Köszi – lépett az ágyához, és felkapta róla a fekete melegítőfelsőjét. – Maradsz?

– Nem, igazából én nem tudom, hogy... – akadtam el, mire Csenge elmosolyodott.

– Szerintem a medencénél van – segített ki, elárulva, hogy merre keressem Kornélt.

– Köszönöm – vigyorodtam el hálásan.

– Gyere, nézzük meg – indult az ajtó felé.

– Rendben.

A kivilágított medencéhez sétálva a legnagyobb meglepetésemre sokkal nagyobb buli volt, mint amire számítottam. Máté invitálására, tekintettel arra, hogy hivatalosan is ő volt a „jó fej, mindenki haverja" srác a versenyen, a csapattagok több mint fele ott lógott a spontán buliján. A medence szélén egy dokkolóból üvöltött valami Spotify-lista, előkerültek a neonszínű gumiállatok, amik a víz felszínén lebegve arra szolgáltak, hogy a bulizok beléjük kapaszkodjanak. Minden irányból ugráltak a versenyzők a vízbe, óriási volt a röhögés és a lárma. A világoskék csapat távozása már feledésbe merült. Mintha ott sem jártak volna. A spontán bulin több tanár is részt vett, főként azért, hogy felügyeljék a tivornyát. Minden kézben telefon rögzítette a szórakozást, de voltak, akik GoPróval ugráltak a vízbe, hogy majd megvágva, hatásos aláfestő zenével egy jót vlogoljanak róla. Akiket egyáltalán nem láttam ott Bernadetten, Lórin és Zsombin kívül, azok az arany csapat tagjai voltak, a sötétzöld infós srácok, akik valószínűleg szokásukhoz híven az étkezőben maradtak netezni, és a gyúrósok. Ők valószínűleg még mindig a kondiparkban növesztették az izmaikat. Továbbá nem láttam a fekete csapat két tagját, Kornélt és Bencét sem.

– Megkérdezem Zolit, hogy hol vannak Kornélék – lépett el mellőlem Csenge, és a pingpongos csapattársához ment, aki éppen a vízben labdázott. A medence széléhez hajolva Csenge odahívta magához, és váltottak néhány szót, amíg én tisztes távolságból néztem a bulit és a tanárokat, akiknek a verseny során először volt komolyabb feladatuk a kísért diákokkal kapcsolatban. Több szervező is megjelent a helyszínen, ők a tanárokkal ellentétben a verseny házirendjét tartatták be. Az IOV szigorú szabályzatában benne van, hogy tilos alkoholt behozni az élménytáborba, mert azonnali kizárással jár, ezt pedig többször is random ellenőrizték a szervezők. A kizárás lehetősége miatt ezt amúgy senki nem kockáztatta volna, de ott, ahol több gimnazista medencés bulit tart, fokozott ellenőrzésre van szükség, így a narancssárga ruhások meg-megszagolgatták az üdítőspalackok tartalmát, és gyanakodva méregették a versenyzőket. Felesleges volt, színjózanul bulizott mindenki.

– Fiam, gyere ki a vízből azzal az üdítővel! – próbált rendet tenni a feketék irodalomtanára, de reménytelennek tűnt a próbálkozása. – Vagy legalább tedd ki a szélére – variálta, de így sem hallgattak rá. – Akkor legalább vigyázzál, le ne nyeld az egész palackot – hagyta rá végül.

A medence közepén Titanilla tanárnő lebegett egy flamingón, és nevetgélve tette-vette magát a férfi szervezők és kísérő tanárok legnagyobb örömére. Csenge, miután beszélt Zolival, felállt a guggolásból, és visszajött hozzám.

– A focipályánál van – közölte vidáman.

– Köszi – nevettem el magam hálásan.

– Vigyázz! Beugróm a vízbe – tolt egy kicsit félre, de mielőtt nekifutott volna, megragadtam a karját, és visszahúztam. – Mi az? – kérdezte szórakozottan.

– Figyelj csak... – dörzsöltem meg az arcomat, és anélkül, hogy végiggondoltam volna, már adtam is a tanácsot. – Okosan, jó? – néztem a szemébe. – A saját csapatodon kívül ne bízz meg senkiben – suttogtam, Csenge arcáról pedig lehervadt a mosoly, és összehúzta a szemöldökét.

– Valami konkrét? – kapcsolt azonnal.

– Csak... Csak figyelj oda – motyogtam, bízva abban, hogy ezzel semmit sem árulok el.

– Nem mondhatod el – értette meg azonnal.

– Nem – ráztam meg a fejem.

– Van ennek köze ahhoz, ami a vacsoránál történt? – reagálta le gyorsan a sárgákkal történt összezörrenésünket, mire szó nélkül néztem a szemébe. – Eltaláltam, ugye? Csak ezt sem mondhatod el – olvasott az arcomról.

– Jó szórakozást – indultam el válasz nélkül hagyva.

– Hanna! – szólt utánam, mire megfordultam. – Köszi!

Mosolyogva biccentettem, aztán néztem, ahogyan

Csenge nekifut, és beugrik a vízbe, majd röhögve felbukik a hullámok közül. Máté, aki a medencében volt, azonnal Csenge után kapott, és nevetve megpróbálta visszanyomni a víz alá, mire Csenge hűvösen eltolta magától, és kiúszott a peremhez, ahol megkapaszkodva a halvány rózsaszín csapat lánytagjaival kezdett beszélgetni. Máté értetlenül nézett utána, aztán elkapta a tekintetét róla, és körbenézett. Egészen hamar észrevett, és a vízben állva nézett fel rám a szája szélét rágva, miközben a fodrozódó hullámok az állát csapkodták. Elszakítottam róla a tekintetem, és már indultam volna, amikor megérkezett a sárgák kísérője, a hobbiornitológus énektanár, Béla.

– Már elnézést, de nem lehetne ezt egy kicsit halkabban? – kérdezte a vízben tombolóktól.

– Nem! – kiáltották vissza egyszerre a versenyzők, az üvöltő zenét is túlharsogva.

– Még ilyet! – ingatta a fejét Béla bácsi, és mivel én álltam mellette, úgy érezte, a szavait ezentúl nekem kell intéznie, hogy ne nézzen ki hülyén. – Mondtam, hogy nem működik egy szabályok nélküli táborhely. Igenis szükség van takarodóra és lámpaoltásra, mert aztán ez a vége! – mérgelődött a medencére mutatva. – És mikor fejezik ezt be egyáltalán? Miért nem fáradtak? Hát nem igaz, hogy az ember nyugodtan akarja hallgatni a Strix aluco hangját, erre ez az elviselhetetlen lárma ellehetetleníti.

– Mi az a Strix aluco? – érdeklődtem.

– Jó, is, hogy kérdezed – kapott az alkalmon. – Tulajdonképpen a macskabagoly latin neve. Nos, a macskabagolyról azt kell tudni... – kezdte, és anélkül, hogy szerettem volna, nagyjából két perc alatt mindent megtudtam a macskabagolyról. A sárgák tanára szenvedélyesen mesélt erről a számomra teljesen szenvedélymentes témáról, én pedig türelmesen vártam, hogy befejezze. Gondoltam rá, hogy félbeszakítom, de amikor éppen a bagoly hangját imitálta úgy, hogy a szája elé rakva tölcsért is formált a kezéből, nem volt szívem megszakítani az előadását. – Esetleg van valami kérdésed a témával kapcsolatban? – kérdezte, amikor végre befejezte.

– Azt hiszem, soha többé, semmivel kapcsolatban nincs kérdésem – feleltem őszintén, kissé lezsibbasztott aggyal.

– Rendben van – közölte, aztán végre úgy nézett rám, hogy fel is fogta, hogy eddig beszélt valakihez, és összeráncolt homlokkal bámult a szemembe. – Egyébként te ki is vagy?

– Újvári Hanna. A pirosaktól – feleltem fáradtan.

– Ó, tényleg. Az ornitológiái túrára is jöttél – kutakodott az emlékei közt.

– Így van. Most viszont mennem kell, ha nem haragszik – szóltam, megpróbálva a legkevésbé bunkó módon lelépni.

– Menj csak. Az ornitológiái appot letöltötted már?

– Nem, de első dolgom lesz, ha net közelébe kerülök – ígértem, és hátrálva elköszöntem Bélától, a madármániájától és a medencés bulitól, ahonnan Máté gyakran pillantgatott rám, aztán megfordultam, és a focipálya felé indultam. Ahogyan egyre távolodtam a medencétől, úgy halkult a zene is, és mire a focipályához értem, már teljesen magam mögött hagytam az őrületet, csupán tompán hallatszott a basszus, és néhány hangosabb sikoly vagy röhögés.

A pálya teljesen sötét volt, csak a passzolgatás egyenletes hangjából lehetett arra következtetni, hogy valakik vannak ott. A telefonomon bekapcsoltam az elemlámpa funkciót, és odasétáltam a focizókhoz. Kornél és Bence voltak ott, az érkezésemre pedig Bence megállította a labdát a cipője talpával, és mindketten felém fordultak.

– Hanna! – üdvözölt Bence. – Beszállsz?

– Nem, dehogy – nevettem el magam. – De folytassátok csak...

– Már úgyis menni készültem – hajolt le Bence a labdáért, és a kezébe vette. – Mi van a medencénél? – kérdezte.

– Ereszd el a hajam – feleltem.

– Jól hangzik. Léptem – indult el, otthagyva minket kettesben.

– Nem kellett volna elmennie miattam – néztem utána.

– Dehogynem – felelte Kornél spontán, mire akaratlanul is felnevettem, és hagytam, hogy a sötétben magához húzzon. Fölém hajolt, az államat az egyik kezébe fogta és megcsókolt, másik karját pedig a derekam köré fonva szorosan átölelt. Az egész testemet elöntötte a melegség, ahogyan Kornél egymás után többször megcsókolt, és tudva, hogy ennek a kimenetele minden szempontból katasztrófa, mosolyogva, vadul dobogó szívvel viszonoztam a csókjait, miközben valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag tökéletes biztonságban éreztem magam a karjaiban.

– Jól vagy? – kérdezte suttogva, homlokát a homlokomnak támasztva.

– Igen – feleltem. – Veled igen.

Kornél mosolyogva újra megcsókolt, majd megfogta a kezem, és mindketten leültünk a fűre. Szótlanul ültünk egymás mellett, és a sötét focipálya másik oldalán lévő sűrű fákat bámultuk, ahogyan feketén kirajzolódnak a csillagos égbolt alatt.

Nem kérdezett semmit, én pedig nem mondtam semmit, csak ültünk egymás mellett szótlanul, tökéletesen kiélvezve egymás társaságát, anélkül hogy feleslegesen beszéltünk volna bármiről. Kornél egy idő után hátradőlt a füvön, én pedig követve a példáját, hanyatt feküdtem mellette, és a csillagokat néztem.

– Látod azt ott? – szólaltam meg halkan, az ég felé mutatva.

– Aha – felelte.

– Az a tiéd. A Skorpió jegy – mondtam csak úgy mellékesen.

– Honnan tudod? – fordította felém a fejét csodálkozva.

– Valamennyire otthon vagyok az asztronómiában. Apuval régen rengeteget...

– Nem, nem azt – szakított félbe. – Honnan tudod, hogy Skorpió vagyok?

– A születésnapodból – feleltem egyszerűen.

– Amit onnan tudsz, hogy... – akadt meg teljesen.

– A neved! – nevettem fel őszintén. – Az Instán. Krnll 111. Az november tizenegy. Ami Skorpió. Ami pedig ott van, nézd – mutattam fel újra.

– Most mondjam, hogy minden egyes alkalommal egyre jobban lenyűgözöl? – kérdezte meglepetten.

– Ez csak egy egyszerű következtetés volt – vonogattam a vállam zavartan. – Szóval ott van. Látod?

– Látom – mosolyodott el. – De nem baj, ha más sokkal jobban érdekel? – nézett rám, kisimítva egy hajtincset az arcomból.

– Nem – köszörültem meg a torkom. – De azért ott van – tettem hozzá újra, a magasba mutatva.

– Oké – röhögött fel Kornél. – Gondolom, ott lesz még egy darabig.

– Bízzunk benne, mert ha nem, akkor gáz van – gondolkodtam el.

Kornél hangosan felnevetett, és odahajolva hozzám újra megcsókolt.

– Izgulsz a feladat miatt? – váltott témát, mintha csak kitalálta volna a gondolataimat.

– Igen – ismertem be. – A nyeremény lehetőségétől eléggé feszült lettem. Nem merem beleélni magam, igyekszem nem gondolni rá – sóhajtottam. – De folyton ez jár a fejemben. Nem is mondtam apunak, jobb, ha nem tud róla, hogy ez a tét. Mert ha beleéli magát, és nem nyerünk... – csuklott el a hangom.

– Persze, értem – bólintott, velem szemben fekve az oldalán, miközben folyamatosan az arcomat simogatta.

– Bernadetten múlik, innentől én nem tehetek mást, csak drukkolok. Borzasztóan szeretném látni aput, és tudom, hogy mit jelentene neki egy kicsit kimozdulni.

– Biztos vagyok benne, hogy Bernadett mindent megtesz a győzelemért – nyugtatott Kornél.

– Igen, tudom. Ahogyan mindenki más is – mosolyodtam el. – Nem hinném, hogy abból is versenyt kellene csinálni, hogy kinek hiányoznak jobban a hozzátartozói. Mindenkinek. És bárki nyer, jó lesz neki – mondtam halkan, Kornél pedig mosolyogva bólintott egyet. – Hozzád ki jön, ha ti nyeritek? – érdeklődtem.

– Abban az esetben, ha mi nyerünk, egészen biztos, hogy az öcsém jön – felelte.

– Mesélsz róla valamit? – kértem.

– Persze. Várj, mit kell tudnod róla... – gondolkodott el. – Az öcsém, tehát fiatalabb, mint én. Kiskoromban sokszor megvertem. Aztán megnőtt, úszó lett, és már ő is meg tudott verni engem. így ütöttük mi egymást egy darabig, aztán nyilván ez elmúlt.

– És már nem ütitek egymást – konstatáltam.

– Nem sűrűn – javította ki magát, én pedig sokadszorra is felnevettem. – Tudod, ez olyan, hogy szívatjuk egymást, meg széttrollkodjuk a dolgokat, de azért... Ha kinézek a pálya szélére a versenyen, ő biztos, hogy ott van a közönség soraiban. És ha ő kinéz a medencéből úszás közben, én ott ülök a lelátón.

– Talán ennél több nem is kell – suttogtam.

– Nem, szerintem sem – biccentett.

– Ő készítette a felvételeket a versenyeidről? Amik a YouTube-on vannak? – érdeklődtem, a kérdésemmel pedig sikerült kellőképpen meglepnem Kornélt.

– Megnézted a versenyeimet?

– Talán – nevettem el magam zavartan, miközben rájöttem, hogy elárultam magam.

Kornél röhögve bólintott egyet.

– Igen, az öcsém szokta lefilmezni a versenyeimet – válaszolt a kérdésemre. – Örülni fog, hogy valaki nézi ezeket a videókat... Majd mondom neki, hogy már legalább egy ember látta.

– Azért van ott nézettség – mondtam mosolyogva.

– Az mind a családom. Újra és újra megnézik – legyintett, amitől megint felnevettem, mert ez nálunk is mindig így megy. Vagyis így ment. – Egyébként várja már, hogy megismerjen téged. Mármint az öcsém.

– Tud rólam? – kérdeztem döbbenten, aztán rögtön beugrott a feltöltött Insta-képünk. – Persze, hogy tud, látta a fotót – javítottam ki magam.

– Aha. Meg persze átböngészte a profilodat is. Követ is, azt hiszem.

– Követ az öcséd Instán? – meredtem Kornélra pislogás nélkül.

– Jogos lenne a meglepettséged, ha engem nem követne többek között a nagyid – emlékeztetett, mire hangosan felnevettem, és két tenyérrel eltakartam az arcomat.

– Oké, hivatalosan is mindenki pszcihopata a környezetünkben – jegyeztem meg. – De visszakövetem az öcsédet, hogy ne lógjak ki a sorból – közöltem. – Szóval meg akar ismerni engem?

– Aha – biccentett Kornél. – Mondtam neki, hogy a verseny után sort kerítünk rá, ha te is benne vagy.

– Persze... De ha ti nyeritek a következő feladatot, akkor már előbb is – mondtam.

– Igen, akkor előbb is – biccentett mosolyogva. – És nálatok? – váltott témát. – Ha nyertek a feladaton, akkor ki jön hozzád? Apukád és a nagyid?

– A nagyi nem, az kizárt dolog – röhögtem fel akaratlanul is. – Szerintem ő elvan a FaceTime-mal, nem fog eljönni az erdőbe, az valahogy nem az ő stílusa. De apu nagyon odalenne érte, ha jöhetne. Nem is tudom, mikor volt utoljára valahol... Van vagy két éve. Akkor nyaraltunk utoljára. Csak akkor még együtt, hárman... Anyu is – mondtam, megköszörülve a torkomat. – Ezért van bennem ez a borzasztó kettősség, mert miközben engem egyre jobban beszippant ez a verseny, és minden, ami itt történik, valahol messze van egy valóság is, amiben apu ott ragadt, és amiben ott kellene lennem vele – meséltem, Kornél pedig csendben hallgatott. – Azt hiszem, mostanra apu megélte már a gyász szakaszait, tudod, megvolt minden, a tagadás, a harag, az alkudozás, a depresszió, és végül az elfogadás – soroltam. – Túl van mindegyiken papírforma szerint, és amikor az elfogadás is megtörtént nála, akkor nem tudtam, mi fog történi, de már látom, hogy egyszerűen csak üres lett. Ezért lenne nagyon fontos neki, hogy kiszakadjon egy kicsit otthonról...

– Értem – szólt halkan. – És te hol vagy, Hanna? Hol vagy a szakaszokon belül? – kérdezte hirtelen Kornél, és a szavait hosszú csend követte.

– Nem tudom – ismertem be végül. – Fogalmam sincs – ráztam a fejem. – Nálam mintha borult volna a papírforma, elakadtam, és azóta csapongók összevissza. Annyi szakirodalmat olvastam, és annyira sok okosságon vagyok túl, hogy mit milyen folyamat követ majd és hová jutok el, miközben úgy érzem, pont, hogy sehova nem tartok. Életemben először érzem azt, hogy a következetesen és logikusan levezetett leírás semmit nem ér, mert nem egy egyenlet vagyok, aminek ez a vége, ez a megoldása és pont, hanem egy ember vagyok, aki elveszítette az anyukáját egy éve, és erre nincsen képlet. Rám nincsen. Néha haragszom, néha tagadom, néha elfogadom, aztán újra tagadom, aztán csak szomorú vagyok, aztán nem vagyok, aztán alkudozom, aztán utálom az egészet, ami történt, és újra dühös leszek, amit megint a tehetetlen szomorúság érzése követ... Nem tudom, hol vagyok ebben az egészben, hogy bele lehet-e egyáltalán helyezni egy embert egy modellbe, hogy most éppen itt van, és innen mindenféleképpen ide tart. Ez egyéni, mindenkinél más, én pedig úgy érzem, nem tartok sehová – mondtam.

Kornél csendben hallgatott, és nem mondott semmi meggondolatlant vagy feleslegeset, csupán rákulcsolta az ujjait az enyémekre, és támogatóan megszorította a kezem.

– Hallod ezt? – kérdezte hirtelen.

– Mit? – kapkodtam a fejem.

– Ezt a hangot – forgolódott. – Tudod, mi ez?

– Nem – ismertem be, és az erdő neszeit hallgattam.

– Ez bizony egy Strix aluco – közölte, mire pár pillanatig elkerekedett szemmel néztem rá, majd kitört belőlem a röhögés.

– Honnan tudsz a macskabagolyról? Te is összefutottál a sárgák tanárával? – kérdeztem megállás nélkül nevetve.

– Miért, te is? – kérdezett vissza.

– Mielőtt idejöttem, a medencénél lefárasztott – ismertem be.

– Ahová innen ment – tette hozzá. – Bencével vagy fél óráig hallgattuk az előadását a bagolyról. Itt fociztunk, amikor kibotorkált az erdőből, mint valami béna zombifilm szereplője, azt ismételgetve, hogy Strix aluco – mesélte, én pedig folyamatosan röhögve hallgattam. Kornél felém-felém fordulva figyelte, ahogyan nem bírom abbahagyni a nevetést, majd megsimította az arcomat, és a szemembe nézett.

– Gyönyörű vagy, amikor nevetsz – mondta őszintén, nekem pedig fokozatosan eltűnt a mosoly az arcomról, majd odahajolva megcsókoltam, miközben mellette feküdtem a fekete pulcsijában, a focipálya füvén.

– A feladattal kapcsolatban... – szólalt meg kis idő múlva. – Nekünk a bent maradásunk a cél, de nektek őszintén drukkolok, hogy nyerjétek meg – mondta, teljes mértékben ellentmondva a versenynek.

– Köszönöm – suttogtam hálásan. – De nem valószínű, hogy menni fog, akadnak, akik kifejezetten arra mennek majd rá, hogy ne mi kapjuk a látogatást.

– A sárgák? – találta ki azonnal, mire bólintottam. – Ezért balhéztatok össze a vacsora végén?

– Nem, de ez lett a végeredménye – fogalmaztam homályosan.

– Sajnálom. Ha kell segítség, szóljatok – ajánlotta fel azonnal.

– Szerintem nem lenne okos dolog ebbe belekeverni titeket is – ingattam a fejem.

– Mondj egy okos dolgot, ami köztünk történt, amióta itt vagyunk – vágta rá azonnal.

– Jogos. De egyelőre megoldjuk egyedül is – hárítottam el, Kornél pedig nem erőltette tovább, egyszerűen csak felajánlotta a segítségét, és nyitva hagyta a lehetőséget, hogy bármikor éljünk vele.

– Egyébként... – jutott hirtelen eszembe egy nem elhanyagolható kérdés. – Tőletek ki megy a feladatra?

– Ja, hogy arra? Én megyek – mosolyodott el.

10.

Bernadett és Zsombi szinte hajnalig készültek arra az eshetőségre, ha a vízilabdásunk nem erőnléti feladatot kap. Valamikor hajnalban fejezték be a felkészülést egy esetleges logikai versenyszámra, de mindhiába. Mert végül, ahogyan arra az összes versenyző készült, erőnléti feladat következett.

Reggelinél, amíg a csapatok ásítozva ettek és fáradtan bámultak maguk elé az éjszakába nyúló medencés bulinak köszönhetően, a szervezők megérkeztek a feladatra jelentkezett versenyzőkért. Éppen apuval FaceTime-oltam, de gyorsan elköszöntem tőle és letettem a telefont, azzal búcsúzva, hogy elengedjük Bernadettet a megmérettetésre, és pár perc múlva visszahívom. Csakhogy a verseny eddigi feladataitól eltérve, ezúttal teljesen más történt.

– Azok a csapattagok, akik részt vesznek a megmérettetésen, fél órát kapnak, hogy nyugodtan befejezzék a reggelit, mindenki más pedig most azonnal feláll, és velünk jön – közölte Róbert, nem kis meglepetést okozva a bejelentésével.

A versenyen eddig mindig a jelentkezők hagyták el a helyszínt, eddig még soha nem fordult elő, hogy a többiekért jöttek volna. Értetlen duruzsolás közepette felálltak a versenyzők az asztaloktól, és az ajtó felé indultak.

– Sok sikert – ölelte meg Lóri gyorsan Bernadettet.

– Ügyesen – mosolygott rá Zsombi.

– Drukkolunk – hajoltam oda én is, és egy gyors öleléssel búcsúztam el Bernadett-től.

– Jövök utánatok, fél perc – szóltam Zsombinak és Lórinak, akik már elindultak a kijárat felé, és az ajtó felé igyekvő versenyzőket kerülgetve visszaaraszoltam a feketék asztalához, ahol már csak Kornél ült.

– Sok sikert a feladathoz – hajoltam oda hozzá, és egy gyors puszit adtam a szájára.

– Köszi – mosolygott rám.

– Ki ne ess! – tettem hozzá hevesen dobogó szívvel.

– Visszajövök hozzád – ígérte, mire hálásan bólintottam, és odahajolva hozzá egy hosszabb csókkal búcsúztam el, majd összeszorult mellkassal indultam az ajtó irányába, amin már szinte mindenki kiment, aki nem vett részt a feladaton.

A vállam mögött még visszanéztem, és a tíz ott maradt csapattagra pillantottam, akik közül néhányan ráérősen folytatták a reggelit.

Legnagyobb örömömre Bernadett hozzászokott a versenyekhez, így ő tovább evett, mintha mi sem történt volna, nyugodtan kanalazta a szájába a tojásrántottát, elképesztő lélekjelenlétről tanúskodva. A másik asztalnál Kornél is folytatta az evést, a telefonját nyomkodva reggelizés közben, így kissé megkönnyebbülten bólintottam. Sportemberek, ez az ő különleges képességük, totál higgadtak percekkel egy megmérettetés előtt is. Már éppen kiléptem a reggeli napsütésbe az étkezőből, amikor a szemem sarkából aggódva vettem észre Petit a sötétzöld infósoktól. Na, rajta nagyon nem látszott a hidegvér. Sőt, semmilyen vér, mivel holtsápadtan ült a csapattagjai nélkül, egyedül a négyfős asztalánál. Előtte a tányérján szinte érintetlenül hevert az étel. Tisztán látszott rajta, hogy leblokkolt és pánikol, pedig a szervezők nem véletlenül hagytak plusz fél órát a reggelizésre a versenyzőknek. Ekkor már biztos voltam benne, hogy erőnlétire mennek, amihez szükségük van az energiára. A fenébe. Kareszék a sötétzöldektől már kimentek az étkező épületéből, így nem tudták támogatni kétségbeesett társukat, sőt, valószínűleg azt sem tudták, hogy sokkot kapott. Gondolkodás nélkül visszaléptem az ajtótól, és odamentem az asztalához, ahol egyedül, halálra vált arccal üldögélt.

– Aki nem a feladaton vesz részt, kimegy a teremből! – szólt rám élesen az egyik szervező, és az étkezőben maradtak közül többen kérdőn figyelték, hogy mi a szándékom.

– Egy pillanat, csak valamit elfelejtettem – füllentettem, és lehajoltam Peti mellé. – Hé – szóltam, mire kábán felnézett rám. – Figyelj csak – suttogtam úgy, hogy más ne hallja, amit mondok –, tudom, hogy izgulsz és ideges vagy, de edd meg a reggelidet.

– Hanna, egy falat sem megy le a torkomon, totál berezeltem – motyogta, szinte megbénulva a lámpaláztól. Láttam már ilyet, nem is egyszer, legutóbb pont Zsombinál. A kis kocka srác a sötétzöldektől egyáltalán nem állt készen arra, hogy egyedül menjen a feladatra, főleg nem úgy, hogy körbenézve csak sportolókat látott maga körül ott maradni. Esélytelenül ült ott, elesett volt és szerencsétlen, én pedig azt nem akadályozhattam meg, hogy kiessen, de azt igen, hogy feladja, mielőtt megpróbálná. És valamiért úgy éreztem, hogy kötelességem átbillenteni a holtpontján.

– Tudom, tudom – bólogattam. – De muszáj. Próbáld meg, jó? – simítottam meg a vállát.

– Kiesünk miattam, és különben is, nem mozog a kezem, hívj orvost – kérte, és úgy tűnt, teljesen eluralkodott rajta a frász.

– Csak pánikolsz, nyugi már. Lebénított az izgalom – mosolyogtam rá, igyekezve meggyőzni az igazamról. – Figyelj. Hahó! – integettem a szeme előtt. – Ha most feladod, akkor örökre bánni fogod, hogy nem próbáltad meg. Gondolj bele, itt vagytok a legjobb tízben, négy gamer srác, akiknek semmi közük a fizikai feladatokhoz. Mégis megcsináltátok eddig. Tegnap a többiek megoldották az akasztófát, gondolj bele, hogy az mennyire nehéz volt. De kibírták.

– Ez igaz – dünnyögte. – De ők nem remegtek így – mutatta fel a kezét, bizonyítva, hogy mennyire nem tudja egyenesen tartani.

– Dehogynem. Mindenki remegett – nevettem fel. – És csak hogy tudd, tőlünk például én lógtam a fán. Én – mutattam magamra. – Úgyhogy nyugi. Ha kiestek, akkor is emelt fővel távoztok, mert túlteljesítettétek magatokat, de ahhoz meg kell próbálnod. Na, egyél, mert szükséged lesz az energiára, nem véletlenül adtak a szervezők plusz fél órát a reggelire. Hol a telefonod? – kérdeztem.

– Itt van – nyúlt a zsebébe reszkető kézzel, és átadta nekem. A készülék nedves volt az izzadt tenyerétől, de nem foglalkoztam vele, úgy csináltam, mint aki észre sem veszi.

– Ki a kedvenc videósod? – kérdeztem, mire megmondta, én pedig megnyitottam a YouTube-ot, és kikerestem a csatornát a feliratkozások közül. Elindítottam egy félórás vlog videót a kedvencétől, és letettem elé az asztalra. – Tessék, van huszonnyolc perced, nézd ezt, és addig egyél, mintha nem is várna rád feladat. Zárj ki mindent a fejedből, és koncentrálj a videósra.

– Oké – motyogta.

– Utoljára szólok, aki nem a feladaton vesz részt, azonnal hagyja el az étkezőt! – üvöltötte el magát Róbert, én pedig összerezzentem, mert tudtam, hogy ez a végső figyelmeztetésem.

– Már megyek is – húztam ki magam, és még egyszer megsimítottam Peti vállát, akinek viszonylag visszajött a színe, és éppen belemerült a videó nézésébe.

Futólépésben az ajtóhoz mentem, ahonnan még egyszer visszanéztem. Szinte mindenki a villájával lapátolta a szájába az ételt, miközben szabad kezével a telefonját nyomkodta. Már nem nagyon foglalkoztak velem, kivéve az arany csapatból Gergőt, aki a szemét forgatva jelezte, hogy szánalmasnak tart. És engem nézett még Kornél is, aki büszkén bólintott, amikor rájött, hogy miért szaladtam vissza a sötétzöld csapattaghoz. Bernadett már teljesen a versenyre készült, bedugott füllel a telefonjába merült, és átszellemülten figyelte a kijelzőt, így neki hiába intettem, már nem érzékelte a jelenlétemet.

– Gyerünk, menj ki – sürgetett Róbert, mire kislisszantam az ajtón, ahol a többiek már vártak. A napsütésbe kilépve Lórihoz és Zsomborhoz sétáltam.

– Hol voltál? – kérdezte Lóri.

– Csak... – vakargattam meg a homlokomat. – Csak segítettem a sötétzöldeknek. Leblokkolt a versenyzőjük, és... nem akartam, hogy feladja, anélkül hogy megpróbálná – magyaráztam, majd Zsombira néztem, aki mosolyogva biccentett.

– Hanna, a leblokkolt kockák védőszentje – mondta pacsira nyújtott kézzel, én pedig nevetve belecsaptam.

– Egy kis figyelmet szeretnék kérni! – szólt az egyik narancssárga ruhát viselő szervező. – Mindenki jöjjön utánam! – kérte, és megindult. Értetlenül néztünk össze, mert a kapu helyett teljesen más irányba haladt. Egészen pontosan a focipálya felé.

– Ez most mi? – csodálkozott Lóri.

– Azt hiszem... – kattogott az agyam. – Azt hiszem, a pályán lesz a feladat. Mi pedig látni fogjuk – szóltam halkan. És igazam volt. Amíg közel voltunk az étkezőhöz, jelzett térerőt a telefonom, ezért gyorsan üzentem apunak, hogy ne várja feleslegesen a hívásomat, mert úgy tűnik, valamilyen módon részt vehetünk a feladatban, majd elraktam a készülékemet, és beálltam Lóri és Zsombi közé a sorba.

A focipályához érve a szervező megkért minket, hogy foglaljunk helyet a fűben, mi pedig valamennyien leültünk a pálya szélén. A legtöbben árnyékot kerestek, de az nem volt sehol. A hajamra tolt napszemüvegemet lehúztam a szemem elé, és hunyorogva néztem a fák között kialakított focipályára, aminek közepén két hosszú pad állt egymás mellett, összetolva. Olyan tipikus vendéglátós pad volt, ami fesztiválokon és kerthelyiségekben szokott lenni az asztalok két oldalán. Most azonban nem volt asztal, csak a két pad állt a pályán egymás mellett.

– Nem vágom, mi ez? – kérdezte Lóri.

– Lehet, hogy rá kell ülniük? – tippelte Zsombi felhúzott térdei előtt összekulcsolt karral.

– Aha, tényleg! Vagy felemelni? Az a kitartás akkor? Mint a kinyomás? Ki kell nyomni a padot? – agyait Lóri, mire grimaszolva megráztam a fejem.

– Nem hinném.

– Jó, mer' azt irigyelném Bernadett-től. Arra mentem volna inkább én. Kinyomok bármit – erősködött.

– Inkább tartsd vissza – motyogta Zsombi fojtott nevetéssel, és készített néhány fotót és videót, amit majd később elküldhet Kocsisnak.

– Ideülhetünk hozzátok? – állt meg mellettünk Csenge Bencével és Zolival.

– Persze – ültem arrébb a füvön, helyet csinálva nekik. A fekete csapat három tagja elhelyezkedett mellettünk, majd

Kareszék a sötétzöldektől is a mi társaságunkhoz közel foglaltak helyet.

A többi csapat tagjai mind Máté és a sárgák köré gyűltek, ők egy jó nagy színes kavalkádot alkottak. A medencés buli tagjai. Dőltek a röhögéstől, homlokuk elé rakott kézzel, hunyorogva bámulták a pályát, és egymást túllicitálva tippelgették a létező legnagyobb baromságokat, hogy szerintük mi várhat a versenyzőkre. Egyedül az arany csapat tagjai nem választottak oldalt, sem hozzánk közel, sem pedig Mátéék vonzáskörzetébe nem voltak hajlandóak leülni, így ők hárman különvonultak, és erősen koncentrálva meredtek az egyelőre üres pálya irányába, miközben arany egyenmelegítőjük csillogott a napfényben. Pár perc elteltével szinte mindenki levette a melegítőfelsőjét, mert kezdett dögmeleg lenni.

Huszonöt perccel azután, hogy kiküldtek minket az étkezőből, megérkeztek a pálya szélére a kísérő tanárok, akik az árnyékban álltak meg, az egyik szervező pedig lerakott eléjük egy-egy hűtőtáskát.

– Most komolyan, mi történik? – értetlenkedett Csenge.

– Úgy tűnik, hogy a kísérő tanároknak is lesz szerepük a mai feladaton – mondtam összeráncolt homlokkal, és Titanilla tanárnőt néztem, aki unottan ácsorgóit egy fának dőlve, és a telefonját nyomkodta. Mivel térerő nem volt a pálya környékén, a mozdulatait látva arra a következtetésre jutottam, hogy minden bizonnyal valami játékot nyomkod.

A következő pillanatban Róbert felvezetésével megérkeztek a feladatra jelentkezők. A tíz különböző színű melegítőt viselő versenyző libasorban bevonult a focipályára, majd megállt a két, hosszában összetolt pad előtt, és szembenézett a közönséggel, vagyis velünk.

– Mit kell csinálniuk? – üvöltötte be valaki a türkiz csapatból.

– Mindjárt kiderül – felelte Róbert, és a versenyzőkhöz fordult. – Készüljetek fel – szólt rájuk, miközben lehajolt, és a padoktól nagyjából harminc centire letett a földre egy kötelet, amit végighúzott előttük.

– Oké, azon belül nem mehet senki – motyogtam magam elé.

– Mit csinálnak ezek? Nem értek semmit – nyöszörgött Csenge.

– Mindjárt mondják – nyugtatta Zsombi.

– Bocs, Hanna, kicsit arrébb tudnál ülni jobbra, benne vagy a felvételben – szólt mögülem Isti a sötétzöldektől, aki éppen videózta a történéseket.

Miközben félrecsúsztam egy kicsit, a napsütéstől még a szemüvegen át is hunyorogva néztem a tíz főt, és örömmel vettem észre, hogy a sötétzöldektől Peti is köztük van. Nem adta fel, eljött a feladatra.

– Egy kis figyelmet szeretnék kérni! – kiáltotta Róbert, amikor úgy tűnt, mindent elrendezett a feladathoz. Mármint ha a két padot és az előttük lévő kötelet feladatnak lehet nevezni. – Pillanatokon belül kezdetét veszi a megmérettetés, amit végignézhettek, tekintettel arra, hogy az első helyezésnek igen komoly tétje van. Mint már korábban említettem, amelyik csapat nyer, hozzátartozói látogatást kap. Az elsőként kiesett pedig a csapatával együtt távozik az idei Iskolák Országos Versenyéről. A feladat a következő: a versenyzők felállnak a padokra. Öten erre, öten pedig arra – mutatott a két ülőalkalmatosságra.

– És? – kérdezte Máté a közönségből, mire Róbert elmosolyodott.

– És állnak.

– Ennyi? – néztek többen értetlenül.

– Igen – tárta szét a karját Róbert. – Aki elsőként leszáll a padról, a csapatával együtt kiesett. Értelemszerűen ez a feladat addig tart, amíg végül valaki egyedül áll a padon. Ő és a csapata nyeri a hozzátartozói látogatást.

– Mi van? Most komolyan, állni kell a padon? Ez a feladat? – kerekedett el Máté szeme.

– Igen – hangzott a válasz.

– Jól van, akkor álljál, Timi, álljál sokáig! – kiáltotta a pad előtt álló sárga ruhás a csapattársára. A beszólására mindenki felröhögött, én azonban nem foglalkoztam vele, csak a napon álló Bernadettet figyeltem, aki levette a piros melegítőfelsőjét, és a derekára kötötte. Nem tetszett, amit látok. Nagyon nem.

– Elnézést! – nyújtottam fel a kezem, Róbert pedig felszólított. – Meddig kell állniuk? Mennyi idő van a feladatra?

– Nincs idő – vigyorgott a főszervező, aki örült, hogy végre megkapta ezt a kérdést. Úgy tűnt, már számított rá. – Állnak, amíg tudnak – mondta, és ekkor már sokkal kevesebben tartották viccesnek vagy poénosnak a dolgot, Róbert pedig az általános értetlenkedésre reflektálva hozzátette:

– A szabályok értelmében a padok előtt húzódó kötelet nem lépheti át senki, de a kötélig oda lehet menni buzdítani a csapattársakat. De senki nem mehet annál közelebb. A kísérő tanárok bármikor adhatnak inni a versenyzőknek, korlátlanul – mondta Róbert, mire Titanilla felnézett a mobiljából, és bosszúsan széttárta a karját. Egyértelműen nem tetszett neki, hogy a szerepe szerint ugráltatva lesz hideg vízért.

– Csak a tanárok vihetnek vizet? – kérdezte Karesz.

– Igen. Bármikor, amikor egy versenyző kér. De kizárólag a saját tanára adhat neki – tette hozzá szigorúan.

– Na, Titanilla napja jól el lett szúrva – röhögött Lóri, a pad előtt álló Bernadett pedig a szemét forgatva csak abban bízhatott, hogy a töritanár nem unja meg, és hagyja ott szomjan halni a feladaton.

– Ezenkívül – folytatta Róbert – a feladaton részt vevőknek harmincpercenként az egyik csapattársuk vihet valamit, amire szüksége van. De egyszerre csak egy dolgot. A következőt majd fél óra múlva, és így tovább – magyarázta Róbert. – Minden világos?

– Igen – felelték a versenyzők.

– A többieknek? – fordult a nézők felé.

– Ha az, hogy drukkolnunk kell a csapattársunknak, ahogyan áll a padon, annak számít, akkor igen – vihogta Máté.

– Várd ki a végét – tanácsolta neki Róbert, majd a versenyzőkre nézett. – Felkészülni! És... Álljatok fel a padra! – adta ki az utasítást, mire mind a tíz, eltérő színű melegítőt viselő versenyző felállt a keskeny deszkára, és... És nem történt semmi, csak ott álltak.

A közönség egy emberként röhögött fel, kigúnyolva a látottakat, de én nem foglalkoztam velük, csak beindítottam a stoppert a telefonomon, és a gyöngyöző homlokomat letörölve a többiekhez fordultam.

– Van baseballsapkátok? – kérdeztem Zsombit és Lórit.

– Nekem van – biccentett Lóri.

– Jó, hozd ide. Az lesz az első, amit odaadunk Bernadettnek. Tűzi a fejét a nap – mondtam.

– Szomjas vagyok! – kiáltotta Tomi a szürke csapatból a padon állva. A kísérő tanára abban a pillanatban lehajolt a hűtőtáskához, és kivett belőle egy hűtött vizet, majd odaszaladt a pad elé, megállt a kötélnél, vigyázva, hogy át ne lépje, és felnyújtotta a versenyzőjének. Tomi kissé előrehajolva átvette, és a kupakot lecsavarva nagy kortyokban kezdte inni.

– Elnézést! – intettem Róbertnek, aki felszólított. – Szóval lehet kommunikálni a versenyzőkkel? – kérdeztem.

– Lehet – felelte. – A kötélig odamehetsz – mutatott újra a jelzésig, amit tilos átlépni. Biccentettem, majd felálltam, és odasiettem a padokhoz. Megálltam Bernadett-tel szemben, aki a bal oldali pad legszélén állt, így csak az egyik oldalán volt más versenyző. Méghozzá Kornél. A szabályok értelmében csak a saját versenyzőnkkel kommunikálhattunk, de azt nem lehetett elkerülni, és nyilván nem is akartam, hogy más is hallja. Vagyis hogy Kornél hallja, amit Bernadettnek mondok.

– Bernadett, van rajtad fürdőruhafelső? – kérdeztem.

– Aha! – biccentett a padról Bernadett.

– Akkor vedd le a pólódat, kérj egy vizet Titanilla tanárnőtől, öntsd le a pólót vele, és tekerd a fejedre. Fél óra múlva hozunk egy sapkát, és akkor majd visszaveheted a pólót, de addig vizesen tekerd a fejedre, hogy védd magad a napszúrástól – mondtam, és óvatosan Kornélra pillantottam, aki nem nézett rám, csak lehajtott fejjel állt a padon Bernadett mellett, de természetesen minden szavamat hallotta.

– Rendben – biccentett Bernadett. – Tanárnő, kérnék egy vizet! – kiáltotta Titanillának.

– Tanár úr, én is kérek egyet! – jelentkezett Kornél a saját tanárának intve. Elfojtott mosollyal bólintottam, és visszamentem a többiekhez, akik a fűben ültek.

Titanilla unott higanymozgással vonult Bernadett felé egy palack hideg vízzel, úgy, hogy mindenki számára érthető legyen, hogy ehhez mennyire nincs kedve, majd feltartotta

Bernadettnek a vizet, és már ment is vissza. Mellette a feketék tanára buzgó lelkesedéssel adta át Kornélnak az ásványvizet. A padokon álló nyolc versenyző a tűző napsütésben állt, miközben Bernadett és Kornél a szélén levették a pólójukat, bevizezték a ruhadarabot, és a fejükre tekerték, hogy hűsítse őket. Bernadett bikinifelsőben, Kornél pedig félmeztelenül állt, a maradék vizet pedig mindketten magukra locsolták. A padokon álló maradék nyolc versenyző kissé előrehajolva, összeráncolt homlokkal nézett oldalra, majd amikor rájöttek, hogy mi történt, egymás után kiabáltak a tanáraiknak, hogy vizet kérnek.

A tanárok rohangáltak a padok előtt a vízzel teli palackokkal, a versenyzők pedig miután ittak, bevizezték a ruhájukat, és csakúgy, mint Bernadett és Kornél, a vizes darabot a fejükre tekerték.

A telefonomon lévő stopperre pillantottam, amin keservesen lassan telt az idő. Még csak két perc telt el azóta, hogy felálltak a padokra. Megrökönyödve néztem a versenyzőkre, és azonnal tudtam, hogy amilyen egyszerűnek tűnt első hallásra, úgy vált ez a feladat az eddigi legkeményebbé az Iskolák Országos Versenyén.

Az égre pillantva fohászkodtam egy nagyobb felhőért, ami eltakarja a napot, de az ég teljesen tiszta volt. A francba.

– Hé, nézzétek, hoztam egy napernyőt, segítsetek beszúrni a földbe – ért vissza hozzánk Ádám a sötétzöldektől. Mondjuk azt egyikünk sem vette észre, hogy elment, de ezek szerint visszaszaladt a faházukba.

– De báró! Honnan van? – vette át Lóri, és felállva izomból leszúrta a földbe a rudat.

– Nyertem egy Playlt-en – válaszolta Ádám. – Elhoztam, mert nem tudtam, milyen helyszínre számítsak, de gondoltam, a napernyő mindenhol jól jöhet. És tényleg! Na, van árnyék mindannyiunknak – lelkesedett, amikor Lóri kinyitotta a fejünk felett az ernyőt. Kicsit összébb húzódtunk, hogy Csengéék is beférjenek alá. Karesz és Isti a vlogban elmesélték, hogy éppen mi történik, majd amikor megállapították, hogy semmi, még mindig állnak a padon a versenyzők, lerakták a kamerát.

– Szerintetek meddig fog tartani? – kérdezte Bence a feketéktől.

– Néhány órán át tuti – felelte Zsombi.

– Néhány óra? – kerekedett el Isti szeme. – És... Nem lesz bajuk?

– Mi bajuk lenne? – röhögött fel Lóri. – Egy focimeccs is tart a napon két órát... Ha kérnek, kapnak inni és enni, ezenkívül fél óra múlva mindegyikük fején lesz baseballsapi.

– Igaza van – bólintott Karesz. – Ráadásul nézd meg. Mind sportoló. Kibírnak ezek többet is. Jó, mondjuk tőlünk Peti nem az, ő lehet, hogy meghal – gondolkodott, mire mindenki felnevetett. – De az járulékos veszteség – tette hozzá.

– Így van – értett egyet Isti. – De még ő is bírja. Csak szerintem unatkozik. Az első fél óra után vigyünk neki tabletet... Az enyémen van jó játék.

– Srácok – néztem rájuk rémülten. – Az első fél óra után baseballsapkát vigyetek neki – tanácsoltam.

– Jó, akkor majd egy óra után kap játékot – adták meg magukat.

– Odamegyek egy kicsit, szórakoztatom Kornélt – tápászkodott fel Zoli, és a pályához sétálva megállt a jelzésnél, majd Kornéllal váltott pár szót. Összesen talán egy percet töltött ott, majd jött is vissza.

– Mi történt? – csodálkozott Csenge.

– Elküldött – felelte sértetten Zoli.

– Mit mondtál neki?

– A pingpongról kezdtem mesélni, hogy gyorsabban teljen az idő – mesélte, mi pedig hangosan felnevettünk.

– Bocs, bátya, de megértem – ingatta a fejét Lóri. – Amikor te a pingpongról beszélsz, akkor bennem egészen mélyről jön egy érzés... Hogy kinyírom magam – fogalmazta meg Lóri, mi pedig egyre jobban nevettünk a nyeremény napernyő alatt. A füves terület másik oldalán Mátéék napernyő hiányában éppen esernyőket osztottak szét egymás között, látva, hogy mi mennyire jól megoldottuk az árnyékolást. Ahogyan feléjük néztem, találkozott a tekintetem Mátééval, aki minket figyelt, de elkaptam róla a szemem, és inkább visszafordultam a többiekhez.

– Figyelem! Az első harminc perc hamarosan letelik, kérnék minden csapatból egy tagot, hogy álljon a versenyzőjük elé, és amikor szólok, adja át a neki szánt tárgyat – szólt Róbert, én pedig felpattantam Lóri sapkájával a kezemben, majd Csengével együtt odasétáltam a padokhoz.

– És adhatjátok! – kiáltotta Róbert.

Felnyújtottam Bernadettnek a baseballsapkát, aki hálásan átvette, és letekerte a fejéről a pólóját, amit visszavett a fürdőruhafelsőjére. A sapkát a keze közt forgatva elolvasta rajta a feliratot, és értetlenül nézett rám.

– Ez egy edzőterem promóciós terméke? – kérdezte.

– Lórié. Gondolom, ott gyúr – magyaráztam.

– Értem – biccentett, és feltette a fejére. Mellette Kornél is visszavette a pólóját, majd felhelyezte a Csengétől kapott sapkát.

– Hogy bírod? – kérdeztem, visszanézve Bernadettre.

– Jól – közölte hősiesen.

– Ügyes vagy nagyon. Tarts ki – buzdítottam, aztán Csengével együtt elléptünk a kötéltől. Ahogyan a fűben ülő többiekhez indultunk vissza, a versenyzők közül a világosbarna csapat padon álló tagja dühösen üvöltözött a csapattársával, amire visszafordultunk, hogy lássuk, mi történik.

– A telefonom? Most komolyan, idehoztátok a telefonomat??? Mit kezdjek vele?

– Gondoltuk, hallgass zenét, vagy ilyesmi – felelte megrettenve a csapattársa.

– Idióták! Naptej, vagy mondjuk egy sapka nem jutott eszetekbe? Argh! – rázta a fejét, és üvöltött a tanárának, hogy kér egy újabb vizet, amivel lehűtheti magát. Szó szerint.

Visszaülve a fűbe a telefonom stopperére néztem. Elkezdődött a második fél óra. Mind a tíz versenyző kitartóan állt a padokon, kilencen az első alkalommal baseballsapkát kaptak, így a napszúrástól sem kellett tartaniuk, annyi volt a feladatuk, hogy álljanak tovább. Az egyetlen kivétel a világosbarna csapattag volt, akinek a fejéről továbbra is a bevizezett pólója lógott, de neki legalább volt telefonja, amin zenét hallgatott. A kísérő tanárok a fák árnyékában kempingszékeket helyeztek el, és ráérősen leültek, arra várva, hogy a versenyzőjük vizet vagy ételt kérjen tőlük. Ők jól elvoltak, beszélgettek, fel-felnevettek (Titanilla inkább nyerített), és élvezték a szabadtéri programjukat. A közönség lelkesedése azonban kissé elcsitult, a csapatok a fűben ülve egyre gyakrabban nézték meg az időt, ami csigalassúsággal telt. Hiába számolgattam, hogy mikor megy majd le a nap, rettenetesen sok idő volt még addig.

– Elnézést! – kiáltott a türkiz csapat egyik várakozó tagja

Robert felé.

– Igen? – kérdezte a főszervező.

– Ez lesz majd nehezebb, esetleg lesz valami más is? – tárta szét a karját. – Mondjuk egy idő után fél lábon kell állni, vagy ilyesmi? – tippelt.

– Nem – válaszolta Róbert.

– Akkor... Csak állnak?

– Csak állnak – biccentett a szervező. A csapatok zúgolódva súgtak össze, úgy tűnt, kezdték mérlegelni, hogy ez a feladat sokkal tovább is tarthat, mint amire számítottak.

A napernyő alatt törökülésben ülve fordultam a többiek felé, akik beszélgetni kezdtek.

– Szerintetek meddig tart? – kérdezte Zsombi.

– Akármeddig – felelte Csenge. – Akarat kérdése. Én tavaly Shawn Mendes bécsi koncertjén reggeltől álltam, hogy az első sorban legyek – mesélte.

– És sikerült? – érdeklődött Karesz.

– Naná – vigyorgott Csenge elégedetten. – És totál megérte – tette hozzá, majd a telefonja galériájában kezdett visszakeresni, hogy mutasson képeket és videókat a koncertről.

– Akkor csak abban bízhatunk – tűnődött el Isti –, hogy valakinek pisilnie kell majd.

A szavait hosszú csend követte, majd egyszerre kezdtünk el ordítani a piros, fekete és sötétzöld csapat tagjainak, hogy ne igyanak sok vizet.

Az égre pillantottam, ahol egy felhő végre eltakarta a napot, így nem tűzött már a focipályára. így egészen elviselhetővé vált a feladat, a versenyzők továbbra is a padon álltak, és várakoztak. Arra, hogy leteljen egy újabb fél óra. Vagy arra, hogy valaki hibázzon. De sokáig nem történt ilyesmi. A második jelzésnél, amikor már egy órája álltak a padon, odavittem Bernadettnek egy naptejet, amit hálásan átvett, és bekente vele a karjait, valamint a sapka alatt az arcát is.

– Köszi – mosolygott rám.

– Minden oké? – érdeklődtem.

– Igen – felelte szűkszavúan. – Tanárnő, kérnék egy vizet, és valami csokit! – kiáltotta el magát, mire Titanilla feltápászkodott a kempingszékéből, és komótosan kezdett kutatni a hűtőtáskában. – Ezt élvezem a legjobban – vigyorgott Bernadett.

– Azt elhiszem – nevettem el magam, és aggódva a mellette álló Kornélra pillantottam. – Ott is minden rendben? – kérdeztem óvatosan, ügyelve arra, hogy távolról ne lehessen észrevenni, amint nem a saját csapattagomhoz beszélek.

– Aha – felelte, szigorúan Csengét nézve.

– Akkor jó – helyeseltem, majd újra visszamentem a fűbe a többiekhez. Már egy óra eltelt, és az összes csapat versenyzője masszívnak bizonyult, senki nem akart leszállni a padról, kitartóan álltak, és vártak.

Másfél órával a kezdés után, amikor újabb dolgot vihettünk a saját csapattagunknak, átadtam Bernadettnek a telefonját, aztán visszaültem a fűben addigra már fekvő többiekhez, és aggódva körbenéztem. Addigra már az összes versenyzőnél volt valamilyen kütyü, amivel elfoglalhatták magukat, így nem unatkoztak ácsorgás közben. A telefonjukat nyomkodták, vagy éppen szelfit készítettek magukról, de voltak, akik kamerába beszélve vlogoltak, mintha valami challenge videót készítenének.

– Megyek, elküldöm Kocsisnak az eddigi anyagaimat – tápászkodott fel Zsombi.

– Várj, jövök veled, nekem is szükségem van a netre – nyújtottam a kezem, mire Zsombi felhúzott, és mindketten elindultunk az étkező épülete felé. A vállam felett visszanézve láttam, ahogyan Máté utánunk fordul, és fürkészve figyeli, hogy vajon mit csinálunk, de szerencsénkre nem jött utánunk.

Az étkező teljesen kihalt volt, az IOV összes résztvevője a focipályán tartózkodott, csupán a konyháról szűrődött be az ebéd előkészítésének tipikus hangja. Zsombi leült az asztalhoz, és átküldte Kocsisnak a fotókat és videókat, amiket a feladaton készített, továbbá írt hozzá magyarázatot is, hogy éppen mi történik. Ezalatt én videóhívást indítottam, és vártam, hogy a másik fél válaszoljon.

– Mondjad gyorsan, mert edzésen vagyok – vette fel a telefont Dani, és összeráncolt homlokkal, egészen közel hajolva meredt a kamerába.

– Szia, Dani! – intettem, aztán gyorsan folytattam. – Bernadett versenyen van, elég kemény feladatot kapott, és sokáig tarthat, de mivel vihetünk neki félóránként valamit, arra gondoltam, hogy odaadom neki a telefonomat, ha esetleg szeretnél videóüzenetet küldeni, mert annak biztosan nagyon örülne – hadartam.

– Persze! Mi az, hogy! – bólogatott azonnal, aztán odaüvöltött valakiknek, hogy „várjatok, mindjárt jövök!" Sajnos a telefont nem tartotta el magától, így szinte megsüketültem, az üres étkező pedig visszhangzott Dani kiabálásától, de nem számított. Csak mi hallottuk Zsombival. De mi mondjuk elég jól. – És akkor hogy? Küldjem át neked, vagy mi? – érdeklődött a technikai folyamatról.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Szeretnék mielőbb visszamenni, úgyhogy inkább elindítom a képernyőfelvételt, és már mondhatod is – nyomkodtam a telefonomat.

– Ja, hogy így spontánba? – kérdezte, és a kameráján gyorsan ellenőrizte magát, majd kicsit megborzolta a haját.

– Oké, mehet, már veszem – mondtam.

– Bernadett! – üvöltött a kijelzőn. – Helló, Bernadett! – kezdte, az asztalnál ülő Zsombi pedig kérdőn nézett rám. Csak mosolyogva megvontam a vállam, türelmesen vártam, hogy Dani elmondja az üzenetét Bernadettnek, ami időnként sokkal személyesebb volt, mint amit hallani szerettünk volna, de nem szóltam érte, mert tudtam, hogy Bernadettnek ez mekkora feltöltődés lesz ott a padon állva.

Dani majdnem tíz percig magyarázott a képernyőfelvételen, amikor végre sikerült befejeznie, így gyorsan elköszöntem tőle, és Zsombival együtt visszasiettünk a focipályához. Mindenki úgy volt, ahogyan hagytuk őket. A versenyzők a padon állva, a tanárok a kinyitható székeken, a szurkolók pedig a fűben ülve, vagy éppen fetrengve.

– Lemaradtunk valamiről? – ültem vissza hozzájuk.

– A halvány rózsaszínek versenyzője tüsszentett egyet, de állva maradt. Ezenkívül semmi változás – ásította Csenge.

– Értem.

Amikor letelt az újabb fél óra, Csengével felálltunk, és odamentünk a pad előtt lévő kötélhez, aminél megálltunk.

– Tessék – nyújtottam a telefonomat Bernadettnek a fülhallgatóval együtt. Ezt nem igazán értette, így nem akarta átvenni.

– Már van nálam, a sajátom – mondta. – Én állok a tűző napon, mégis te felejted el, hogy már hoztál egyet? – nevetett fel.

– Nem, nem – ráztam meg a fejem. – Vedd át. Az utolsó videó a galériában Dani üzenete neked – mondtam, Bernadettnek pedig elkerekedett a szeme, miközben gondolkodás nélkül átvette a mobilomat. – Ezt... Ezt hogy? – nézett a szemembe teljesen ledöbbenten.

– Felhívtam, és képernyőfelvétellel rögzítettem, amit neked üzen – mosolyodtam el. – Gondoltam, feltölt egy kicsit.

– Úristen, Hanna, basszus, erre nem számítottam. Mennyire rendes vagy, hogy gondoltál erre – ingatta a fejét meghatottan. – Köszönöm! – hálálkodott.

– Ne viccelj, igazán nincs mit – mondtam, miközben Bernadett bedugta a fülébe a fülhallgatómat. – Ja – tettem hozzá –, vegyük úgy, hogy ezt a kifejezetten személyes és néha szinte zavarba ejtő videóüzenetet nem hallotta sem Zsombi, sem pedig én – sütöttem le a szemem nevetve, Bernadett pedig zavartan a fejéhez kapott.

– Jézusom, mit mondott ez a hülye? – kérdezte röhögve.

– Maradjunk annyiban, hogy Zsombi arcszíne egy darabig biztosan megegyezik a melegítőnkkel – közöltem, Bernadett pedig röhögve megrázta a fejét, és elindította a videót.

Visszaérve a többiekhez ismét leültem a fűbe, és a versenyzőket néztem. Bernadett a videót játszotta le, megállás nélkül a kijelzőre vigyorogva. Mellette Kornél lazán, zsebre dugott kézzel ácsorgott. A füléből kilógott a fülhallgató zsinórja. Úgy tűnt, zenét hallgat. Az arany csapattag szigorúan egy pontra nézve állt, és feszülten várakozott. A sárgáktól Timi nyújtózkodott egyet. A sötétzöldektől Peti a nyakát masszírozta fél kézzel. A többiek is egyre inkább mozgolódtak, többen hajolgattak, a derekukat megmozgatva, volt, aki óvatosan guggolt egyet, megint más pedig a lábát nyújtotta. Ez volt az első holtpont a feladaton, amikor látványosan kezdték mutatni a résztvevők, hogy bizony órák óta állnak egy padon. De senkinek nem állt szándékában feladni, így a verseny folytatódott.

11.

– Mennyi idő telt el? – kérdezte Lóri, hanyatt fekve a füvön, a bárányfelhőket bámulva.

– Már négy órája állnak a padon – pillantottam rá a stopperemre.

– Basszus – dörzsölte meg az arcát fáradtan. – Kajás vagyok – mondta.

– Menj be nyugodtan ebédelni – feleltem.

– Te nem jössz?

– Nem, én maradok – jelentettem ki. – Nem bírnék jóízűen enni, miközben Bernadett a csapatunkért szenved – ismertem be.

– Vágom, és igazad van. Maradok én is – biccentett Lóri.

Nem mindenki gondolta úgy, mint mi, úgyhogy dél és egy óra között a legtöbben, ha felváltva is, de elmentek ebédelni. A padon állók egyre sűrűbben hajoltak előre, oldalra pillantva a többiekre, megpróbálva felmérni, hogy valaki vagy éppen bárki közel áll-e a feladáshoz. Nem úgy tűnt, mindenki masszívan állt a helyén.

– Peti túlteljesíti magát – jegyezte meg Zsombi, a sötétzöld csapat versenyben lévő tagja felé biccentve. – Simán azt hittem, hogy kiesik egy óra alatt.

– Á, amúgy nem, csak hülyültünk az elején. Nem féltjük – ingatta a fejét Karesz. – Gamer, sokáig bírja egy helyben. Tavaly nyáron csinált huszonnégy órás live-ot. így, hogy ez nem ügyességi vagy kifejezetten erőnléti feladat, nem aggódunk érte. Azon elsőnek elvérzett volna, de így, hogy annyi a feladata, hogy álljon ott, addig marad, ameddig kell. Nem csinál mást, mint amit egyébként szokott. Videókat néz – biccentett felé. Peti baseballsapkában állt a padon, és lehajtott fejjel nézte a kezében lévő mobilját. – Mindjárt, ha letelik a fél óra, viszünk neki egy powerbankot, hogy tölteni tudjon, és elvan további hat órát – magyarázta.

– Ti kire tippeltek, ki adja fel elsőnek? – kérdezte Bence.

– Fogalmam sincs – rázta a fejét Zsombi. – Sokáig fogja bírni mindenki.

– Az arany csapat tutira kitart – gondolkodott Csenge.

– A sárga is – fintorgott Lóri.

– És szerintem mi is – fürkésztem Bernadettet, aki Dani videóját játszotta le újra és újra.

– Jaja. Azok még éjfélkor is itt fognak állni, akik a nyereményre mennek – jegyezte meg Csenge. – A többiek viszont csak azt várják, hogy valaki kiessen, és akkor leszállnak a padról.

– Gondolod? – csodálkoztam.

– Tuti – erősítette meg. – Ha valaki lehullik a padról, csak azok maradnak, akik akarják a hozzátartozói látogatást. A többiek húznak kipihenni magukat.

– Nem mindenki akarja a nyereményt? – lepődött meg Zsombi.

– Nem – vonogatta a vállát Csenge. – Mi például nem.

– Komolyan? – kérdeztem.

– Komolyan – bólogatott. – Állandóan edzőtáborozunk, gyerekkorunk óta. Megszoktuk, hogy elmegyünk, otthon meg megszokták, hogy majd jövünk. Lazán kibírunk két hetet a családunk nélkül, ez nekünk nem tét – magyarázta. – Úgyhogy mi azt várjuk, hogy valaki kiessen, aztán ennyi, Kornél lejöhet onnan.

– Erre nem is gondoltam – ismertem be.

– Pedig szerintem a legtöbben így állnak ehhez a feladathoz. Ti akartok nyerni – gondolkodott. – Meg az arany csapat.

– És a sárgák – tette hozzá újra Lóri.

– Ja, nagyjából ennyi – biccentett Csenge.

– És ti? – pillantottam Kareszra, várva, hogy a sötétzöld csapat mit reagál.

– Ha nem Peti esik ki elsőre, és bent maradunk a versenyben, akkor úgyis azt mondjuk neki, hogy jöjjön le onnan – válaszolta.

– Nem érdekel titeket a látogatás? – kérdeztem meglepetten.

– Nem igazán – ismerte be. – Most őszintén, a legjobb esetben, ha mondjuk döntőzünk, akkor is két hétig tart összesen az IOV. Annyit mindenki kibír. És különben is, nyári szünet van, ilyenkor előfordul, hogy annyi végigjátszást csinálok, hogy észre sem veszem anyámat otthon, miközben körbetakarít engem – röhögte el magát Karesz, az elmesélt történet pedig mindenkinek ismerős lehetett, mert vidáman sztorizgatni kezdtek hasonló esetekről. Csak én ültem köztük néma csendben, és azon gondolkodtam, mit nem adnék azért, hogy anyu még egyszer felállítson a gép elől. Hányszor, de hányszor fordult velem is elő hasonló eset. Amikor nem figyeltem, csak aháztam és okéztam egyet normális válasz helyett, miközben valami nyilván borzasztóan fontosat csináltam a gépemen. Hányszor pörgettem az Instát, azt sem tudom, mit keresve, csak bámulva a kamu életek kamu képeit, és anyu hányszor szólt rám, hogy vacsora közben tegyem le. De nem tettem. És most mennyire letenném. Kérnie sem kéne. Nálam sem lenne. Hallgatva a többieket, akik simán passzolnák a szülői látogatás nyereményét, rájöttem, hogy nem vethetem meg őket ezért, mert másfél évvel ezelőttig én is biztosan azt mondtam volna, hogy ez nekem nem nyeremény, nem érdekel. Két hét anyu nélkül, nagy ügy, gondoltam volna.

Aztán lett belőle az egész életem anyu nélkül.

– Hé, hé! – pattant fel Lóri hirtelen. – Valami történik – mondta, mire valamennyien követtük a példáját, és egy pillanat alatt talpon voltunk.

A világoszöld csapat tagja integeti a szervezőknek, mire Róbert odasietett. A csapata többi tagja a füvön felállva nézte a jelenetet, majd mind a padok irányába siettek, és megálltak a jelölésnél. Bármennyire is koncentráltunk, ilyen távolságból nem hallottuk, hogy miről beszélhetnek. Mindenki néma csendben, feszült figyelemmel meredt az irányukba, majd amikor befejeződött a kis kupaktanács, a csapattagok a kezüket nyújtották, a padon álló társuk pedig csalódott arccal lelépett onnan. A levegő is megfagyott a focipálya környékén, senki nem tudta hirtelen, hogy mi történt.

– Ez most mi? – suttogta Lóri a fejét kapkodva.

– Mi történt vele? – kérdeztem totálisan ledöbbenve.

– Húzza a lábát – hunyorgott Csenge a padoktól elsétáló csapatot nézve. – Szerintem vádligörcs – tippelt.

– Szegény – ingatta a fejét Zsombi. – De akkor ez azt is jelenti, hogy... – kerekedett el a szeme.

– Figyelem! – kiáltotta Róbert. – A versenyt feladta a világoszöld csapat. Kiestek az Iskolák Országos Versenyéről – mondta ki, a bejelentését pedig néma csend kísérte.

A világoszöldek két oldalról támogatva átkarolták a társukat, úgy indultak el a faházak felé. Több mint négy órát állt a padon, végül elsőként leszállt róla. Borzasztó szomorú volt látni, ahogyan néma csendben, lassan sétálnak el, hogy a faházukba visszaérve összepakoljanak, és buszra szállva hazamenjenek. A torkomat szorító érzéssel figyeltem őket, és hirtelen elképesztően sajnáltam a kiesésüket. Bárkiét sajnáltam volna.

– Szép volt! – kiáltotta Lóri elsőként megtörve a csendet, majd fütyült egyet, mire nagyjából mindenki észbe kapott, és tapsolni kezdett a kiesett csapatnak. Meglepetten pillantottak körbe, látszott rajtuk, hogy nem számítottak erre, így megtorpantak, és csalódott mosollyal az arcukon körbefordultak. Méltó módon búcsúztak a versenytől, még egy utolsót intettek a bent maradt csapatok felé, majd követve az őket kísérő szervezőt, elmentek a helyszínről pakolni.

Ekkor Róbert újra kért egy kis figyelmet.

– A világoszöldek kiesésével a jelenlévők mind továbbjutottak a feladaton! – jelentette ki, mire óriási üdvrivalgás hangzott fel. – Azonban! – tette fel a kezét Róbert. – Ne felejtsétek el, a feladat még nem ért véget. Aki a legtovább bírja, nyereményt kap – emlékeztetett minket.

– Jó, én passzoltam – intett a padról a türkiz csapat tagja, és fájdalmas arccal leugrott a padról. – Szétmegy mindenem, éhen halok, nem állok tovább ezen a szaron – közölte nemes egyszerűséggel, mire a legtöbben felnevettek.

És ahogyan Csenge előre megjósolta, a bent maradás minden csapat érdeke volt, a nyeremény azonban szemmel láthatóan nem vonzott egyöntetűen mindenkit. A türkiz csapat tagja után sorban leugrottak a padról azok, akik nem vágytak az extra nyereményre. Egy pillanat alatt feladta a szürke csapat, a világosbarna és a halvány rózsaszín versenyző is.

– Srácok! Akar valaki nyerni? Mert velük szemben nem lesz egyszerű – gondolkodott a padon állva Peti, kissé előrehajolva pillantva végig a versenyben maradottakon.

– Gyere le onnan, menjünk zabálni – tanácsolta neki

Karesz, Peti pedig lelépett a padról, és megmozgatta a végtagjait.

– Meghalok, mindenem fáj – közölte odalépve hozzánk.

A sötétzöldek hősként fogadták az érkező társukat, és folyamatosan kamerázták, miközben Peti nyöszörögve lefeküdt a földre, a hátára gurult, és kinyújtóztatta magát, miközben akkorát roppant valamije, hogy mindannyian hallottuk.

– Ez mi volt, ember? – kérdezte tőle Lóri elképedve.

– Nem tudom, biztos eltört valamim – felelte szórakozottan. – Istenem, beszakad a derekam – jajgatott félig fájdalmas arccal, félig pedig röhögve.

– Nem baj, megcsináltad! – lelkesítette Isti, közelebb tolva az arcához a kamerát. – Gyere, húzzunk kajálni.

– Jövök, ha tudok – tápászkodott fel, aztán mielőtt elindult volna, megtorpant mellettem. – Kösz, Hanna. Tényleg köszi – mondta, utalva a feladat előtt történtekre.

– Semmiség. Örülök, hogy bent maradtatok – feleltem őszintén.

– Miről van szó? – érdeklődött Karesz, engem kamerázva.

– Semmiről – mosolyogtam, óvatosan eltolva a felém irányuló gépet. – Nem fontos – mondtam, és Petire nézve bólintottam, jelezve, hogy ez egészen addig a mi titkunk marad, amíg ő azt akarja. Rajta áll, hogy elmeséli-e a csapatának. Én nem fogom.

– Itthagyjuk az ernyőt nektek – ajánlotta fel Isti. – Szükségetek lesz még rá, úgy látom, nektek még tart a verseny – pillantott a padok irányába.

– Köszönjük – szólt Zsombi.

– Majd sötétedés után azért csukjátok be... – vihogta, arra utalva, hogy szerinte még sokáig maradunk.

A távozásuk után visszafordultam a padokhoz. A kilenc bent maradt csapatból összesen négyen maradtak állva. Az arany, a sárga, a piros és a fekete ruhát viselő versenyző.

– Mit csinál Kornél? Miért nem jön le onnan? – tárta szét a karját Csenge értetlenül, majd felállt, és odasétált a pad előtt kihelyezett kötélhez.

Halkan váltottak pár szót Kornéllal, miközben én körbefordultam. A focipályán már csak azok maradtak, akiknek a csapattagja versenyben volt, mindenki más feladta a nyereményt, és elvonult az étkező irányába. Nem maradtak drukkolni, számukra már nem volt releváns a feladat. Bent maradtak a versenyben, ennyi érdekelte őket. Hogy ki meddig áll még ott, abban bízva, hogy megnyeri a látogatást, teljesen hidegen hagyta azokat, akik leszálltak a padról. A tanárok is összepakoltak, és elhagyták a fák alatt berendezett kis piknikhelyüket, csak az a négy maradt ott, akiknek a versenyzője még nem végzett. Titanilla dühösen ingatta a fejét, aztán felállt a kempingszékből, és odasétált hozzánk.

– Most mi van? – kérdezte a lényegre térve.

– Továbbra is versenyben vagyunk a látogatásért – feleltem.

A tanárnő a szemét forgatva fújtatott egyet.

– Miért nem jó nektek a FaceTime az otthoniakkal, mint minden normális embernek? – tárta szét a karját mérgesen. – Mentem volna inkább az olasz útra kísérőnek, minthogy egy fa alatt üljek egy csöves horgászszékben, arra várva, hogy vízzel pattanjak valakinek – dünnyögte kelletlenül, és visszabotorkált a helyére. Hát, ő így reagálta le, hogy még nem végeztünk.

Csenge a fejét vakargatva jött vissza a társaságunkba, miután beszélt Kornéllal.

– Mit mondott? – kérdezte Zoli türelmetlenül. A jelek szerint ő már ment volna a dolgára, kellőképpen megunta a napon üldögélést.

– Hát, izé – kezdte Csenge. – Azt mondta, hogy még marad.

– Mi? – lepődött meg Bence is a feketéktől. – Hogy érted, hogy marad?

– Nem tudom – nevette el magát Csenge döbbenten. – Közölte, hogy nem fáradt, és álldogál még ott egy kicsit...

– Álldogál?

– Igen. Ezt mondta. Szó szerint – nevetett Csenge, és egy pillanatra rám nézett, aztán elkapta a tekintetét, és újra a társaihoz fordult. – De azt is mondta, hogy mi menjünk nyugodtan. Nem kell várnunk rá.

– Hát, ha ezt mondta, és még akar kicsit álldogálni, akkor... Majd visszanézek később – tápászkodott fel Zoli. – Hátha addigra megunja az álldogálást, és leszáll onnan.

– Jövök én is – állt fel Bence.

A fekete csapat maradék két fiútagja elhagyta a focipályát, Csenge azonban maradt.

– Te nem mész? – érdeklődtem.

– Nem, én még szeretném nézni – felelte, így ott maradt velünk.

A nap már alacsonyan járt, bőven benne voltunk a délutánban, a levegő kezdett elviselhetővé válni, a négy versenyző pedig még mindig a padon állt. Mögülünk, a táborhelyről a medencézés hangjai szűrődtek oda hozzánk, valamint a szabadtéri edzőterem súlyzóinak csattanásai. Időnként egy-egy csapatból odajött hozzánk valaki megnézni, hogy mi a helyzet, de egészen hamar rájöttek, hogy semmi, így újra magunkra hagytak minket. A szervezőket, a négy tanárt, a négy versenyzőt és a hozzájuk tartozó csapattagokat, akik türelmesen várakoztak a fűben ülve.

– Ez már tényleg az idegek harca – ingatta a fejét Lóri. – Odamegyek egy kicsit Bernadetthez, megpróbálom felvidítani – indult meg a pad irányába.

– Őrület, hogy mióta állnak ott – motyogta Zsombi.

– Az – biccentettem elismerően, és végignéztem a négy versenyzőn. Bernadett fáradtan mosolygott Lórira, aki a karjával gesztikulálva folyamatosan magyarázott neki valamit. Kornél lehajtott fejjel, teljes nyugalommal állt mellette. A másik padon az arany csapattag szótlanul meredt előre. A deszka másik végén pedig Timi hallgatta Mátét, aki előtte állva próbálta buzdítani. A lány feltolta a homlokából a sapkát, és a csuklóján lévő pánttal letörölte homlokáról az izzadságot, miközben megállás nélkül bólogatott.

Hirtelen az arany csapat tagja kalimpálni kezdett a karjaival, mire mindenki odakapta a fejét.

– Menj innen. Menj már innen! – legyezte maga körül a levegőt.

– Mi történik? – hajolt le hozzám Zsombi, aki akkor ért vissza, és a kezembe nyomott egy hideg üdítőt.

– Nem... nem tudom. Talán egy darázs? – találgattam a fejemet kapkodva.

– Aha, tényleg az, nézzétek – mondta Csenge, erősen koncentrálva a jelenetre.

Az arany csapattag csupán másodpercekre szabadult meg a rovartól, ami utána újra és újra visszatért hozzá. A társai azonnal odarohantak, és a kötélnél megállva kiabáltak neki.

– Ne ugrálj már, le fogsz lépni a padról! – tanácsolták.

– Kösz, akkor csípjen meg inkább? – hadakozott tovább a darázzsal Gergő az arany csapatból.

– Inkább, minthogy leess onnan! – felelték egyszerre. Korrekt válasz, mindenki ilyen megértő és támogató társakra vágyik. A padon állva Gergő végül addig kalimpált maga körül, hogy amikor a darázs elé került, reflexből hátralépett egyet. Oda, ahol már nem volt pad. Mindannyian a szánk elé kaptuk a kezünket, amikor láttuk, hogy lelépett onnan, és hiába pattant vissza egy pillanat alatt, Róbert is szemtanúja volt a dolognak.

– Vége, Gergő, szállj le onnan. Az arany csapat befejezte a feladatot – szólt rá.

– De nem, mert a darázs, és... – kezdett vitatkozni, de hiába, mert a főszervező leparancsolta onnan.

Az arany csapat ekkor őrült vitába kezdett, főként azért, mert szerintük a darázs Gergő gyümölcsös üdítőjének az illatára jött, amit a padon állva ivott. A fiú persze azonnal üvölteni kezdett velük, hogy mégis mit kellett volna csinálnia, haljon szomjan, miközben órák óta áll a padon? Ők így, egymás közt civakodva hagyták el a helyszínt, totálisan tombolva, és szerencsétlen Gergőt okolva, akit végül kizökkentett az egyensúlyából egy darázs.

– Te mondod meg az igazgatónak! – förmedt rá Veronika, kihátrálva a felelősség alól. – Elveszítetted a nyereményt egy darázs miatt! Istenem, mennyire életképtelen vagy! – dühöngött, és szavai sokáig visszhangzottak a kihalt focipályán.

Már csak Bernadett, Kornél és Timi álltak a padon. Ott, ahol korábban minden csapat drukkolt, mostanra csupán Máté, Mira és Marci maradtak a sárgáktól, tőlük messze pedig mi. Csenge, Bernadett, Zsombi, Lóri és én. A verseny pedig folytatódott.

– Letelt a fél óra – szólt Róbert, mire feltápászkodtam, és odasétáltam Bernadetthez. Megálltam a pad előtt kijelölt helyen.

– Már nem tudtam mit hozni – ismertem be.

– Nincs szükségem semmire – felelte elszántan, én pedig elismerően néztem rá a kitartása miatt. – Mióta vagyunk itt?

– Ne akard tudni – ráztam meg a fejem, és szándékosan nem mondtam el neki, hogy a nála lévő telefonomon van a stopper. Jobb volt, ha nem tudja, hogy mennyit állt már ott. – Figyelj – túrtam a hajamba –, nem olyan fontos ez. Mindenki beszél FaceTime-on a családjával. Gyere le, ha nem bírod, mindenki megérti. Komolyan – ajánlottam fel, mert már nézni is nehéz volt, amit reggel óta csinált.

– Úgy nézek én ki, mint aki feladja? – vigyorgott rám fáradtan. – Két emberre vagyok Danitól. És te az apukádtól. És Zsombi a szüleitől – sorolta, megpróbálva erőt gyűjteni az elmondottakból. – És Lóri is biztos vár valakit – tette hozzá, mire felnevettem.

– Biztos valakit a teremből – mondtam.

– Ja. Simán állok ennyit Lóri gyúrós haverjáért – röhögött folyamatosan rázkódó vállal.

– Hős vagy – mondtam őszintén, mire elkomolyodva a szemembe nézett.

– Megcsinálom, Hanna! Ez az első egyénim a versenyen. És nem adom fel – győzködött félig engem, félig pedig inkább önmagát.

– Tudom – bólintottam, aztán óvatosan a mellette álló Kornélra pillantottam.

– Jól vagy?

– Soha jobban – felelte, direkt nem nézve rám.

– Miért nem jössz le? – kérdeztem a fejemet ingatva. – Elmondták a többiek, hogy nem is akarjátok a nyereményt...

– Mit mondjak erre, Hanna? – kérdezte mosolyogva, továbbra is szigorúan maga elé nézve. – Szeretek itt állni.

Összehúzott szemmel néztem Kornélra, ezalatt a másik padon álló Timi éppen Mátéval beszélt, miközben az arany csapat kiesésével híre ment a táborhelyen, hogy már csak hárman maradtak a nyereményért, így szép sorban visszaszállingóztak a különböző színű melegítőkbe öltözött versenyzők, hogy ne maradjanak le a kitartás feladat fináléjáról.

– Maradj még! Bírd egy kicsit – szólt Máté a lehető leghalkabban Timinek, de ahhoz túl közel voltunk, hogy ne halljuk meg.

– Komolyan nem bírom, úgy érzem, hogy leszakad mindenem – fújta ki a levegőt Timi hosszasan.

– Ne csináld már, bírnod kell. Mit hozzak még neked? Hogy segítsek? – toporgott Máté a kötél előtt.

– Lökd le őket a másik padról – vágta rá Timi azonnal, és hisztérikusan elröhögte magát.

– Nyugi, nem bírják már sokáig, látom rajtuk – biztatta Máté a csapattársát, mire Bernadett és Kornél is előrehajolt kissé, hogy átlássanak rájuk.

– Úgy érted, hogy mi? – kérdezte Kornél.

– Ja, úgy – dünnyögte Máté kelletlenül, felfogva, hogy nem volt elég diszkrét a beszólása, és meghallották.

– Nem tudom, te hogy vagy vele, Bernadett, de én még jól bírom – közölte Kornél, szándékosan hangosan.

– Én is – mondta Bernadett. – Akár órákig, ha kell.

– Pont erre gondoltam – válaszolta Kornél. – Hogy mekkora poén lenne itt maradni sötétedés után is...

– Az tényleg vicces lenne – biccentett. – De tudod, mi lenne a még jobb? A napfelkelte – kontrázott rá Bernadett eltökélt arckifejezéssel.

Timi előrehajolt, Kornélra és Bernadettre pillantott, hogy megbizonyosodjon róla, mennyire elszántak, majd látva, hogy mindkét versenyző komolyan gondolja, megrázta a fejét.

– Na jó, elmentek ti a fenébe – fakadt ki a sárgák lánytagja. – Leszállok innen, Máté, bocs – mozdult el.

– Ne!!! – ordított fel Máté a padra, amiről Timi gondolkodás nélkül leugrott. És ezzel a sárgák elveszítették a nyereményt. – A francba, Timi, azért mondták ezt, hogy kiakasszanak, hülye vagy? Senki nem maradt volna itt reggelig! Az képtelenség! – dühöngött Máté.

– Akkor sem bírtam tovább – támaszkodott a térdére kimerültén Timi.

– A rohadt életbe! – zárta ökölbe a kezét Máté, és idegesen járkált fel-alá a csapattársa előtt, figyelmen kívül hagyva, hogy a lány órák hosszat helytállt a feladaton.

– Figyelem! Ketten maradtak versenyben a látogatásért! – szólt Róbert a közönséghez, akik már mind visszaérkeztek, hogy lássák, mi lesz ebből. Többen vizesen, a fürdőruhájuk elé kapott strandtörölközővel jöttek, mások a házukban pihengetésből riadtak fel a hírre, és siettek vissza. Újra tele lett a focipálya előtti füves terület, ahol a csapatok fütyülve és tapsolva biztatták a két versenyben maradt tagot.

– Na végre! Essen már le valamelyik – kiáltotta felénk Titanilla tanárnő, miközben rácsapott a karjára. Feltehetőleg egy szúnyogot próbált leütni.

Kornél és Bernadett egymás mellett álltak a padon, mi pedig Csengével, Lórival, Zsombival és az időközben visszaért Bencével és Zolival kiegészülve a kötél előtt álltunk, közvetlenül eléjük, hogy onnan nézzük meg a feladat végét. Mindenki más mögöttünk foglalt helyet, a füvön.

Bernadett koncentrálva, egyenletesen lélegezve, lehunyt szemmel állt a padon, mellette Kornél pedig levette a fejéről a sapkát, eldobta maga mögé, megborzolta vizes haját, és végignézett a közönségen. A tekintete megállapodott az előtte állókon, közülük pedig rajtam, és alig észrevehetően elmosolyodott, majd... Majd hirtelen lelépett a padról. Riadtan a szám elé kaptam a kezem, miközben Lóri és Zsombi elordították magukat. Bernadett a hirtelen zajra kinyitotta a szemét, hogy körbenézzen, majd amikor észrevette, hogy egyedül áll a padon, leguggolt, és a tenyerébe temetve az arcát elsírta magát.

– Na ne szívassatok már! – kiáltotta oda Máté idegesen, amikor rájött, hogy alig egy perccel azután, hogy a csapattársa feladta, már győztest hirdethetünk, de senki nem foglalkozott a kirohanásával.

Lóri és Zsombi szinte lelökték a padon guggoló Bernadettet, olyan hévvel érkeztek meg hozzá, hogy megöleljék. Felocsúdva a teljes letaglózottságomból, azonnal odapattantam én is, és szorosan átfogtam őket, miközben a hátunk mögül felhangzott a taps. A győzteseknek járó taps. Megnyertük a feladatot. Miénk volt a látogatás. Apu jön a versenyre!

– Gratulálok a lenyűgöző teljesítményhez! – nyújtotta a kezét Róbert Bernadett felé, amikor végre kiszabadult a fojtogató ölelésünkből.

– Köszönöm – motyogta Bernadett kábán.

Az örömkönnyeimmel küszködve, hálásan pillantottam a csapatunk hősére, majd félrefordítottam a fejem, és a mellettünk álló feketék irányába néztem. Kornélt körbevették a csapattársai, és felszabadultan, röhögve kérdezgették.

– Veled meg mi történt? – kérdezte Bence.

– Semmi. Eleget álltam, meguntam – felelte Kornél lazán, aztán észrevette, hogy nézem, és mélyen az enyémbe fúrva a tekintetét, elmosolyodott.

Meghatottan, mosolyogva néztem őt, és megcsóváltam a fejem. Képtelen voltam felfogni, hogy mit tett értünk.

– Nem, nem! – lépett oda hozzánk tombolva az arany csapatból Dóri és Veronika. – Ez csalás volt!

– Miért lett volna az? – csodálkozott Róbert.

– Mert... Mert hagyta nyerni a pirosakat! Leszállt a padról, amikor már csak ketten maradtak!

– Így van – futott oda Timi is, Máté kíséretében.

– Balhé van, hozd a kamerát! – kiáltotta Karesz a közönségből.

– Semmilyen szabálysértés nem történt a feladat során – közölte Róbert a kétkedőkkel.

– Miért, az úgy oké, hogy miután mi kiestünk, szinte azonnal vége lett a feladatnak? – ordítozott Máté vörös arccal.

– Ismétlem, a szabályok értelmében tiszta végeredmény született – szólt higgadtan.

– Jó, és higgyük el, hogy a fekete csapat csak úgy hirtelen befejezi a feladatot, amikor már csak ketten voltak versenyben... – forgatta a szemét idegesen Veronika.

– Úgy tűnik, ez történt – tárta szét a karját Róbert. – Ez így nem szabályellenes, a továbbiakban felmerülő kérdéseiteket ezáltal nem nekem kell feltennetek – mondta, mire mindenki Kornél felé fordult. – Szeretnél magyarázatot adni arra, hogy feladtad a feladatot? – kérdezte a főszervező, Kornél pedig nemtörődöm módon megvonta a vállát.

– Felmértem a helyzetet, és rájöttem, Bernadett tovább bírta volna – közölte a választ, amibe képtelenség volt belekötni.

– És tényleg tovább bírtam volna – erősködött Bernadett, én pedig hittem neki. Mindenki hitt neki. Kornél csak lerövidítette a versenyt, mert nem volt célja nyerni. De egyáltalán nem biztos, hogy Bernadett nem állt volna ott az idők végezetéig. Vagy tovább is, ha kell.

– Na, éppen ezért hagytam abba – reagált Kornél.

– Ez így rendben van – biccentett Róbert. – Akár igaz, akár nem – tette hozzá mellékesen, mire többen elfojtották a röhögésüket, az arany csapat pedig bosszúsan elhagyta a pályát. Máté és a sárgák néhány pillanatig még összehúzott szemmel néztek minket, aztán sértődötten megfordultak, és elvonultak. A műsornak vége volt, Róbert pedig újra felénk fordult, hogy ismertesse a továbbiakat.

– Kérlek, írjátok fel, kit szeretnétek meghívni a táborba, és adjátok le egy órán belül – mondta nekünk.

– Meglesz – vigyorgott Zsombi teljes eksztázisban.

– Az igazgatótok fogja értesíteni a hozzátartozókat, az érkezésükre várhatóan holnap délelőtt számíthattok – mondta.

– Kocsis is jön? – dobódott fel Lóri az eddigieknél is jobban.

– Nem, a nyeremény a hozzátartozókra vonatkozik.

– Ó, csőri, de ki lesz bukva – ingatta a fejét Lóri. – Várjunk csak – akadt meg. – És ha én őt írom fel mint hozzátartozót? – kérdezte.

Róbert elfojtott mosollyal nézett rá, aztán széttárta a karját.

– Ha az igazgatódat hozzád tartozónak érzed, és őt írod, akkor ő érkezik – felelte sejtelmesen.

– Komolyan meghívnád Kocsist? – kérdezte Bernadett elképedve Lóritól, aki röhögve megvonta a vállát.

– Miért ne? Ne maradjon már ki a bátya, annyira buzgón tolja a versenyt mindenhol.

– Ez rendes dolog tőled – veregette meg a vállát Zsombi.

– Ne haragudjatok, nem akarok ünneprontó lenni – köszörülte meg a torkát Bernadett –, de muszáj a mosdóba mennem – mondta, mire mindannyian elálltunk előle, felfogva, hogy órák óta állt a padon, és Bernadett futólépésben elhagyta a focipályát.

A győzelmünket követően a többi csapat számára ismét nem volt semmi érdekes látnivaló, ezért pillanatokon belül szinte teljesen kiürült a környék.

Bernadett távozásával Zsombi és Lóri is elmentek, hogy leadják a listát, én pedig két kézzel a hajamba túrtam, és sóhajtva próbáltam felfogni, hogy megnyertük a látogatást, és azt, hogy apu holnap reggel érkezik. A szememet kinyitva körbenéztem, de már nem láttam ott senkit. Kornélt sem. Pedig lett volna hozzá egy-két szavam.

12.

– Na, apád teljesen be van zsongva, holnap hajnalban indul hozzád a viadalra – hajolt bele a nagyi egészen közel a kamerába. Visszatartott nevetéssel bólintottam a kijelzőre.

– Igen, mi nyertük meg a feladatot, amiért hozzátartozói látogatást kaptunk – meséltem az étkezőben ülve, a vacsora után viszonylag kiürült étkezőben. Csupán a netezők maradtak az asztaloknál, ők bedugott füllel, csendben nyomkodták a készülékeiket, és ügyet sem vetettek rám vagy a telefonálásomra. Mindenki más már elhagyta az étkezőt a vacsora után és a medencéhez vonult, vagy éppen lepihent a hosszú és fárasztó nap után, amit jószerivel valamennyien a tűző napon töltöttünk.

– Igen, tudom, hogy ezt nyertétek ma – biccentett a nagyi. – Láttam valami videót feltöltve... – forgatta a szemét. – De hamar meguntam, ahogyan egy rakás kölyök áll a padon, úgyhogy két perc után kinyomtam.

– Pedig tartott még egy darabig – mosolyogtam. – De mindegy, megnyertük.

– Gratulálok. Láttam ám a videón a kajakos fiút is, nem kerülte el a figyelmemet – vigyorgott.

– Igen, ő is ott volt – hebegtem, és zavartan egy hajtincset tűrtem a fülem mögé. A nagyi hunyorogva nézte a mozdulatomat, aztán felszaladt a szemöldöke.

– Hogy kerül rád a karkötőd? Azt hittem, elszakadt – szúrta ki azonnal.

– Igen, de Bernadett megcsináltatta nekem, amikor a városban voltak...

– Ez kedves tőle.

– Az – mondtam szomorú mosollyal az arcomon.

– Te miért nem mentél?

– Mert én itt maradtam addig, és kimostam a fiúkra – meséltem el a tegnapi napomat. A nagyi a kelleténél is jobban elcsodálkozott, és értetlenül várta a magyarázatomat, ami nem volt.

– Mégis milyen rabtáborba küldött téged az iskolád? – tűnődött el.

– Nem, dehogy – nevettem fel. – Csak segítettem a srácoknak, és egyébként jól tettem, hogy maradtam – sóhajtottam gondterhelten. A nagyi azonnal észrevette a jelzésemet, és azt, hogy valami nyomja a szívem, ezért a saját stílusában a lényegre tért.

– Hallgatlak – közölte hátradőlve a fotelben, megkeresve a pózt, amivel kényelmesen tarthatja a telefont, amíg színt vallok.

A szám szélét rágva körbepillantottam, és amikor megbizonyosodtam arról, hogy a teremben lévők mind zenét vagy videót hallgatnak, suttogva elmeséltem a Máté-esetet úgy, ahogyan történt. A nagyi hunyorogva, erősen koncentrálva meredt a kamerába, néhol határozottan a számról olvasott, annyira halkan beszéltem, majd amikor végeztem, hosszasan hallgatott, amíg átgondolta a válaszát. Már attól is megkönnyebbültem, hogy valakinek elmondhattam, ami Mátéval, a tabletjével és Zsombival történt. Megszabadultam a hatalmas tehertől, és könyökölve, az arcomat megtámasztva meredtem a telefonomba a válaszra várva.

– Ha a dilemmád abból adódik, hogy hibázni készültél, megnyugtatlak, ez mindenkivel előfordul. Viszont a legtöbb emberrel ellentétben te megálltál egy ponton, és visszatáncoltál, ami nemcsak becsülendő, de ritka is. Látszik, hogy apádra ütöttél, ő ugyanúgy cselekedett volna, ahogyan te is, és soha nem nézte volna meg a tabletet – csóválta a fejét unottan, mire büszkén elmosolyodtam. – Én biztos megnéztem volna – tette hozzá, én pedig hangosan felnevettem.

– Tényleg?

– Persze – közölte olyan természetes arckifejezéssel, mintha csak az időjárásról beszélgetnénk. – Jó is, hogy a kis nyomi csapattársad sértettségében megnézte, mert így legalább tudjuk, hogy mi állt benne – bólogatott.

– Az biztos, hogy tudjuk – húztam el a számat.

– Hát, mit mondjak erre? Eleget éltem már ahhoz, hogy sok tapasztalatom legyen, és bölcs tanáccsal lássalak el.

– Mi lenne az a tanács? – érdeklődtem.

– A rövid változata annyi, hogy az élet szemét, az emberek meg még szemetebbek.

– Csodás útmutató, köszönöm – biccentettem.

– Miért hazudnék neked? Az egyetlen unokám vagy.

– Nem vagyok az egyetlen – röhögtem el magam, az unokatestvéreimre gondolva.

– Akkor az egyetlen, akit szeretek – javította ki magát, én pedig megállás nélkül nevettem. A nagyi ebből már úgysem jöhetett ki jól.

– Nem baj ez szerinted? – kérdeztem.

– De, és valószínűleg a pokolra kerülök miatta, de mégis mit tehetnék, ha így érzek? – kérdezte, továbbra is az unoka témánál leragadva, nem sejtve, hogy én már másról beszélek.

– Nem, nem az – legyintettem hanyagul. – Hanem az, hogy ennyire leköt ez a verseny, és ilyen dolgokkal van tele a fejem, mint Máté árulása, vagy a feladatok... – hezitáltam. – Azt vettem észre, hogy kevesebbet gondolok rá. Anyura. És ettől borzasztó lelkiismeret-furdalásom van...

– Hanna – sóhajtott a nagyi a fejét csóválva. – Ott vagy, ahol lenned kell, és azzal foglalkozol, amivel jelenleg foglalkoznod kell. Nem szereted kevésbé anyádat attól, hogy nem nulla-huszonnégyben merengsz azon, ami volt, és ami már nincs – mondta. – Akármennyire is nehéz elfogadni, az élet megy tovább. Az enyém is. Apádé is. A tiéd is. Ez nem azt jelenti, hogy nem fáj annyira, hogy szinte belepusztulok, ez nem azt jelenti, hogy nem kívánom minden egyes nap, hogy bárcsak velem történt volna, és ne vele. Ez nem azt jelenti, hogy valaha elfelejtem őt. Az istenit, még elengednem sem sikerül, nemhogy elfelejteni – fakadt ki. – De egy éve történt. Már eltelt egy év, Hanna! És ez az Iskolák Országos Viadala, vagy mi a bánat, ahol most vagy, amin részt veszel, soha jobbkor nem jöhetett volna. Mert azt éled, amit élned kell tizenhét évesen. Játékot, versenyt, barátságot, csalódást, szerelmet. Nem az anyádat gyászolni az üres lakásban. Úgyis benned van. Úgyis ott van veled minden pillanatban – magyarázta, én pedig a nagyit hallgatva letöröltem az arcomon végiggördülő könnycseppet. – Egy éved elment arra, hogy nem voltál hajlandó tudomást venni a történtekről. Türelmesen vártunk, és úgy érzem, adtunk neked elég időt, viszont nem csinálhatod tovább. Hozd be a lemaradásodat, éld meg az élményeket és a kudarcokat, éld meg a pillanatokat, a jót és a rosszat is. Próbálj ki új dolgokat, legyél nyitottabb, szakadj ki a komfortzónádból, és élj egy kicsit végre! Haragszol magadra, amiért eltereli a figyelmedet az a kis rohadék, akiről meséltél? – kérdezte dühösen. – Hát még jó, hogy eltereli a figyelmedet! Állj a sarkadra, és mutasd meg neki, hogy kivel áll szemben – húzta össze a szemét Mátéról beszélve. – Miért kéne tűrnöd egy ilyen embert? Mert gyászolsz? Ahhoz senkinek semmi köze – közölte.

– Jó, értem – bólogattam, felszíva magam.

– Jó úton haladsz, Hanna, büszke vagyok rád, és ez az egy hét többet használt neked, mint remélni mertem volna. Biztos sokat számít a környezetváltozás, és az, hogy leköt a verseny, meg a feladatok...

– Igen.

– Meg nyilván nagy szerepe van benne a kajakos fiúnak is – mosolyodott el.

– Nem hinném – húztam be a nyakam vigyorogva.

– Hogyne, én sem. Láttam ám a videón a padon állva póló nélkül. Nem mondom, deltás testalkat. Jól választottál...

– Nagyi! – sütöttem le a szemem röhögve.

– Most mi van? Szembetűnő volt – heccelt tovább, maximálisan kiélvezve, hogy égővörös fejjel takargatom magam a kamerában. – És ha jól értelmeztem, hozzásegített a nyereményhez, hogy láthasd apádat – gondolkodott a hallottakon.

– Igen, tulajdonképpen részben neki köszönhetjük – mosolyogtam.

– Értem – töprengett a nagyi a homlokát ráncolva. – És mondd csak, azon túl, hogy ez a Kornél kifejezetten szép fiú, agya azért van? Tudja, hogy ez egy verseny, ahol ellenfelek vagytok?

– Nagyi, leraklak – ingattam a fejem nevetve.

– Jól van már, tudod, hogy viccelek – vigyorgott a kamerába.

– Tudja, hogy ez egy verseny. És még nem sikerült beszélnem vele a feladat óta, de sejtem, hogy miért segített... – suttogtam.

– Még nem beszéltél vele? Képes vagy itt FaceTime-olni velem, amikor a deltás kajakosunk valahol a Bükkben vár rád?

– Na jó, én ezt nem bírom – nevettem kínosan.

– Na, komolyra fordítva a szót. Menj a dolgodra, én meg intézem apádat, hogy nehogy téged is hívogasson, holnap úgyis látjátok egymást...

– Mi van apuval? Mit kell intézned vele? Miért hívogatna? – riadtam meg.

– Jézusom, Hanna, ne legyél paranoiás. Mi lenne apáddal? Üzenget, meg hívogat az útvonaltervvel kapcsolatban, meg az időjárás applikáció miatt, meg jelenleg minden miatt. Izgul, hogy mehet a versenyre, és ettől túlpörgött.

– Ó, értem. Akkor lehet, hogy jobb lenne, ha mégis felhívnám – mondtam szomorúan.

– Na ne legyél hülye – közölte egyszerűen. – Ha én újra tizenhét lehetnék, és választhatnék, hogy apámmal egy hívás, vagy a szép mosolyú kajakos fiú, egy pillanatig sem hezitálnék.

– Hogy mondhatsz ilyet? – kérdeztem elképedve.

– Most miért? Szegény megboldogult dédapád azt sem tudta, mi az az okostelefon. Képzeld, hogy meglepődött volna egy videóhívástól. Nem kockáztatnék, a kajakost választanám – magyarázta szórakozottan, én pedig vihogva elköszöntem tőle, majd megszakítva a hívást, leraktam a készüléket az asztalra, és még mindig nevetve néztem anyut a háttérképen, majd a nevetés mosollyá változott, és megsimítottam a kijelzőt.

– Mit szólsz ehhez az őrülethez, anyu? – suttogtam. De nem szólt semmit, csak mosolygott a fotón, és ha sokáig néztem, akkor tovább tudtam képzelni, hogy elneveti magát a nagyin. Mindig rengeteget nevetett rajta. És én hallottam a fülemben azt a nevetést, ami úgy belemart a szívembe, hogy szinte előregörnyedtem, és szorosan lehunytam a szemem. A nagyi szavait és tanácsait felidézve szedtem össze magam, és egyenletesen kifújva a levegőt felálltam az asztaltól, de mielőtt elraktam volna a telefont, kaptam egy értesítést arról, hogy Kocsis élőzik.

Érdeklődve nyitottam meg az Instagramot, és rányomtam az élő adást jelző ikonra, mire Kocsis megjelent a kijelzőmön.

– Nagyszerű, már öt néző, kezdhetjük az adást! – kezdte, én pedig összehúzott szemöldökkel meredtem az igazgatóra, aki egy khaki színű kalapban volt látható. – Ó, hát itt van az egyik Szirtes-csapattag is, egyenesen a Bükkből! Szervusz, Hanna! Köszöntsétek Újvári Hannát! – integetett a kamerába, amikor meglátta a nevem, hogy csatlakoztam az élő adáshoz. – Nos, mint azt megszavaztátok a Facebookon, a mai élő adásban bemutatom, hogy mit viszek magammal a holnapi versenylátogatásra. Divatos, mai trendnek megfelelő kifejezéssel élve egy úgymond haul videót készítek most nektek, nézzétek, az asztalomra már kikészítettem mindent, amit magammal viszek, és szép sorban bemutatom – fordította a kamerát az íróasztala felé, amin gondosan egymás mellé rakva különböző tárgyak hevertek. – De mielőtt belekezdenék, szeretném ezúton is megköszönni nagyszerű csapatunk nagylelkű tagjának, Lórinak, hogy engem választott hozzátartozónak. Elképesztően sokat jelent nekem, és nem fogok hazudni, megkönnyeztem azt a hívást, amiben közölték, hogy én is mehetek. Mint tudjátok, hiszen posztoltam róla, a mai feladaton Bernadett órákig állt kitartóan a napon, nemcsak azért, hogy a csapatát bent tartsa az IOV-on, hanem azért is, hogy utolsóként leszállva a padról megnyerje a hozzátartozói látogatást. Fan-tasz-ti-kus! Ismétlem, fantasztikus teljesítmény. Le a kalappal. A Szirtes-csapat tehát megnyerte a feladatot, Bernadetthez, Hannához, Lórihoz és Zsombihoz pedig holnap délelőtt hozzátartozó érkezik. Lóri pedig engem választott meghívottnak, aminek elmondhatatlanul örülök, hiszen nemcsak szeretett csapatunkat fogom így látni a verseny közben, de be tudom mutatni nektek az élménytábort is, sőt, engedélyt kérek egy room tour videóra az egyik faházból. Remélem, sikerül, és a szervezők rábólintanak. Kicsit izgulok is emiatt. Na, de vissza a mai adáshoz. A Facebookon megszavaztattam, hogy a mai élő miről szóljon, és toronymagasan, tizenhárom szavazattal nyert a haul videó, így megmutogatom, hogy miket viszek magammal holnap az IOV-ra. És üzenem annak az öt személynek, akik arra szavaztak, hogy a mai adásban forduljak fel, hogy megtalálom őket a profiljuk alapján, és szeptemberben kemény világ vár rájuk! – meredt fenyegetően a kamerába, aztán megrázta a fejét, és újra megenyhült az arca. – Tehát a haul. Amint megkaptam a hírt, hogy látogató lehetek az IOV-on, elmentem gyorsan a plázába, és vettem ezt-azt. Mutatom is, hogy mit. Kezdjük a kalapommal – pillantott felfelé, jelezve, hogy a fején lévőről beszél. – A háundemben találtam rá, vagyis nem tudom pontosan, hogy kell kiejteni, többen éjdzsendemnek mondják, írjátok meg kommentben, hogy melyik a helyes. Tehát rátaláltam erre a kalapra, egész jó áron, és mivel erdőbe készülök, ez a khakiszín tökéletes választás. Utána a DM-be mentem, mutatom, várjatok, itt is van – fordította el a kamerát, így az asztalon kirakott kacatokat láthatták a nézők. – Szúnyogriasztó, hiszen erdőbe megyek – mutatta fel a kis tubust –, kullancsriasztó – emelte fel a mellette lévőt is.

Visszatartott nevetéssel meredtem a kijelzőre. Kocsis a YouTube-reket megszégyenítő haul élőt dobott össze a kifejezetten a verseny látogatására vásárolt dolgokból, majd amikor hosszasan magyarázni kezdett az árakról és a termékek megjelenéséről, befejeztem a videó nézését, és otthagytam az igazgatót a harminc nézőjével. Ami szerintem rekordnak számított. Nincs mese, a haul hozza a nézettséget.

A fejemet ingatva, nevetve álltam fel az asztaltól, és kimentem az étkezőből. Már besötétedett a táborhelyen, így a faházak felé vettem az irányt, és bementem a sajátunkba.

Bernadett az ágyán feküdt, hanyatt kiterülve, és a fülhallgatóját a fülébe dugva, lehunyt szemmel zenét hallgatott. Ráfért a pihenés, kifejezetten fáradtnak tűnt. Csenge a saját ágyában volt, előtte a tablet, és valami filmet nézett. Az érkezésemre mindkét lány odakapta a fejét.

– Korai vagy ma – jegyezte meg Bernadett, a fülében üvöltő zene miatt sokkal hangosabban, mint tervezte.

– Még kimegyek egy kicsit, csak... Átöltözni jöttem – legyintettem, majd a szekrényemhez léptem, és a sporttáskám aljáig túrtam. Amikor a kezembe akadt, amit kerestem, megpróbáltam észrevétlenül begyömöszölni a piros melegítőpulcsim zsebébe, remélve, hogy a lányok már nem figyelnek rám, de pechemre mindketten kiszúrták.

– Hová-hová a bikinivel? – vigyorgott Csenge, mire zavartan birizgálni kezdtem a hajam.

– Nem, ez nem... – hebegtem, majd látva a két lány vigyorgását, a szememet forgatva megráztam a fejem. – Gondoltam, úszom egyet – mondtam ki, és pont annyira éreztem hülyén magam, mint amennyire hangzott.

– Á, szóval úszol egyet – röhögött ki Bernadett, kihúzva a füléből a fülhallgatót. Úgy tűnt, sokkal jobb műsort kapott a hallgatott zenéjénél.

– Igen – köhintettem, és bementem a fürdőszobába, hogy átöltözzek. Miután elkészültem, és visszavettem a bikinimre a melegítőmet, az ajtókilincshez nyúltam, de megtorpantam, mert úgy éreztem, fel kell készülnöm arra, ami odakint vár rám. És igazam volt.

A kis helyiségből kilépve mindkét lány elégedett vigyorral bámult rám, amitől lehajtottam a fejem, és megpróbáltam kislisszolni az ágyak között, de Bernadett kinyújtotta a lábát előttem, elállva így az utam.

– Igen? – kérdeztem, kínosan próbálva rejteni a zavart mosolyomat.

– Jó úszkálást – nézett a szemembe szórakozottan.

– Köszönöm – motyogtam megsemmisülten.

– Azért remélem, lesz ott veled valaki – szólt utánam Csenge is.

– Lehetséges – dünnyögtem magam elé, mire Bernadett röhögve felemelte a lábát, szabadon hagyva a kijárat felé vezető utat. Az ajtóban megállva visszanéztem rájuk.

– Mennyire élveztétek ezt most egy egytől tízes skálán? – érdeklődtem.

– Tíz – vágta rá Csenge vihogva.

– Ezer – felelte Bernadett gondolkodás nélkül. Nevetve lenyomtam a kilincset, amikor Bernadett utánam szólt: – Törülközőt vigyél, te úszóbajnok.

– Ja, tényleg – jutott hirtelen eszembe. Nem feltétlenül vagyok gyakorlott a medencézésben. Vagy az úszásban. Vagy bármiben, ami ezzel kapcsolatos. – Még valami? – kérdeztem, amikor felkaptam a törülközőt.

– Fürdőruha, törülköző, medence. Ennyi kell az úszáshoz – segített ki Bernadett.

– Akkor megvagyok.

– És Kornél! – kiáltotta Csenge, mire Bernadett hangosan röhögni kezdett.

– Na sziasztok – mentem ki a házból, és becsuktam mögöttem az ajtót, miközben hallottam, hogy még mindig nevetnek.

A medencéhez sétálva a hűs nyáresti szél belekapott a hajamba, majd amikor megérkeztem az üres, kivilágított vízhez, lehajoltam, és belemártottam a kezemet. Hidegnek tűnt. Vannak hülye ötleteim, gondoltam, majd ledobtam a cuccomat a szélére, kibújtam a melegítőmből, és óvatosan beleereszkedtem a vízbe.

– Hideg, hideg, hideg – sziszegtem, amikor a nyakamat csapkodták a szél által keletkezett hullámok.

Totálisan szerencsétlenül álltam a medence szélébe kapaszkodva, és mivel kezdtem fázni, elhatároztam, hogy valahogy akkor is leúszok egy hosszt. Maximum meghalok a felénél, nagyobb baj nem történhet. Miközben lebuktam a víz alá, és ellöktem a lábam a medence oldalától, hagyva, hogy a fejem felett összezáródjanak a hullámok, a nagyi szavai visszhangzottak a fülemben. Vajon amikor arra buzdított, hogy legyek nyitottabb, és próbáljak ki új dolgokat, akkor arra gondolt, hogy ússzak egyet? Nem hinném. Mégis elsőnek ez ugrott be, amikor arra ösztönzött, hogy lépjek ki a komfortzónámból. Mert ahogyan mellúszásban haladtam a medence másik oldala felé, úgy éreztem, ennél jobban nem is léphetnék ki. Sőt.

A vízben megérintettem a medence csempével kirakott oldalát, megfordultam, és visszafelé kezdtem úszni, amikor a másik oldalon megláttam, hogy valaki áll a holmim mellett. Azonnal letettem a lábam, és kezemmel hátrasimítottam a hajamat, majd kitöröltem a szememből a vizet, és a medence közepén állva néztem Kornélra, aki széttárt karral, hitetlenkedve meredt rám. A víz az államat csapkodta, miközben egymásra néztünk, végül Kornél megrázta a fejét, és elröhögte magát.

– Mit művelsz? – kérdezte nevetve.

– Gondoltam, úszom egyet – feleltem vacogva, mert a vízben állva, mozgás nélkül újra fázni kezdtem.

– És én mit csináljak addig, integráljak? – pillantott rám, mire hangosan felnevettem.

– Egy párhuzamos valóságban lehet, hogy éppen ez történik az alternatív énjeinkkel – mondtam vidáman.

– Az én alternatív énem egy párhuzamos világban sem tud integrálni – jegyezte meg, és miközben én megállás nélkül nevettem, Kornél levette a pulcsiját, és fejest ugrott a vízbe.

Az érkezésére elkaptam a fejem, hogy ne fröcsköljön a szemembe, majd Kornél odaúszott hozzám, a vízben megállt előttem, átölelte a derekamat, és közelebb húzott magához. Hirtelen már nem is fáztam annyira. Kornél mosolyogva nézett a szemembe, a medence lámpái megvilágították az arcán a vízcseppeket.

– Szóval gondoltad, úszol egyet – suttogta.

– Igen – feleltem hevesen dobogó szívvel.

– És... Hogy tetszik?

– Utálom – ismertem be őszintén, mire Kornél ösztönösen felnevetett.

– Akkor miért vagy itt? – suttogta közel hajolva az arcomhoz, így szinte éreztem a hideg bőrömön a meleg leheletét.

– Miért maradtál második helyig a feladaton? – kérdeztem témát váltva, miközben Kornél a víz alatt a derekamat fogta, és belepuszilt a nyakamba, közvetlenül a fülem alá, amitől végigfutott a testemen a borzongás, és szorosan lehunyva a szemem, levakarhatatlan vigyor ült ki az arcomra.

– Mert azt akartam, hogy nyerjétek meg. Hogy te nyerd meg – felelte halkan.

– Miért?

– Mert... – súgta a nyakamba. – Mert amit tegnap este mondtál, az alapján úgy éreztem, neked kell.

– És azért maradtál végig ott, hogy a többieket megtéveszd... ha azt hiszik, még két embert kell legyőzniük, mérlegelik az esélyeiket, viszont amennyiben csak Bernadett áll ott, akkor tovább kitartanak – értelmeztem.

– Igen – ismerte be.

– Köszönöm – suttogtam hálásan.

– Nem kell – rázta meg a fejét.

– A többiek... Nem haragudtak? Elég nyilvánvaló volt, hogy nekünk segítettél – rágtam a szám szélét.

– Miért haragudtak volna? Volt feladat, ahol megálltál, hogy segíts minket – vonta meg a vállát. – Nem felejtették el. Úgy voltak vele, hogy ha kiállom, akkor kiállom. Rám bízták...

– És te kiálltad – helyeseltem.

– Ki – biccentett.

– Jövök eggyel? – kérdeztem fintorogva, tettetve, hogy tartok a válaszától, mire Kornél felnevetett.

– Vegyük úgy, hogy ezzel a medencézéssel sikerült annyira meglepned, hogy kompenzáltál. Jó?

– Egál? Ennyivel megúsztam? – lepődtem meg.

– Plusz még egy kicsi – kulcsolta át a karját a derekam körül, és a vízben magához húzva megcsókolt, én pedig hosszasan viszonoztam, miközben a szívem a fülemben dobogott, és az egymást ölelő testünket körbezárta a késő esti szél fodrozta víz.

13.

Egész éjjel alig aludtam. Egyrészt izgatott voltam apu érkezése miatt, másrészt pedig a telefonomat nyomkodva óránként néztem meg az időt, idegesítő mosollyal az arcomon, arra várva, hogy reggel legyen, és újra láthassam Kornélt. Ha tegnap estig nem is volt esetleg eléggé nyilvánvaló számomra, a közös medencézésünk után abszolút beigazolódott, hogy brutális mértékben, őrületesen és visszavonhatatlanul szerelmes lettem Kornélba. Normál esetben még ezzel is elég nehezen birkóztam volna meg, tekintettel arra, hogy az elmúlt időszakban elkerült a szerelem, vagy mondhatjuk inkább, hogy ha akadt is volna, inkább elkergettem, de mostanra nemcsak azzal kellett szembenéznem, hogy igenis belezúgtam, hanem azzal is, hogy mindez egy verseny kellős közepén történt velem, ahol egymás ellen indultunk. Mégis, az éjszaka minden pillanatában, ahogyan az ágyamban feküdtem a sötétben, Bernadett horkolását és Csenge szuszogását hallgatva, úgy éreztem, nem számít. Nem számít, hogy más színű csapatban van, hogy ellenfelek vagyunk, és hogy előbb-utóbb valamelyikünk kiesik. Esetleg egymás ellen döntőzünk majd. Mindez mellékessé vált számomra, és tulajdonképpen minden mellékessé vált, ahogyan Kornél pulcsijában feküdtem, amit a medencézés után adott oda, hogy ne fázzak meg. Éreztem rajta az illatát, amitől egészen kicsire ugrott össze a gyomrom, és felidézve a vízben töltött közös pillanatokat végighullámzott a testemben a melegség, és akaratlanul is vigyorogtam a sötétben, időnként szorosan lehunyva a szemem, kezemmel takarva az arcomat, mintha csak attól tartanék, hogy valaki meglát. Visszaidézve az órákkal ezelőtt együtt töltött időt, még mindig éreztem a csókját, éreztem az érintését, az ölelését, és ettől szinte ismeretlen boldogság kerített hatalmába. Nem volt szokatlan számomra az álmatlanság, az elmúlt másfél évben az inszomnia az életem részévé vált, a korábbi alkalmak azonban egyáltalán nem hasonlítottak a mostanihoz. Eddig azért nem aludtam, mert rémálmok gyötörtek, mert nem tudtam szabadulni a gondolataimtól, vagy egyszerűen azért, mert utáltam felébredni és szembenézni az életem alakulásával. Most azonban, talán először, azért nem aludtam, mert vártam, hogy reggel legyen, vártam, hogy láthassam Kornélt, és hogy vele lehessek. Régen azért nem ment az alvás, mert szar volt a valóságra ébredni. Most pedig hirtelen volt miért várnom a reggelt.

Óriási káosz tombolt a fejemben, az érzelmeim egymásnak feszülve próbáltak meggyőzni a saját igazukról, miközben én ahelyett, hogy görcsöltem volna, egyszerűen elengedtem mindet, és hagytam, hogy a gondolataim ösztönösen, erőlködés nélkül cikázzanak át az agyamon. És volt ott minden. Anyu. A verseny. Apu. A nagyi. Halál. Élet. És Kornél. Amikor pedig ő felbukkant, minden egyes alkalommal megnyugodtam egy kicsit.

Alig vártam, hogy valaki felébredjen, és ne legyek egyedül, így amikor Bernadett végre befejezte a rinocéroszhangú horkolását és mocorogni kezdett az ágyában, örömmel vettem észre, hogy végre reggel lett. Oldalra fordulva, fekete kapucnival a fejemen, állig betakarózva figyeltem, ahogyan ébredezik. Bernadett kinyitotta a szemét és ásított egyet, miközben felfogta, hogy új nap van, és bambán bámult körbe. Aztán megakadt a tekintete rajtam, ahogyan vigyorogva nézem.

– Jó reggelt – suttogtam fülig érő szájjal.

– Neked is – motyogta az arcát dörzsölve. – Úgy látom, ennyire jót még senki sem úszott – tette hozzá, mire felnevettem, de gyorsan a szám elé kaptam a kezem, mert nem akartam felébreszteni Csengét. – Hagyd – legyintett Bernadett, felülve az ágyán. – Amikor a városban voltunk, vett magának füldugót. Azóta semmit nem hall – magyarázta. – Állítása szerint nagyon horkolok.

– Dehogy – ráztam meg a fejem visszatartott nevetéssel.

– Éjjel bedugta a fejét az ajtón egy T-rex, mert ismerősnek gondolta a hangot, de aztán rájött, hogy csak te vagy, és továbbment.

– Ennyire rémes? – kérdezte fintorogva. – Miattam nem aludtál?

– Nem, egyébként sem tudtam – ültem fel én is.

– Végig ébren voltál? Egész éjjel?

– Aha – biccentettem.

– Akkor vagy nagyon rossz valami történt, vagy nagyon jó – vizslatott. – Melyik?

– Egy kicsit mindkettő – ismertem be. – De újabban mintha több lenne a jó.

– Örülök – mosolygott rám őszintén. – Az úszás jót tesz. Boldog lesz tőle az ember – tette hozzá szórakozottan.

– Nem is gondoltam volna, hogy mennyire – közöltem vigyorogva.

– Úristen – kerekedett el Bernadett szeme hirtelen, amikor az éjjeliszekrényén lévő digitális képkeret órájára pillantott. – Mindjárt jön Dani! – pattant fel az ágyból, és a fürdőszobába indult. – Basszus, de fájnak a lábaim – nyöszörögte futólépésben, amikor eszébe jutott, illetve a teste eszébe juttatta a tegnapi feladatot.

Csenge éppen akkor ébredt, amikor Bernadett bement a fürdőbe. Álmosan nézett körbe, szőke haját kifésülte az arcából. A bőrébe csíkokban belenyomódott a párnahuzat gyűrődése.

– Mi ez a rohangálás? Feladat van? – ásította, miközben kivette a füléből a füldugókat.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Csak jönnek a hozzátartozók – vigyorogtam.

– Ja. Jó – pislogott, megpróbálva felfogni a hallottakat.

A nyereményünk értelemszerűen csak a mi csapatunkat tette izgatottá, a reggelihez érve az étkezőben senki nem mutatott érdeklődést, ugyanúgy ettek a csapattagok, ahogyan szoktak. A legtöbben kihasználták a térerőt, és azt, hogy hozzáférhetnek a nethez, így reggelizés közben szinte mindenki a saját telefonját nyomkodta. Posztolt, lájkolt, megosztott, kommentelt, storyt vagy videót nézett, esetleg csak bámulta a beállított képeket, és a tökéletes Insta-életet. Az asztalunknál ülve Lóri éppen a második adag gyümölcssalátát hozta magának, miközben mi még csak a péksüteménynél és felvágottnál tartottunk.

– Apu azt írja, hogy fél óra, és itt vannak – olvastam el az üzenetet.

– Látom, Kocsis is posztolt – nézett fel a telefonjából Lóri.

– Úristen, de várom, hogy láthassam a szüleimet – sóhajtotta Zsombi fáradtan. – Ennyi szart, mint amit itt megéltünk eddig. Muszáj megölelnem anyut, és erőt gyűjtenem belőle – mondta, aztán egy pillanat alatt zavarba jött, és nehezen bírva a szemkontaktust, rám nézett. – Bocs – húzta el a száját, mire ösztönösen megráztam a fejem.

– Ne viccelj már – mosolyogtam rá. – A legtermészetesebb dolog, hogy várod anyukádat – mondtam ki őszintén.

Zsombi hálásan biccentett, és látszott rajta, hogy örül, amiért megúszta a kényes témát.

A fekete csapat akkor érkezett meg a reggelihez, én pedig odapillantottam, és a torkomban dobogó szívvel néztem rájuk. Kornél utolsóként ért be, és találkozott a tekintetünk. Mosolyogva intettem neki, ő pedig visszaintett, miközben leült az asztalukhoz. Hát ennyi. Hivatalosan is tipikus tinilány lettem, aki nem alszik egész éjjel, kettő, pontosan kettő darab pillanatért. És mennyire megéri.

– Egy kis figyelmet szeretnék kérni! – állt meg Róbert az asztalok előtt narancssárga melegítőben, és egy határozott tapssal elcsendesítette az egész étkezőt. – A piros csapat nyereménye, hogy hozzátartozók érkeznek hozzájuk a délelőttre – mondta. Ekkor több dolog történt. A fekete és sötétzöld csapat megtapsolta a bejelentést, az arany csapat mérgesen meredt ránk, a sárgák a fejüket rázva szitkozódtak, másokat pedig egyszerűen nem érdekelt. – Természetesen, hogy a többiek ne unatkozzanak addig, ajánlunk más programot a délelőttre. Szóval akinek van kedve aquaparkba menni, negyedóra múlva legyen a kapunál – mondta, mire az egész étkező őrült tapsviharban tört ki, és a legtöbben azonnal félbehagyták a reggelit, hogy már induljanak is.

Mi mind a négyen ráérősen ettünk, ügyet sem vetve arra, hogy körülöttünk szinte pillanatok alatt kiürült az étkező. A sárga csapat, ahogyan ellépett mellettünk, direkt hangosan beszélgetett arról, hogy „ilyen az, amikor a vesztesek programja jobb, mint a nyerteseké".

– Kinek mi – dünnyögte Bernadett, felkapott egy paradicsomszeletet a tányérjáról, és unottan a szájába dobta.

A kiürült étkezőben csupán az arany és a fekete csapat maradt. Az előbbi semmilyen kollektív programban nem vesz részt, így értelemszerűen az aquaparkot is passzolták. A feketék pedig későn érkeztek a reggelihez, így ők sietősen ettek, de a kapkodásukból úgy tűnt, hogy mennek a külsős programra.

Felálltam, hogy hozzak magamnak sütit, az ételkiadó pultnál pedig találkoztam Kornéllal.

– Mindannyian mentek? – érdeklődtem.

– Aha – felelte. – Gondoltam rá, hogy maradok, de... Ez a ti csapatotok nyereménye, hozzátok jönnek, ráadásul az igazgatótok is, szóval... Felesleges lennék, inkább nem erőltetem – húzta el a száját, én pedig megértően bólintottam egyet.

– Rendben.

– De apukádat üdvözlöm – tette hozzá gyorsan.

– Átadom – mosolyodtam el. – És jó szórakozást az aquaparkban!

– Köszi. Gondolom, sajnálod, hogy ki kell hagynod – röhögött.

– Nagyon – forgattam a szemem.

– Pedig jól áll a víz... – ölelte át fél kézzel a derekamat, és megpuszilta a nyakamat, mire halkan elnevettem magam.

– Bocs, nem akarok semmi jónak az elrontója lenni, de... – állt meg mellettünk Zoli. – Vár a busz – nézett Kornélra.

– Már kész is vagyok – felelte, majd a kenyérkosárhoz hajolt, kivett belőle két szeletet, közérakott egy adag felvágottat és sajtot, végül összerakta, és lazán a kezébe fogta. – Szendvics – tette hozzá magyarázatképpen, amikor Zoli csodálkozva nézett rá.

– Jó ötlet, csinálok én is – biccentett elismerően a csapattársa, így a feketék, mivel nem volt idejük rendesen megreggelizni, készítettek maguknak útravalót, aztán gyorsan elköszöntek tőlünk, és kisiettek az étkezőből.

Az arany csapat tagjai időközben eltűntek, így a helyiségből kiérve egy szinte kiürült táborhelyet találtunk. A tanárok mindannyian elmentek kísérőnek az aquaparkba, köztük Titanilla is, aki önként jelentkezett a feladatra. Elmondása szerint annyira szeret vigyázni a gyerekekre, hogy nem hagyná ki a programot. A valóságban szerintünk azonban két dolog miatt döntött a lelépés mellett. Egyfelől Kocsist mindenképpen el akarta kerülni, mielőtt az igazgató felelősségre vonhatná a versenyen tett, vagy inkább nem tett kötelességei miatt. Másrészt pedig Titanilla tanárnő egyetlen alkalmat sem szalaszt el, amikor fürdőruhában mutogathatja magát, egy aquapark pedig maga a Kánaán ebből a szempontból.

Róbert kinyitotta a kaput, hogy a kompenzációs aquaparkozásra induló, buszhoz igyekvő versenyzőket kiengedje a táborból, majd amikor az utolsó színes melegítőbe öltözött diák is kiment, körbefordult, és megakadt a tekintete rajtunk.

– Szeretnétek odakint várakozni? – kérdezte.

– Persze! – vágtuk rá egyszerre, és megindultunk.

Furcsa érzés volt kilépni a kapun. Mivel én nem vettem részt a városi külsős programon, kilenc nap óta először hagytam el az IOV élménytáborának helyszínét azon a kapun kilépve, ahol a deszkatologatós első feladatot teljesítve bejutottunk a versenyre.

Négyen egymás mellett sétáltunk az erdőben a parkoló felé, majd amikor megérkeztünk, izgatottan ácsorogtunk pár pillanatig, majd befordult a hozzátartozókat szállító kisbusz. A jármű leparkolt előttünk, én pedig egészen addig nem is tudtam, hogy mit jelent ez a nyeremény, amíg az ajtót kinyitva apu ki nem szállt belőle.

– Apu! – kiáltottam fel, és a szemem azonnal megtelt könnyel, ahogyan rohanni kezdtem felé.

Akkora hévvel érkeztem, hogy szinte belezuhantam a karjába, és a mellkasába fúrva a fejem olyan szorosan öleltem, ahogy csak tudtam. Borzasztóan zokogtam, miközben apu a hajamat simogatta, és próbált csitítani. Az illatát érezve, a megszokott ruhájába kapaszkodva megállás nélkül sírtam, és olyan mélyről szakadt fel belőlem minden, hogy szinte összerogytam a megkönnyebbüléstől.

– Naaa! – nyugtatott apu, két kézzel fogva az arcomat, úgy nézve a szemembe. Láttam rajta, hogy ő is könnyezik, ez neki is túl sok volt hirtelen. – Sss – ingatta a fejét, és letörölte a könnyeimet.

Mellettünk Zsombi szintén szorosan ölelte át a szüleit, Bernadett pedig Dani ölébe ugrott. Legutolsóként Kocsis szállt ki a járműből, kezében a telefont tartva, a kijelzőnek beszélve. Úgy tűnt, élőben közvetít.

– Megérkeztünk a helyszínre, ahol a Szirtes-csapat éppen a hozzátartozóit üdvözli – suttogta, körbefordítva a telefont. – Bernadett, fogjátok vissza magatokat, ez élőben megy az iskola oldalán – kapta el Daniékról a képet, akik úgymond eléggé belemerültek a viszontlátásba. – Lóri, gyere ide, kérlek! – intett Kocsis a telefonja mögül Lórinak, aki kicsit elveszetten ácsorgott a nagy találkozások közepette, mert ő nem hívott magához kísérőt, ahogyan az induláskor sem jött el vele senki.

Lóri az igazgató hívására zsebre dugott kézzel odasétált mellé.

– Itt vagyok, bátya – nézett rá, mire az igazgató a szemét forgatva megrázta a fejét.

– Kérlek, ezt mellőzd – szólt rá elnéző pillantással. – Arra gondoltam, hogy köszönthetnéd a nézőket, amíg a többiek elfoglaltak. Élőben vagyunk a Szirtes oldalán – tartotta felé Kocsis a telefont, és látszott rajta, hogy szeretné lekötni Lórit, amíg mindenki más örül a családtagjainak, vagy éppen a barátjának.

– Jó, persze – bólintott Lóri a kijelzőbe. – Szevasztok, gyökerek! – integetett, aztán kissé hátrált. – Azt hittétek, mi? Azt hittétek, majd eltunyulok, amíg itt vagyok? A nagy szart. Ezt nézzétek! – fordult meg a levágott szárú piros nadrágjában, és befeszítette a vádliját. – Látjátok? Látjátok ezt? Nem semmi. Párnap lábnap itt is megy – magyarázta.

– Na jó, nagyon köszönöm, Lóri, elég is lesz – próbálta megállítani Kocsis, de Lóri túlságosan belelendült.

– És ilyet? Ilyet láttatok? – húzta le a melegítőfelsője cipzárját, ami alatt nem volt semmi, így miután levette magáról, félmeztelenül állt a Szirtes oldalának élő felvételén, és éppen a hasizmát mutogatta.

– Na hát ez már tényleg túlzás – fordította el róla a kamerát Kocsis, és belebámult. – Ez volt az érkezésünk, köszönjük, hogy néztetek. Hamarosan további videók következnek, amiket késleltetve töltök fel, és tudjátok, miért? Az IOV-fanok bizonyára tudják. Na, tippel valaki kommentben? Senki? Pedig biztosan tudjátok. A helyes válasz, hogy az élménytáborban csak két helyen van térerő. Aki elsőként megírja, hogy melyik az a kettő, megnyeri a Szirtes-csapat által aláírt pólót, amit magammal hoztam, hogy dedikáltassam velük. Na, jött is egy tipp, lássuk – hunyorgott a képre, aztán dühösen megrázta a fejét. – Nem tudom, ki vagy, te... kiskolbaszalsóvonalnagykolbasz – olvasta fel a troli nevét. – De azonnal kitiltalak az oldalról! – mérgelődött. – Hamarosan jönnek a videók, maradjatok a Szirtes oldalain! – fejezte be az élőzést, és sóhajtva körbenézett, mintha csak épp most szembesülne azzal, hogy hol van, majd észrevette a minket kísérő és ránk vigyázó Róbertét, aki kissé hátrébb állva mögöttünk várakozott. – Főszervező úr! Kérhetek egy közös szelfit? A Szirtes Instagramjára megy – indult meg felé eszelősen.

Addigra a többiek is befejezték egymás üdvözlését, és készen álltak, hogy megnézzék, mi is ez az élménytábor. A sűrű erdőtől övezett ösvényen gyalogolva elöl ment Róbert, Lóri és Kocsis. Az igazgató engedélyt kért a vlogolásra, így ő GoPróval a kezében törtetett a fák között a háundemben, vagyis elnézést, éjdzsendemben vásárolt khaki színű sapkájában. Mögöttünk haladt Bernadett és Dani, szorosan fogva egymás kezét. Mindketten majd kicsattantak a boldogságtól, hogy újra láthatják egymás, és sétálás közben gyakran ölelkezve összesúgtak. Bernadettéktől kissé lemaradva Zsombi sétált a szülei kíséretében. Úgy tűnt, ők nem kifejezetten túrázó típusok. Ezt abból gondoltam, hogy a kilencedikes anyukája gyaloglás közben a kezével legyezgette a nem létező rovarokat az arca körül, az apukája pedig betűrte a nadrágja szárát a zoknijába, tartva egy esetleges kullancstámadástól. Szemmel láthatóan attól jobban félt, mint az ízlésrendőrségtől.

– Mutasd magad, fiam – kapott Zsombi felé az anyukája, majd tenyerébe fogva az állát szemügyre vette a gyerekét. – Eszel rendesen?

– Persze – válaszolta Zsombi.

Jó. Az emésztésed rendben van? Nincs székrekedésed? – vizslatta, mire Zsombi kínosan kihúzta a fejét a szorításból, és megrökönyödve meredt rá.

– Anya, ne már – pillantott körbe riadtan, félve attól, hogy más is meghallja a kényes kérdést.

– Hagyd már – szólt rá Zsombi apukája is.

– Most mit szólsz rám állandóan, Péter? Az anyja vagyok! És te is tudod, hogy vannak problémái – érvelt Zsombi anyukája, azonnal harcba szállva a fia érdekében. Ők tehát így vitatkoztak előttünk, a tábor felé haladva. A sort mi zártuk apuval, csendben sétáltunk a társaság mögött, valamiféle keserédes boldogsággal az arcunkon.

Az elmúlt napokban aput csak FaceTime-on láttam, ezért óvatosan felépillantva, nehogy feltűnjön neki, tüzetesebben megvizsgáltam. A szokásos jellegzetességei mellett, amiket már megszoktam, mint például a szem alatti fekete karikák, az idő előtt elmélyülő ráncok és barázdák, a stressztől hirtelen őszülő haj, valamint az állandóan könnyben úszó szem, észrevettem valami egészen újat is. Apu érdeklődőnek tűnt, és izgatottnak. A verseny miatt. Ettől pedig akaratlanul is fellélegeztem, mert idejét sem tudtam annak, hogy aput mikor érdekelte utoljára valami. Bármi. A zsebemben lévő telefon rezegni kezdett. Kíváncsian vettem elő, és ösztönösen elmosolyodtam, amikor a nagyit láttam a kijelzőn. Videóhívást kért.

– Csak érdeklődnék, hogy az apád odaért-e rendben, vagy esetleg elkószált a Bükkben – kezdte köszönés nélkül.

– Itt vagyunk együtt – feleltem mosolyogva, és kissé távolabb tartottam magam előtt a telefont, hogy mindketten benne legyünk a képben.

– Jól van, nagyszerű. Már megijedtem, hogy nem jelentkeztetek. Elképzeltem, ahogyan a híradóban mutatják apád képét azzal a szöveggel, hogy „a differenciálegyenletek tanszék nagyra becsült munkatársát még látták bemenni az erdőbe, azóta viszont senki sem hallott róla. Meg nem erősített források szerint az egyetemi tanárt az eltűnése óta farkasok nevelik" – forgatta a szemét a nagyi.

– Egy Kipling veszett el benned – nevettem el magam. – De minden rendben, itt van apu velem – nyugtattam meg, és megpróbáltam elrejteni az arcomra kiülő boldogságot amiatt, hogy a jelek szerint a nagyi aggódik apuért. Ez soha nem fordult még elő.

Ahogyan az sem, hogy kommunikálnak egymással. Főleg azóta, hogy anyu elment. Még élénken él az emlékeimben a sok szörnyűség, amit a veszekedéseik során egymás fejéhez vágtak. Anyu betegsége, majd a halála mindkettejükből a legrosszabbat hozta a felszínre, és a feldolgozhatatlant szűnni nem akaró vitákkal és veszekedésekkel próbálták túlélni. Én pedig mindegyiknél jelen voltam. Félkábán hallgattam őket, hogy mi kinek a hibája, kinek mit kellett volna tennie, okolták és bántották egymást, miközben mindketten majd' belehaltak a fájdalmukba. Anyu betegsége alatt valamennyire tűrhető volt a helyzet, mert akkor még összetartotta őket a remény. Ültünk hárman a vizsgálatokon, a váróban, és fohászkodtunk magunkban, az egymás melletti székeken, magunkba roskadva. Vártuk az eredményt, vártuk a javulást, vártuk a csodát. De a csoda elmaradt, és amikor az orvos kilépett az ajtón, kezében a papírokkal, amiken a friss leletek szerepeltek, még utoljára magunkban esküt tettünk mindenre. Fia ez most jó, én soha többet... Fia javult, esküszöm, én... Csak legyen negatív, és ígérem... De az orvos arcáról akkor már le lehetett olvasni, hogy a kezelés semmilyen eredményt nem hozott, a magunkban tett fogadalmak pedig anyuval együtt múltak el. Azonban apu és a nagyi kapcsolata igazán a temetés után mérgesedett el. Akkor kezdődtek a szűnni nem akaró perpatvarok köztük, amikor a gyászukat képtelenek voltak feldolgozni, és egymásnak estek. Záporoztak a sérelmek, a szemrehányások. A múltban történt, ezeréves, már rég elfeledett és lezárt ügyeket rángatták ki a szőnyeg alól, csak azért, hogy bántsák a másikat, abban bízva, hogy ettől nekik könnyebb lesz. Pedig nem lett. Dehogy lett. Soha nem gondoltam volna, hogy rendeződik a viszonyuk, főleg nem anyu nélkül, mert mindig is ő volt az egyetlen ember, aki képes volt őket egy helyiségben tartani anélkül, hogy ne törne ki a cirkusz pillanatok alatt. Nélküle viszont lehetetlen volt rendet tartani köztük, így az, hogy az IOV hatására újra beszélni kezdtek egymással, sőt, az érdeklődés mellett még az aggódás jeleit is mutatták, nem csupán összezavart, de valahogy le is nyűgözött. Ahogyan a sűrű fák közti ösvényen sétáltam apuval, miközben a nagyi videóhíváson viccelődött vele, illetve rajta, én egy elfojtott mosollyal pillantottam fel az ég felé. Látod ezt, anyu? Őrület.

– Na, örülök, hogy együtt vagytok, én el is köszönök – kezdett búcsúzni a nagyi a kamerában.

– Máris leteszed? – kérdeztem kissé szomorúan.

– Igen – bólintott komolyan. – Mondhatnám, hogy azért teszem le, mert nem akarom elvenni a közös időtöket, de az igazság az, hogy unom nézni az erdőben gyaloglást – közölte őszintén, mire felnevettem.

A nagyi a sajátos stílusában elköszönt, mi pedig közben megérkeztünk az élménytábor kapujához.

– És ez az a kapu, ahol a Szirtes-csapat bejutott a versenyre – mutatta Kocsis a vlogban a kaput. Gondosan felvette minden részletét. Ennyit talán még soha, senki nem kamerázott egy egyszerű kaput.

Róbert kinyitotta előttünk, majd a társaságunkhoz fordult.

– Délben minden vendégnek el kell hagynia a helyszínt – emelte fel a karját, hogy megnézze az időt.

– Rendben – bólintott Zsombi anyukája elszánt tekintettel. Kétség sem fért hozzá, hogy ő be fogja tartani a szigorú szabályt.

– Itt találkozunk pontosan tizenkettőkor – köszönt el tőlünk Róbert, és a táborba belépve elindult a tanároknak és szervezőknek szállást adó külön épület felé.

A kapuban állva elénk tárult az üres táborhely.

– De... Hol van a többi versenyző? – vakarta meg a halántékát Dani. – Kinyírtátok őket? – tátotta el a száját.

– Nem, dehogy – ingattam a fejem nevetve. – A szervezők alternatív programot ajánlottak a többieknek, hogy ne kelljen végignézniük a nyereményünket. Elmentek az aquaparkba – meséltem.

– Mindenki? – kérdezte apu.

– Majdnem – húztam fel az orromat. – Csak a tavalyi nyertes arany csapat van itt valahol a táborban. Mindenki más elment a kísérőkkel együtt.

– Titanilla tanárnő? – csodálkozott el Kocsis, leengedve a kezében tartott GoPrót.

– Ő is – felelte Bernadett.

– Nocsak... – tűnődött el Kocsis. – Igazán nem örülök ennek a hírnek. Szívesen váltottam volna pár szót a tanárnővel...

– Hát vele én is – vágta rá kapásból Zsombi apukája, mire a felesége mérgesen összehúzta a szemöldökét.

– Megmondtam, Péter, ha még egyszer rájövök, hogy azon a cafkán jár az eszed, nem állok jót magamért!

– Na, naaa! – tette fel a kezét Kocsis békítőleg. – Takács Titanilla a Szirtes Gimnázium nagyra becsült történelem tanárnője – védte meg gépiesen. – Az esetek többségében – helyesbített, miután átgondolta. – Nyilván nyomós oka van, hogy távol van a látogatás alatt – pillantott ránk, várva a válaszunkat.

– Nyomós oka van – biccentett Zsombi.

– Nyilván az aquaparkban sokkal több potenciális férjjelöltet talál, mint itt a versenyen – tette hozzá Zsombi anyukája rosszmájúan.

Kocsis összehúzott szemmel gondolkodott a hallottakon, mire a fejemet rázva közbeszóltam.

– A tanárnő önként jelentkezett kísérőnek. Gondolom, úgy volt vele, hogy itt úgysincs dolga a látogatás alatt.

– Igazán? – kérdezte Kocsis továbbra is gyanakvó tekintettel.

– Persze – bólintott Lóri is. – Nincs gond a tanárnővel – tette hozzá.

– Így van – értett egyet Zsombi is. – Nem sokszor kellett a segítségét kérnünk, de amikor szükség volt rá, akkor odatette magát.

Zsombi megjegyzésére valamennyien arra gondoltunk, amikor a feladás szélére kerültünk, mert csapatként nem boldogultunk. Az volt az egyetlen alkalom, amikor szükségünk volt egy felnőttre. Titanilla pedig rendet rakott egy pillanat alatt. És soha nem tudódott ki, nem árult be minket Kocsisnak, nem szólt egy szót sem az egészről. Igazán megérdemelte, hogy most mi falazzunk neki. És ki tudja, hátha az aquaparkban mégis talál magának egy pasit. Szorítottunk neki.

– Na, telik az idő, nehogy már Titanilláról dumáljunk – sürgette meg Bernadett a dolgokat, a beszólására pedig mindenki észbe kapott. Mert a látogatási idő véges volt, az óra pedig ketyegett.

– Akkor most? – kérdezte Lóri.

– Szerintem most mindenkinek szüksége van egy kis társas magányra... – célozgatott Bernadett arra, hogy ők lelépnének Danival.

– Rendben. Akkor találkozzunk a padoknál, mondjuk tizenegykor? – kérdeztem. – Addig megmutatok mindent – pillantottam apura boldogan.

– Jó – helyeselt Kocsis. – Én is feltérképezném a terepet. Készítenék videókat és képeket az IOV-rajongóknak – avatott be minket a terveibe. Azt nem tudtuk, pontosan, milyen IOV-rajongókról beszél, mert a suli oldalain a verseny még mindig sokkal több embert nem érdekelt, mint akiket igen, de nem akartuk lelombozni az igazgatót, aki teljesen be volt zsongva. – Lóri, esetleg megtennéd, hogy megmutatod a helyszíneket? – kérdezte, abban bízva, hogy Lóri látogató híján úgyis ráér. És nem tévedett.

– Persze – bólogatott. – Megmutatok mindent. Kezdjük a kondiparknál. Ott lábazok naponta.

– Zsombikám, amíg itt vagyok, gyorsan kimosom a ruháidat – szólt Zsombi anyukája a fiának, aki hanyagul legyintett.

– Nem szükséges, Hanna már megcsinálta.

Erre a beszólásra minden kísérő csodálkozva nézett rám.

– Semmiség – feleltem zavartan.

– Hogy lenne semmiség? – tette a szívére a kezét Kocsis meghatottan, aztán felemelte maga előtt a GoPrót, és révetegen belebámult. – A táborhelyről jelentkezem, ahol kiderült, a Szirtes-csapat nem csupán a feladatokban teljesít kiválóan, hanem emberileg is helytáll ezen a pokoli versenyen...

– Azért az túlzás, hogy pokoli. Egy luxuskecóban várjuk a feladatokat – ráncolta a homlokát Lóri.

– Tudomásomra jutott, hogy Hanna, csapatunk matekzsenije kisegíti a kisebbet, és nem hagyja cserben a küldetésen kívül sem. Hanna, mondanál pár szót arról, hogyan segíted a kilencedikes csapattársadat? – készített velem rögtönzött interjút az igazgató, és az arcomba tolta a GoPrót. Értetlenül néztem hol a kamerába, hol pedig a kamera mögött lelkesen bámuló Kocsisra. – Mondd el! A mosást! Mondd el! – unszolt.

– Öhm... – tűrtem egy hajtincset a fülem mögé. – Természetesen kimostam a srácokra, amikor láttam, hogy maguktól nem igazán jut eszükbe – motyogtam.

– Fantasztikus! Elképesztő! – kapta el rólam a kamerát Kocsis, és a megilletődött Zsombi felé tartotta. – Elmondanád, Zsombi, hogy mi erről a véleményed?

– Hátööö... – köszörülte meg a torkát. – Illatos lett – közölte, és ez volt minden, amit a spontán forgatott reality show-nk nézőinek üzent.

– Egyszerűen le vagyok nyűgözve – váltott szelfi módba Kocsis, és a könnyeivel küzdve rázta meg a fejét. – Ez a csapat... A Szirtes-csapat nem csupán négy összerakott diák, akik az iskolájukért versenyez. Sokkal több annál. Ez a csapat bajtársakból áll. Sőt! Barátokból! – szipogta, mire mi négyen sokat sejtetően összenéztünk. Mert volt igazság abban, amit Kocsis mondott. Csak az utat nem ismerte, amin eljutottunk idáig. Pedig göröngyös volt.

– Azt mondjátok, hogy egy csapat kivételével mindenki elment az aquaparkba? – kérdezte hirtelen Zsombi apukája.

– Igen – feleltük egyszerre.

– Akkor a sárga csapatból a kis barátod sincs itt? Máté? – érdeklődött.

Zsombi a szája szélét rágva rám pillantott, aztán megrázta a fejét.

– Nem, ő is elment – válaszolta szűkszavúan.

– Ó, de kár – szomorodott el az anyukája. – Pedig hoztam neki sütit – mutatta fel a kezében tartott kekszesdobozt.

– Miért? – kérdezte Bernadett megrökönyödve.

– Mert annyira hálás vagyok neki, amiért Zsombi ilyen jól érzi itt magát. Az a sok feltöltött medencés kép és videó... Elmondhatatlan boldogság, hogy a kisfiámat felszabadultnak látom, főként, hogy otthon sokkal nehezebben nyílik meg és barátkozik. Itt azonban rögtön sikerült neki. Ritka kincs ez a Máté – szólt elérzékenyülten.

– Ja. Kincs, ami nincs – dünnyögte Lóri, de szúrós szemmel néztem rá, mire azonnal elhallgatott, mert rájött, hogy nem árulhatja el magát, mert akkor kénytelenek leszünk bevallani a történteket. Mármint, az egészet.

– Sajnos elment az aquaparkba, de... Átadom neki a sütit. Örülni fog – vette el Zsombi a dobozt.

– Egy kicsit kiszáradt az utazás során a nagy melegben – szabadkozott Zsombi anyukája.

– Semmi baj – legyintett Bernadett. – Bízunk benne, hogy nem akad meg a torkán – tette hozzá, a beszólására pedig lesütött szemmel elmosolyodtunk.

A kapu előtt lévő padokhoz és asztalokhoz odasétált a táborban maradt arany csapat egyik tagja, Gergő. Kocsis, amikor meglátta, azonnal felemelte a kezében tartott kamerát, és maga felé fordítva lelkesen beleszólt.

– Egy másik csapattag! Ott egy másik csapat tagja! – suttogta izgatottan, mintha valami különleges, egzotikus állatot látott volna meg egy nyaraláson. – Nézzük meg közelebbről – indult el.

– Én nem tenném – tanácsolta Bernadett, de hiába, Kocsis már elment.

Gergő az egyik asztal tetején ült, és éppen egy csokit bontott ki, amikor a szeme sarkából észrevette a felé közeledő Kocsist.

– Mi a...? – kérdezte, amikor feltűnt neki a kamera.

– Szervusz – köszöntötte Kocsis. – A Szirtes Gimnázium igazgatója vagyok, esetleg volna kedved szerepelni a felvételen? A diákok nagyon várják – kezdte győzködni.

– Nem – válaszolta egyszerűen Gergő, és beleharapott a csokijába.

– Értem. Nos. Esetleg vágóképnek használhatom a felvételt, feldobná a videót, hogy más csapat tagja is látható

és...

– Nem – vigyorgott Gergő.

– Ó. Értem. Hát, te aztán komolyan veszed a versenyt, nem mondom – mosolygott rá Kocsis. – Esetleg akkor arra megkérhetlek, hogy készíts rólunk egy csoportképet, amin mindannyian rajta vagyunk?

– Nem – zárta rövidre Gergő a beszélgetést. Kocsis meglepetten bólintott, aztán visszasétált hozzánk.

– Nos. Öhm. Khm – vakargatta meg a fejét.

– A tavalyi nyertesek – segítettem ki. – Nem túl barátkozós társaság.

– Azt látom – tűnődött el. – Sebaj, nézzünk körbe – szedte össze magát, és mintha mi sem történt volna, újra lelkesen, az IOV nagyjából tíz állandó nézőjére koncentrálva forgatott tovább.

14.

A megbeszéltek alapján abban maradtunk, hogy tizenegykor találkozunk újra a kapunál. Addig pedig mindenki a saját látogatójával töltötte az időt. Bernadett és Dani a medencéhez mentek, hogy kettesben legyenek, ami egyébként a kiürült táborhely bármelyik részén megtörténhetett volna. Zsombiék, miután a kilencedikes körbevezette a szüleit és megmutatott nekik mindent, az étkezőbe vonultak beszélgetni. Lóri Kocsissal maradt, aki képeket és videókat készített a helyszínekről, hogy aztán megvágva feltöltse őket a suli oldalaira. Mi pedig apuval a faházunkhoz mentünk. Minden érdekelte, mindenről szívesen hallott, és mindenről tudni akart, így igyekeztem túravezetőként helytállni.

– És ez a miénk – mutattam körbe a kis helyiségben. – Ott aludt Zsanett, de már kiesett a csapata – sóhajtottam, aztán továbbfordultam. – Az Bernadett ágya...

– Ez pedig a tiéd, gondolom – pillantott apu Csenge ágyára.

– Nem, nem – ráztam meg a fejem. – Ez az enyém – helyesbítettem, a saját fekvőhelyem felé fordulva.

– Ó, értem – biccentett. – Nyilván az zavart meg, hogy a párnán egy fekete pulóver van összehajtva, ami ugye Csenge csapatszíne...

– Ja, hogy az? – köhintettem égővörös fejjel. – Valóban, Csengéék csapata a fekete színű, a párnámra pedig úgy került a pulcsi...

– Kornél pulcsija – tette hozzá apu összefont karral.

– Igen, az Kornél pulcsija – forgattam a szemem kínosan. – Tegnap éjjel, amikor fáztam, odaadta, hogy vegyem fel – magyaráztam.

– És mégis hol fáztál tegnap éjjel?

– A medencében – ismertem be.

– Medencében? Te?

– Igen. Úszni volt kedvem – hebegtem, és az ajtó felé léptem, bízva abban, hogy minél előbb kiszabadulunk onnan, mert kezdett kissé fojtogatóvá válni a légkör.

– Úszni volt kedved – ismételte meg apu a szavaimat, hosszasan elgondolkodva. – Nézd, Hanna – huppant le Bernadett ágyára, és fáradtan megdörzsölte a szemét. – Tudom, egy kamasz lánynak nem az apja a legfőbb bizalmasa, és azt is tudom, hogy anyád hiányát nem tudom pótolni ez ügyben – suttogta fáradtan. – Ez ügyben sem – javította ki magát. – De ha szeretnél beszélgetni bármiről, tudd, hogy itt vagyok neked. Ha pedig úgy érzed, nem én vagyok a megfelelő partner arra, hogy beszámolj egy éjszakai medencézésről egy fiúval, akkor... Ott a nagyanyád. Tizenhét éves vagy, az elmúlt másfél év hatására pedig pont az a rész maradt ki, amikor fokozatosan szoknék hozzá az efféle dolgokhoz. Ezt átugorva pedig most törhetem a fejem, mert hiába te medencézel éjszaka egy fiúval, engem dobtál be a mély vízbe – tűnődött el.

Aput hallgatva leültem a saját ágyamra, és az ölembe vettem Kornél pulcsiját. Hosszasan forgattam az ujjaim között, apu pedig türelmesen várt, hátha megszólalok.

– Azt hiszem... Azt hiszem, beleszerettem – szóltam, és kimondva sokkal ijesztőbb volt, mint ahogyan a fejemben hangzott. – Vagyis... – ingattam a fejem. – Lehetséges ez? Megtörténhet? Ennyi idő alatt? – kérdeztem rémülten.

– Vannak dolgok, amikhez egy élet is kevés. Aztán vannak, amikhez elég egy pillanat is – felelte. – Tudod, mennyi idő alatt szerettem bele anyádba? – nézett a szemembe.

– Nem – ráztam meg a fejem szomorúan.

– Első látásra. Egy másodperc alatt – mesélte mosolyogva, aztán az emlékek hatására átsuhant az arcán egy árnyék. – Rég volt, de úgy emlékszem rá, mintha csak tegnap lett volna.

– Nem is első látásra volt. Anyu egy csomószor elmesélte – ráztam meg a fejemet nevetve.

– Az lehet, hogy anyádnak nem voltam szerelem első látásra, de nekem ő az volt – erősködött. – És most szívesen megkérdezném, hogy ezt hogy érti! – háborodott fel nevetve, aztán azonnal beugrott neki, hogy erre nincs lehetősége, ezért a fejét ingatva hozzátette: – Mindegy is, nem fontos. Nekem ő első látásra szerelem volt, annak ellenére, hogy a nagyanyád is vele volt.

– Ott volt a nagyi? – lepődtem meg mosolyogva.

– Igen. Jó szokása, hogy mindenhol ott van, ahol nem kéne – reagálta ösztönösen, aztán a beszólását átgondolva mindketten elnevettük magunkat. – Szóval a kérdésedre válaszolva, lehetsz szerelmes kilenc nap alatt. Lehetsz egy perc alatt is.

– Rendben – bólintottam, zavartan a fülem mögé tűrve a hajam.

– Azonban sajnálom, hogy Kornél nem maradt a táborhelyen, váltottam volna vele néhány szót...

– Nem, azt mondta, hogy ez privát idő, és nem szívesen zavarna, tekintve, hogy... Várj csak. Miről beszéltél volna vele? – akadtam meg.

– Nem fontos. Apás dolog – titkolózott.

Összehúztam a szemem, és kutakodva néztem rá.

Apás dolog... – ismételtem, átgondolva a lehetőségeket. Hamar megtaláltam a választ. – Á, szóval ez lett volna A BESZÉLGETÉS vele – értettem meg, és bujkáló mosollyal figyeltem aput.

– Hát, ami azt illeti, igen. Elmondtam volna neki ezt-azt, hogy tudja, mihez tartsa magát. Mégiscsak a lányommal kezdett. Ezáltal pedig velem is – bólogatott határozottan, gondolataiban különféle terveket szőve.

– Szóval meg akartad ijeszteni – értelmeztem.

– Tulajdonképpen igen. Csak még nem találtam ki, hogy mivel. Szerinted a lineáris peremértékektől megijed? – kérdezte.

– Attól mindenki – nevettem fel.

– Jó, mert csak ez van a tarsolyomban – ingatta a fejét keservesen. – De félre a tréfát... Ez nekem soha nem ment. Mindig is anyád volt a hatásosabb, ő volt a rátermettebb, és ha a szükség úgy hozta, ő volt az ijesztőbb is.

– Ez nem igaz – csóváltam meg a fejem. – Na jó, de – ismertem be, mert nem akartam hazudni apunak. Láttam az arcán, hogy mennyire kifog rajta a kettős szerep, és az, hogy képtelen anyut pótolni, egyszerűen azért, mert ő nem anyu. Az pedig, hogy ilyen elvárásai vannak magával szemben, rettentően elszomorított, és fogalmam sem volt, hogyan tudnék segíteni neki. Anyu nélkül elveszett volt, most jobban, mint valaha. Aztán hirtelen beugrott, hogy mivel vidíthatnám fel. A megoldás sokkal egyszerűbb volt, mint gondoltam volna. – Tudod, mit? Te csinálj mindent, ahogyan ösztönösen érzed, ha pedig ez kevés, majd a nagyi besegít. Ő szívesen ijesztget bárkit, ha kell – dobtam be az ötletet, apu pedig érdeklődve pillantott rám, és úgy tűnt, ezzel a felállással ki is békülne.

– Érdekes – mondta tűnődve.

– Win-win helyzet – mosolyogtam. – Te maradhatsz, akit mindenki kedvel, ő meg úgyis élvezi, ha nem bírják.

– Okos elgondolás – dicsért meg.

– Köszönöm.

– Mondd csak – szólt mélyen elgondolkodva –, mik ezek a jelzések? – vizsgálgatta érdeklődve a falra ragasztott sárga post-iteket.

– Hogy ezek? – meredtem hátra a vállam felett, a faház oldalára. – A helyek, ahol eddig felbukkant a szarvasbogár, ami akkora, mint Csenge feje.

– Tessék?

– Hát az úgy volt... – kezdtem mesélni, apu pedig érdeklődve hallgatott. A történet néhány részénél őszintén felnevetett, ekkor a szeme körül húzódó mély ráncok élesebben rajzolódtak ki a bőrén, én pedig magyarázás közben igyekeztem nem figyelni arra, hogy mennyire rettenetesen megviselt és hány évvel öregebb a másfél évvel ezelőtti önmagához képest.

– Tehát a szarvasbogár valahol itt van? – értelmezte a hallottakat.

– Nem feltétlenül – ráztam meg a fejem. – Egy ideje nem mutatkozott, úgyhogy az is lehet, hogy összepakolt, felszállt egy buszra, és elutazott pihenni.

– Értem – nevetett.

– Menjünk, még mutatok pár dolgot – pillantottam a telefonomra, és összeszorult gyomorral tudatosult bennem, hogy az apuval töltött idő sokkal gyorsabban telik, mint szerettem volna.

A faházsorok között sétálva megmutattam a medencét, ahol éppen Dani és Bernadett fürdőztek, majd továbbmentünk.

– Ez itt Kornélék háza – mutattam az egyik faházra.

– Megnyugtató távolságra a tiédtől – biccentett apu, mire mosolyogva szó nélkül hagytam a megjegyzését, és továbbmentünk. – Szabadtéri edzőterem – mutattam a pingpongasztalok melletti gépekre. – Étkező, ott hátul pedig a focipálya – magyaráztam.

– Ahol tegnap Bernadett órákig állt – helyeselt, mutatva, hogy tisztában van mindennel.

– Igen – mosolyogtam rá, és megfogtam a kezét. – Hát, ilyesmi a táborhely – fordultam körbe. – Ott van még a mosókonyha, ahol minden alkalommal összeveszek az arany csapat lánytagjaival, mert én mosni járok oda, ők pedig tátogni – mondtam. – Aztán a kerítés, őrbódé, padok és asztalok, végül a kapu. Ennyi.

– A felvételeken nagyobbnak tűnt az egész – ismerte be apu.

– Tényleg?

– Határozottan.

– Hát, mindegy, ahogy esnek ki a versenyzők, úgy lesz egyre kihasználatlanabb és csendesebb az egész. Hihetetlen, hogy tizenhat csapat jött át a kapun, és már csak kilenc van versenyben. Nagyon feltűnő a létszámcsökkenés. Túl a felén, már néha érződik a vége – sóhajtottam.

– Beszéltetek már róla? – kérdezte hirtelen.

– Mármint?

– Kornéllal. Hogy mi lesz, ha... Ha valamelyikőtök idő előtt hazamegy.

– Nem – ingattam a fejem. – Nem igazán vettük számításba ezt a lehetőséget. Mindkét csapat döntőzni szeretne – mondtam.

– Akár egymás ellen? – ráncolta a homlokát apu.

– Ha úgy van, akkor egymás ellen – biccentettem határozottan.

– Ezt könnyebb kimondani, mint véghez vinni.

– Lehetséges. De nincs más választásunk. A cél egyelőre annyi, hogy minél tovább maradjunk bent. Ha lehet, akkor a végéig.

– Értem. És a továbbiak? A verseny után? Akár akkor is, ha valamelyikőtök csapata nyer? Volt már szó erről?

– Őszintén? – ültem le a kapuval szemben az egyik padra, apu pedig az asztal másik oldalán foglalt helyet. – Nem – válaszoltam egyszerűen. – Volt már utalás arra, hogy bemutatna az öccsének, de ezenkívül semmi konkrét – ismertem be.

– Félsz? – tapintott a lényegre.

– Mitől?

– Hogy ha ennek vége, akkor elmúlik a varázs is?

– Nem – válaszoltam automatikusan, százszázalékosan meggyőződve arról, hogy az a bizonyos varázs, amit Kornéllal kapcsolatban érzek, megmarad a verseny után is. Mástól azonban tartottam. – Attól félek, hogy ha ennek vége – fordultam körbe a táborhelyen. – Akkor újra azzá válok, aki voltam a verseny előtt. Aki valójában vagyok. És az nem biztos, hogy kell neki – suttogtam halkan.

Apu szomorúan nézett rám, úgy, mint aki pontosan érti, hogy miről beszélek, majd megrázta a fejét.

– Hanna, ez is te vagy. Rajtad áll, hogy mihez kezdesz a verseny után.

– Mihez kezdenék? – tártam szét a karomat tanácstalanul. – Megyek haza, ahol nincs már IOV, nincsenek csapatok, nincs, ami lekösse a gondolataimat, nincs feladat. Csak a semmi van ott.

– Ez nem igaz – ellenkezett azonnal.

– Hiszed, vagy tudod? – kérdeztem a fejemet ingatva.

– Tudom – nézett mélyen a szemembe. – Semmi nem tart örökké, ennek is vége lesz egyszer, onnantól kezdve pedig rajtad áll, hogy mit kezdesz azzal, amit ebből tanultál.

Hagyhatod veszni, és visszazuhanhatsz az apátiába, vagy merítesz belőle, és elfogadod, hogy ha akarod, ha nem, változást hozott az életedbe. Ráadásul pozitív változást.

– Nem tudom elképzelni, hogy ez az otthoni életemre is kihathat – ismertem be.

– Értsd meg, nincs otthoni és itteni életed – mosolygott rám szomorúan. – Ha akarod, lehetsz ilyen otthon is. Ahogyan itt is lehetnél olyan, mint otthon. Ez oda-vissza működik.

– Mondjuk ez logikusan hangzik – gondoltam át.

– Ugye? – vizslatott apu feldobódva.

– Jó, értem – biccentettem. – Megpróbálom rendbe rakni a dolgokat a fejemben.

– Hajrá!

– Te hogy bírod otthon egyedül? – kérdeztem mélyről feltörő lelkiismeret-furdalással.

– Jól – felelte némi habozás után. – Csinálom a dolgom, ha van. Amikor pedig nincs, akkor keresek magamnak. Admin lettem az IOV-fanok csoportban például, azzal egészen sok teendőm van. Moderálgatok, meg beszélgetünk a tagokkal – mesélte.

– Nem kellene otthon lennem veled?

– Nem – rázta meg a fejét. – Emlékezz, Hanna, el sem akartál jönni. És ha nem jöttél volna, mennyi minden nem történik meg. Velem sem, és veled sem. A verseny, a feladatok, a tagok, ez a helyszín, a neten lévő csoportok, az oldalak, az élőzések, az összefogás, a közös drukk értetek – magyarázta. – Olyan élményeket adott ez a verseny, amilyenekre nem is számítottam.

– Igen, ezzel én is így vagyok – mosolyodtam el, hálásan pillantva körbe.

– Az pedig, hogy számodra a vártnál is több érzelem került ebbe az egészbe, szintén a legjobb dolgok egyike. Akkor is, ha apaként azt tudom mondani, rettenetesen aggaszt a mindenféle éjszakai medencézgetés és idegen fiú pulcsija a párnádon, és uramisten, nem vagyok elég erős semmilyen szempontból, hogy ráijesszek az izmos kajakos udvarlódra... – akadt ki teljesen. – Hát nem találhattál volna valaki olyat, akivel könnyebben elbánok? – kérdezte hisztérikusan, én pedig alig bírtam palástolni a nevetésemet. – Egy Zsombi testalkatú fiú nem tetszhetett volna meg neked? – ingatta a fejét.

– Apu, mégis honnan szeded, hogy kötelességed megijeszteni Kornélt?

– Nem tudom, így szokás, nem?

– Fogalmam sincs, nem volt még barátom – húztam be a nyakam.

– Barátod. Te jó isten – fogta a fejét. – A lányomnak barátja van – emésztgette a hallottakat. Nem volt egyedül ezzel, számomra is legalább annyira furcsa volt. – Na jó, így, hogy ez már hivatalos, kérlek, add át Kornélnak, hogy a verseny után szeretném megismerni. Várom egy meccsre.

– Mi? Milyen meccsre?

– Nem tudom, addigra kitalálom. Az ilyen sportos fiúk meccset néznek, nem?

– Nem tudom – nevettem fel őszintén.

– Vagy elvihetném pecázni.

– Hogy jutnak ilyenek eszedbe? Soha nem horgásztál – kerekedett el a szemem.

– De biztos menne. Ha valaki felszúrja a kukacot a horogra helyettem... – tervezgetett előre.

– Apu – tettem a karjára a kezem megnyugtatóan –, mi lenne, ha egyszerűen csak megismernéd a verseny után, és azt mutatnád, amilyen valójában vagy?

– Gondolod, hogy beválik?

Hát... Valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag velem működött. Akkor veled is fog – mosolyogtam rá biztatóan.

– Rendben – bólintott megkönnyebbülten.

– A diétádat tartod? – váltottam témát.

– Próbálom, de tekintettel arra, hogy nem tudom, miért kell diétáznom, ez megnehezíti a helyzetet.

– Apu! – forgattam a szemem csalódottan. – Megígérted, hogy odafigyelsz, amíg távol vagyok.

– Figyelek én...

– Persze – ingattam a fejem. – Kérlek, vigyázz magadra, amíg nem vagyok veled – néztem mélyen a szemébe, mire apu odahajolt hozzám, és a vállamat átölelve magához húzott.

– Vigyázok – ígérte. – Kellemes ez a hely – pillantott körbe a fák irányába. – Elképesztő nyugalmat áraszt.

– Igen. Bárcsak maradhatnál tovább! – suttogtam óriási gombóccal a torkomban, apu pedig megpuszilta a homlokomat. Úgy ültünk ott a kapuval szemben némán, a gondolatainkba merülve, aztán megérkeztek a többiek. Tizenegy óra volt.

– Sikerült mindent dokumentálnom – sétált oda hozzánk Kocsis Lórival együtt.

– Majd átküldi nekem a Boomerangot, amin fekve nyomok?

– Persze, Lórikám, hogyne – ígérte meg az igazgató. Úgy tűnt, minőségi időtöltésben volt részük a délelőtt folyamán.

Kocsis izgatottan fotózkodott még, képtelen volt betelni az élménnyel, mindent meg akart örökíteni, Lóri pedig apuval váltott pár szót, miközben Zsombiék is visszaértek.

– Anyu, mondtam, hogy hagyd, mert az ilyen – vitatkozott

Zsombi.

– Márpedig én beszélni akarok a szervezőkkel. Hogy lehet ilyen mocskos ágyneműben aludni? – ingatta a fejét, majd a férjéhez fordult. – Péter, mondj már valamit!

– Ha akarnék, se tudnék – dünnyögte.

– Tőlem lett koszos, nem így kaptuk – erősködött Zsombi.

– Miért, fiam? Nem fürdesz, vagy mi?

– Dehogynem. De befeküdtem néha az ágyba cipővel, meg ilyesmi – sóhajtotta Zsombi teljesen lefáradva.

– Hogy érted ezt? Cipővel? Az ágyra? Mint az állatok? – hüledezett. – Mit szólsz ehhez, Péter? – fordult a férjéhez.

– Nos, értem a hasonlat drámaiságát, de technikailag az állatok nem fekszenek be cipővel az ágyba, tekintve, hogy nincs cipőjük. Néhányuknak lába sincs. Ott van például a kígyó – gondolkodott el Zsombi apukája, mire a felesége gyilkos pillantásokat vetett rá.

– Péter, inkább hallgass el! – fojtotta belé a szót, így Zsombi apukája, ha tovább is vitte ezt az érdekes gondolatmenetet, azt magában tette.

– Itt vagyunk! – sétált a padokhoz Bernadett és Dani. Mindketten vizesek voltak, mivel az egész délelőttöt a medencében töltötték.

– Visszamegyek, és berakom az ágyneműdet a gépbe – erősködött Zsombi anyukája.

– Tessék hagyni, majd én megcsinálom – ajánlottam fel. – Úgyis mosnom kell, szívesen berakom Zsombi ágyneműjét is.

– Igazán? – meresztgette a szemét.

– Persze, alig van már időnk a látogatásból, ne ezzel teljen – mosolyodtam el.

– Nagyon köszönöm, Hanna – engedett fel egy kicsit, aztán egy pillanat alatt keresett magának új elfoglaltságot Zsombin. – Mutasd a nyakad! Hát ez nem igaz! Koszos vagy! – vett elő egy papír zsebkendőt, amit benyálazott, majd a fia felé hadonászott vele. Szegény Zsombi hiába hátrált, az anyja elkapta a tarkóját, és letörölgette a vélt foltot a bőréről.

– Várj, Zsombika, látok valamit a karodon is, mutasd csak, leköpöm – vihogta Lóri, a beszólására pedig mindenki felnevetett Zsombi anyukája kivételével, aki a homlokát ráncolva nézett rá. Ettől Lóri kellőképpen megijedt, úgyhogy behúzta a nyakát, és nem szólt többet.

Kocsis a kameráját felvéve belemosolygott a készülékbe, és vlogolni kezdett.

– Szirtes-fanok! Ez itt az utolsó bejelentkezés az IOV-ról, hamarosan letelik a látogatási időnk, így elhagyjuk az élménytábor helyszínét. Ide most bevágok néhány vágóképet, amíg engem hallgattok. Fantasztikus élmény volt eljönni, és saját szemmel, belülről látni a verseny helyszínét, és diákjainkat, akik lehetetlent nem ismerve tovább menetelnek, hogy megnyerjék iskolánknak a kupát. A délelőtt folyamán megismertem azokat a kultikus helyeket, amikről már annyi, de annyi poszt született. Jártam a medencénél, a faházaknál, voltam a focipályán és a pingpongasztaloknál. A szabadtéri edzőteremnél, a mosókonyhánál és az étkező épületében, ahol oly sok minden történt már...

– Például ettünk – pislogott Bernadett értetlenül.

– Az egész hely atmoszférája lenyűgöző, átitatja a verseny szelleme. Jártam hátul a kiskapunál, amihez sok-sok emlék köt mindenkit azok közül, akik követik a versenyt.

– Hát, arról a kiskapuról még nekem sincs sok emlékem, bástya – gondolkodott el Lóri.

– Örök emlék és élmény marad, hogy itt járhattam, miután a csapatunk megnyerte a látogatást. Köszönöm nektek, Szirtes-csapat! Ti vagytok a legjobbak – pillantott ránk Kocsis meghatottan. – Egyúttal szeretném megragadni az alkalmat, hogy a nézőink között nem mások, mint maguk a Szirtes-versenyzők sorsoljanak ki ajándékpólókat. Kérlek titeket, hogy húzzatok innen ki neveket – matatott Kocsis a táskájában, majd előszedett egy kis nejlonzacskót, amiben úgy húsz cetli lehetett. – Várjatok, veszem közben az egészet. Na igen, megvagyunk. Most az történik, hogy a neveket rejtő kis zacskót sorban odanyújtom a négy versenyzőnek, ők pedig kihúzzák a szerencsés nyerteseket. Izgulok, ti is?

– Mi van? – ráncolta a homlokát Lóri.

– Ne akadékoskodj, Lórikám, csak húzz egy nevet – hajolt felé elsőként Kocsis, mire Lóri a vállát vonogatva belenyúlt a zacskóba, kivett egy cetlit, és az igazgató utasítására a kamerába nézve felolvasta.

– KormosKittinullanulla.

– Megvan az első nyertesünk! Gratulálunk! Mehet tovább. Bernadett, húzz egy új cetlit.

Bernadett belenyúlt a felé tartott zacskóba, megkeverte a néhány papírdarabot, aztán megfogott egyet.

– KormosKittinullanulla – mondta.

– Mi? Mutasd – vette el tőle Kocsis összezavarodva. – Á, igen, Kitti többször is kommentelt a poszt alá, így ő nagyobb eséllyel indult a nyereményért, és valóban, érdemes többször próbálkozni, mert KormosKittinullanulla már nem egy, hanem két Nyertes Szirtes feliratú póló boldog tulajdonosa. Mehetünk tovább. Hanna, te jössz – hajolt oda hozzám Kocsis a kamerájával együtt. Belenyúltam a felém tartott zacskóba, aminek aljára még morzsák tapadtak, így gyanítottam, hogy valamikor Kocsis reggelije lehetett benne, aztán kihúztam egy lapot.

– Lapostetualsóvonalalsóvonal – olvastam fel.

– Khm. Gratulálok Lapostetualsóvonalalsóvonal nevű Instagram-követőnknek. Zsombikám, húzd ki az utolsó nyertest!

– Rendben – nyúlt bele Zsombi, majd a cetlit leolvasva megvonta a vállát. – KormosKittinullanulla – közölte.

– Na, hát ezt már nem, ez túlzás – dühöngött az igazgató. – Húzz egy újat, ezt majd kivágom a videóból. Nem adok három pólót egy felhasználónak, nyerjen más is!

– Ez aztán a becsületes sorsolás – biccentett Bernadett gúnyosan.

– Pszt – szólt rá Kocsis, Zsombi pedig húzott egy másikat.

– IOVfan23 – olvasta fel.

– Egy igazi IOV-rajongó! Gratulálok! – lelkesedett Kocsis. – Most pedig megnézhetitek, ahogyan versenyzőink ezzel a textilfilccel aláírják a piros pólókat – matatott Kocsis a hátizsákjában, aminek rengeteg rekesze volt. Ezt onnan tudom, hogy bemutatta a tegnapi haul videójában.

A faasztalra kiterített pólót egymás után aláírtuk a többiekkel, majd Kocsis elköszönt a felvételen a rögzített adás nézőitől, Róbert pedig megérkezett a kapuhoz. Pár perc volt csak hátra délig.

– Francba. Ez hamar eltelt – sziszegtem, és apu kezét fogva szomorúan néztem, ahogyan a főszervező kinyitja a kaput.

– Piros csapat, itt az idő. Köszönjetek el a hozzátartozóitoktól – kiáltott oda nekünk a narancssárga ruhát viselő főszervező.

A kis társaságunkban azonnal nyüzsgés támadt, ahogyan közeledett a búcsú pillanata. Először a többiek látogatóitól köszöntem el, kezdve Danival, aki félrehívott.

– Hanna, nincs semmi, ugye? Nincs itt pasi, aki nyomul Bernadettre?

– Nem, semmi ilyesmi nem történt – mondtam, próbálva megnyugtatni.

– Akkor senki nem hajtott rá? Megmondhatod, hallod – ragadta meg a vállamat.

– Öhm. Hallom, de senki nem hajtott rá.

– Jó, de ha mégis, mondd meg neki, hogy a Dani kitépi a gigáját!

– Kinek? – zavarodtam össze, mert hirtelen nem tudtam, hogy Dani kit akar megölni.

– Aki ráhajt Bernadettre. Annak mondd meg. Ne akard, hogy én mondjam meg, hallod?

– Dani, nyugi – mosolyogtam rá. – Bernadett szeret téged – szóltam, őszintén a szemébe nézve.

– Jó.

– Más meg a gigáját szereti, szóval ne aggódj – tettem hozzá.

– Jó. Hallod, de tudod a számom, nem?

– Dani, tegnap is beszéltünk – emlékeztettem.

– Ja, tényleg. Jó. Akkor hívj, ha van valami Bernadett-tel.

– Rendben.

– Más miatt ne hívj, az nem érdekel.

– Sejtettem. ígérem, nem zavarlak más miatt. Bernadett-tel pedig minden rendben.

– Kösz, jó fej vagy – veregette meg a vállam olyan haveri stílusban. – Figyelj már. Van palid?

– Tessék?

– Csávó? Van?

– Hát... Úgy tűnik, van – hebegtem, mert meglepett a kérdés.

– Jó, akkor majd ha ennek vége, elmehetnénk moziba négyen mondjuk, vagy nem tudom. Majd megvakeráljuk.

– Tessék?

– Megbeszéljük. Elmegyünk négyen moziba. Én, Bernadett, te és a csávó – tervezgetett, én pedig meglepetten néztem rá. Nem volt szívem megmondani neki, hogy nem igazán rajongok a moziért.

– Ööö. Jó, jól hangzik, köszi – néztem rá őszintén, és bármennyire is fura volt a meghívás, mármint a közlés módja, őszintén megörültem neki. Rettenetesen rég fordult elő, hogy valaki elhívjon, az pedig még régebben, hogy igent is mondjak. Azonban a fülemben még ott visszhangzott apu mondandója arról, hogy én döntök, miként élem az életem, és ha itt megy a kollektív elfoglaltság, akkor otthon is működnie kell.

– Na, akkor majd megdumáljuk – paskolt vállon Dani haverilag, majd visszament Bernadetthez, hogy tovább búcsúzzanak, bár amikor felkapta a lányt az ölébe, és elköszönésképp belemarkolt a fenekébe, Kocsis rájuk szólt:

– Hát gyerekek, na, azért maradjunk a jó ízlés határain belül – ingatta a fejét, miközben odaléptem hozzá.

– Viszontlátásra, igazgató úr!

– Hanna! – szakította el a tekintetét Bernadettékről, és kedves mosollyal nézett rám. – Én... Köszönöm, hogy itt vagy.

– Köszönöm, hogy hitt bennem annyira, hogy itt lehetek – bólintottam.

– Végigcsináljátok?

– Ameddig csak lehet – tettem ígéretet, aztán odasétáltam Zsombi szüleihez.

– Jó utat visszafelé – köszöntem el.

– Köszönjük, nektek meg további sok sikert – búcsúzott el tőlem Zsombi apukája, az anyja pedig felváltva nézett rám és a mögöttem álló apura. Olyan tekintete volt, mint mindenkinek, aki tudja, mi történt velünk. Szinte kézzelfogható volt a sajnálat az arcán, látszott rajta, hogy mondana valamit, de nem tud, mert nincs mit mondania, semmi nem fejezi ki azt, amit gondol ezzel kapcsolatban. Végül csak szorosan behunyta a szemét, és magához húzva átölelt, jól megszorongatva engem, annyira, hogy még a csontjaim is beleroppantak. így fejezte ki, hogy mit érez. Nekem meg eltört a vállam.

– Ügyesen – suttogta a fülembe.

– Rendben.

– És köszönöm, hogy helyettem is vigyázol Zsombira – tette hozzá, én pedig nem mertem megkérdezni, hogy valami konkrét dologra gondol-e, vagy csak úgy általánosságban beszél. Nem akartam tudni.

Utolsóként apuhoz léptem oda, aki nagyon próbálta tartani magát, de tisztán látszott az arcán, hogy hiába, mert már elöntötték az érzelmek.

– Mindent úgy, ahogyan megbeszéltük – ölelt át, megpuszilva a fejemet.

– Úgy lesz – bólintottam a könnyeimmel küzdve. – Megleszel?

– Én? Mindig – felelte, amitől összeugrott a gyomrom.

– Mit fogsz csinálni délután? – toltam el magam tőle, letörölve a könnyeimet.

– Lesz az este is – lépett oda hozzánk Zsombi apukája. – Hazafelé megállunk egy csárdánál ebédelni.

– Kik? – kérdeztem meglepetten.

– Mi mind. A kísérők – mutatott körbe a társaságon.

– Ó! Óóó! – értettem meg, és hirtelen elöntött a megkönnyebbülés. Mindenre számítottam, csak arra nem, hogy apunak lesz programja.

– Igen, idefelé kinéztünk egy helyet, ami jónak tűnik. 4,7-re van értékelve a Google-ön – jelentette ki Kocsis. – Már ki is írtam az oldalakra, hogy csak este jönnek az anyagok a látogatásról, mert későn tudom megvágni. Megyünk, eszünk egy jót – közölte az igazgató.

Boldog mosollyal az arcomon néztem apura, aki csak széttárta a karját, jelezve, hogy ő erről nem tudott, de nincs ellenvetése.

– Halljam, mit ehetek, és mit nem? – kérdezte tőlem, mire csak szipogva megráztam a fejem, és átöleltem.

– Ma bármit ehetsz – suttogtam. – Nincs szabály.

Apu nevetve viszonozta az ölelésemet, aztán Róbert szólt, hogy letelt az idő.

– Öcsém, mint egy börtönlátogatás – röhögött fel Lóri.

– Gyerünk, gyerünk – integetett Róbert, a kísérők pedig elindultak a kapu felé.

– Jó szórakozást – néztem apu szemébe, és így, hogy tudtam a programjáról, valamilyen szinten engedett a szorítás a mellkasomban. A gondolat, hogy nem egyedül ül majd otthon, hanem valami csárdában tölti az időt félúton hazafelé Kocsissal, Zsombi szüleivel, és bármilyen meglepő, de Danival, elképesztő mértékben megnyugtatott. Rettegtem a búcsúzástól, de így sokkal könnyebben ment.

A hozzátartozók kiléptek a kapun, mi pedig mentünk volna velük, amikor Róbert szólt, hogy ezúttal nem hagyhatjuk el az élménytábor helyszínét. Az csak az érkezéskor járt nekünk.

A nyitott kapuban megállva mind a négyen hosszasan bámultunk utánuk, de úgy tűnt, már nem foglalkoznak velünk, csak egyszer néztek vissza integetni, egyébként pedig a csárda menüjével voltak elfoglalva.

– Tárkonyos vadraguleves? – kérdezte Zsombi apukája.

– Igen, nagyon ajánlják a neten – bólogatott Kocsis, a telefonját böngészve.

– Nem is tudom. A halászlé is megfontolandó.

– Én azt eszem – jelentkezett apu.

– Jó döntés – biccentett Kocsis. – Dani?

– Cigánypecsenye – felelte úgy, mint aki biztos a dolgában.

Magam előtt összefont karral néztem utánuk, majd könnyes mosollyal intettem apunak, amikor egy pillanatra visszanézett a válla felett. Aztán már el is kapta a fejét, mert Kocsis megrángatta a karját. Az igazgató éppen rá akarta beszélni a harcsapaprikásra, így ezen összeszólalkozva sétáltak tovább. Hangosan felnevetve ráztam meg a fejem, iszonyatosan mélyről jövő boldogságot érezve, miközben a mellettem álló Lóri lazán átölelte a vállamat. A másik oldalamon Bernadett ugyanígy tett, míg a sor végén álló Zsombit Lóri karolta át. így álltunk négyen piros melegítőben a nyitott kapuban, mi, a Szirtes-csapat.

15.

– Szóval apád lelépett egy csárdába az új barátaival – hunyorgott a nagyi a kijelzőbe.

– Igen, de sokkal érdekesebb, hogy mit csinálsz nálunk? – meredtem a telefonomra, amin tisztán látszott, hogy a nagyi éppen a mi lakásunkban van, miközben én a versenyen veszek részt, apu pedig alig pár perce indult el az IOV helyszínéről.

– A francba ezzel az állandó videóhívással – jutott eszébe a nagyinak, hogy mondjuk pont egy másodperc alatt vettem észre, hogy nálunk van.

– Szóval? – kérdeztem értetlenkedve.

– Jó, megfogtál – ült le apu székébe, és gondterhelten nézett a kamerába. – Elképzelhető, hogy amióta elmentél, átjárok ide, amikor apád dolgozik, vagy nincs itthon, és elintézek ezt-azt.

– Például?

– Például? Például – forgatta a szemét. – Olyanokat, amiket apád a gondolataiba merülve egyszerűen nem vesz észre, mert azt hiszi, a dolgok maguktól működnek. Beindítom a mosogatógépet, leviszem a szemetet, kidobom a hűtőből, ami lejárt, meglocsolom a bágyadt virágait...

Elkerekedett szemmel, a teljes döbbenet hatása alatt bámultam a telefonomat, az üres étkezőben ülve.

– Úgy érted, apu gondját viseled a tudta nélkül? – hebegtem úgy, mint akit fejbe vágtak.

– Úgy – ismerte be kelletlenül. – És nem állt szándékomban, hogy kitudódjon. Ennek semmi jelentősége. Attól még megvan a véleményem apádról. És az a vélemény továbbra sem jó – védte magát előttem, de hiába, mert megállás nélkül mosolyogva néztem a nagyira. – Egyébként is, miért hívtál? Dél múlt pár perccel. Azt hittem, még számháborúztok apáddal az erdőben, vagy ilyesmi – terelte el a szót.

– Apuék délben mentek el a táborhelyről – mondtam. – És azért hívtalak, mert el akartam mesélni, hogy mennyire könnyű volt a búcsú, tudva, hogy van programja... De elvitted a show-t, erre nem számítottam. Azt mondod, ezt csinálod, amióta eljöttem? Átjársz hozzánk, amíg nincs otthon, és rendet teszel?

– Hanna, ha ezt elmondod neki, esküszöm, én...

– Dehogy mondom! – ráztam meg a fejem. – Csak... Örülök. Örülök, hogy kiderült, és tudok róla – mondtam elérzékenyülve.

– Jaj ne, ne drámázz kérlek. Ez semmiség. Helyetted teszem. És érted. Semmi más nincs ebben – dőlt hátra az irodai széken, és sóhajtva megrázta a fejét. – Amióta elmentél, valóban rendet tenni járok át ide – közölte. – De igazság szerint már jóval azelőtt kezdődött, hogy a versenyre utaztál.

– Hogy érted? Régebben is jártál át hozzánk, amikor nem voltunk otthon? – csodálkoztam. – De... Én rendet tartok a lakásban, utánam nem kell pakolni – értetlenkedtem.

– Hanna, nem a takarításról vagy pakolásról van szó. Amikor anyád... elment, és a kórházban nekem adták át a kulcsait, ezt valamiféle jelnek vettem, tudom, hogy hülyeség, de úgy éreztem, nem véletlenül került hozzám, és azóta... Azóta időnként átnézek, hogy ellenőrizzem, minden rendben van-e.

– Rendben... Mivel? – kérdeztem.

– Nem fontos.

– Nagyi, minden fontos. Szeretném tudni – rágtam a szám szélét, mire a nagyi megdörzsölte a homlokát.

– Apádat ellenőriztem – mondta ki végül.

– Mit ellenőriztél rajta?

– Leginkább a böngészési előzményeit – közölte a géphez hajolva, amit rutinosan bekapcsolt.

– Jó, azon túl, hogy amit most látok, minden szempontból kimeríti a privát szférába való behatolást... Tudni akarom, hogy mit kerestél.

– Hanna, apád depressziója anyád halála után időnként aggasztó méreteket öltött. Nem fogadott el segítséget, így aztán más módszerhez kellett folyamodnom. Annyiszor mondta, hogy nem fogja bírni anyád nélkül. Tudnom kellett, hogy mi jár a fejében, hogy biztonságban van-e, nem gondol-e esetleg...

– Úgy érted... – suttogtam a szám elé rakva a kezem.

– Tartottam tőle, igen – szólt halkan. – Nem voltam biztos benne, hogy kibírja anyád hiányát.

– Találtál valamit? Valami arra utalót, hogy... – haraptam el a mondat végét.

– Nem – felelte. – Semmit – közölte, mire megkönnyebbülten lehunytam a szemem, és hagytam, hogy végiggördüljön egy könnycsepp az arcomon.

– Sose gondoltam erre – mondtam.

– És mint kiderült, szerencsére apád sem. De értsd meg, hogy biztosra kellett mennem – mentegetőzött.

– Persze – biccentettem. – De... Ha kiderült számodra, hogy nincs mitől tartanod, akkor... Akkor miért jársz még mindig át? – kérdeztem furán.

– Vág az eszed – forgatta a szemét rosszallóan. – Most mit mondjak erre? Nekem is kell egy hobbi. Rájöttem, hogy apád böngészési előzményei hihetetlenül szórakoztatóak.

– Nagyi! – szóltam rá mérgesen.

– Nem róhatod ezt fel nekem, mégis min nevetnék a siralmas életemben, ha nem apádon? – védte magát.

– Azért ez már túlzás – ingattam a fejem tiltakozva.

– Hát nem tudom – hajolt előre, és a kamerán keresztül láttam, ahogyan megfogja az egeret.

– Nagyi, hagyd apu gépét – sütöttem le a szemem nevetve.

– Ne legyél ünneprontó, Hanna! Nézd meg, most is mit keresgélt – hunyorgott a monitorra. – Útvonaltervezés a Bükkbe. Időjárás-előrejelzés. Horgásztavak Budapest környékén – olvasta fel, aztán belenézett a kamerába. – Mi? Milyen horgásztavak? Apád horgászni akar? Ez nekem új. Na látod, milyen mulatságos időtöltés ez?

– Nem az – legyintettem. – A horgászásra pedig azért keresett rá, mert... – akadtam meg.

– Mert?

– Mert nem igazán tud mit kezdeni a Kornél-helyzettel, és közös programokat keresett, ahol majd beszélget vele...

– Tehát ha jól értem – bólintott a nagyi jókedvűen –, apád bepánikolt attól, hogy barátod lett, ezért elvinné horgászni szerencsétlen fiút.

– Nagyjából – nevettem el magam.

– Úgy, hogy még soha nem horgászott – értelmezte.

– Igen. De szerencsére sikerült lebeszélnem róla – feleltem.

– Még jó, bár szívesen megnéztem volna, ahogy apád beleborul egy horgásztóba – ábrándozott a nagyi.

– Ki kell hagynod – lomboztam le visszatartott nevetéssel.

– Sajnálom. És egyébként mit akart volna apád beszélni Kornéllal?

– Eredetileg azt tervezte, hogy megijeszti – kezdtem.

– Mégis mivel? Fejben összead előtte? Mert az valóban elég ijesztő, utálom, amikor azt csinálja – vágott a szavamba a nagyi.

– Nem, végül abban maradtunk, hogy ez neki nem megy, úgyhogy ha segítségre szorul, akkor hív téged ijesztgetni – meséltem.

A nagyi meglepetten nézett rám, aztán elégedetten elmosolyodott.

– Ezt apád mondta? Hogy segítséget kér tőlem, ha kell?

– Együtt beszéltük meg – szépítettem, majd hirtelen megráztam a fejem. – De továbbra sem tudom, hogy miért kellene Kornélt megrémíteni. Szerintem így is elég rémült ettől az egésztől, ami velem jár...

– Mire gondolsz? – vigyorgott a nagyi.

– Nem is tudom... – motyogtam szarkasztikusan, a szememet forgatva. – Befejeznéd apu gépén a kutatást? – kérdeztem.

– Persze – hagyta figyelmen kívül a kérésemet, és elcsodálkozott. – Rendelt magának egy új mellényt.

– Nagyi!

– Ha jól látom, ugyanolyat, mint amilyet most is hord.

– Nagyiii! – kértem újra.

– Jó, befejeztem – kapcsolta ki a gépet, és szórakozottan nézett rám. – Szóval most elment egy csárdába.

– Igen, a többi kísérővel – mosolyodtam el.

– És ettől te megnyugodtál.

– Nagyon – sóhajtottam megkönnyebbülten. – Nem bírtam volna a tudatot, hogy hazamegy innen, és egyedül ül otthon a nap hátralévő részében – suttogtam szomorúan. – Mondjuk akkor még nem tudtam, hogy te ott vagy nálunk – húztam össze a szemem.

– Mert nem is vagyok – állt fel apu székéről a telefonnal a kezében. – Már megyek is.

– Nagyi – szóltam, mire megállt, és kérdőn nézett a kijelzőre. – Köszönöm.

– Mit?

– Hogy akkor is vigyáztál ránk, amikor nem tudtunk róla – mondtam a könnyeimmel küszködve.

– Ez a dolgom, nem? – enyhült meg az arca.

– De ugye... De ugye az én gépemet nem piszkáltad? – kérdeztem hirtelen.

– Hová gondolsz? – tátotta el a száját felháborodottan. – Jelszóval védett – tette hozzá, mire hangosan felnevettem.

– SoFarAway – mondtam ki.

– Tessék?

– A jelszó a gépemen. SoFarAway – ismételtem meg.

– Hát, erre nem jöttem volna rá – ingatta a fejét. – Ez annak a zenekarnak a száma, amiért anyád úgy odavolt?

– Igen. Ez egy Avenged Sevenfold-szám címe – sütöttem le a szemem.

Miután a nagyival befejeztük a videóhívást, néhány percig ültem a csendes étkezőben, és próbáltam feldolgozni azt, amit megtudtam. A kijelzőmön anyu képét néztem, és megsimítottam a fotót, miközben a nagyin gondolkodtam, aki, mint kiderült, minden vita és veszekedés ellenére a háttérből végig figyelte aput az elmúlt évben, vigyázva rá. A felismeréstől sokkoltan ültem a széken, és azon tűnődtem, vajon anyu mit szólna ehhez? Egész életében azon ügyködött, hogy kettejük közt egyfajta összhangot teremtsen, ami végül akkor jött létre, amikor már nem láthatta. Pedig mennyire odalenne ezért az egészért. Szomorúan ingatva a fejem felálltam, és kisétáltam az étkezőből. A csendes táborban sétálva elhaladtam Lóri mellett, aki a kondiparkban gyúrt Bernadett társaságában. Mellettük Zsombi támaszkodott az egyik korlátnak, és őket figyelte. Az érkezésemre valamennyien felém fordultak, és örömmel üdvözöltek.

– Beszállsz, Hanna? – tartott felém egy súlyzót Lóri.

– Kihagyom, köszi – mosolyodtam el, és Zsombira néztem. – Elviszem az ágyneműdet kimosni.

– Jövök veled – tolta el magát automatikusan a korláttól, és úgy tűnt, még a mosást is jobb programnak tartja, minthogy azt nézze, ahogyan Lóri fekve nyom, a feje felett pedig Bernadett áll, ügyelve, hogy amikor segítség kell, leemelhesse Lóriról a súlyzót.

A fiúk szobájában lehúztuk Zsombi ágyneműjét, majd a magas fák árnyékában sétálva átmentünk a mosókonyhába. Az ajtaja nyitva volt, az arany csapat lánytagjai szokásukhoz híven ott videóztak. Képtelen voltam rájönni, hogy ez a helyszín miért jobb nekik, háttérben az üres fehér fallal, mint a táborban bárhol máshol a szabadban.

– Hát ez nem igaz, már ketten vannak – csattant fel Veronika, amikor észrevett minket.

– Sziasztok! – köszöntem idegesítő mosollyal az arcomon, és ügyet sem vetve arra, hogy átgyalogoltam köztük és a kamerájuk közt, Zsombival az oldalamon a mosógéphez léptünk.

Begyűrtem az ágyneműt a gépbe, majd beindítottam.

– És most? – kérdezte Zsombi.

– Most várunk – huppantam le a földre, a már megszokott helyemre.

– Nem lehet itthagyni, hogy majd visszajövünk érte?

– De, csak az nem bosszantó – vigyorogtam a két lány felé pillantva, akik arany melegítőben mutogattak a zenére, miközben rögzítették a felvételt.

– Fogjátok már be! – förmedt ránk Dóri, kizökkenve a ritmusból.

– Értem – röhögte el magát Zsombi, amikor rájött, hogy mennyire zavarunk, így ráérősen elhelyezkedett velem szemben.

A mosógép ablaka mögött habosan forgott az ágynemű, mi pedig egymás társaságában éppen Zsombi telefonján próbáltuk egy játék pályáját megoldani, amikor Veronika megállt előttünk, és csípőre tette a kezét.

– Te, kiskölyök! – bökött Zsombira, aki először értetlenül körbenézett, mintha nem lenne biztos abban, hogy neki szólnak, aztán felvonta a szemöldökét.

– Igen?

– Már nem vagy jóban Mátéval...

– Dehogynem – füllentette.

– A fenét, látjuk, hogy nem lógtok együtt. Azelőtt sülve-főve láttunk titeket, most meg semmi – méregette gyanakodva.

– Hát, ilyen ez. Egyik nap haver, másik nap nem – köhintett Zsombi.

A két lány az arany csapatból sokat sejtetően összenézett, majd újra ránk.

– Min vesztetek össze?

– Nem vesztünk össze – vágta rá gondolkodás nélkül.

Veronika ekkor elszakította a tekintetét Zsombiról, és felém fordult.

– Megnéztétek a tabletjét – jelentette ki, mire a szemébe néztem.

– Megmondtam. Nem tennék olyat, ami kockáztatja a bent maradásunkat – szóltam, és igazából nem hazudtam, mert végül nem én néztem meg. Csak ők ezt nem tudták.

– Máskülönben miért vesztetek volna össze? – rázta a fejét úgy, mint aki egy szavamat sem hiszi.

– Ennek számos oka lehet. Elsőként, hogy Máté egy szemétláda – vonogattam a vállam.

– Ne csináljátok már – ingatta a fejét Dóri. – Tőlünk tudjátok a tippet az egész listáról.

– Milyen lista? – kérdezte Zsombi, megjátszva, hogy semmiről nem tud.

– Jó, mindegy, hagyjuk – fújtatott Veronika.

– Ha annyira érdekel titeket, és tényleg hiszitek, hogy valós a feltételezésetek, akkor miért nem nézitek meg ti a tabletet? – érdeklődtem.

A két lány összenézett, szavak nélkül megvitattak valamit, majd visszafordultak hozzám.

– Mert tisztán játszunk, és ha hozzányúlnánk más holmijához, az kizárást is vonhatna maga után – emelte fel az állát Dóri büszkén, úgy, mint aki nagyon határozott.

– Hát igen – ismertem be az igazát.

– És különben is... – köhintett Veronika. – Mi van, ha jelkóddal védett? – kérdezte, én pedig abban a pillanatban mélyen a szemébe néztem, és akkor már tudtam. Az elszólásából, és arckifejezéséből azonnal tudtam, hogy túl vannak rajta. Morál ide, sportszerűség oda, senki sem feddhetetlen. Megpróbálták megnézni Máté tabletjét, de megakadtak a jelkódnál. Zsombi rezzenéstelen arccal ült mellettem, továbbra is úgy tett, mint aki semmit sem ért, miközben én a két lánnyal néztem felváltva farkasszemet.

– Logikus lenne, ha jelkóddal védené. Főleg, ha olyat tartalmaz, amit ti gondoltok – bólintottam.

– Mi nem tudjuk, hogy jelkóddal védett-e. Azt csak az tudhatja, aki már látta, vagy esetleg jóban van vele – fordultak egyszerre Zsombihoz.

– Fogalmam sincs, hogy miről beszéltek. De ezen a pályán képtelenség túljutni – mutatta felém a telefont.

– Ne csináld már! – akadt ki Dóri. – Tudjuk, hogy te azóta nem vagy jóban Mátéval, amióta mi itt beszéltünk Hannával.

– Hé, nyugi, psszt! – csitította Veronika a csapattársát. A mosókonyhában feszült volt a légkör, mindenkinek meg kellett válogatnia a szavait, mert nem bíztunk egymásban, és bármilyen elszólás a másik csapat azonnali kizárását eredményezhette. Ők sejtették, hogy mi valahogy láttuk a listát, mi pedig sejtettük, hogy ők is meg akarták nézni, de elakadtak a jelkódnál. Ennél többet azonban senki nem mert mondani, mert azzal elárulta volna magát. A néma csendben csak a mosógép monoton zakatolása hallatszott, ahogyan habosan pörgött benne a szennyes. A helyiségben az ágynemű járt a legjobban.

Veronika és Dóri hirtelen megelégelte a kínos csendet, és egyszerre megfordulva indultak vissza a szárítón hagyott telefonjukért. A mozgásuk tökéletes szinkronban volt, nem hiába gyakoroltak annyit a videókon. A két lány pakolni kezdett, a jelek szerint végeztek aznapra, bármit is csináltak. Ahogyan néztem őket, valahogy úgy éreztem, meg kell akadályoznom, hogy tovább kutakodjanak Máténál, aki már így is túlságosan gyanakvó lett.

– Ha gondoltatok is rá, hogy esetleg megnézitek a tabletet... – szóltam utánuk, mire egyszerre visszafordultak, amolyan „igeeen?" pillantással.

– Hanna! – szólt rám Zsombi riadtan.

– Ne tegyétek – közöltem. – Ha csak megsejti a sárga csapat, azonnal kizárat titeket. Erős ellenfeleknek tartanak benneteket, csak arra várnak, hogy hibázzatok, és feladaton kívül szabaduljanak meg tőletek, mert tudják, hogy feladatnál úgyis ti nyertek. Jelenleg erre mennek rá – szóltam megfontoltan.

A két lány mérlegelte a hallottakat, és sietősen összenéztek, mintha csak dolguk lenne. És valószínűleg volt is. Mert a csapatuk két fiútagját sehol nem láttuk egy ideje. Gyanítottam, hogy valahol Máté tabletjét próbálják feloldani.

– Rendben – bólintott Veronika.

– Ha létezik a lista... – tűrtem egy tincset a fülem mögé. – ...valószínűleg nem ér annyit, hogy kockáztassatok érte.

– Tapasztalat? – vigyorodott el Dóri.

– Dehogy! Hová gondolsz! – hüledezett Zsombi.

– Csak az általatok elmondottakra tudunk támaszkodni – feleltem diplomatikusan. – De minek akartok látni valamit, amit amúgy is tudtok? Ha az van, amit mondtatok, akkor listába szedték a gyengeségeiteket. Azokkal meg ti is tisztában vagytok, nem? – kérdeztem, a karkötőmet tekergetve a csuklómon.

Veronika összehúzott szemmel nézett rám.

– Miért érzem úgy, hogy nem feltételes módban beszélsz?

– Pedig de – mondtam. – Azt viszont nem akarom, hogy kizárjanak titeket – közöltem őszintén.

– Miért nem? Könnyebb lenne nektek, verhetetlenek vagyunk – tette csípőre a kezét Dóri.

– Senki nem az – nevettem el magam a szememet forgatva. – De jó lenne feladatban összemérni az erőnket, ahhoz pedig maradnotok kell. Hagyjátok a tabletet, nem tudjátok feltörni a kódot. Már ha van kód... – mosolyodtam el.

– Egyébként pedig ha verhetetlenek lennétek, akkor hozzátok jöttek volna látogatók – tárta szét a karját Zsombi.

– Ez azért pofátlanság! Tudjátok, hogy mi történt a darázzsal, arról aztán senki sem tehet! – védekezett Dóri fröcsögve.

– Különben meg, úgy könnyű, hogy csalással nyertétek a feladatot! – tette hozzá Veronika.

– Milyen csalás? – kerekedett el a szemem.

– Kornél! Kornél leszállt a padról, hogy ti nyerjetek!

– Miért csalás az, ha éppen akkor fáradt el? – vigyorgott Zsombi.

– Na persze – fújtatott Veronika idegesen. – Csaltatok!

– Nem, ezt nem csalásnak hívják, hiszen akkor Róbert szóvá tette volna – ráztam meg a fejem.

– Akkor mégis minek neveznéd azt, ami történt? – kérdezte Dóri szúrós tekintettel.

– Leginkább barátságnak – mosolyodtam el. – Próbáljátok ki, jó dolog – tettem hozzá.

A két lány dühösen kivonult, mi pedig ott maradtunk Zsombival a mosókonyha kis helyiségében. A forgó ágyneműt bámulva ültünk egymás mellett, amikor is a kilencedikes felém fordult.

– Miért mondtad nekik, hogy ne kutakodjanak a tablet után?

– Mert tényleg nem akarom, hogy kizárják őket, Máté pedig a fiókincidens óta pszichopatább, mint valaha – feleltem egyszerűen.

– De... Ha kizárnák őket, az nekünk jobb lenne. Ők a tavalyi nyertesek, pokoli erős csapat.

– Igen, tudom – bólintottam. – Éppen ezért kell őket feladatban legyőznünk. Csak így tudjuk meg, hogy jobbak vagyunk-e náluk. Ha igen, ha nem, verseny közben kell kiderülnie. A kizáratás nem a mi műfajunk.

– Ez igaz – értett egyet Zsombi. – Szerinted megkeresték a tabletet?

– Persze. Azt gondolom, hogy Veronikáék most rohannak, hogy a tanácsomra észrevétlenül visszategyék a helyére.

– Még mindig nem értem, hogy miért segítesz nekik.

– Mert nélkülük mi sem tudnánk a listáról, és te még mindig Máté legjobb haverja lennél – fújtam ki hosszasan a levegőt.

– Ez igaz. Akkor végül is jövünk nekik eggyel – töprengett Zsombi. – Megmondhattuk volna a kódot, hogy megnézzék. Aztán ha lebuknak, lebuknak, nekünk mindegy.

– Ha elmondjuk a kódot, akkor bebizonyosodik, hogy tudjuk, ergo megnéztük a listát, és ők, ellentétben velünk, röhögve kizáratnak minket, hogy közelebb kerüljenek a győzelemhez – vázoltam fel, Zsombi pedig próbált követni.

– Basszus, Hanna, hány lépéssel jársz fejben mindenki előtt? Nem semmi a stratégiai érzéked.

Mosolyogva feltápászkodtam, és kinyitottam a lejárt gép ajtaját.

– Én csak mosok – legyintettem, és kivettem Zsombi vizes ágyneműjét a gépből, hogy átpakoljam a szárítóba.

– Gyere gyorsan! – kiáltotta a telefonjába bámulva. – Azt írja, hogy egy lépésre vagyok, és megcsináltam a pályát!

– Mutasd – ültem vissza mellé törökülésben, és csendben figyeltem, hogy Zsombi mit csinál. Nem mutattam meg neki a lépést, hagytam, hogy magától jöjjön rá. Pedig tudtam.

A következő pillanatban Karesz nyitotta ki az ajtót, és bedugta a fejét a mosókonyha helyiségébe. Meglepetten néztünk rá.

– Visszajöttek a csapatok az aquaparkból? – kérdeztem, miközben a szívem automatikusan hevesebben kezdett dobogni.

– Aha, most – felelte. – Szabad a gép? Be kell ezt raknom – mutatta fel a véres strandtörülközőt a kezében.

– Igen, mi már szárítunk – feleltem. – Mi történt? – érdeklődtem ijedten.

– Csúszdáztunk, Isti a csúszás után nem hagyta el elég gyorsan a medencét, Csenge meg nem látta, úgyhogy csúszott ő is, így Istire érkezett, akit orrba rúgott a víz alatt – mesélte, miközben bedobta a gépbe a törülközőt.

– És jól van?

– Persze, ellátták ott a strandon. Kapott egy tampont az orrába, meg bekötözték. Marha viccesen néz ki, már posztoltuk is Instára – vihogta.

– Sajnálom – mondtam.

– Túléli – legyintett. – Viszont GoPróval az egészet fel tudtam venni, jó, nyilván a csúszást akartam, de így még jobb is, mert berakok majd valami jó zenét alá, és Csenge érkezésének a pillanatát megvágom úgy, hogy folyamatosan ismétlődve rúgja orrba Istit.

– Remek terv – forgattam a szemem mosolyogva.

– Hanna, mehetsz ám, a szárítást már tényleg meg tudom várni egyedül is – szólt Zsombi, erősen arra célozva, hogy amennyiben dolgom van, lépjek le. Nem ellenkeztem, felálltam a földről, és a piros melegítőm zsebébe dugva a kezem kisétáltam a helyiségből.

A tábor pillanatok alatt megtelt színes ruhás versenyzőkkel. A legtöbben leégett arccal, vizes hajjal járkáltak a faházak között, zsibongásuk zaja megtörte az addigi csendet. Kornélék házához érve Zoli éppen akkor lépett ki az ajtón, kezében egy pingpongütővel.

– Hanna! Szia! – köszöntött.

– Szia – mosolyogtam rá.

– Milyen volt a látogatás?

– Nagyon jó – biccentettem. – És az aquapark?

– Hú, nagyon klassz, annyit csúsztam – mesélte. – Most meg megyek pingpongozni. Beszállsz?

– Nem, köszönöm, én... igazából Kornélt keresem – vallottam be.

– Menj csak be – mutatott hátra maga mögé, és ellépett az ajtótól, kikerült engem, és az ütőjével boldogan indult a pingpongasztalok felé.

Megragadtam a kilincset, majd hirtelen megszólalt a fejemben egy harang, ami miatt inkább elkaptam a kezem, és bekopogtam az ajtón. Az első találkozásunk még élénken élt az emlékeimben, és nem szerettem volna újra úgy járni.

– Igen? – hallatszott ki Kornél hangja, mire elmosolyodtam, és újra, ezúttal még hangosabban dörömböltem be. – Gyere be! – kiáltotta megint. Én azonban nem nyitottam be, hanem biztos, ami biztos alapon újra ökölbe szorítottam a kezem, és három határozott kopogással jeleztem, hogy itt vagyok, és hátráltam egy lépést.

Ezúttal Kornél már nem szólt, hanem dühös mozdulattal kitárta az ajtót, úgy tűnt, felidegesítette a folyamatos, válasz nélküli kopogtatás. Csupán a fekete melegítőnadrágját viselte, a felsőteste meztelen volt, és vizesen csillogott a bőre, ahogyan az arca és a haja is pont olyan volt, mint aki a zuhany alól ugrott ki. Már megint. Amikor az ajtót kitárva meglátott maga előtt, meglepetten nézett rám.

– Gondoltam, az a biztos, ha többször kopogok – közöltem, mire Kornél hangosan felröhögve megragadta a derekamat, és megcsókolva hátrált, magával húzva engem is. A huzat bevágta mögöttünk az ajtót, de nem igazán törődtünk vele, éppen egészen mással voltunk elfoglalva.

Így aztán azt sem hallottuk, hogy odakint a versenyzők tudomására jutott, hogy a szervezők színes borítékokat osztogatnak. Mert következett az új feladat.

16.

– Szóval összefoglalva – gondolkodott Kornél. – Apukád horgászprogramot keresett velem, vagy valami sporteseményt, lényegében azért, hogy túl legyünk a „lányával járok" kellemetlenségeken, de miután nem igazán neki való programok ezek, inkább valami mást csinálunk majd, miközben a nagyidnak átpasszolta az ijesztgetős részét a sztorinak, mert elmondásod alapján a nagyidtól úgyis mindenki tart. Közben pedig Bernadett barátja moziba hívott minket a verseny után, feltéve, ha Bernadettre nem hajt rá senki a verseny végéig, mert akkor Dani valakinek kitépi a gigáját – értelmezte a hallottakat, hanyatt fekve az ágyán, összeráncolt homlokkal meredve a faház plafonjára. Visszatartott mosollyal feküdtem mellette, és a melegítőruhámmal nagyjából megegyező arcszínnel fúrtam a fejem a vállába. – Kihagytam valamit? – pillantott rám szórakozottan.

– A lineáris peremértéket – motyogtam.

– Ja, igen, az mi is?

– Amivel apu meg akart ijeszteni téged.

– Oké. Üzenem neki, hogy sikerült – felelte. – Még valami?

– Nem, tényleg ennyi – nevettem, majd a vállából felnézve a tekintetét kerestem. – Figyelj, ez nem kicsit lehet ijesztő, szóval megértem, ha most azonnal azt mondod, hogy inkább hagyjuk az egészet – közöltem komolyan, mire Kornél még hangosabban nevetett fel.

– Hát, figyelj, a gigánál még nem, de a lineáris peremértéknél bevallom, hogy megfordult a fejemben – mondta, a megjegyzésére pedig már én is felnevettem.

Kornél mosolyogva megsimította az arcomat.

– Tehát azt mondod, hogy a hallottak ellenére, mindentől függetlenül, továbbra is... Tervezel? Velem? – fintorogtam.

– Egyre jobban, Hanna. Egyre jobban – hajolt oda hozzám, és a tarkóm felett beletúrva a hajamba hosszasan megcsókolt, miközben az egész testemben pulzált a szívdobogásom.

Az ajtó hirtelen kitárult, mire mindketten felnéztünk.

– Öhm, izé – pillantott ránk Csenge zavartan. – Bocs, meg minden, de...

– Mi az? – ült fel Kornél az ágyán, és érdeklődve nézett Csengére.

– Már mindenhol kerestelek titeket. Fura, hogy a legegyértelműbb nem jutott eszembe. Na mindegy – vihogta. – Gyertek, mert feladat van – mondta izgatottan.

Azonnal felpattantam Kornél mellől, és kétségbeesetten néztem rá.

– Nyugi – simított végig az arcomon, és a fülem mögé tűrt egy hajtincset.

Az ajtót becsapva magunk mögött mindhárman az étkező felé rohantunk. A környék teljesen kiürült, sehol nem láttunk versenyzőket, már mindenki az épületben volt. Csupán Titanilla tanárnő lófrált velünk szemben, strandtörülközőt csavarva magára.

– Hanna! Milyen volt a látogatás? – kérdezte csevegő stílusban, ügyet sem vetve arra, hogy éppen lélekszakadva rohanunk.

– Nagyszerű – feleltem lihegve.

– Kocsis igazgató esetleg érdeklődött arról, hogy mennyire vagytok elégedettek a kísérő tanárotokkal? Na nem mintha a bonusz miatt kérdezném, amit a versenyre küldve ígért nekem – tette fel a kezét védekezve.

– Mondtuk, hogy minden rendben a tanárnővel – futottam el mellette.

– Na, hát ennek örülök, akkor is, ha engem lep meg a legjobban – szólt elgondolkodva, és továbbsétált a medence felé.

Az étkezőhöz érve szinte feltéptük az ajtót, olyan lendülettel estünk be a helyiségbe. Az asztalnál ülő versenyzők egy emberként kapták oda a fejüket. Zavartan, lesütött szemmel lépkedtem a rám szegeződő tekintetek kereszttüzében, és levágtam magam a helyemre. A teremben lévő klíma masszív ételszagot keringetett a levegőben, a konyháról behallatszott az evőeszközök és tányérok csörömpölése. Az asztalnál Bernadett, Zsombi és Lóri szuggerálva meredt a lezárt piros borítékra.

– Mi ez? – suttogtam.

– Még nem tudjuk. Senki nem nyithatta ki – felelte Zsombi.

– Lehet, hogy ránk kellett várni? – kérdeztem izgatottan.

– Akkor most kinyithatnánk. De... De nem kaptunk rá engedélyt – gondolkodott Bernadett.

Óvatosan körbefordultam a teremben, és azt láttam, hogy a versenyzők az asztaloknál ülve csakúgy, mint mi, lélegzetvisszafojtva merednek a saját színükkel ellátott levélre.

– Nos, ha mindenki megérkezett – tapsolt egyet Róbert, amitől többen összerezzentek –, akkor jó étvágyat kívánok az ebédhez – mosolygott körbe. Ezt nagyjából senki nem értette, Róbert csupán összezavarodott, értetlenkedő tekinteteket látott az asztaloknál.

– És... És mi van ezzel? – emelte fel a saját borítékját a türkiz csapat egyik fiú versenyzője. – Ezt mikor nyithassuk ki? – kérdezte.

– Akarod mondani, nyithatjuk – szólt rá automatikusan

Marci a sárgáktól, aki nyelvtanosként továbbra is csak annyi hasznára volt a csapatuknak, hogy kijavította mások grammatikai hibáit.

– Ó, hogy a borítékok, amik a következő feladatot rejtik? – gondolkodott el Róbert, úgy téve, mintha valami mellékes dologról lenne szó. – Azt majd ebéd után bonthatjátok fel. Kettő órakor, amikor visszajövök, és megadom az engedélyt a nyitásra – vigyorgott Róbert, örömmel konstatálva, hogy az egész étkezőben megfagyott a hangulat. – Jó étvágyat! – ismételte meg a jókívánságát, és elment.

– Na ne már – akadt ki elsőként Zsombi. – Csak nem gondolják, hogy egy falat is lemegy a torkomon, miközben ezzel szemezek – vette fel a borítékot.

– Akkor ne nézd, haver – vette át tőle Lóri.

– Zsombi, ez egyszerű pszichológia, egyre gyakrabban folyamodnak ilyesmihez a szervezők, ahogy haladunk előre a versenyen – suttogtam, miközben átvettem a borítékot Lóritól, és a combom alá helyeztem a széken, hogy ne is lássuk. – Meghatározott helyzetekben közölnek dolgokat, olyankor, amikor tudják, hogy az idegileg labilisabb versenyzők ki fognak készülni. Direkt adták oda a borítékot evés előtt azzal, hogy nem bonthatjuk ki. Nézz körbe, egy csomóan annyira izgulnak, hogy nem bírnak enni – mutattam a teremben ülőkre.

Az asztaloktól egyelőre senki nem állt fel, hogy ebédet szedjen magának, mindenki a helyén ült, és a hallottakat emésztgette. Elsőként az arany csapat mozdult meg, hangosan kitolva maguk alól a széket, a lehető legfeltűnőbben, hogy mindenki észrevegye. Szokásuk szerint mutatták az erőt.

– Gyerünk – kapcsolt azonnal Bernadett, és felállt az asztalunktól.

Automatikusan feltápászkodtam, és a hátsó zsebembe mélyesztettem a borítékot, majd bevártam Lórit, aki Zsombit a karjánál fogva húzta fel az asztaltól.

– Mondom, hogy nem kérek enni, gyomoridegem van – tiltakozott a kilencedikes.

– Bástya, ne hülyülj már, csak lecsúszik egy kis csirke rizibizivel meg céklával – vigyorgott.

– Hát, azt mondjuk szeretem – gondolta át Zsombi.

– Ez a beszéd! – veregette hátba Lóri, amitől a kilencedikes majdnem összecsuklott.

Az arany és a piros csapat után a sárgák álltak fel elsőként, így Mátéék mellett találtuk magunkat az ételkiadó ablak előtti pultnál, amin a tálcánkat tartottuk.

– Milyen volt a látogatás, Hanna? – érdeklődött Máté, miután ő került mögém.

– Jó – feleltem szűkszavúan.

– Volt sírás, mi? Amikor apukád elment – kóstolgatott. Feszülten néztem az ablakban kirakott tányérokra, majd behajolva megfogtam egyet, és a tálcámra helyeztem, anélkül hogy reagáltam volna Mátéra. Mivel rajtam nem talált fogást, előrehajolt, hogy átnézzen Zsombira.

– Hé haver, jó volt látni a szüleidet?

– Máté, fejezd be – szóltam rá élesen.

– Most mi van, érdeklődni sem lehet? – védte magát ösztönösen.

– Nem – feleltem.

– Probléma van? – sétált oda hozzánk Lóri tálcával a kezében. Úgy tűnt, ő már végzett a szedéssel, a tányérján öt csirkemell tornyosult egymáson.

– Nincs. Semmi probléma nincsen – hátrált Máté, kikerült minket, és mint valami csótány, elsietett.

Értetlenül néztem utána, aztán Lórihoz fordultam.

– Mit művelsz? – kérdeztem a tányérjára meredve.

– Natúr csirke. Jó cucc, kamázom – felelte.

– Ez egy egész baromfiudvar – közöltem, aztán Lóri csirkéivel együtt visszasétáltunk az asztalunkhoz.

Igyekeztem kizárni a fejemből, hogy a hátsó zsebemben egy feladat lapul, ami egy csapat búcsúzását jelenti, de nem ment könnyen. Az ételt többször megrágva, szinte pépesen nyeltem le, de még így is többször megakadt, annyira kiszáradt a torkom. Akaratlanul is sokszor néztem Kornélék felé, próbálva elhessegetni a rémképeket arról, hogy esetleg ők is kieshetnek. Vagy éppen mi. Nem akartam, hogy a többiek lássák, mennyire izgulok, ezért eljátszottam, hogy jót és jóízűen eszem, de Zsombival egyetemben én is sokkal többször öblítettem le a falatot egy-egy korty itallal, mint normál esetben tettem volna. Bernadett sportolóhoz méltó módon, ráadásul a Danival töltött délelőttől tökéletesen feltöltődve, nyugodtan evett. Lóri pedig zabálta a csirkéket, miközben be nem állt a szája. Úgy tűnt, ő így vezeti le a feszültséget.

– És akkor mondtam a tagnak, hogy „Mi van, gyökér, balhét akarsz?" Aztán az meg mondta, hogy „Bátya, milyen balhét, leverlek, azt összeszarod magad". Mondom, „Kit versz le, te gyík?" Az meg mondja, hogy engem. Jött a spanom, kérdezi, „Kivel van gond, Lórika?" Mondom, „Ezzel itt" – mesélte.

– Tulajdonképpen mi a fene az, amit hallgatunk? – kérdezte Bernadett egy idő után, amikor már megelégelte, hogy fogalma sincs arról, hogy Lóri mit beszél.

– Ez a „Lóri összeszólalkozott egy taggal a konditeremben, aki ugyanazt a gépet akarta használni, amin éppen ő volt" eset – segítette ki Zsombi.

– Ügyes vagy, hogy megértetted. Hogy csináltad? – érdeklődött Bernadett.

– Negyedszerre hallom – felelte Zsombi, újabbat kortyolva a poharából. – És mindig máshogy – tette hozzá szórakozottan.

Lóri nem figyelt ránk, tovább mesélte ezt a rettentően izgalmas történetet, aminek a vége egyébként az volt, hogy az ember, aki inzultálta, végül kivárta, hogy Lóri befejezze a gép használatát, és lepacsiztak egymással. Elképesztő történet, semmi értelme nem volt, azonban mégis lekötötte a figyelmünket valamennyire, így hálásak lehettünk Lórinak, hogy megosztotta velünk.

– Küldtem Kocsisnak üzenetet, hogy új feladatunk van, de olvasatlannak mutatja – nézte meg Zsombi a telefonját.

– Mert még a csárdában vannak – mondta Bernadett.

– Honnan tudod? – érdeklődtem.

– Dani írta pár perce – felelte. – És amúgy apád beborozott – pillantott Bernadett Zsombira, akinek elkerekedett a szeme.

– Hogy mi? – kérdezte.

– Tessék, itt a kép, Dani csinálta – mutatta felé Bernadett a fotót, amit én is megnéztem. A fotón Zsombi apukája valóban furcsa pózban, kivörösödött arccal áll, mellette Zsombi anyukája üvölt, a háttérben pedig apu Kocsissal ül egy tálakkal roskadásig pakolt asztalnál, és annyira nevetnek, hogy a mozgásuk miatt elmosódott a kép. Boldog mosollyal néztem a fotóra, és őszinte hálát éreztem, amiért aput így látom. Ezt mondjuk Zsombi nem mondhatta el magáról.

– Jézusom, inkább zárd be – kapta el a fejét Bernadett fotójáról.

Az étkezőben tapintható volt a feszültség, a csapattagok egyre sűrűbben nézték meg az időt, várva a két órát, amikor felfedik előttünk a következő feladat instrukcióit. A zárt boríték miatt nem volt értelme tippelni, a levél bármit rejthetett. Amikor a versenyzők közül már mindenki befejezte az ebédet (beleértve a stressz-evőket is, akik vagy ötször szedtek maguknak), az idő először lelassult, végül pedig szinte megállt. A net senkit nem kötött le, a telefonok a kezekből visszakerültek az asztalokra, a beszélgetés halkult, majd megszűnt. Csak ültünk, és vártuk, hogy Róbert visszajöjjön, és megadja az engedélyt a borítékok kinyitására. A kezemet tördelve ültem az asztalnál, és vártam, hogy teljen az idő. De nem telt. Ez pedig túlságosan negatív emlékeket ébresztett fel bennem, mert eszembe juttatta a tavalyi, kora nyári időszakot, amikor végig a kórházban voltam anyunál. Az emlékeimben kutatva kínzó lelkiismeret-furdalás kerített hatalmába, mert akkoriban sokszor éreztem az idővel kapcsolatban, hogy nem telik, én pedig emlékszem, akkor mennyiszer akartam, hogy gyorsabban menjenek a napok. Mert bíztam abban, mert vakon hittem, hogy másnap valami jobb lesz. Hogy majd javulnak az eredmények. Hogy elkezdődik a gyógyulás és a felépülés. Ültem a kórház parkjában lévő padon, és azt kívántam, legyen holnap. Mindig azt kívántam, hogy legyen holnap. Aztán egyszer csak nem volt már több holnap, és összetört a világom. Kínzó bűntudat gyötört, amiért az utolsó időket szinte sürgetni akartam. Mert eljött az a pillanat, amikor már nem volt több időnk. Gyűlöltem magam visszamenőleg mindenért, amit anyu halálakor és azután is a hibámnak gondoltam. Hogy nem voltam ott többet, hogy eljöttem délután, amikor még maradhattam volna. Miért nem maradtam? Mi a franc dolgom volt? Semmi. Csak eljöttem, mert a kórházakból délután szokás eljönni. Mert nem bírtam a betegség édeskés szagát, a nyomasztó légkört a kórház falai közt. Hogy anyuhoz hasonló betegeket látok, akiknek a hozzátartozói, csakúgy, mint én, minden átkozott nap reménnyel a szemükben érkeztek, és kilátástalansággal távoztak. Hogy voltak, akikhez már nem kellett jönni. Láttam sírni a hozzátartozókat a folyosón, és emlékszem, annyira elhittem, hogy velünk ez nem történhet meg. Aztán én voltam, akit valakik láttak sírni. Ők pedig, ahogyan előtte én is, magukban, úgy, hogy soha nem vallanák be, megkönnyebbültek. Mert nem velük történt. Aztán ki tudja, lehet, hogy ők tényleg szerencsések voltak. De az is lehet, hogy megtörtént velük is. Soha nem derül ki, mert én nem mentem többet. Nem volt miért mennem.

Arcok, akikkel soha egyetlen szót sem váltottam a köszönésen kívül. De ismertem őket, mert ott voltak ők is mindig, mint ahogyan mi is. Ők látták, hogy apu, a nagyi és én szinte a teljes látogatási időt a kórházban töltjük. Mi pedig láttuk őket. Összekötött minket a látogatás, a hozzátartozónkért folytatott reménytelen, aztán pedig eredménytelen harc. Láttuk a mélyülő ráncaikat, a meggyötört arcukat, a smink nélküli valójukat, a divatos ruhákat elhagyva, csak felkapva valamit, jöttek mindennap, ahogyan mi is mentünk mindennap. Aztán soha többet nem hallottunk egymásról, mert volt, aki maradt, és tovább várt, de voltak olyanok is, akik végleg hazamentek. Mint ahogyan mi is. Szorosan lehunyt szemmel, a karkötőmet forgatva a csuklómon, a fájdalmas emlékeken rágódva ültem az étkezőben, amikor kitárult az ajtó, én pedig a többiekkel együtt odakaptam a fejem. Róbert érkezett meg, visszazökkentve ezzel a valóságba. Eltelt pár pillanat, mire kitisztult a fejem, és realizáltam, hogy hol vagyok és miért, majd amikor a főszervező szólt, hogy kinyithatjuk a borítékokat, az egész étkező felpezsdült.

– Hanna, nálad van – emlékeztetett Bernadett, mire eloszlott a köd a szemem elől, és kábán bólintottam egyet, miközben kihúztam a hátsó zsebemből a piros borítékot.

Addigra már a többi csapat szinte mind kinyitotta, és a sötétzöld infósok felüvöltöttek örömükben.

– Ez az!!! – bokszolt a levegőbe Karesz, a többiek pedig elégedetten vigyorogtak.

Sietősen feltéptem a lezárt borítékot, majd mind a négyen a kezemben tartott kép fölé görnyedtünk. Nagyon hamar kiderült, hogy a sötétzöld csapatnak mi okozott ekkora örömöt. A borítékban lévő fotón egy Zsombi és általam is jól ismert termék szerepelt. Egy gamer fejhallgató mikrofonnal. Ennyi, és semmi más.

– Mire való ez a cucc? – pislogott Lóri, aki nyilván felismerte a fülest, de funkcionálisan nem tudta elhelyezni a gondolataiban.

– Ez... Ez olyan, amivel a játékosok egymással tudnak játszani, és dumálnak közben, nem? – meredt Bernadett a fotóra.

– Pontosan – vigyorgott Zsombi elégedetten. – Azt hiszem, végre eljött az én feladatom – dőlt hátra összefont karral a széken.

– Egyetértek, haver – vonta össze a szemöldökét Lóri. – De – fordította meg a borítékot. – itt az áll, hogy két versenyzőt kell küldeni.

– Mutasd – kértem el tőle, hogy én is elolvashassam. A leírásban valóban az állt, hogy döntsük el, a csapatunk mely két tagját küldjük a feladatra.

– Gondolom, akkor Hanna megy Zsombival – rántott egyet a vállán Bernadett, és látszott rajta, hogy ezzel nem nagyon tud mit kezdeni.

– Nézzük át még egyszer, hogy nincs-e valami rejtett utalás – vettem kézbe a képet. A sötétkék mikrofonos fejhallgatón kívül semmi nem szerepelt rajta, hiába nézegettem és forgattam az ujjaim közt, a szervezők nem adtak meg több információt. Ebből pedig kizárásos alapon arra tudtunk következtetni, hogy a versenyben maradt csapatok legnagyobb örömére valami gamer feladat vár ránk. Arra pedig kizárólag Zsombit és engem tudtunk küldeni. – Oké – bólintottam, hosszasan átgondolva. – Akkor Zsombi, újra ketten megyünk feladatra – közöltem, a kilencedikes pedig, olyan arckifejezéssel, mint aki borzasztóan bizonyítani akar, határozottan biccentett.

– Ketten megyünk.

– Add ide, felírlak titeket, mert a geekek bepörögtek, nézzétek, mekkora sor lett – fordította a fejét Lóri a szervező asztala felé, ami előtt valóban minden csapat felsorakozott már, hogy feliratkozzon az eddigi legnagyobb népszerűségnek örvendő feladatra.

– Hanna, te mennyire vagy képben ezekkel a játékokkal meg ilyesmikkel? Azt tudom, hogy van YouTube-csatornád, amin valamit csinálsz... – érdeklődött Bernadett.

– Nyilván nem minden játékot ismerek, de azt gondolom, hogy amennyiben ez a feladat, akkor Zsombival megoldjuk – feleltem, tekintetemet le sem véve a sorról. – Amennyiben ez a feladat – ismételtem meg.

– Gyanús valami? – hajolt közel Zsombi, hogy csak mi halljuk Bernadett-tel.

– Őszintén? – kérdeztem a szám szélét rágva. – Az egész.

– Mármint? – ráncolta a homlokát Bernadett.

– Ti elhiszitek, hogy ennyire egyértelmű feladatot kapunk? A csapatok többségében van infós... És most nézzétek, mennyire magabiztosak – szóltam a sort nézve, ahol összepacsiztak a versenyzők, és hangosan röhögve beszélgettek végigjátszásokról, gameplayekről, YouTube-csatornákról...

– Mondjuk ez tényleg fura – túrt bele Bernadett rövidre nyírt hajába. – De ha mondjuk Lóri vagy én megyünk valamelyikőtök helyett, és tényleg valami kocka dologról van szó, bebukjuk.

– Tudom – értettem egyet. – És különben is, Lórit még kíméljük a sérülése után, te pedig tegnap voltál feladaton – sóhajtottam. – Nem – ráztam meg a fejem gyorsan. – Megyünk mi Zsombival.

– Csak? – tette hozzá Zsombi ijedten.

– Csak ez így akkor sem stimmel – pillantottam újra a feliratkozók felé.

Máté és Marci vidáman beszélgettek a szürke csapat tagjaival, és mások is lelkesnek tűntek. Valami hiányzott. Nem volt feszültség, nem volt pánik, nyoma sem volt a megszokott, feladat előtti általános szorongásnak. És pont ez nem tetszett. Az IOV az elmúlt megmérettetések alapján egyre inkább durvult. Erre kapunk egy feladatot, ami előtt konkrétan megmondják, hogy mi vár ránk? Nem, ezt nem hittem el.

– Na, meg is vagyunk. Mindenki fel van dobva – ért vissza Lóri hozzánk, aztán amikor meglátta a gondterhelt arcunkat, elcsodálkozott. – Mi van? Mi történt?

– Semmi – felelte Zsombi. – Csak Hanna szerint ez gyanús. És így már szerintem is.

– Mi gyanús? – értetlenkedett Lóri.

– Hogy ennyire egyértelműen megmondták, hogy játszanunk kell – töprengett Zsombi.

– Nem, azt nem mondták meg – helyesbítettem. – Csak mindenki arra asszociál. Igazából csak egy mikrofonos fejhallgató képét kaptuk meg – fújtam ki a levegőt szaggatottan.

– És? – pislogott Lóri.

– És vagy az a csavar, hogy valóban megmondták előre, és a kétkedők, vagy akik túlgondolják, meglepődnek majd... – kezdtem.

– Vagy?

– Vagy mindenki megszívta – fejezte be helyettem Bernadett.

– Igen, nagyjából.

– Akkor gondolom, a második lesz. Itt mindig az van – vakargatta a fejét Lóri.

A csapatok különböző játékokat sorolva ordítoztak egymásnak, hogy ki miben „atomkirály", és miben győz majd le mindenkit. A versenyzők elégedettek voltak, mert úgy érezték, hogy „gyerekjáték" lesz ez a feladat, amikor is Róbert szót kért.

– Köszönjük, minden csapat benevezte a versenyzőit a következő feladatra?

– Még jó hogy! – kiáltotta vissza Isti a sötétzöldektől, a beszólását pedig általános röhögés kísérte.

Róbert mosolyogva megvárta, hogy elhalkuljon az étkező, aztán folytatta. Csak már mosoly nélkül.

– A nap hátralévő részében foglaljátok el magatokat a táboron belül, a feladatra jelentkező versenyzők pedig pontosan este tizenegy óra nulla nullakor álljanak készen – mondta, amire többen éljenezni kezdtek.

– Éjszakai gameplay! – ünnepeltek előre.

– Tehát még egyszer, a feladaton részt vevő versenyzőket tizenegy órakor várjuk – mondta.

– Hol? Itt az étkezőben? – kérdezte Máté.

– A hátsó kiskapunál – felelte Róbert, mire az egész helyiség egy pillanat alatt elhalkult, én pedig felszisszenve lehunytam a szemem.

– De... De hogy fogunk ott számítógépes játékot tolni? Ott... Ott az erdő van – pislogott Karesz elsápadva.

– És mégis ki mondta, hogy számítógépes játékot fogtok játszani? – tárta szét a karját Róbert értetlenül, aztán kisétált az étkezőből. Az összes versenyző lemerevedve, szinte sokkolva ült a saját asztalánál. Na, ez már inkább hasonlított az IOV feladatok előtti állapotra.

– A rohadt életbe – túrt két kézzel a hajába Zsombi, és egymás után háromszor lefejelte az asztalt. Bernadett a száját elhúzva, idegesen paskolta meg a kilencedikes hátát, én meg a fejemet ingatva szitkozódtam magamban, amiért nem voltam erőszakosabb a gyanúmmal kapcsolatban. Egyedül Lóri próbálta pozitívan beállítani a helyzetet.

– Jó, most ezt nem tudhattuk előre – kezdte. – De akkor is kell majd valamit csinálni azzal a szarral a fejeteken, ami a képen volt – magyarázta. – Mi van, ha mégis valami olyan cucc, mint mittudomén, a Pokémon GO, hogy keresnetek kell valamit...

– Az erdőben? Tizenegykor? Sötétben? – fakadt ki hisztérikusan Zsombi. – Felőlem megpusztulhat az összes Pokémon, én ki nem megyek oda tizenegy után – hadarta, aztán látszott rajta, hogy már meg is bánta a szavait, ezért korrigált. – Na, nem úgy értettem. Imádom a Pokémont – helyesbített, bár nem a rá váró feladattal kapcsolatban, hanem inkább a kedvencére tett sértést szívta vissza.

– Nézzétek, hányán akarnak cserélni – fordult Bernadett a feliratkozó asztalhoz, ahol a csapatok felháborodva követelték a szervezőktől, hogy módosíthassák a nevezésüket. Miután kiderült, hogy a résztvevőknek a hátsó kapun kell kilépniük este tizenegykor, mindenki berezelt, és az infósok helyett önként jelentkeztek a sportosabb (és egyben bátrabb) csapattagok. Természetesen, ahogyan az IOV szabályzatában kiemelten feltüntették, cserére semmilyen esetben nincs lehetőség. Ha valaki nem tud részt venni a feladaton, akkor feladja, és kiesik a csapatával együtt.

A szervező asztalát elégedetlenkedve hagyták el a cserét követelő csapatok, miután minden próbálkozásuk eredménytelen volt, így csüggedten, kedvetlenül és nem mellesleg, iszonyatosan beparázva hagyták el az étkező épületét.

– Kit küldtök? – állt meg mellettünk Kornél.

– Hannával megyek – jelentkezett Zsombi letörten.

Kornél arcán alig észrevehetően átsuhant egy árnyék, és lesütötte a szemét.

– Ti? – kérdeztem, megpróbálva összeszedni magam, és úgy tenni, mint akit nem ijeszt meg a helyzet.

– Csenge és én – felelte, mire Bernadett, Zsombi és Lóri a fejét ingatva sóhajtott egyet.

– Kitaláltátok, hogy félrevezető a kép a borítékban? – érdeklődött Zsombi, mire Kornél felröhögött.

– Dehogy – legyintett. – Négy sportolóból áll a csapatunk, nem volt más választásunk – mesélte, mire mi is elnevettük magunkat. – Csak mázli, hogy végül a jelek szerint terepre megyünk, simán elvéreztünk volna, ha valami mást kapunk.

– Basszus, nem hiszem el, hogy megint nekem kell kimenni azon az átkozott hátsó kapun – szörnyülködött Zsombi, és a jelek szerint még élénken élt benne a kincsesláda feladat emléke. Bennem is. És csak reménykedtem abban, hogy ezúttal, ha szükséges, akkor ki is megy azon a kapun.

Gondterhelten ültünk az asztalnál, kiegészülve Kornéllal és a fekete csapat többi tagjával, amikor is Kareszék odaléptek hozzánk.

– Kit küldtök? – érdeklődött Csenge.

– A két legbeszaribb megy tőlünk – válaszolta Karesz. – Ádám és én – tette hozzá. Bármennyire is stresszesek voltunk, a beszólásán felröhögtünk.

– Nem, igazából én lettem volna a legbeszaribb, de ezzel a Hannibal Lecter-kötéssel a fejemen nem mehetek – mutatott az aquaparkos sérülése miatt gézzel bekötözött orrára Isti.

– Gondolom, sajnálod, hogy ki kell hagynod a feladatot– röhögött fel Zoli a feketéktől.

– Ja, borzasztóan. Nem szoktam, de most az egyszer örülök, hogy orrba rúgtak – vihogott Isti, aztán körbefordult. – Szerintetek mi lesz a feladat?

– Lóri Pokémon GO-szerű keresgélős bulira számít – mondta Zsombi rettegve.

– Éjjel az erdőben? – pislogott Karesz. – Hát, én inkább egy real life Resident Éviit tudok elképzelni – röhögött.

– Azt akarod, hogy most azonnal meghaljak? – meredt rá Zsombi az eddigieknél is sápadtabban.

– Nyugi, haver, errefelé nincsenek zombik – nyugtatta meg Lóri.

– És szerinted merrefelé vannak? – ráncoltam a homlokomat nevetve.

– Na jó, nekem végem – tette fel a kezét Zsombi.

– Nem, igaza van Lórinak – nyugtatta Isti. – Nem kell félni, a szervezők vigyáznak ránk az erdőben is. Tudod jól, hogy minden feladaton ott vannak, akkor is, ha nem látjuk őket.

– Ez igaz – bólogatott Zsombi.

– Mondjuk azt nem tudom, hogy például egy hiúztámadást hogy védenek ki...

– Milyen hiúz, baszod? – kerekedett el Lóri szeme.

– Tényleg, milyen hiúz? – kapkodta a fejét Csenge.

– Mittudomén, a Wikipedia szerint van a Bükkben hiúz. Meg róka. Meg vaddisznó. Meg... – pörgette a telefonja kijelzőjét. – Aha, itt van. Gímszarvas is van.

A társaság egyöntetűen felhördült a felsorolt állatok hallatán. Az eddigiek alapján már hozzászoktunk a gyíkokhoz, madarakhoz, millióféle bogarakhoz (amik közül egy példány kifejezetten nagynak számít, és nem mellesleg nálunk lakik). Megszoktuk a pókokat, az erdőből érkező éjjeli békabrekegést, a baglyok huhogását. Az esti lámpák körül tobzódó kései cserebogarakat és lepkéket, a különféle neszeket és hangokat, az ágak reccsenését és az erdő általános zajait. A természetben voltunk, és értelemszerűen nekünk kellett alkalmazkodnunk a környezetünkhöz. Na de hogy hiúz... Erről nem nagyon tudtunk.

– Baszki, egy iskolai versenyre jöttünk, nem a Dzsungel könyvébe – rázta a fejét Lóri.

– Hát, igazából abban nincs hiúz. Párduc van – gondolkodott el Zoli.

– Na, itt van, nézzétek, van videó is a YouTube-on – mutatta felénk Isti a telefonját. A felvétel alapján valóban van hiúz a Bükkben. Jó tudni.

– Anyám már amúgy is ki fog akadni, ha megneszeli, hogy megint ki kell mennem sötétedés után az erdőbe – meredt maga elé Zsombi. – És akkor még a hiúzról nem is sejt semmit.

– Hagyjátok már a hiúzt – elégeltem meg a riogatást. – Egyébként pedig nem biztos, hogy ki kell menned az erdőbe – tettem hozzá.

– Hogy érted? – kérdezte Zsombi meglepetten, és erre a többiek is csodálkozva néztek rám, mire beavattam őket.

– Én stratégiaira tippelek. A mikrofonos fejhallgató miatt – mondtam ki egyszerűen. – Egészen biztos, hogy a két feladatra jelentkezett csapattagot köti össze egymással. És szerintem az egyikük az erdőben lesz, a másikuk pedig itt marad a táboron belül. Szerintem ő adja majd az instrukciókat – magyaráztam, aztán körbenézve láttam, hogy mindenki meglepetten gondolkodik a hallottakon.

– Azta – pislogott Karesz. – Nem semmi logikád van, csajé. Ez nem jutott eszembe...

– Nem biztos, hogy igazam van – tettem fel védekezve a kezem. – De én erre számítok – ismertem be.

– Hát, ha Hanna erre számít, akkor ez lesz – vonogatta a vállát Csenge, aztán Kornélra nézett. – Stoppolom a maradást, menj te az erdőbe.

– Ez nem is volt kérdés – felelte Kornél, és óvatosan rám pillantott, tudva, hogy amennyiben igazam van, Zsombi helyett is én megyek majd.

– Kösz, hogy beavattál minket is – mosolygott rám Karesz kedvesen.

– Igazán nincs mit – feleltem.

– Na jó, és így, hogy Hanna rájött, mi lesz itt este... – sóhajtotta Bernadett.

– Ki jött rá mire? – lépett hozzánk Máté, és érdeklődve forgatta a fejét köztünk. Nem számított neki, hogy nem vagyunk jóban, és az sem, hogy egyáltalán nem vágyunk a társaságára. Bajban volt, és azt tette, amihez a legjobban ért. Simulni kezdett, hogy mentse a bőrét. Az arckifejezéséből azonnal láttam, hogy csakúgy, mint szinte mindenkit, őket is félrevezette a feladathoz kapott kép, így a kényelmes gamer program helyett készülhet az erdőbe éjjel valamelyik csapattársával. Ahogyan pedig meglátta a csoportosulásunkat, és hogy a piros, fekete és sötétzöld csapat mennyire összeállt, rájött, hogy emiatt rengeteg információtól eshet el. Ezért aztán jött nyalizni. Gyomorforgatónak tartottam a viselkedését, de nem szóltam egy szót sem, hagytam, hogy a többiek döntsenek a sorsáról, különösen mert a mi csapatunkon kívül más nem tudott Máté valódi énjéről. És nem is árulhattuk el magunkat. A feketéknek már adtam apróbb jelzéseket, ahogyan az arany csapat lánytagjainak is, de nem lehettem biztos a sötétzöldek álláspontjában Mátéval kapcsolatban, így csendben vártam, hogy beavatják-e a feltételezésembe, vagy sem.

Máté érdeklődve pillantott körbe a társaságunkban, majd amikor senki nem válaszolt neki (még a sötétzöldek sem), idegesen elröhögte magát.

– Ne csináljátok már, hallottam, hogy rájöttetek valamire a feladattal kapcsolatban – nevetett, feszülten beletúrva a hajába. – Még kilenc csapat versenyben van, álljunk össze, hogy ne közülünk essen ki valaki – próbálkozott, és láttam, ahogyan Bernadett nyakán kidudorodnak az erek, ahogyan mérgében ökölbe szorítja az asztal alatt a kezét.

– Hát, igazából... – köhintett Karesz, nem pontosan tudva, hogy miért nem szólal meg senki. Valamit sejthetett, de nem volt biztos a dolgában, ezért így folytatta: – Igazából Hanna jött rá valamire, úgyhogy ha ő elmondja, akkor elmondja – tárta szét a karját afféle „én nem tehetek semmit érted" stílusban, rám bízva a döntést. Csakhogy Karesz a sötétzöldektől nem tudhatta, hogy Mátéval már egészen nagy múltunk van a verseny kezdete óta. A többiek szórakozottan néztek Mátéra, várva a reakcióját, tekintve, hogy tőlem kellett segítséget kérnie.

– Na? Megkérdezed Hannát? – mosolygott rá Lóri gúnyosan. Eközben Kornél már a székem mögött állt, és két karjával rátámaszkodott a támlájára, hogy szembe tudjon nézni Mátéval, aki először rám meredt, majd a fölöttem álló Kornélra, végül Lórihoz fordult, hogy válaszoljon neki.

– Nem, nem kérdezem meg Hannát – közölte, és arcán már nyoma sem volt a mosolynak. – Felőlem tartsátok meg, amire rájöttetek, odakint úgysem számít, éjjel az erdőben. Zsombor fél a sötétben, Hanna pedig nem bírja egyedül a fizikai feladatot. Úgyhogy meggondoltam magam, nem is kell összeállni, mert ma éjjel kiesik valaki. Reményeim szerint a piros csapat – jelentette ki ünnepélyesen.

– Honnan tudod, hogy Hannát és Zsombit küldjük? – kérdezte Bernadett felhúzott szemöldökkel.

– Ismerlek titeket, jobban, mint gondolnátok – húzta eszelős vigyorra a száját, majd ellépett tőlünk, és a kijárat felé indult.

– Egyen meg a hiúz! – üvöltött utána Lóri, aki úgy tűnt, ezt a jókívánságát képtelen magában tartani.

Máté megtorpant, visszafordult, és értetlen arccal meredt ránk.

– Sajnos ezt nem értem, nem beszélek suttyóul – mondta, aztán kivágta az ajtót, és kiment rajta.

Máté távoztával néhány pillanatig mindenki hallgatott, aztán Isti törte meg a csendet:

– Ti akkor most így nem vagytok jóban, nem? – jutott erre az egészen döbbenetes következtetésre.

17.

Este tizenegyig jóformán az egész nap előttünk állt, tudva, hogy este feladatra kell mennünk. Az IOV szervezői tökéletesen borzolták a kedélyeket azzal, hogy órákkal a megmérettetés előtt kiadták a kezdés időpontját, majd egyszerűen hagyták a versenyzőket, hogy azt csináljanak, amit akarnak időtöltés gyanánt. És ez sokkal nehezebben ment, mint első hallásra tűnik. Mert hiába volt szép idő, hiába volt kötetlen a táborhelyen belüli program, a levegőben ott lebegett az éjszakai verseny gondolata, és ezt senki nem tudta elengedni. Szinte mindenki tévesen választott csapattagot a feladatra, talán az arany négyes kivételével, de ők idegesítően tudatosan játszanak, szóval őket nem is vettük figyelembe. Rajtuk kívül azonban mindenki beválasztott, és cserelehetőség híján kénytelen volt azzal a tudattal tölteni a napot, hogy a gép előtt szocializálódott geek tagot küldik ki éjjel az erdőbe, hogy álljon ki a csapatáért, és maradjon versenyben. Ez a csavar kellőképpen kizökkentette a versenyzőket a nyugalomból, éppen ezért senki nem tudta úgy élvezni a napot, ahogyan kellett volna. Üres volt a medence és a környéke, senki nem ugrált vagy hülyült a lényegében központi bulihellyé vált helyszínen. A szabadtéri edzőterem gépei is üresen álltak, nem csattogtak a súlyok és súlyzók, ahogyan a focipálya is üres volt, senki nem rúgta a bőrt. A legtöbben a faházukba vonultak, hogy kipihenjék a délelőtti aquaparkozást, amitől kellőképpen lefáradtak. Mások drámai vlogot forgattak, suttogva magyarázva a kamerának, hogy mennyire feszült a helyzet az éjszakai feladat előtt. Az étkezőben neteztek egypáran, egy-két színes melegítőt viselő versenyző pedig a kapu előtti asztaloknál ült, de ezenkívül üresnek tűnt a táborhely, a maradék kilenc csapat összesen harminchat tagja már túlságosan kis létszám volt ahhoz, hogy bármilyen tömeget is alkosson. így pedig, hogy a legtöbben a faházukba vonultak, a táborhely pont olyannak tűnt, mint ahogyan délelőtt mutattam apunak. Kihalt volt és üres, a hangulata pedig feszült és nyomasztó. Nem mellesleg pedig bármilyen fakultatív programra rábólintottunk volna, csak hogy gyorsabban teljen az idő, és lekösse a figyelmünket. Még az ornitológiái program is jobb lett volna a semmittevésnél. De a szervezők nem engedték a tanároknak, hogy elvigyenek minket bárhová, sőt, azt sem, hogy a táborhelyen belül csináljanak velünk valamit. Mint valami büntetés, úgy telt a délután. Természetesen ez a verseny része volt, gyengítettek minket fejben, amennyire csak tudtak, mert az IOV nem csupán arról szól, hogy különböző logikai és erőnléti feladatokat teljesítünk a bent maradásunkért. A kilencedik napon az IOV már sokkal többet kivett belőlünk. Néha a meglepetés ereje zökkentett ki minket, máskor meg az órákig tartó kényszeredett várakozás volt az, ami pszichésen embert próbálóvá tette ezt a látszólag kedves iskolai versenyt. És a gondolat, hogy ma éjjel már csak nyolc csapat marad versenyben, beágyazta magát az agyamba, és nem engedett másra koncentrálni.

– Megpróbálnám kitalálni, hogy mire gondolsz, de szerintem többre megyek, ha inkább megkérdezem – pillantott fel rám Kornél, aki a fejét az ölemben nyugtatva feküdt előttem, miközben én a kerítésnek háttal támaszkodva ültem a fák alatti árnyékban.

Mosolyogva beletúrtam az ujjaimmal a hajába, és azt birizgáltam, majd megráztam a fejem.

– Csak az esti feladat körül járnak a gondolataim – ismertem be.

– Ez nem is olyan meglepő – ráncolta a homlokát, és szórakozottan a szemembe nézett. – Minimum vektoranalízisre tippeltem volna.

– Azt már átgondoltam az ebédnél – vágtam rá kapásból, mire Kornél felröhögött, és én is elnevettem magam.

– Szóval... Mi van az esti feladattal? – váltott kicsit komolyabb stílusra. – Félsz?

– Nem – közöltem egyszerűen.

– Tényleg nem? – lepődött meg.

– Tényleg nem – feleltem.

– Jó, mert az is teljesen normális lenne, úgy láttam, nem egy versenyző ijedt meg a feladattól. Sokan félnek kimenni oda.

– Hidd el, én tényleg nem tartok tőle.

– Mert... sokszor voltál már ilyen szituációban? – próbálkozott mosolyogva.

– Nem. Csak biztos vagyok benne, hogy a szervezők kellő odafigyeléssel vigyáznak ránk, és távol tartják az állatokat – magyaráztam.

– És az állatokon kívül? Egyedül a sötétben, az erdőben... – kérdezte, én pedig a fejemet rázva válaszoltam.

– Nem fogok odaképzelni semmit, ami nincs ott. Már nem ijeszt meg a fantáziám, amióta láttam, hogy a valóság sokkal rémisztőbb tud lenni – mondtam ki egyszerűen.

Kornél csendben hallgatott, és átgondolta a mondottakat, aztán bólintva jelezte, hogy érti, és nem firtatta tovább, hogy miről beszélek. Gondolom, rájött magától is. Az ember addig fél gyerekes dolgoktól, amíg egyszer csak idő előtt felnőtté nem válik, és akkor már nem a képzeletétől kell tartania, hanem a hétköznapoktól. És az mindig sokkal ijesztőbb. Jó ideje nincsenek rémálmaim gyilkos bohócokról és ágy alatt lapuló szörnyekről, nem ijeszt meg egy sötét sikátor látványa, vagy éppen az éjszakai erdő. Sokkal ijesztőbb és valóságosabb emlékeim vannak. Az én félelmeim átalakultak rettenetté, és azóta, hogy láttam anyut hónapok alatt a súlya felére fogyni, hogy a csontjai szinte átszúrták kinyúlt bőrét, hogy a vékony karjában szétment a véna a sok vérvételtől és infúziótól, amitől kékesfekete foltok keletkeztek, és kentem Liotonnal, amennyire csak tudtam, hogy javítsak a helyzeten. Hogy cseréltem a lepedőjét és a kötéseit, megpróbálva mosolyogni, nehogy lássa, mennyire elborzaszt a látvány, miközben mindennél jobban kikészített az állapota, az elesettsége, a kiszolgáltatottsága. Ezektől az emlékektől ébredek fel éjjel átizzadt ruhával, csuromvizesen. Mit nekem horrofilmek? Ha elmesélném egy gyilkos bohócnak, hogy mi van bennem, még ő is támogatóan átölelne. Nem félek a képzeletemtől. Az emlékeimtől félek. Mert láttam a hősömet feladni. Ennél ijesztőbb nem létezik számomra.

– És te? Hogy állsz az éjszakai erdőjárással? – kérdeztem Kornéltól, bízva abban, hogy nem veszi észre rajtam, hogy mennyire máshol jártam fejben.

– Szerinted ha tartanék is tőle, bevallanám előtted? Hogy nézne az ki? – röhögött. – Egyébként nem, nem félek. Csak a hiúz ne jött volna szóba – dünnyögte, én pedig elnevettem magam. – Azzal a szituációval nem hiszem, hogy tudnék mit kezdeni, és nem biztos, hogy ugyanígy tudnál rám nézni a jövőben, ha látnál megfutamodni. Úgyhogy kizárólag miattad, de szembenéznék vele...

– A hiúzzal – bólintottam.

– Akár – erősítette meg.

– Ez nagyon kedves tőled – gondoltam át. – De ha úgy van, akkor szerintem mégis futamodj meg. Majd szemet hunyok felette. És különben is, már láttalak megijedni egy szarvasbogártól... – emlékeztettem.

– Először is, az nem egy szarvasbogár, hanem egy mutáns szörnyeteg – háborodott fel. – Másrészről pedig éppen téged mentettelek meg tőle, az életem árán is...

– Igen, pont így emlékszem én is az esetre – nevettem fel, Kornél pedig felnyúlt, és a tarkómat megragadva lehúzott, hogy megcsókolhasson.

– Egyébként... – szóltam, amikor Kornél elengedett. – Apu érdekes dolgot kérdezett ma... Amiről eddig nem igazán volt szó köztünk – váltottam témát. Kornél érdeklődve figyelt, mire sóhajtottam egyet. – Hogy mi lesz ezután – mondtam ki végül.

– Mármint a verseny után?

– Igen. Nem akarom rád hozni a frászt ezzel, vagy ilyesmi, és hidd el, nem vagyok az a tervezgetős lány. Régen az voltam, de régen sok minden más is voltam – sóhajtottam. – Csak így, hogy apu rákérdezett, kíváncsi lettem, hogy te vajon... vajon gondoltál-e erre. Hogy mi lesz, ha az egyikünk kiesik? Vagy, legjobb esetben is, ha döntőzünk... Mi lesz utána?

– Maradjunk abban, hogy mindketten döntőzünk, és az azt jelenti, hogy végig itt voltunk, az utolsó napig – közölte úgy, mint az egyetlen eshetőséget.

– Rendben. De akkor is van utána. Vagyis nem tudom. Van utána? – kérdeztem tűnődve, mire Kornél összehúzott szemöldökkel felemelte a fejét az ölemből.

– Nálam határozottan van utána – ült fel, és levette a napszemüvegét, hogy a szemembe tudjon nézni. – És nálad van utána? – kérdezett vissza. Úgy tűnt, ezúttal nem biztos a válaszomban.

– Persze – mondtam ki őszintén, mire Kornél alig láthatóan megkönnyebbült. – Szeretném, ha lenne – mosolyodtam el.

– Oké – bólintott vigyorogva. – Akkor visszatérünk erre a döntő után.

– Kornél – ingattam a fejem, mélyen a tekintetébe fúrva az enyémet. – Addig is kieshetünk.

– Nem fogunk – vágta rá.

– Jó, legyen úgy – hagytam rá nevetve, Kornél pedig visszafeküdt a fűre, fejét az ölembe hajtotta, és miközben a hajába túrtam az ujjaimat, ő az eget nézte.

A távolból egy sötétzöld melegítés alak közeledett, aztán az orrán lévő kötés miatt azonnal rájöttem, hogy Isti az.

– Nem akarom megzavarni a romantikus délutánotokat... – kezdte, ahogy odaért hozzánk. – De amúgy igen, és bocsi – tette hozzá röhögve.

– Mi a helyzet? – érdeklődtem.

– Szétunjuk az agyunkat, nem telik az a rohadt idő, és összeálltunk a többiekkel, de kellenétek a játékhoz, kiegészíteni a csapatotokat – magyarázta. – Beszálltok?

– Milyen játékról van szó? – kérdeztem.

– Hát... Az erdő közepén vagyunk korlátozott nettel, nagyjából minden nélkül. Úgyhogy old schoolba nyomjuk. Activityzünk.

– Úgy érted, manuálisan? – kérdeztem döbbenten.

– Na, látom, közénk való vagy, Hanna – röhögött ki Isti, jelezve, hogy a játékról első körben nekem is azonnal PC vagy konzol jut eszembe. Egyébként második körben is. És talán a harmadikban is. – Igen, manuálisan, az IOV egyik szponzora egy játékbolt, úgyhogy van egy csomó társas meg kártya az orvosi szoba melletti tárolóban – felelte. – Az Activityt választottuk, meg szereztünk Róberttól egy hordozható táblát és filceket.

– Jó, én benne vagyok – vontam meg a vállamat. – Kornél? – pillantottam rá.

– Nem hagyom ki, ahogy Lóri mutogat – tápászkodott fel.

Az étkezőbe beérve a piros, fekete és sötétzöld csapat tagjai már vártak ránk, velünk együtt pedig kiegészült a létszám.

– Miért nem pingpongozunk inkább? – érdeklődött Zoli, unottan bámulva a táblára, amit Bernadett éppen letörölt.

– Mert az csak téged szórakoztat – felelte Zsombi őszintén. A beszólására mindenki felnevetett, aztán Csenge mobillal a kezében kért egy kis figyelmet.

– Jó, a játékszabályok... – kezdte volna felolvasni, de Karesz félbeszakította.

– Viccelsz, ugye? Activytizni mindenki tud – forgatta a szemét.

– Én nem vágom, hogy kell – jelentkezett Lóri.

– Hát, barátom, te aztán elgyúrtad az agyad – sóhajtotta a sötétzöld csapattag, és visszafordult Csengéhez. – Akkor bocs, mégis olvasd fel, légyszi – hagyta rá, Csenge pedig jól érthetően felolvasta Lórinak.

– Tehát akkor csapatok a csapatok ellen – közölte Zsombi.

– Ez nekem új, egymás ellen kell versenyezni? Hogyhogy? – vihogta Bence a feketéktől.

– Nagyon vicces – rázta meg a fejét Zsombi. – Na, kaptam Róberttól homokórát is, még jó, hogy ennyi van a versenyen – tett le az egyik étkezőasztalra a kis szerkezetet.

– Ez egy percet mér, annyi idő alatt kell kitalálni.

– Mi az a rím? Azzal mit kell csinálni? – emelt fel egy kártyalapot Lóri, amikor leolvasta róla a feladatot.

– Rímet faragsz – felelte Csenge.

– Abban jó vagyok. A párnap lábnap is az enyém, én találtam ki – büszkélkedett Lóri.

– Na, kezdjük. Piros csapat, ti vagytok az elsők – szólt Isti, majd körbefordult. – És ne feledjétek. Szabad a rablás.

– Oké – értettük meg, majd Bernadett húzott egy kártyát a pakli tetejéről.

– Bernadett rajzol! – kiáltotta Karesz, miközben készített egy csomó képet a telefonjával.

Bernadett a táblához lépett, levette a kupakot, majd rajzolni kezdett, amikor kinyílt az étkező ajtaja. Dávid volt az az arany csapatból, valószínűleg netezni jött, de megtorpant a bejáratnál, amikor észrevette, hogy mennyien vagyunk.

– Gyere nyugodtan – intett neki Lóri. – Ha nem zavar, hogy hangosak vagyunk.

– Nem, bedugom a fülem – sétált el mellettünk.

– Ez egy gyík! Nem, egy ember! Egy gyíkember! – üvöltötte Lóri a táblánál rajzoló Bernadettnek, aki a szemét forgatva nézett rá.

– Te vagy egy gyíkember, nézd már meg jobban! – magyarázta a táblán kopogtatva a filctollal.

– Nem ér beszélni – szólt szigorúan Bence.

– Elnézést – húzta be a nyakát Bernadett, és tovább rajzolt. Hunyorogva néztem az ábrát, fejemet jobbra-balra döntve, miközben Kornél hátulról átkulcsolta a kezét a derekam körül, és állát a jobb vállamon pihentette.

– Harapófogó– mondtam.

– Az! – tapsolt egyet Bernadett meglepetten, a többiek meg hangosan röhögve pfujoltak, amiért ilyen gyorsan kitaláltam.

– Jó, persze, hogy találtad ki ennyiből? – rázta a fejét Karesz, aztán hunyorogva a mögöttem álló Kornélra nézett.

– Amúgy tudjátok, hogy ti most egymás ellen játszotok?

– Igen, már megszoktuk – mosolygott Kornél, a megjegyzésére pedig elnevettem magam.

A sötétzöld csapat következett, ahol Istinek mutogatnia kellett. Közben Csenge Ádám segítségével hozott a konyháról egy tálcán üdítőket. Az üres asztalok közt ülő Dávid, aki eredetileg netezni jött az étkezőbe, egy idő után kivette a füléből a fülhallgatót, letette a mobilját az asztalra, és távolról nézte a játékunkat. Amikor észrevettem, azonnal elkapta a tekintetét, de nem igazán tudta hitelesen tettetni, hogy nem minket nézett.

– Nem szálltok be? – kiáltottam felé.

– Mi? – kérdezett vissza.

– A csapatoddal... – vontam meg a vállam hanyagul. – Van hely, és ha többen vagyunk, viccesebb – tettem hozzá.

– Kösz, nem – fordította el a fejét, és újra felemelte a telefonját.

Éppen Lóri rabolt egyet a sötétzöldektől, mert az első néhány táblára rajzolt vonalból azonnal kitalálta a súlyzót.

– Újabb pont a piros csapatnak – vezette az állást Isti precízen.

– Na jó – állt fel az asztaltól Dávid, aki bármennyire is próbálkozott, egyszerűen képtelen volt a telefonján nézett dologra koncentrálni, mert akarva-akaratlanul is állandóan a röhögésünkre, drukkolásunkra, vagy éppen a vicces vitáinkra figyelt. – Hozom a csapatomat, ha beszállhatunk.

– Jó, gyertek – felelte Bernadett, aki éppen a földön feküdt, és karját le-fel mozgatva leginkább feltakarította az étkező padlóján lévő koszt.

– Ez... Ez... Ez egy fuldokló szinkronúszó! – üvöltötte Lóri az első tippet, ami eszébe jutott.

– Vagy egy hóangyal – közölte Zsombi, furcsán nézve

Lórira.

– Az, megvan! – tápászkodott fel Bernadett, leporolta a piros melegítőjét, amit bekoszolt a rátapadt szürkésbarna kosz, és megállt Lóri előtt.

– Most komolyan. Fuldokló szinkronúszó?

– Hát, úgy nézett ki... – védekezett Lóri.

Kornél következett, kihúzta a kártyát, és elolvasta.

– Mutogatás következik – szólt Csenge. Kornél bólintott, jelezve, hogy kezdi, aztán a szívére tette a kezét.

– Szív! Szerelem! Hanna! – ordította teljes eksztázisban Zsombi, aki kissé belefeledkezett a játékba. Valamennyien értetlenül néztünk rá, majd Kornél elröhögte magát.

– Ez – ismételte meg a mozdulatot, és újra a mellkasára tette a kezét. – Azt jelenti, hogy én – közölte, Zsombi pedig zavartan elvörösödött, és elnézést kérőn pillantott rám.

– Nincs beszéd! – szólt rá Isti Kornélra. – Bár megértem, hogy ezt szeretted volna megmagyarázni – tette hozzá visszatartott röhögéssel.

Kinyílt az étkező ajtaja, és Dávid kíséretében felvonult az arany csapat maradék három tagja is.

– Na, úgy hallottuk, hogy valakiket el kell verni. Kiket is? Ja igen, mindenkit – állt meg előttünk Veronika csípőre tett kézzel. A belépőjét valószínűleg előre kitalálta, mert pont úgy nézett ki előttünk, mintha fotózásra várna.

– Instalány, vegyél vissza az arcodból, és ne pózerkedjél – szólt rá Bernadett unottan. – Kornél mutogat éppen, szabad a rablás.

Az arany csapat érkezésével, akik valószínűleg azért jöttek, mert mint mindent, ezt is meg akarták nyerni, a játék folytatódott. A hangulat fantasztikus volt, elképesztően sokat nevettünk, és valahogy a kollektív játék közben sikerült teljesen megfeledkeznünk arról, hogy vár ránk egy éjszakai feladat, ahonnan előfordulhat, hogy akár közülünk esik ki valaki. Az Activity elvette a figyelmünket nagyjából mindenről, éppen ezért valahogy sikerült önfeledten szórakoznunk. Az arany csapat sem rontott a helyzeten, sőt, miattuk még jobbá vált a program, tekintve, hogy teljesen bepörögtek attól, hogy mindenképpen nyerni akarnak, bármi áron, így ők kúsztak, másztak, rímet faragtak, rajzoltak, üvöltöztek egymással, miközben mi nevettünk, sokszor csak rajtuk. A felállás a megszokott volt, csapatok csapatok ellen, de ezúttal tét nélkül, csupán szórakozásból. Ettől pedig igazán emlékezetessé vált a délután. Vacsoráig játszottunk úgy, hogy időközben nem zavart minket a konyháról érkező ételszag, sem pedig a csörömpölés, olyankor csak hangosabban tippelgettünk, és figyelmen kívül hagytuk a készülődést.

Az étkezőbe egymás után érkeztek a csapattagok, akik bár enni jöttek, érdekesebbnek tartották az Activity döntőt a fekete és arany csapat között, így hátrébb állva figyelték a történéseket. Sajnos a sötétzöldek és mi is kiestünk, Kareszék a negyedik helyen végeztek, mi pedig harmadikok lettünk, amikor elvéreztünk Zsombi rímfaragásánál, mivel ahogy kimondta, Zoli azonnal rabolt, tekintve, hogy ő volt az első, akinek beugrott, hogy Zsombi King Kong rímére passzol a pingpong. És nyert is vele.

– Gyerünk! Gyerünk, ez az utolsó kör, ha most kitaláljátok, akkor nyertünk! – paskolta meg az arcát Veronika harci lázban égve, így tulajdonképpen felpofozta saját magát. A csapattársai bólintottak, és kissé görnyedten, befeszülve koncentráltak, várva a rajzot. Veronika kihúzta a kártyát, és összevont szemöldökkel olvasta le, majd határozottan bólintott, és a táblához lépett. Ekkor érkezett meg a sárga csapat, és érdeklődve megálltak a háttérben.

– Mit csináltok? – kíváncsiskodott Timi.

– Activity – felelte Bernadett, hátra sem nézve.

– De jó, beszállhatunk? – kérdezte a lány.

– Ez az utolsó kör – pillantott rá a válla felett Isti.

– És utána? – próbálkozott a lány, de Dóri az arany csapatból ráförmedt.

– Kussoljatok már, vagy menjetek ki! Ez a döntő, mindjárt nyerünk! Rajzold, Veronika, ne foglalkozz semmivel! – buzdította a csapattársát teljesen kipirosodott arccal.

– Akkor... – fordította meg Zsombi a homokórát. – Mehet! És szabad a rablás.

Veronika a táblához hajolt, és egy sötétzöld filcet emelt fel, majd sietősen lerajzolt egy pálcikaembert.

– Ember. Személy. Alak – tippelgettek az arany csapat tagjai megállás nélkül. Veronika megrázta a fejét, filctollat cserélt, és egy újabb ábrát kezdett rajzolni. Úgy nézett ki, mint egy alma.

A szememet forgatva elmosolyodtam a filctollcserén, majd találkozott a tekintetem Csengéével, aki óvatosan rázta a fejét, jelezve, hogy nem tudja a választ. Ekkor, csupán azért, hogy bosszantsam a bepörgött arany csapatot, óvatosan a nyakamhoz nyúltam, és megkocogtattam. Csenge továbbra is a fejét rázva nézett, azt tátogva, hogy „Mi?" Ismét a nyakamhoz nyúltam, majd rájöttem, hogy ezzel nem megyek semmire, ezért a mellettem lévő Lórira pillantottam, és rámutattam a nyakára. Csenge összehúzta a szemét, majd eltátotta a száját. így már megértette.

– Ádámcsutka! – üvöltötte.

– A fenébe már! – dobbantott egyet Veronika, és eszelősen fordult a csapattársaihoz. – Hülyék vagytok? Zöld ember, az zöld ruhát jelent, vagyis Ádám a sötétzöld csapatból! Ez meg egy alma! – csapott mérgesen a táblára. – Ádám plusz csutka. Ádámcsutka! – ordította, miközben a táblán lévő mágneses filceket lekapkodva dobálni kezdte a csapattársait, akik a kezüket az arcuk elé tartva próbálták védeni magukat. Veronika hajgumija lazán lógott a szebb napokat is látott copfja végén, majd ki is esett a hajából, amikor a társait kergetve dobált feléjük mindent, ami a filctollak elfogyása után a keze ügyébe került.

Csenge és a fekete csapat csupán egy pacsival ünnepelték meg a győzelmüket, majd a fekete csapat lánytagja odaállt mellém.

– Köszi – suttogta, titokban tartva, hogy én súgtam meg a helyes választ.

– Ezért a látványért bármikor – bólintottam visszatartott mosollyal, miközben azt néztem, hogy Veronika az egyik asztalt megragadva jobbról és balról is beijeszti Gergőt, aki így nem tudta, merre meneküljön.

Az Activity-partink után mindenki leült enni, és vacsora közben Mátéék lebeszélték néhány versenyzővel, hogy ők is activityznek majd evés után együtt. Ugyanúgy, ahogy mi, csapatok a csapatok ellen, szín szerint, végig szabad rablással, mert attól izgalmasabb és viccesebb a játék. Hű, de eredetiek.

Éppen a salátámra öntöttem dresszinget, amikor rezegni kezdett a lenémított telefonom. A kijelzőn apu kért videóhívást, így elnézést kérve a többiektől azonnal felkaptam.

– Na végre! Hol voltál eddig? – kérdeztem aggódva, kissé megfordítva a családon belüli szerepeket.

Apu feltöltődve, lelkesen nézett a kamerába.

– Az imént értem haza, kicsit elhúzódott a túránk, mert a többiek Lillafüredet is érinteni akarták, így megnéztük.

Hanna, fantasztikusát ettünk, muszáj elmennünk majd oda együtt is, isteni volt – mesélte kivirult arccal.

Meglepetten, őszinte mosollyal hallgattam, megpróbálva felfogni, hogy nem csupán jól telt a napja, de határozottan tervezgetni is kezdett. Rettenetesen régen volt már erre példa.

– Nagyon örülök, hogy jól telt a nap.

– Nagyon jól. Rengeteg képet készítettem, mindjárt küldök is párat.

– Rendben – mosolyogtam, de apu azonnal kiszúrta, hogy valamit titkolok, és rögtön rákérdezett.

– Történt valami?

– Öhm, csak feladatra készülünk – feleltem.

– Most? – csodálkozott.

– Nem, igazából még van idő addig. Este tizenegykor lesz – köhintettem.

– Ó, éjszakai feladat, micsoda izgalmak!

– Igen, úgy tűnik, hogy megint odakint lesz az erdőben.

– Hűha, akkor a csapatotok legbátrabb tagjára lesz szükség – vigyorgott. – Kit küldtök?

– Engem – mondtam, mire apunak azonnal lehervadt a mosoly az arcáról.

– Hát ennek most nem örülök annyira – ingatta a fejét aggódó tekintettel.

– Utólag már mi sem, de nincs nagyon választásunk, megtévesztő volt az instrukció, és bedőltünk neki – meséltem. – De, ha minden igaz, valamilyen módon Zsombi a segítségemre lesz.

– Tehát nem egyedül mész? – kérdezte.

– Elméletileg nem, gyakorlatilag viszont elképzelhető, hogy egyedül leszek kint, Zsombi pedig egy mikrofonos fejhallgatón kommunikál majd velem. Már amennyire

értelmezni tudtam a feladathoz kapott képet – fújtattam.

– Hmm – dünnyögte apu.

– Ne aggódj, a szervezők vigyáznak ránk, kint lesznek velünk, és elérhető távolságból kísérik a versenyzőket. Csak úgy tűnik majd, hogy egyedül vagyok, de valójában nem leszek – próbáltam nyugtatni.

– És nem lesz gond? Nem fogsz félni?

– Voltam már kint – emlékeztettem.

– Csakhogy nem egyedül – vágta rá azonnal.

– Igaz – ismertem be. – De mitől félnék? Mi lehet ott a saját démonjaimon kívül? – vontam meg a vállam, apu pedig pontosan értette, és szomorúan bólintott. – Maximum egy hiúz – tettem hozzá szórakozottan.

– Hogy micsoda? – kerekedett el a szeme.

A beszólásomat követve nagyjából öt teljes percig kellett aput nyugtatnom azzal kapcsolatban, hogy semmilyen veszély nem fenyeget, és csak vicceltem, de persze azonnal utánanézett a dolognak, és aggodalmasan konstatálta, hogy mennyi veszély fenyegethet éjszaka az erdőben. Ez pont olyan dolog, amin nagyjából még soha nem gondolkodtunk, mivel születésem óta ugyanabban a budai lakásban éltünk, így nálunk kimerül az állat téma annyiban, hogy ami repül, az madár, aminek négy lába van, az kutya vagy macska, aminek pedig négynél is több lába van, az pók. Eddig terjed a tudásunk azon állatokkal kapcsolatban, amik szembejöhetnek velünk. Vaddisznó, róka, hiúz... Ezekre kevésbé kell számítani a Várnegyedben.

Amikor végre sikerült valamennyire meggyőznöm aput, hogy jól leszek, és ne aggódjon, két falatot tudtam enni a salátámból, mert érkezett a következő hívás. Természetesen a nagyi volt.

– Hanna, apád most hívott, hogy azon a pszichopata viadalon éjszakai feladatra küldenek egyedül, és hogy mennyi veszély leselkedik rád! Mégis mire véljem ezt? – kérdezte, én pedig ujjamat a szám elé tettem, jelezve, hogy csendesebben beszéljen, mert a videóhívást mások is hallják. A nagyi a kamerába nézve felemelte a poharát, amibe idegesen beleivott.

Összeráncolt homlokkal meredtem a kijelzőmre.

– Nagyi, te mit iszol?

– Ez? Ez semmi. Csak egy kis szíverősítő – legyintett.

– Semmi baja a szívednek – pislogtam rá értetlenül.

– És így előzöm meg, hogy ne is legyen – ivott bele újra a pohárba. – Értsd meg, hogy stresszes lettem a puma hírétől.

– Milyen puma? – tártam szét a kezem.

– Honnan tudjam, apád hívott ezzel...

– Ó – értettem meg visszafojtott nevetéssel. – Nem puma, hanem hiúz – javítottam ki. – És nem kell stresszesed miatta. Egy egyszerű éjszakai feladatra megyek ki az erdőbe, oda, ahol vigyáznak ránk, viszont tény, hogy az erdőben élnek állatok. Köztük hiúz is.

– Hát ezt nem bírom idegekkel – töltött újra.

– Nagyi, semmi értelme ennyire kiakadni, jól vagyok, és jól is leszek. Amúgy Zsombival megyek a feladatra.

– Ez legalább jó hír. Dobd oda a hiúznak, ha úgy van – bólintott. Zsombi kezében megállt a kés és villa, majd falfehéren nézett felém.

– Üdvözlöm a nagyidat – motyogta, én pedig a kamerába néztem.

– Zsombi, aki egyébként tökéletesen hallja, amit mondasz, üdvözöl.

– Hoppá – húzta el a száját a nagyi. – Fordíts felé, kérlek.

– Jó – mondtam, és a telefont Zsombi irányába tartottam, aki éppen egy újabb falatot lapátolt a szájába.

– Jó étvágyat, fiam – szólt a nagyi.

– Köszönöm – felelte Zsombi illedelmesen.

– Mit eszel?

– Ez most... – pillantott Zsombi a tányérjára – ...sajttal, sonkával töltött pulykamell sült krumplival és uborkasalátával.

– Na jól van, egyél csak, ki tudja, lesz-e még rá lehetőséged.

– Mi? – kerekedett el Zsombi szeme, és azonnal abbahagyta a rágást.

– Nagyi! – kaptam vissza magam felé a telefonomat mérgesen. – Ne ijesztgesd már, így is fél!

– Hát a leopárdtól én is félnék.

– Hiúz, és leraklak. De előtte kérj bocsánatot Zsombitól – néztem szúrós szemmel a kamerába.

– Hajj, jó, mutasd – forgatta a szemét. A telefont újra Zsombi felé fordítottam, aki halálra vált arccal nézte a kijelzőt. – Elnézést az előbbi ízléstelen viccemért – hallottam a nagyit.

– Semmi gond – motyogta Zsombi, hangosan nyelve egyet a torkán megakadt falatra.

Visszafordítottam magamhoz a nagyit.

– Fejezd be a vacsorát nyugodtan, aztán ha végeztetek a feladattal, mindenképpen jelentkezz – kérte.

– De lehet, hogy nagyon késő lesz – gondolkodtam.

– Nem baj. Várni fogom – ígérte, aztán a poharára pillantott. – Ha esetleg sokáig nem venném fel, próbálkozz csak, előfordulhat, hogy elbóbiskolok...

Elköszöntem a nagyitól, majd folytattam a vacsorámat, miközben a többiek szóltak, hogy nézzem meg a netet, mert Kocsis őrült posztolásba kezdett. így aztán ráérősen eszegetve fél kézbe fogtam a telefonomat, és átfutottam a közösségiket. Úgy tűnt, Kocsis is hazaért, és elárasztotta magával a netet. Szó szerint, ugyanis a suli Facebook-oldalán a következő fogadott:

Szirtes Gimnázium tizennégy új videót töltött fel a Készülődés az IOV-látogatásra albumba.

Szirtes Gimnázium harminc új képet töltött fel az Úton az IOV-ra albumba.

Szirtes Gimnázium százkét új képet töltött fel az Ilyen az IOV élménytábor albumba.

Szirtes Gimnázium tizenkilenc új képet töltött fel az IOV szelfik albumba.

Szirtes Gimnázium százötvennégy új képet töltött fel az IOV életképek albumba.

Szirtes Gimnázium hét új képet töltött fel az Ilyen a fiúk faháza az IOV-on albumba.

Szirtes Gimnázium nyolc új képet töltött fel az Ilyen a lányok faháza az IOV-on albumba.

Szirtes Gimnázium tizenöt képet töltött fel az IOV étkező és konyha albumba.

Szirtes Gimnázium két új képet töltött fel az IOV konyha személyzete albumba.

Szirtes Gimnázium harminc új képet töltött fel az IOV fák és erdő albumba.

Szirtes Gimnázium hat új képet töltött fel az IOV-medence albumba.

Szirtes Gimnázium nyolc új képet töltött fel a Lóri gyúr az IOV szabadtéri edzőtermében albumba.

Szirtes Gimnázium két új képet töltött fel a Hanna és apukája albumba.

Szirtes Gimnázium hat új képet töltött fel a Bernadett és

Dani albumba.

Szirtes Gimnázium egy új képet töltött fel a Zsombi a szüleivel albumba.

Szirtes Gimnázium huszonegy új képet töltött fel a Nyertes Szirtes. A csapatunk csoportképei az IOV-on albumba.

Szirtes Gimnázium tíz új képet töltött fel a Búcsú az IOV-tól albumba.

Szirtes Gimnázium tizenkilenc új képet töltött fel a Csárda – halételek és desszert albumba.

Szirtes Gimnázium negyven új képet töltött fel az IOV kísérők, szelük és ebéd, kitérő Lillafüred felé, utazás haza albumba.

Elkerekedett szemmel pörgettem a hírfolyamot, és annyira megdöbbentem, hogy elfelejtettem közben enni. Rettenetesen sok komment érkezett, én pedig félve kattintottam. Volt is okom félni.

„Mi a szar, Kocsis meghülyült? Mi ez a rengeteg kép?"

„Na jó, én letiltom a francba az egész sulit, nem hiszem el, hogy feldobta a Face a fák és erdő albumot. Kit érdekel?"

„A gyúrós gyerek már a suli oldalán gyúrhat? Én is akarok saját albumot a Szirtes oldalán!"

„Menjetek már, milyen faszán néz ki ez a hely, nem mondták, hogy full extrában lógnak ott a verseny alatt!"

„Nézzétek már meg a medencés képeket. Mi meg megdöglünk itt a net előtt."

„Titanilla tanárnő hol van? Miért nincs róla valami bikinis kép?"

„Vagy anélküli. LOL."

„Kocsis túltolta a netet, belefulladok a képeibe."

„Kocsis mit keresett a versenyen?"

„Nyerte a csapatunk a látogatást, és elmehetett a kísérőkkel."

„Kösz, erről lemaradtam."

„Milyen jól néznek ki a faházak!"

„Most mi ez az album a csárdáról meg a halételekről? Nem értem."

„Az már nem a verseny része, Kocsis hazafelé megállt zabálni, azt mutogatja."

„Honnan tudod?"

„Instán élőzött. Vagy hatszor."

„Jól néz ki az a halas kaja. Mi lehet?"

„Szerintem az sült pisztráng."

„Igazad van, az tényleg az."

„Ez a Hanna milyen jó csaj!"

„Jaja. De Bernadett se rossz.”

„Nem tudom, nem stílusom az olyan csaj, akinek akkora karja van, hogy simán lever."

„Seggfejek, megfogtátok a lényeget, látom."

„Mi a bajod?"

„Hogy ők az iskolánkért versenyeznek éppen, ne a csajokat stíröljétek és kritizáljátok a gép előtt punnyadva, hanem drukkoljatok normálisan, vagy maradjatok kussban, gyökerek!"

„Ki kritizált? Csak mondtuk, hogy a matekos spiné jól néz ki. Meg a vízilabdás se rossz, ha valaki bírja az izmos csajokat."

„Hé, nézzétek meg Kocsis szelfijeit. Beszarok a röhögéstől. Mi ez a kalap rajta?"

„Vette a látogatásra. Csinált haul videót is, annyira készült a Bükkbe."

„Kocsisnak van haul videója? Behugyozok, linkeljetek már mindent, ez óriási!"

„Tessék, itt van. LINK"

„Kösz."

„Most jöttem, bástyák, mi ez a baszott sok kép, Kocsis minden fűszálat megörökített, vagy mi van?"

„Kicsit elragadtatta magát, ja."

„A gyúrásnak külön albumot csinált. Besírtam."

„Az semmi, Instán van Kocsisról Boomerang is. Nagyon tolja a social médiát csórikám."

„Megyek, nézem."

„De jól néz ki a harmadik kaja a képen a csárdás albumban. Mi az?"

„Sztrapacska lesz az."

„Én is akarok olyat."

„Mi tart vissza? Kocsis megadta a lokációt is."

„Tényleg. Esküszöm, kedvet kaptam hozzá."

„Csá, mi ez a sok kép, van valami kirándulás a sulinkkal, és Kocsis nem szólt róla, mert utál?"

„Ez az IOV-on készült."

„Mi az az IOV?”

„Ne már, vagy kilenc napja megy a kontent a versenyről megállás nélkül, aki eddig nem követte, ne itt kérdezősködjön már, guglizz rá, baromarc."

„Mi van, már kérdezni sem lehet?"

„Hát ne. Itt ne. Mi itt napok óta követjük a versenyt, ha akarjuk, ha nem."

„Jól van már, utánanézek."

„Hé, új videó van Instán, csekkoljátok, Kocsis azt mondja, mennek ma éjjel feladatra a versenyzők. Elég idegesnek tűnik."

„Nézzük."

„Nincs Instám, valaki leírja?"

„Biztos ide is posztolni fogja, de tessék. Kocsis azt mondja beugratós volt a feladatra jelentkezés, és valamiért a Szirtes-csapat azt hitte, gamer cucc lesz, ezért jelentkezett a matekos csaj meg a kilencedikes geek"

„Zsombi és Hanna."

„Na, ők. És állítólag benézték a cuccot, mert mennek kifelé az erdőbe tizenegykor, valami feladatra"

„Kösz az infót."

„Nincs mit."

„Azt mondjátok, kimennek az erdőbe sötétben? Tiszta para."

„Hát ja, de vannak ott szervezők, egy csomóan vigyáznak a versenyzőkre. De azért mégis szívás, hogy nem Lóri és Bernadett mennek."

„Ja, Bernadett masszív csaj, leüt az bármit."

„Lóri meg lerúg bármit a vádlijával. LOL."

„Sajna nem ők mennek."

„Aha, tényleg szívás. Ráadásul a videóban Kocsis azt mondja, csomó veszély fenyegeti a versenyzőket. Oroszlán, meg minden."

„Oroszlán a Bükkben? Hát te hülye vagy, ember."

„Nem én mondtam, hanem Kocsis!!!"

„Kocsis nem említett oroszlánt, hanem párducot mondott."

„Ti mind teljesen idióták vagytok? Azt mondta, hiúz!"

„Az olyan, mint a párduc."

„Hát azért nem..."

„Srácok, most jöttem, mi történt? Kit harapott meg egy hiúz???"

„Senkit, ne kelts riadalmat feleslegesen!"

„ÚRISTEN, KOCSIST FELFALTA EGY HIÚZ? RIR IGAZGATÓ ÚR!"

„Ti nem vagytok normálisak..."

„Akkor tizenegykor megy Hanna és Zsombi az erdőbe?"

„Aha."

„A francba, hogy nem streamelik a versenyt, annyira nézném.”

„Én is."

„Én is."

„Én is."

„Én nem, csak ha Titanilla tanárnő pucér."

„Takaroggymár innen!"

„Hellósztok, éppen nyaralok, csak felnéztem a netre. Valaki meg tudja mondani, hogy Kocsis miért töltött fel képeket palacsintáról? És hol lehet kapni?"

A kommentszekciót bezárva leraktam a telefonomat, és kétségbeesetten néztem a többiekre. Bernadett és Zsombi csakúgy, mint én, lezsibbadt aggyal bámult maga elé, megpróbálva elfelejteni a suli oldalán látottakat. Eközben Lóri továbbra is vidáman evett, fél kezében a telefonját tartva, és elégedetten bólintott.

– Ezt nézzétek, milyen jó lett ez a kép rólam. Kocsis nagyon elkapta a pillanatot – mutatta felénk a saját edzős képét, és úgy tűnt, ő egyelőre nem is nézett meg mást a feltöltött fotók közül, kielégítette a Lóri gyúr elnevezésű album.

18.

Tíz óra ötvenöt perckor a hátsó kiskapunál, mellettem az ideges Zsombival vártuk a feladat kezdetét. Már minden csapat versenyzője megérkezett, így kisebb csoportban ácsorogtunk, nem tudva, hogy mi vár ránk. A kapuig lámpák sora világította meg az utat, azon túl azonban a mélysötét erdő terült el. Ott már nem volt fény, nem volt mesterséges világítás, sem pedig lámpa. Csak az erdő a benne lakó állatokkal. Köztük az estére legendássá vált párductigrisoroszlánpumahiúzzal. Elhessegettem a gondolatot a fejemből, és megnyugtatóan az izgalomtól reszkető Zsombi vállára tettem a kezem.

– Hé – mosolyogtam –, nyugi. Bízz bennem. Csak nekem kell kimenni oda – suttogtam.

– Biztos?

– Remélem – bólintottam, aztán körbenéztem a versenyzőkön. Még azok is elrettentek egy kicsit, akik a délutáni világosságban nem tartottak a feladattól. Mert azóta más lett a helyzet. Besötétedett, és a barátságos erdő koromfekete folttá vált a tábor körül. Sajnos Bernadett és Lóri nem kísérhettek minket a kapuig, mert a szervezők a táborban maradó csapattagokat összeszedték, és az étkezőbe terelték, ahol a kísérő tanáraink azt a feladatot kapták, hogy tartsák ott őket, és vigyázzanak rájuk, amíg a feladat tart. Titanilla annyira nem örült annak, hogy dolga akadt, de hamar megoldotta, mert leült az asztalunkhoz Bernadett és Lóri társaságában, majd elindított egy filmet a tabletjén. Elképesztően kemény munkája volt, sajnáltuk is érte.

Mivel a többieket vesztegzár alá helyezték az étkezőben, ott búcsúztunk el Bernadett-től és Lóritól, akik jól megölelgettek minket, és azt mondták, próbáljunk meg minden tőlünk telhetőt a bent maradásunkért, de nem fognak haragudni, ha kiesünk. Ez a megjegyzés ébresztett rá elsőként arra, hogy mennyire rosszul választottunk versenyzőt a feladatra. A csapatunkból ketten szinte az esélytelenek nyugalmával engedtek el minket. És ez nem jelentett túl jót.

A kiskapunál ácsorogva körbenéztem a többi csapattagon, akik közül a számítógépes játékra jelentkezők rémülten néztek szembe a kerítés felett látszó fekete lombkoronákkal. Tisztán látszott rajtuk, hogy félnek, és csak abban bízhattak, hogy együtt kell kimennünk oda, ahogyan a korábbi feladatnál is történt. Csakhogy én azonnal elvetettem ezt a lehetőséget, nem kizárólag azért, mert tudtam, hogy a mikrofonos fejhallgatóval Zsombinak lesz feladata, hanem azért sem gondoltam, hogy mindenki egyszerre megy ki az erdőbe, mert az IOV feladatai eddig mindig változatosak voltak, és nem ismétlődtek. Úgy gondoltam, most sem fognak.

Kornél a közelünkben állt Csengével, aztán amikor találkozott a tekintetünk, bátorítóan elmosolyodott. Viszonoztam a mosolyt, és azonnal a torkomba ugrott a szívem, ahogyan a szemébe néztem. Vadul zakatoló pulzussal, szó nélkül néztem rá, aztán félrekaptam a fejem, mert egy erősebb széllökés megrázta a közeli fákat. A félelmetes hangtól többen összerezzentek. Máté, aki a feladat kezdetéig activityzett a délutáni játékból kimaradt csapatokkal, megpróbálta vicceskedve, harsányan oldani a feszültséget, egyértelműen azért, hogy palástolja a félelmét.

– Na, mi lesz már? – kérdezte Karesz, egyik lábáról a másikra állva. – Pisilnem kell, szerintetek van még idő visszamenni? – nyújtogatta a nyakát a faházak irányába.

– Csak nem stresszes vagy? – röhögte ki a türkiz csapat egyik fiútagja.

– Én? Dehogy. Viccelsz? Tudod, mennyi ilyet játszottam már végig? Pfff. Ne tudd meg – hadarta idegesen gesztikulálva.

– Hát, lehet, hogy élőben egy kicsit más lesz, mint a PC előtt ülve – meredt rá gúnyosan Gergő az arany csapatból.

– Igen? Csak hiszed. Megfeledkezel a VR-ról. Azt is tolom rendesen – érvelt Karesz, aki a jelek szerint úgy érezte, hogy a virtuálisvalóság-szemüvegben átélt játékok megegyeznek azzal, hogy most ki kell mennie a sötét erdőbe. Én azért nem voltam ebben annyira biztos.

Hangokat hallottunk, ezért mindannyian odakaptuk a fejünket. A faházak irányából Róbert egy másik szervező kíséretében megérkezett a kapuhoz, amitől mindenki elcsendesedett, és feszülten figyelte, hogy mi fog történni.

– Milyen szép esténk van, nemde? – érdeklődött a főszervező csevegő hangnemben.

– Azért annyira nem – jött egy válasz a hátsó sorból.

Róbert elengedte a füle mellett a megjegyzést, és vidáman nézett körbe a megrettent tekinteteken, és elégedetten bólintott, mintha minden a tervei szerint alakulna.

– Na. Akkor kérném a világosbarna csapatot, hogy döntse el, ki marad a táboron belül, és ki megy az erdőbe – mondta, amitől mindenkinek elkerekedett a szeme. Kivéve Zsombit és engem, továbbá a fekete és a sötétzöld csapatot. Ők tudták, hogy ez következik, mert én erre tippeltem. És bejött.

– Ezt hogy kell érteni? – kérdezte Máté idegesen.

– Ahogy mondom – felelte Róbert. – Na, megvagytok? – pillantott a világosbarnákra, akik ijedten suttogtak egymás között, aztán meghozták a döntést. – Nagyszerű. Aki marad, a kollégámmal megy. Aki pedig az erdőt választotta, kövessen – nyitotta ki kulccsal a kiskaput, és a világosbarna csapattagot maga mellé híva kilépett a sötétbe.

A másik szervező a világosbarna csapat táborban maradó tagjával néma csendben elindult visszafelé, a faházak irányába.

– Én ezt nem vágom, mi történik? – kapkodta a fejét Máté, és ugrálva próbált meg kilesni a kerítés felett, miután Róbert visszacsukta a kiskaput.

Nem érkezett válasz, ezért Máté feladta az eredménytelen leskelődést, és inkább körbenézett az ott maradtak között, végül a tekintete rajtam állapodott meg.

– Ti tudjátok, hogy mi van, ugye? – húzta össze a szemét.

– Senki nem tudja pontosan – feleltem, és nem hazudtam a válaszommal. Maximum nem tettem hozzá, hogy mi a sejtésem.

Máté idegesen forgolódva, tanácstalanul kérdezősködött a versenyzőktől, hogy ők mire gondolnak, de nem érkezett hasznos tipp, ezért nyilván egyre dühösebbé vált. Viszont kénytelen volt visszafogni magát, ha nem akarta, hogy mindenki megismerje a valódi személyiségét. Azt még taktikai szempontból tanácsos volt elrejtenie.

– Hanna – lépett mellém Kornél, és suttogva a fülemhez hajolt, amitől végigszaladt a testemen a kellemes borzongás.

– Igen? – kérdeztem.

– Azt hittem, együtt mehet ki mindenki a feladatra...

– Én sejtettem, hogy nem – feleltem halkan.

– Vigyázni akartam rád odakint – ölelte át a derekamat, mire ösztönösen elmosolyodtam.

– Megleszek.

– Jó. Addig is, amíg nem indul valamelyikünk, maradj velem – kulcsolta az ujjait az enyémre.

– Rendben – szorítottam meg a kezét, és idegesen a telefonomra néztem, ahol az elindított stopperem azt mutatta, hogy négy perce ment ki a világosbarna csapat egyik fele. Mi pedig tovább várakoztunk. Nem tehettünk mást.

Az, hogy a csapatok egyik tagja egyedül megy ki az erdőbe, kellőképpen kizökkentette a versenyzőket a nyugalmukból. Ez idáig nem fordult elő, hogy teljesen egyedül legyen valaki odakint, a korábbi feladatoknál mindig az összes csapat egyszerre volt az erdőben, ami pszichésen megnyugtatóan hatott mindenkire. Most pedig sikeresen szétestek, és Róbert visszaérkezéséig azon ment a vita, hogy ki menjen ki, és ki az, aki maradjon. Mindkét lehetőség kellőképpen rejtélyes volt, hiszen azt sem lehetett tudni, hogy mi történik az erdőbe kilépő versenyzővel, és azt sem, hogy hová lett, aki marad.

Tizenöt perc telt el, amikor a táboron belül lévő szervező visszaért hozzánk, vele egy időben pedig kintről kinyílt a kiskapu, és belépett rajta Róbert.

– Sötétzöld csapat. Kérném, hogy most váljatok ketté – szólt, mire Karesz és Ádám összenéztek.

– Sok sikert – indult el Ádám a táboron belül maradó szervező felé, mire Karesz Róbert mellé lépett.

– Ne aggódj – nézett vissza a társára Karesz. – Egyáltalán nem félek, és nem ijeszt meg, hogy a világosbarna versenyző, aki előttem kiment, nem jött vissza. Ez nem para, egyáltalán nem, dehogy, nem gondolok arra, hogy széttépték odakint a zombik, és a kiontott belei a fekete avaron hevernek – magyarázta nagyokat nyelve, és mielőtt kilépett volna a kapun, megtorpant a sötétségbe bámulva. – Elnézést, nem lehetne, hogy mégis tolok egy végigjátszást az étkezőben? – pillantott a mellette álló Róbertre.

– Nem – felelte a narancssárga ruhát viselő férfi, és bátorítóan a fiú hátára tette a kezét, majd megpróbálta kitessékelni a kapun, de Karesz nem igazán akart kimenni.

– És nem beszélgethetnénk még egy kicsit? Mielőtt megyek? Csak hogy jobban megismerkedjünk. Például mi a kedvenc filmje? Biztos, hogy valami horror. Jézusom, eltaláltam? Csak nem a Ház az erdő mélyén? Az, ugye? Gondoltam – hadarta, összevissza csapongva idegességében.

– Indulás – szólt rá Róbert, és őszintén látszott rajta, hogy nehezére esik visszatartani a nevetését.

– Máris? Jó. Akkor menjünk – lépett egyet Karesz, és megint megállt. – Hú, hát máris megérkeztünk? Ez nem volt messze – kapaszkodott meg a kapuba, és úgy tűnt, nem hajlandó kilépni rajta.

– Na jó, ha nem indulsz el azonnal, a csapatoddal együtt kiestél – förmedt rá Róbert, kezdve elveszíteni a türelmét.

– Értem, na, nem kell rögtön fenyegetni – fújtatott idegesen a sötétzöld infós, aztán visszanézett a válla felett. – Sziasztok! Jó volt titeket megismerni. Ha esetleg vérfagyasztó sikolyt hallotok, ne ijedjetek meg, csak én vagyok.

– Menj már! – tuszkolta ki a kapun végre Róbert, és bevágta maga mögött az ajtót.

A stopperemet újra elindítva várakoztam tovább Kornél előtt állva, aki megnyugtatóan átölelt hátulról, miközben a csípőmön pihentette a kezét.

– Hanna, biztos, hogy vállalod? – nézett rám Zsombi feszülten.

– Miért, ha nem, akkor kimész oda? – kérdeztem vissza szórakozottan. A kilencedikes letörölte a pulcsija ujjával homlokáról az izzadságot, és a lámpa fényétől visszatükröződő szemüvege mögül nézett rám.

– Igazából csak udvariasságból kérdeztem – vallotta be, mire hangosan felnevettem.

– Megyek én, ne izgulj.

– És rendben leszel? Azért ez elég para – borzongott meg a gondolatra.

– Gondolkodj, Zsombi. Miért nem jött vissza az első versenyző? – kérdeztem.

– Mert meghalt? – tippelt rémülten, saját magát ijesztgetve.

– Mi? Dehogy – tűrtem a fülem mögé egy hajtincsemet. – Mert egy kivételével minden szervező odakint van, és a feladaton részt vevőkre vigyáznak. Akik végeztek, valószínűleg várakoznak valahol a szervezők felügyelete alatt. Azért nem hozzák vissza azokat, akik már letudták a feladatot, hogy ne mondhassák el, miről van szó.

– Na jó, ez tényleg logikusan hangzik – gondolkodott Zsombi.

– Ugye? Szerintem óriási a készültség kint, mindenki arra fókuszál, kivéve azt az egy szervezőt, aki itt maradt. A tanáraink sem véletlenül vonultak az étkező épületébe, összecsődítve a maradék csapattagokat. Nincs szervező, aki vigyázna rájuk, mindenki kint van. Szóval ne izgulj, biztonságos ez – tettem a vállára a kezem. – És ha félelmetesnek is tűnik – pillantottam a fák irányába –, valójában nem az – nyugtattam meg.

– Oké, hiszek neked – bólogatott.

Újabb negyedóra elteltével Róbert és a másik szervező is visszaért.

– Piros csapat – szólt, és bár tudtam, hogy egyszer mi következünk majd, mégis meglepett, hogy ennyire gyorsan sorra kerültünk. – Ki jön velem az erdőbe?

– Én! – tettem fel a kezem, Zsombi pedig a másik szervezőhöz lépett.

– Te jössz ki? – lepődött meg Róbert, és a kérdése váratlanul ért, mert nem sok jót sejtetett.

– Hát... így terveztem – hezitáltam, és Kornélra pillantottam, aki idegesen figyelte a jelenetet. Elfordítva a fejem Zsombira néztem, aki értetlenül széttárta a karját.

– Jó, ti tudjátok – tette fel a kezét Róbert úgy, mint aki ebbe nem szól bele. Ettől pedig megállt bennem az ütő. – Erre parancsolj – nyitotta ki előttem a kaput.

– Ezt vajon miért mondta? – suttogtak össze a versenyzők, és ha addig nem is volt gyomorgörcsöm, ezzel a kis közjátékkal sikerült teljesen kizökkennem a koncentrációból.

– Várj, Hanna, menjek én? – kérdezte Zsombi hisztérikusan, tudva, hogy valamiért a szervező elszólta magát. Ha elszólta magát egyáltalán, és nem csak az zavarta, hogy túl nyugodtnak lát. Összehúzott szemmel néztem a sűrű, fekete fákra, és visszaszóltam a vállam felett.

– Nem. Megyek én – bólintottam határozottan.

– Egy pillanat – jött utánam Kornél, és megállított minket a kapuban.

– Mi az? – kérdezte tőle Róbert.

– Csak fél perc, annyit kérek – kérte a szervezőt, aki idegesen a tábori lámpafény felé tartotta a karját, és megnézte az óráját.

– Húsz másodperc, nem több – lépett félre Róbert, hogy úgy tűnjön, magunkra hagy minket, de egyébként ott állt mellettünk. Kérdőn Kornélra néztem, aki kifejezetten nyugtalannak tűnt.

– Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy nincs kabalám... hadarta.

– Igen, az a kabalád, hogy a jobb oldaladon alszol – suttogtam mosolyogva.

– Igen. Vagyis az is... Igazából van valami, de nem mertem elmondani, mert túl realista vagy az ilyesmikhez. Viszont nekem eddig bejött. Tessék, vidd magaddal – vette le a kezéről a fekete gumi karkötőjét, és a kezembe nyomta, én pedig csodálkozva forgattam az ujjaim közt a darabot. Már feltűnt, hogy mindig viseli, de soha nem láttam még, hogy mi van rajta. A gumi karkötőn írott betűtípussal a Barcelona felirat szerepelt, négy évvel ezelőtti dátummal.

– Ez mi? – kérdeztem.

– Edzőtábor volt, akkor vettem, és... Nem tudom, szerintem szerencsét hoz. Szeretném, ha most nálad lenne – magyarázta.

– Ennyire nem bízol abban, hogy bent maradok? – gondoltam át azonnal.

– Nem erről van szó... – túrt a hajába idegesen, és láttam rajta, hogy hazudik. – Csak úgy gondolom, ha ez rajtad van, és a jobb oldaladon aludtál, akkor biztos, hogy minden rendben lesz – mosolygott rám, megpróbálva elrejteni előlem, hogy mennyire feszült.

– De ha én ezt felveszem, mi lesz veled? – kérdeztem.

– Hát, lehet, hogy még ezen és a jobb oldalon alváson kívül is van valami – forgatta a szemét, mire hangosan felnevettem.

– Szóval babonás vagy – bólintottam szórakozottan.

– De ne mondd el senkinek – hajolt oda hozzám, és a derekamat megragadva megcsókolt.

– Indulás, Hanna, mennünk kell! – köhintett egyet Róbert.

– Te pedig menj vissza a kapun, elvileg ki sem jöhettél volna – förmedt Kornélra, aki még egyszer gyorsan megcsókolt, és a fülembe súgott. – Maradj bent a versenyben, Hanna.

Aztán visszament a kapun a táborba. Utoljára visszanézve még egyszer Kornél tekintetébe fúrtam az enyémet, majd Róbert becsapta az ajtót, elvágva minket egymástól. A karkötőt az ujjaim közt forgatva, zakatoló szívvel pillantottam újra a feliratra, aztán erőteljeset bólintva feltettem a szabad csuklómra (nem arra, amin anyu karkötője volt), és Róbert után indultam, aki előrement. Egyenesen az erdő irányába. Sötétebb volt, mint gondoltam, figyelnem kellett a lábam elé, de őszintén szólva semmit nem láttam, csak vakon követtem a főszervezőt, aki egy idő után megtorpant.

– Tessék. Ezt vedd fel – nyomott a kezembe hirtelen egy gamer headsetet, olyat, ami a képen is szerepelt, én pedig azonnal feltettem a fejemre a fülhallgatót, és a szám elé húztam a mikrofonját. A fülesem recsegett egy kicsit, aztán meghallottam Zsombi hangját.

– Hanna! Hanna, itt vagy? – kérdezgette, megállás nélkül ismételgetve.

– Itt vagyok. Most jöttem ki a kapun. Te hallasz? – kérdeztem.

– Na végre! Igen, tökéletesen hallak – felelte Zsombi vékony hangon. – Figyelj, itt az van, hogy nekem az őrbódéba kellett jönnöm, rárakták a fejemre a fejhallgatót, és azt mondták, várjak.

– Mire?

– Még nem tudom – hangzott Zsombi a fülhallgatómból.

– Te jól vagy? – kérdezte.

– Persze, itt állok Róbert me... – fordultam körbe, aztán ráeszmélve, hogy egyedül vagyok, ideges nevetéssel kijavítottam magam. – Itt állok egyedül, és várom, hogy mit kell csinálnom – feleltem.

Valószínűleg amíg a fejhallgatóval szórakoztam és Zsombival egyeztettem, hogy halljuk-e egymást, a főszervező cselesen, észrevétlenül le tudott lépni mellőlem, nyilván azzal a szándékkal, hogy majd jól megijedek az egyedülléttől. így aztán, Zsombira várva a fülesemben, az erdő szélén ácsorogtam a koromsötétben, és vissza-visszapillantottam a hátam mögött még látszódó, biztonságot nyújtó kerítésre. Ahhoz elég messze gyalogoltatok el Róbert, hogy ne halljam már a többiek kiszűrődő hangját, de maga a tudat, hogy Kornél ott van, kellőképpen megnyugtatott. Egy széllökés megrázta a közeli fák lombjait, amiből felszállt néhány...

– A francba – suttogtam, és automatikusan a piros pulcsim kapucnijához nyúltam, amit felhúztam a fejemre.

– Mi az? – kérdezte Zsombi azonnal.

– Semmi. Csak denevérek – motyogtam behúzott nyakkal.

– Ó, basszus. Megvagy? – pánikolt.

– Persze.

– Várj, jön valaki. Pillanat.

– Oké, csak nyugodtan. Én addig itt... Itt ácsorgók a sötét erdőben a fejem felett repkedő denevérekkel. Ahogy szoktam... – vicceltem el a helyzetet. Hallottam, ahogy Zsombi beszél valakivel, aztán újra hozzám szólt.

– Jó, megvagyunk, bejött a szervező a bódéba, és a kezembe nyomott egy piros borítékot, meg lenyomott egy órát, ami itt mutatja az időt. Tíz perctől számol vissza...

– Akkor időre megyünk. Szuper – húztam el a számat. – Mi áll a borítékban? – kérdeztem.

– Nyitom – felelte Zsombi izgatottan. Hallottam, ahogy tépi a papírt, és türelmetlenül hadarva olvasta fel:

– „Róbert mondja, hogy menj tizenöt lépést egyenesen előre."

– Tessék? – kérdeztem, mintha csak rosszul hallottam volna.

– Ahogy mondom. Itt ez áll. Egy egyes szám, utána pedig, hogy „Róbert mondja, menj tizenöt lépést egyenesen előre".

– Ez áll a papíron? Hogy „Róbert mondja"? – ráztam meg a fejem értetlenül.

– Aha. Aztán jön a kettes szám, más iránnyal. Figyelj, Hanna, szerintem az van, hogy fel vannak számozva a feladatok. Az első, hogy menj egyenesen előre tizenöt lépést. Szerintem ott van valami.

– Jó, nézzük meg – bólintottam magamnak, és elindultam, számolva a tizenöt lépést, miközben az agyam megállás nélkül kattogott. Róbert mondja... Róbert mondja.

– Hol jársz? – kérdezte Zsombi.

– Tíz lépésnél, de basszus, ez már az erdő – nyújtogattam a karom magam előtt a vaksötétben. – Iszonyatosan sötét van – mondtam.

– Nálad van a telód?

– Igen, a zsebemben...

– Akkor használd az elemlámpa funkciót – tanácsolta.

– Szerinted azt lehet? – torpantam meg tizenkét lépésnél.

– Ha nem lehetne, akkor elvették volna tőlünk. Mint a sulis feladatnál, amikor a teremben tableteztünk. Emlékszel? Azért lehet nálad a telefonod, hogy használd a lámpát – győzködött, én pedig a vaksötétben forgolódva bólintottam, miközben minden irányból neszezés és gallyak roppanása hallatszott. Kapkodva kivettem a telefont a zsebemből, benyomtam az elemlámpát, és megpróbálva sziklaszilárdan tartani a kezem, körbefordultam. Talán jobb volt, amikor nem láttam, mert amerre irányítottam a fényt, mindenhol felébredt a természet. Csillogó hálókon himbálózó pókok, nyálkás csíkot maga után húzó csiga, bogarak... Istenem. – Hanna, mondj valamit!

– Itt vagyok – ráztam meg magam, és továbbmentem. Ahogy a fejemet kapkodtam, az egyik fatörzs mögött megláttam egy oldalt kilógó narancssárga pulóvert, amitől azonnal megkönnyebbültem. Nyugi, Hanna, itt vannak a szervezők, végig itt vannak, és megállítják a vaddisznót, ha éppen feléd rohanna. – Oké, megvolt a tizenöt lépés.

– És?

– Semmi – forgolódtam a megadott ponton. – Itt nincs semmi.

– Nézz körbe jobban, kell, hogy legyen ott valami. Mehetsz egy kicsit tovább, vagy vissza, mert a tizenöt lépés nem mindenkinek ugyanannyi.

– Igaz, kicsiket lépek, megyek még előre – suttogtam, és megpróbáltam ügyet sem vetni a közeli aljnövényzetből hallatszó motoszkálásra. Tizenhét lépésnél újra megálltam, és tanácstalanul fordultam körbe, nem tudva, hogy mit keressek. Aztán az elemlámpával körbepásztázva megakadt a szemem az egyik fatörzs alján. – Ott van valami! Látok valamit! – indultam oda.

– Mi az? – kérdezte Zsombi.

Lehajoltam, felkaptam a leszúrt kis piros zászlót, majd ünnepélyesen meglobogtattam, figyelmen kívül hagyva, hogy egyedül vagyok.

– Egy zászló! Itt egy kis piros zászló – avattam be Zsombit is a felfedezésembe, mert közben rájöttem, hogy ő még mindig az őrbódéban várakozik.

– Oké, szuper. Akkor most figyelj, olvasom tovább. Második: „Róbert mondja, hogy menj öt lépést előre, hetet pedig balra."

– Ezt is Róbert mondja... Értem – bólintottam. – Akkor az előző alapján, ha az öt lépés hét volt nekem, akkor most... – számoltam ki gyorsan, és elindultam.

A sötétben gyalogolva haladtam a fák között, a lépteimet számolva, miközben majdnem elbotlottam egy földből kiálló gyökérben.

– Aú – horkantam fel.

– Mi történt? A hiúz? – kérdezte Zsombi rémülten.

– Dehogy a hiúz. A bokám. Már megint – forgattam a szemem sziszegve. – Itt vagyok, keresem a zászlót – kapkodtam a fejem, a tekintetemmel átfésült területre irányítva az elemlámpát. – Megvan! – vettem észre a földbe szúrt zászlót, és odalépve felkaptam. – Hány van még?

– Még három.

– Idővel hogy állunk?

– Baromi jól. Mehet tovább?

– Mehet tovább – feleltem. – És ha lehet, akkor gyorsan, mert valami mocorog a közelben – levegő után kapkodva hátráltam egy lépést, aztán azonnal visszaugrottam az eredeti helyemre, mert tudtam, hogy onnan kell továbbmennem, különben cseszhetem az egészet.

– Jézusom, oké, oké, mondom máris – kapkodta a levegőt Zsombi. – Jön a harmadik. „Róbert mondja, hogy menj huszonöt lépést egyenesen előre, majd kicsit jobbra hármat."

– Kicsit jobbra? Mi ez, Google navigáció? – ráztam meg a fejem kiakadva, aztán átkonvertáltam fejben a huszonöt lépést az én lépteim hosszára, és elindultam. Egyre beljebb jártam az erdőben, aztán megpróbáltam kicsit jobbra menni, bármit is jelentsen ez, és tudtam, hogy ezúttal már nagyobb területen kell keresnem a zászlót. – Itt vagyok, keresem – mondtam, aztán egy halk sikoly hagyta el a számat, mire Zsombi riadtan felkiáltott, a környező fák közül pedig mint négy kísértet, négy narancssárga ruhás szervező lépett ki, ellenőrizve, hogy mi történt velem.

– Úristen, mi volt ez? – sikongatott Zsombi a fejhallgatómban.

– Denevér – feleltem hangosan, a torkomban érezve a szívdobogásomat. – A fejem felett repült, súrolta a kapucnimat, de nincs baj! – mondtam részben Zsombinak, részben pedig a szervezőknek, akik árnyként húzódtak vissza a fák közé. – Oké, keressük a zászlót. Mennyi időnk van?

– Még mindig sok – közölte Zsombi.

– Azért nem mondod el, hogy pontosan mennyi, mert... – gondolkodtam.

– Mert nem kell ezzel foglalkoznod. Csak keresd a zászlót. És kerüld el a denevéreket.

– Azon vagyok, csakhogy a denevérek nem kerülnek el engem – motyogtam, és átgyalogoltam a mélyebb avaron, ami szinte ellepte a cipőmet. Sehol sem találtam a zászlót.

– Megvan?

– Nincs. Még nincs – dörzsöltem meg fél kézzel az arcomat. Talán túljöttem. Talán elmentem mellette. Talán kizökkentett a denevér, és ijedtemben rárúgtam volna a zászlóra egy halom levelet? Ne, ne, ne...

Elveszetten álltam a sötét fák között, és a sírógörcs kerülgetett, amiért nem tudtam, hogyan tovább, majd a csuklómon lógó szilikon karkötőre pillantottam, és elnevettem magam. Ha Kornél képes a jobb oldalán aludni a versenyek előtt és ezt a karkötőt hordani négy éve, csak mert hisz benne, hogy szerencsét hoz, akkor én sem adhatom fel annyival, hogy egyszerűen nem tudom megcsinálni. Talán igaza van, és ha úgy alakul, hogy elfogyunk, akkor is erőt kell gyűjtenünk valamiből. Egyszerűen azért, mert muszáj.

– Hanna, nem akarlak megzavarni, de kicsit aggaszt, hogy nevetgélni hallak egyedül az erdőben. Szóval most vagy az történt, hogy egy róka viccet mesél neked, vagy meghülyültél – gondolkodott hangosan Zsombi.

– Nem, én csak... – ráztam meg a fejem, és úgy éreztem, hogy képtelen lennék megmagyarázni. – Még mindig keresem a zászlót – feleltem egyszerűen, és újra átvilágítottam a környéket. – Azt hiszem, látom! – kiáltottam fel, és odafutottam egy távolabbi fához, ami mellett a talajba szúrva ott árválkodott a piros zászló.

– Szuper vagy, így tovább! Nagyon jó vagy, Hanna! – buzdított Zsombi lelkesen. – Jön a negyedik. Készen állsz?

– Igen – válaszoltam, aztán megperdültem a tengelyem körül, mert ezúttal sokkal hangosabban és sokkal közelebbről hallottam hangokat. A zajok alapján, amennyire meg tudtam állapítani, nem egy kis termetű élőlényről lehetett szó. Csak remélni mertem, hogy a szervezők mozgolódását hallom, ahogyan követnek engem. – Lehetne gyorsan? Valami nagy van a közelemben – suttogtam szapora légzéssel.

– Te jó ég, máris mondom. A negyedik: „Róbert mondja, menj hét lépést balra, ötöt jobbra, hármat pedig előre."

– Öhm, oké – jegyeztem meg, és újra átszámoltam a lépéseket, aztán sietősen megindultam, az elemlámpámmal hátra-hátravilágítva magam mögé. – Tudod... – mondtam Zsombinak gyaloglás közben, mert kifejezetten vágytam a beszélgetésre és a társaságra. – Mindig úgy voltam vele, hogy nem kedvelem a horrorokat, mert semmi realitás nincs bennük – gondolkodtam. – Hiszen mindegyik ugyanarról szól. És mennyire hihetetlen... Tinilány az erdőben, reszkető kézzel tartja az elemlámpát, és egyre beljebb halad, a fák sűrűjébe, ahelyett, hogy kifutna onnan... – magyaráztam tovább, Zsombi pedig felnevetett. – Na, hát azért most ezt átértékeltem magamban – közöltem.

– Hogy állsz?

– Megérkeztem a megadott helyre, próbálom felkutatni a zászlót, és nem nézni hátra, mert nem akarom látni, ha az, ami a hangot kiadta, esetleg utánam jött – feleltem.

– Megértem – fújtatott Zsombi.

A fekete lombkoronák alatt forgolódva egy újabb nagy széllökés rázta meg a fákat. Az ijesztő hang végigzúgott az egész erdőn, én pedig a kapucnim alól félve pillantottam fel a levelek között látszódó égboltra. A felhők eltakarták a holdat és a csillagokat, így koromsötét volt az éjszaka. Ahogyan annak lennie kellett egy ilyen feladaton. Nagyszerű. A fejemet kapkodva világítottam körbe, keresve az utolsó előtti zászlót.

– Jé – csodálkoztam el.

– Megtaláltad? – kérdezte Zsombi.

– Nem, de szerintem ez gomba – hajoltam le az egyik fatörzs mellé, hogy jobban szemügyre vegyem.

– Hanna, a feladat... – emlékeztetett Zsombi.

Ó, igen, persze – emelkedtem fel, aztán összerezzentem egy hangra.

– Mi volt ez? – kérdezte Zsombi a fülesben.

– Nem tudom, de fentről jött – pillantottam a lombokra.

– Akkor madár – közölte kizárásos alapon.

– Talán egy Strix aluco – mosolyodtam el.

– Micsoda?

– Macskabagoly, de részletkérdés – lépkedtem tovább. A nyirkos talajtól vizes lett a cipőm talpa, így kellőképpen csúszott. Próbáltam óvatosan haladni, hogy ne essek el, miközben megállás nélkül pásztáztam a környéket a zászló után kutatva.

– Hanna, nehogy azt hidd, hogy sürgetlek, vagy ilyesmi, megfogadtam, hogy addig nem szólok, amíg nem fogy vészesen az idő...

– Oké – bólintottam.

– Szóval most szólok – tette hozzá, mire megtorpantam.

– Mennyire nagy a baj?

– Két perc van vissza – köhintette.

– Ó, a francba – dobbantottam egyet, és idegesen körbefordultam. – Nem látom, de keresem – meredtem az elemlámpával világított területekre.

Próbáltam kizárni a neszeket, huhogásokat, kaparászást és egyéb hangokat, és csak az utolsó előtti zászlóra koncentrálni, aminek ott kellett lennie valahol. De hol? Újabb széllökés rázta meg a fákat, majd egy villám cikázott át az égbolton, bevilágítva az egész erdőt. A villámlást egy távoli dörgés követte, mire sietősebben kezdtem kutatni.

Nem tudtam, merre tovább, ott voltam, ahol lennem kellett, mégsem találtam a zászlót. A kiesés szélére sodródtunk, az időnk vészesen fogyott, de nem találtam meg. Leengedtem a kezemben lévő telefont, mélyet sóhajtottam, és a világító kijelzőmön lévő háttérképére néztem.

– Anyu, segíts – suttogtam végső elkeseredésemben, de persze nem jött válasz tőle. És Zsombitól sem, aki minden bizonnyal hallotta a kétségbeesett motyogásomat, de nem szólt rá semmit. Erre nem tudott mit.

Az idő rohamosan telt, én pedig képtelen voltam felfogni, hogy a Szirtes gimi számára itt ér véget a verseny. A sötét erdőben állva, a közelgő vihar előtti szélben, a körülöttem lévő neszek és zajok kíséretében. Pedig már voltunk itt kint. Kétszer is. Csak akkor sikerült. Megcsináltuk. Sőt, még úgy is, hogy az első alkalommal, a térképes feladatnál az arany csapat szándékosan elrejtette az avarban a betűket, amiket keresni kellett...

És akkor elkerekedett szemmel rájöttem. Nem én vagyok rossz helyen. A zászló nem látszik. A fejemet kapkodva az elemlámpával egymás után a fatörzsek aljára világítottam, keresve a gyanús jelet. És már meg is találtam. Az egyik levélkupac sokkal feltűnőbb és nagyobb volt, mint a többi. Mintha valaki szándékosan odahordta volna. Mintha a szervezők az utolsó előtti zászlót direkt elrejtették volna.

Őrült módon odarohantam, térdre rogytam az aljnövényzetben, majd a telefonomat az ajkaim közé szorítva világítottam, és két kézzel kezdtem ellapátolni a lehullott faleveleket, amik alól bogarak és pókok szaladtak ki. Figyelmen kívül hagyva, hogy végigfutott a hátamon a hideg, és ezer ízeltlábút éreztem a testem minden területén, kikaptam a zászlót a kupac alól.

– Megvan! Megvan, Zsombi! – üvöltöttem az erdőben, a fejhallgató másik oldalán pedig a kilencedikes, aki már bőven lemondott arról, hogy továbbjutunk, elképedve szólalt meg.

– Ez nem igaz!

– De, megvagyok. Idő?

– Egy percen belül, de sikerülhet! – ordította lelkesen. – Ötödik. Menj balra nyolc lépést – olvasta fel izgatottan, én pedig óriási vigyorral az arcomon már indultam is volna, amikor az agyamban egy kis harang vészjelzéseket adott le, amitől megtorpantam.

– Zsombi, olvasd fel még egyszer, szó szerint – kértem.

– Hanna, erre nincs idő...

– Olvasd fel, kérlek! – kapkodtam a levegőt.

– Ötödik. Menj balra nyolc lépést – ismételte meg.

– Ez van odaírva? – kérdeztem.

– Igen. Ez! Menj már balra nyolc lépést, negyven másodpercünk van.

– Megyek már, csak... – tétováztam.

– Csak mi? – kérdezte sürgetően.

– Semmi – ráztam meg a fejem.

– Mész már? Úton vagy, Hanna? – türelmetlenkedett Zsombi, én pedig a szám szélét rágva hezitáltam. A továbbjutásunk múlhatott ezen a döntésen, de mégsem mozdultam.

Tudtam, ha most tévedek, akkor kiestünk, és örökké az én hibám marad. Mégis vállaltam a kockázatot. Méghozzá azért, mert az utolsó, ötödik feladatnál valami nem stimmelt.

– Hanna, húsz másodpercünk van, ott vagy már?

– Nem, én... Nem mentem tovább – ismertem be.

– Micsoda??? Miért? – ordítozott Zsombi.

– Mert... mert valami nem stimmel – motyogtam.

– Mi? – kérdezte. – Hanna, kiesünk, másodperceink vannak!!!

– De... De nem volt ott, hogy „Róbert mondja” – mondtam ki hangosan, és abban a pillanatban, ahogyan ez elhagyta a számat, Róbert kilépett a fák közül. Közelebb volt hozzám, mint gondoltam.

– Gratulálok – sétált oda, megállt előttem, és a kezét tartotta felém. – Ez bravúros volt. Kérném a fejhallgatót és az összegyűjtött zászlókat.

– Itt van mind a négy – vettem ki a zsebemből a feladaton begyűjtött zászlókat, és levettem a fejhallgatót is, amiből már amúgy sem hallottam Zsombi hangját. Valószínűleg tőle is elvették.

– Köszönöm. Ez pedig itt az ötödik megszerzett zászlód – adott át Róbert egy piros zászlót. – Legyen nálad.

– Miért? – kérdeztem csodálkozva.

– Mert ez a csapatodat illeti – mosolyodott el. – Kérlek, most menj, mert perceken belül indítjuk a következő versenyzőt, és még el kell helyeznünk a sárga zászlókat – mosolygott, és oldalra mutatott, ahol várt rám egy narancssárga ruhás szervező, aki visszakísért a többiekhez.

Az erdőből rekordgyorsasággal kikeveredve, a kerítés mellett gyalogolva követtem a szervezőt. Úgy tűnt, megkerüljük a tábort, és a főkapuhoz megyünk. Séta közben a kezemben fogott zászlóra világítottam, ami ugyanolyan piros színű volt, mint amiket összegyűjtöttem, azzal a különbséggel, hogy volt rajta egy ábra. Az elemlámpa fényénél hunyorogva néztem a grafikát, és értetlenül megráztam a fejem. Egy joker szimbólum volt.

A főkapun belépve Zsombi értetlenül nézett rám, mivel nem tudta, hogy mi történt, miután nem mozdultam el a leírásban szereplő irányba. Amikor aztán vigyorogva bólintottam, jelezve, hogy továbbjutottunk, a kilencedikes szinte a nyakamba ugrott, és ugrálni kezdett, magával rángatva engem is, arra buzdítva, hogy örüljek vele ilyen formában. A padoknál a sötétzöld és világosbarna csapatok két-tagja ült, akik már szintén végeztek a feladattal.

A többiek még mindig az étkezőbe voltak zárva tanári felügyelet alatt, fogalmuk sem volt arról, hogy a végzett csapatok visszajöhettek a táborba. Ahogyan azok sem tudták, akik a hátsó kiskapunál vártak a feladatra.

– Fogalmam sincs, mit csináltál, de marhára örülök! – ölelgetett Zsombi.

– Szép volt, okoska – lépett oda mosolyogva Karesz is. – Tíz percen belül voltál?

– Éppenhogy – ismertem be. – Te?

– Megvolt nyolc perc alatt – felelte.

– Hűha – biccentettem elismerően. – Az elég jó idő.

– Hát, szerintem embert még nem láttak ennyire gyorsan futni erdőben. Majdnem kiköptem a tüdőmet, de nem érdekelt, annyira féltem mindentől. Felkapkodtam a zászlókat, és bíztam benne, hogy nem öklel fel egy vaddisznó, vagy tép szét valami állat. Ez a nyolc perc is kísérteni fog életem végéig – mesélte, én pedig mosolyogva hallgattam.

– És... Hol a zászló? – néztem a kezére.

– Milyen zászló?

– Az ötödik – mondtam.

– Mindet vissza kellett adnom a csávónak, aki az utolsónál várt.

– Nem Róbert volt ott? – kérdeztem döbbenten.

– Nem, ő az elején lelépett, amikor átadta a fülest – magyarázta.

– Ó, értem – mosolyogtam. – Jók voltatok – veregettem meg a vállát, és Zsombihoz fordultam. – Eljössz velem kezet mosni?

– Persze – felelte, és elindult felém.

A faházak irányába sétálva Zsombi még mindig a feladat izgalmainak hatása alatt állt, és megállás nélkül magyarázott arról, hogy mennyire jó páros voltunk, és végre a segítségemre lehetett, amikor is óvatosan körbenéztem, aztán a karját megragadva behúztam a faházak mögé.

– Hanna, mi a... – húzta el a karját fájdalmas arccal. – Nem kezet mosni megyünk?

– Ezt nézd – húztam ki a zsebemből a zászlót.

– De jó, ilyeneket kellett összeszedni? – lelkesedett.

– Igen, de nem az a lényeg. Hanem hogy az első négy sima piros zászló volt, ez pedig... – mutattam a grafikára. – Ezt azért kaptam, mert a végén nem mentem el balra – magyaráztam.

– Joker? – vette át, és tüzetesebben átnézte.

– Igen.

– Mit jelenthet?

– Azt nem tudom, de meg kellett tartanom, Róbert azt mondta, hogy ez a csapaté...

– Talán emlék? Kocsis örülni fog neki, szerintem kirakja a falára – gondolkodott Zsombi.

– Nem tudom – ingattam a fejem. – Figyelj. Az utolsó körben... Ott én nem balra mentem. Hanem maradtam.

– Tudom, de ezt akkor sem értettem – ingatta a fejét.

– Mert nem volt időm megmagyarázni – tűrtem a fülem mögé egy hajtincsemet. – Amikor felolvastad, és nem volt ott az instrukció elején, hogy „Róbert mondja", akkor rájöttem, hogy ez tulajdonképpen a Simon Says játék megfelelője az IOV-on. Ismered?

– Hát, talán alsóban játszottunk utoljára a tanárnővel – töprengett el.

– De akkor tudod, miről van szó, nem?

– Most, hogy mondod... – kattogott Zsombi agya. – Igazad van! Végig úgy volt az instrukció, hogy „Róbert mondja", és akkor ott is volt a zászló, ahol Róbert mondta. Az utolsónál meg nem volt „Róbert mondja", ezért te...

– Ezért én nem mozdultam, hanem maradtam, így nyertem el az utolsó zászlót, amit nem kellett megkeresnem, hanem Róbert adta oda. És ez az. A jokeres... – hadartam.

– Oké, de – akadt meg. – De... Nem értem. A sötétzöldek és a világosbarnák is továbbjutottak, pedig ők tutira nem kapták meg az utolsó zászlót, hanem elrohantak balra...

– Mert... – gondolkodtam. – ...mert szerintem balra is volt ötödik zászló. És akik nem jöttek rá, hogy ez Simon Says játék is egyben, ők szintén továbbjutottak, és szerintem, mivel időre ment a feladat, a végén az esik ki, aki legkésőbb végzett...

– Akik lehetünk mi is? – gondolkodott Zsombi.

– Igen, bárki lehet – magyaráztam.

– De mégis van egy joker zászlónk?

– Van. Csak azt nem tudom, hogy mire való – rágtam a szám szélét. – Talán aki rájön, hogy ez Simon Says játék is egyben, az... valamiféle beváltható bonuszt kap.

– Nyertünk valamit pluszban? – csillant fel Zsombi szeme.

– Szerintem igen – bólintottam.

– Nem vagy semmi, Hanna! – ölelt át a faház mögött. – És akkor erről semmit nem tud a többi csapat?

– Csak aki szintén nem ment balra. De eddig rajtam kívül senki nem szúrta ki, hogy az ötödik feladatnál kimaradt a „Róbert mondja" rész...

– Basszus, esküszöm nekem sem tűnt fel – ámult Zsombi. – Pedig végig nálam volt a papír.

– Semmi gond – nyugtattam. – Nagyszerűen navigáltál, és sokat segített, hogy végig beszéltél hozzám.

– És gondolom, az is, hogy jobban féltem, mint te – tette hozzá, én pedig hangosan felnevettem.

– Hát, nem jött rosszul. És nyilván ijesztő volt az őrbódéban.

– Nagyon! Tudod, mekkora keresztespók van a sarokban?

– Kitalálom. Mint Csenge feje – közöltem jókedvűen, aztán visszasétáltunk a padokhoz, ahol a többiek várták az érkező versenyzőket.

Az étkezőből kiszűrődött a benti lámpafény, az ablakban pedig Lóri alakja jelent meg, ahogyan homlokát az üveghez nyomva próbál kinézni a sötétbe, de természetesen nem látott semmit, így visszament az asztalokhoz. Szegény, nem igazán értette, hogy mi a gond, ezért időnként újra és újra felbukkant az üvegnél, és megpróbált kilátni, hátha ezúttal sikerül. Nem sikerült.

Zsombival az egyik faasztal tetején ülve a kaput figyeltük, amin Máté érkezett vissza, vele egy időben pedig Marci jött meg az őrbódéból.

– Mennyi? – kérdezte Mátétól a világosbarna csapattag.

– Hat perc alatt megvoltam – vigyorgott Máté elégedetten, és visszakérdezett. Mindenki válaszolt, hogy mennyi idő alatt teljesítette a feladatot, és amikor Zsombi kelletlenül elmondta, hogy mi éppen tíz percen belül voltunk, a két sárga csapattag őszintén felröhögött. – Rezeg a léc, srácok, nagyon rezeg... – közölte vidáman Máté.

– Meglátjuk – feleltem, és összehúzott szemmel figyeltem a viselkedését. Nem volt nála az ötödik zászló, azzal már eldicsekedett volna.

Újabb várakozás következett, amit feszülten, a gondolatainkba merülve töltöttünk el. Az eddigiek alapján mi voltunk a kiesők, plusz volt nálunk egy zászló, amivel még nem tudtuk, hogy mit kezdhetünk.

Legközelebb a szürke csapat tagja lépett be a kapun, egy időben a csapattársával az őrbódéból. Ők kilenc perc alatt teljesítették a feladatot. Zsombival kezdtünk egyre idegesebbek lenni.

– Mi van akkor, ha mi végeztünk utolsó helyen? – suttogta.

– Akkor kiesünk – feleltem, a szám elé téve a kezem, hogy takarjam magam.

– És a zászló? Szerinted azzal nem maradhatunk? Nem arra való?

– Passz, Zsombi, nem tudom – ropogtattam az ujjaimat, és türelmetlenül várakoztam. És hiába vártam, még mindig nem Kornél jött meg, hanem a türkiz csapat.

– Mi az időtök? – kérdezte Máté, aki mindenkit a kapuban várt, hogy elsőként faggassa ki az eredményről.

– Hét perc húsz másodperc – felelte.

– A fenébe – hajtotta le a fejét Zsombi kétségbeesetten.

A várakozás számunkra idegtépő volt, a körülöttünk lévő csapatok viszont mind tudták, hogy bent maradtak, tekintve, hogy a mi időnk volt a legrosszabb, így nekik nem volt félnivalójuk, jókedvűen beszélgettek egymással és hülyültek. Mi meg úgy ültünk ott Zsombival, mintha a halálos ítéletünkre várnánk.

Próbáltam sudokuzni, de nem kötött le, csak összevissza kapkodtam a táblázatban, ezért idegesen elraktam a telefonomat, aztán újra elővettem, és megint megpróbáltam. Csigalassúsággal telt az idő, a kiesésünk lehetősége pedig ott lebegett a fejünk felett, és minden egyes visszaérkezővel egyre kevesebb lett az esélyünk. Végül aztán már csak három csapatra vártunk. A feketékre, az aranyra, és a halvány rózsaszínekre. Mindenki más már ott volt a táborban, és mind jobb idővel végeztek, mint mi.

– Szar ügy, ha így marad az állás – gondolkodott Máté hangosan, aki szavait eredetileg Marcinak szánta, de direkt úgy adta elő, hogy mindenki más is hallja. Természetesen nekünk szólt a beszólás, mivel minket érintett, a többi játékos csak fáradtan ásítozott a késői órában, arra várva, hogy vége legyen a versenynek. – Nézzük az esélyeket. Ki nincs még itt? Az arany csapat, de ők tuti továbbjutók, ez nem is kérdés – imitálta Máté, hogy mennyire töri a fejét. – A fekete csapat is biztosan tíz percen belül végez... Kik vannak még? A halvány rózsaszínek is jók szoktak lenni. Hát, piros csapat, ezt úgy hívjuk, hogy szívás – állapodott meg a tekintete rajtunk.

– Ne válaszolj neki – dünnyögtem Zsombinak, idegesen harapdálva a szám szélét.

– Nem is tudnék mit – válaszolta a teljesen összetört kilencedikes mellettem.

Felkaptam a fejem, mert hallottam, ahogyan kinyílik a kapu, és azonnal felpattantam. Kornél érkezett vissza, Csenge pedig az őrbódé irányából futott felé.

– Jók voltunk – vigyorgott a lány vidáman.

– Jók bizony – tartotta a kezét Kornél, Csenge pedig belecsapott, aztán mindketten rám néztek. – Mennyi idő alatt csináltátok meg? – kérdezte Kornél.

– Majdnem tíz perc – ismertem be, mire mindketten hatalmasat fújtattak. – Ti?

– Öt percen belül – válaszolta Kornél gondterhelten a szemembe nézve. – A többiek?

– Mindenki jobb időt teljesített, mint mi – sóhajtottam.

– Oké, nyugi, még van két csapat... – gondolkodott Kornél.

– Egy – javítottam ki. – Az arany csapatot ne is vegyük számításba – ingattam a fejem, Kornél pedig szomorúan odahajolt hozzám, és átölelt.

– Elmentél balra az ötödik zászlónál? – kérdeztem hirtelen.

– Persze. Csenge azt olvasta be a fülesbe – válaszolta, aztán összehúzta a szemöldökét. – Miért? – Gyere – ragadtam meg a karját.

19.

– Tudod, hogy mit jelent? – kérdezte Kornél a joker zászlót nézegetve.

Ugyanúgy a faházak mögé vonultunk el, ahogyan korábban Zsombival is tettem.

– Nem, fogalmam sincs – ráztam meg a fejem. – Talán valami nyeremény lenne, ha bent maradunk – tippeltem.

– Vagy ez garantálja a bent maradásotokat – gondolkodott Kornél. – Hiszen amit elmondtál, arra rajtad kívül szerintem senki nem jött rá. Mindenki balra ment, nem?

– Úgy tudom, hogy igen – biccentettem. – De én ezt mégsem ezzel a feladattal vonnám össze – pillantottam a zászlóra. – Joker... Nincs meg, nem tudom, mi ez – ráztam meg a fejem.

– Már csak két csapat jön, úgyhogy hamar kiderül – fogta meg a kezem Kornél. – Nem eshettek ki, így meg főleg nem – erősködött.

– Kiderül... – közöltem szomorúan, és a zsebembe rejtettem a zászlót, majd Kornéllal kézen fogva visszamentünk a főkapu előtti padokhoz.

A sötétben csak az alakok rajzolódtak ki, ahogyan görnyedten ücsörögnek a padokon és asztalokon, várva a feladat végét, hogy mehessenek végre aludni.

A kapu nyílt, összeszorult torokkal néztem oda, Kornél pedig erősebben szorította meg a kezem. A halvány rózsaszín csapattag érkezett, egy időben az őrbódéval kilépő társával. Mindketten morcosak és letörtek voltak, amitől az asztal tetején ülő Zsombi megfeszült, és mint egy szurikáta, a nyakát nyújtogatva nézte, hogy mi történik.

– Mennyi az időtök? – fogadta őket is Máté, aki elsőként akart tudomást szerezni a teljesítményükről.

– Hagyj! – sétált el mellette a lány dühösen, és a csapattársához lépett. – Sajnálom – mondta, tehetetlenül széttárva sáros karját.

– Hé, mi történt? Mennyi idő alatt csináltátok meg? – kiáltott feléjük Karesz.

– Tizenegy perc, időn túl voltunk, jó? Le lehet szállni rólunk, megyünk haza a vérbe – dühöngött az erdőt megjárt, halvány rózsaszín melegítőt viselő lány, mire Zsombi megkönnyebbülten elernyedt, és hanyatt fekve végigterült az asztalon, miközben Kornél odalépett hozzám, és lehunyt szemmel a homlokomnak támasztotta a homlokát.

– Mondtam, hogy vidd el a karkötőt – suttogta felszabadultan, én pedig majdnem összeestem a megkönnyebbüléstől, és szorosan lehunytam a szemem. Nem estünk ki. Már biztosan bent voltunk a legjobb nyolc között.

A hír hallatán a sötétzöldek és Csenge is odarohantak hozzánk, és egy nem túl diszkrét, ugrálós örömünnepet jártak körülöttünk, megfeledkezve arról, hogy a halvány rózsaszínek éppen a hazaútra készültek, merthogy azt mindenki pontosan tudta, hogy nincs esély arra, hogy az arany csapat utolsóként mégis bebukja a feladatot.

Ahogyan kis társaságot alkotva örültünk és beszélgettünk, Csenge és Kornél között átnézve megláttam a kapuban várakozó Mátét, aki idegesen nézett minket. Úgy tűnt, nagyon nem örül a bent maradásunknak.

Utolsó versenyzőként Gergő lépett be a kapun, és figyelmen kívül hagyva a felé záporozó kérdéseket az idejükkel kapcsolatban, az őrbódéból érkező társához lépett, és kezet fogtak egymással. Dávid, aki irányította a fejhallgatón át a csapattársát, kérdő tekintettel suttogott valamit Gergőnek, aki bólintott, majd óvatosan körbenézve, hogy megbizonyosodjon arról, senki sem figyeli őket, kihúzott a zsebéből egy összehajtott arany zászlót, és megmutatta Dávidnak.

Gyorsak voltak és diszkrétek, én azonban kiszúrtam a padon ülve, és oldalba böktem Zsombit.

– Mi az? – kérdezte vigyorogva, még mindig a bent maradásunk okozta örömmámorban fürödve.

– Náluk is van egy zászló – suttogtam.

– Meglepődtem volna, ha nincs – forgatta a szemét Zsombi. – Kíváncsi vagyok, mi lesz ebből...

– Én is – suttogtam álmosan.

Az arany csapat érkezésével teljes lett a létszám, így Róbert és a szervezők utolsóként léptek be a kapun, amit bezártak maguk mögött.

– Mindenki az étkezőbe! Gyerünk, gyerünk, ébresztő! – kiáltotta, és hangos tapsolásba kezdett, amitől a versenyzők bágyadtan keltek fel a padokról, és zombimódban indultak az épület felé.

Az érkezésünkre az odabent lévő, minket váró csapattagok felriadva kapták felénk a fejüket. Úgy tűnt, netezés és tabletezés közben bealudtak, többen pedig az asztalra hajtott fejjel pihentek.

– Na végre! – nyújtotta meg a nyakát Titanilla, amikor meglátott minket, és hangos ropogások közepette jobbra-balra mozgatta a fejét.

Az asztalunknál ülő Bernadett és Lóri rémülten nézték az érkezőket, majd amikor megláttak minket, lélegzetvisszafojtva próbálták leolvasni az arcunkról a reakciót. Mosolyogva bólintottam egyet, mire a két csapattársunk összepacsizott a levegőben, és boldogan fogadtak minket, amikor leültünk közéjük.

– Mi volt? Mindent meséljetek el – pislogott nagyokat Lóri. – Öcsém, minket bezártak ide, azt hittem, már soha nem szabadulunk, nem értettem, miért nem jöttök már. Nem engedtek ki sem edzeni, sem más miatt. Én meg órákig visszatartottam a hugyozást, aztán mondjuk kiderült, hogy nem kellett volna, mert itt van vécé, a konyhásnő mutatta meg, hogy hol, nem is tudtam róla – gondolkodott el. – Na mindegy, meséljetek ti – türelmetlenkedett.

– Máris mondjuk – biccentettem mosolyogva Lórinak, aztán elfordítottam a fejem, mert Róbert becsukta az étkező ajtaját, amitől minden csapat, akik éppen belemerültek a beszélgetésbe, egyszerre hallgatott el.

– Mehetünk már végre? – nyöszörögte Titanilla tanárnő.

– Te jól megvoltál? – súgtam Bernadettnek, aki elég leharcoltnak tűnt, rosszabbul festett, mint mi, akik feladaton jártunk.

– Persze, az idő első felében azt hallgattam, hogy Lórinak pisilnie kell, aztán amikor ez a probléma megoldódott, a szöszi kezdett szenvedni, hogy utálja a munkáját – nézett Titanilla tanárnő felé.

– Sajnálom – veregettem meg Bernadett karját.

– Semmi gond. A lényeg, hogy sikerült nektek – mosolygott rám.

– Egy kis figyelmet kérnék! – szólt erőteljes hangon Róbert. – A mai feladaton utolsó helyen, időn túl végzett a halvány rózsaszín csapat, így számukra véget ért a verseny – jelentette be.

Az étkezőben néma csend volt, mindenki a halvány rózsaszíneket nézte, akik dühösen felálltak az asztaluktól, és az ajtó felé indultak.

– Reggel hat órakor érkezik értetek a busz, addig a tanároknak fenntartott épületben tölthetitek az időt. Menjetek, és pakoljatok össze – mondta nekik Róbert.

A csapat köszönés vagy bármi egyéb nélkül kicsörtetett az étkezőből, és nem láttuk többé őket.

A versenyben maradtak ekkor újra beszélgetni kezdtek, folytatták az élménybeszámolót azoknak, akik eddig várakoztak, és egy pillanat alatt őrült lárma kerekedett a késő éjszakai órában.

– Na, hogy volt, mondjátok már – kapkodta a fejét köztünk Lóri.

– Továbbá – folytatta Róbert, túlüvöltve az étkező zsibongását, amitől újra mindenki egyszerre hallgatott el. – A mai feladaton a zászlók megszerzése mellett egy másik, rejtett feladattal találkozhattak azok, akik eléggé élelmesek voltak – mondta. Erre mindenki kíváncsian forgolódni kezdett, és tisztán látszott rajtuk, hogy nem értik, miről van szó. Róbert elégedetten folytatta: – A leírásban szereplő „Róbert mondja” sorok a klasszikus Simon Says, azaz Simon mondja játékot jelentették. Vagyis ha Róbert mondja, akkor teljesítitek a kérést, azonban ha nincs ott, hogy „Róbert mondja", akkor nem mozdultok – jelentette ki.

Ekkor többen a szemüket lesütve, vagy éppen a homlokukra csapva értették meg, hogy mire kellett volna odafigyelniük a zászlók keresgélése közben.

– És bizonyára most rájöttetek, hogy az ötödik zászló keresésénél a feladatban nem szerepelt a „Róbert mondja", ezért nem kellett volna elmozdulnotok onnan.

– Hanem ott kellett volna maradni – sziszegte Karesz kínosan.

– Pontosan – bólintott Róbert. – Mivel ez a feladatnak csupán egy extrája volt, balra is helyeztünk el zászlót, így tehát aki elment érte a megadott irányba, szintén talált megoldást. Csak nem olyat, mint aki ott maradt... – vigyorgott.

– Srácok, baj, ha én ebből egy szót sem értek? – meresztgette a szemét Lóri.

– Sss! – szólt rá Bernadett, miközben feszülten figyelt.

– Kérném a piros és arany csapat erdőben feladatot teljesítő tagjait, hogy jöjjenek ide mellém – kérte Róbert, mire mindenki felénk fordult. Gergő az első asztalok közül büszkén felállt, én pedig kissé több szorongással, nem örülve annak, hogy a figyelem középpontjába kerültem, lehajtott fejjel sétáltam oda a főszervező mellé, állva a kíváncsi pillantásokat. – A versenyben lévő csapatok közül összesen kettő, a piros és arany csapat tagja jött rá a rejtett feladatra. Tapsoljuk meg őket – kérte Róbert. Az étkezőben felhangzó taps erőltetett volt, és a legkevésbé sem őszinte, mivel mindenki tudni akarta, hogy mi lesz ebből. Ahogyan mi is. – Kérném az ötödik zászlótokat – fordult felénk. Gergő és én is odanyújtottuk a zsebünkből kivett zászlót, amiket Róbert elégedetten elvett, kihajtogatott, majd felmutatott az asztaloknál ülőknek. – Joker – szólt ünnepélyesen.

– Vagyis? – ráncolta a homlokát Máté, maga előtt összefont karral, hátradőlve ült a székén.

– Vagyis ezzel a zászlóval a piros és arany csapat védettséget élvez, a következő feladaton nem vesznek részt, automatikusan a táborhelyen maradnak, biztos továbbjutóként – mondta ki, mire elkerekedett szemmel kaptam a szám elé, és láttam, hogy az asztalunknál Bernadett, Zsombi és Lóri elképedve néznek össze. Miközben a bejelentésre általános elégedettség ütötte fel a fejét a többi csapattag felől, a tekintetemmel Kornélt kerestem, aki a szemembe nézve mosolygott, és megkönnyebbülten bólintott egyet. Olyan örömöt éreztem, hogy majdnem beleszédültem, és azt hittem, már soha nem bírom abbahagyni a vigyorgást, ami aztán mégis egy pillanat alatt hervadt le az arcomról. Mert Róbert még nem fejezte be. – Azok a versenyzők pedig, akik a mai feladaton balra fordultak, és ezáltal nem a helyes zászlót szerezték meg, holnap délelőtt tízkor legyenek a főkapunál – tette hozzá.

Az egész étkezőre rátelepedett a síri csend, hirtelen senki nem tudott mit reagálni erre.

– Mármint ez egy új feladat? Rendesen kieséses, meg minden? – kérdezte végül a türkiz csapat egyik tagja, megpróbálva értelmezni a hallottakat.

– Igen – bólintott Róbert.

– És nem mi választhatjuk meg, hogy kit küldünk? – döbbent le Karesz.

– Nem. Azok a versenyzők mennek a holnap délelőtti feladatra, akik ma hibáztak. Jó éjszakát kívánok – köszönt el, és otthagyva minket a teljes döbbenetben, kilépett az étkezőből.

Riadtan néztem Kornélra, tudva, hogy ez őt érinti, de nem tudott velem foglalkozni, mert az asztaluknál egy kisebb megbeszélést tartva hajoltak össze. Megértettem, mi védettek lettünk, de attól nekik még holnap délelőtt a bent maradásért kell küzdeniük. Visszasétáltam a saját asztalunkhoz, ahol Bernadett, Lóri és Zsombi ugráltak örömükben, és engem is bevontak az ünneplésbe.

– Azt a rohadt, Hanna, beszarok, öcsém, komolyan – magyarázta Lóri, és bármit is szeretett volna mondani, mosolyogva bólintottam, miközben éreztem, hogy valakik néznek, ezért félrekaptam a fejem. A sárga csapat négy tagja idegesen bámult ránk, köztük Máté is, aki Kornéllal és a sötétzöld ruhás Karesszal együtt holnap mindenképpen feladatra megy.

Elkaptam róla a tekintetem, és megpróbáltam kizárni a fejemből, hogy ne ronthassa el az örömünket, aztán elővettem a telefonomat, és a kései óra ellenére üzentem apunak és a nagyinak is, hogy nem csak továbbjutottunk, de még védettséget is szereztem. Eközben Lóri Kocsisnak írta meg a fejleményeket, aki pár másodperccel az üzenet elküldése után élőben jelentkezett az Instagramon, hogy elmondhassa a követőinek az örömhírt. Amúgy egy nézője volt az éjszakai órában. Lóri.

– Na menjünk aludni, hosszú nap volt – rázta meg Bernadett rövidre nyírt haját, és az ajtó felé indult. Az étkező már kezdett kiürülni, a csapattagok álmosan, fáradtan, és főként csalódottan vonultak vissza. A kezemben tartott telefonnal követtem Bernadettéket, amikor is egymás után két üzenetem jött.

Az elsőt megnyitva apu gratulációját olvastam el, azt írta, hogy nagyon büszke rám, és arra is, hogy rájöttem a rejtett feladatra. Mosolyogva bólintottam, aztán rányomtam a következő üzenetre, ami a nagyitól jött. Ő egészen más oldalról közelítette meg a dolgot, és az egyetlen mondatát elolvasva akaratlanul is felnevettem. Az üzenet így szólt: „Na, senkit nem evett meg a puma?”

A faházak között sétálva a sötétben elköszöntünk a fiúktól, aztán Bernadett-tel kettesben mentünk tovább a saját lakhelyünk felé. Amikor megérkeztünk, nem is kellett mondanom semmit, mert Bernadett pontosan tudta, hogy még nem megyek be, így csak intett egyet, amolyan „én lefekszem aludni, majd gyere" stílusban, és otthagyott.

A kivilágított medencéhez sétáltam, és leültem a szélére.

A víz felszínét sűrűn fodrozta az egyre erősödő szél, én pedig a kapucnimat felvéve ücsörögtem ott, a telefonommal a kezemben, amin elindítottam egy random lejátszási listát, és bedugtam a fülembe a fülhallgatót. Néhány perccel később megérkezett Kornél, aki szó nélkül leült mellém.

– Kéred? – nyújtottam felé a fél fülhallgatómat, mire bólintva elvette, és bedugta a fülébe.

Ott ültünk egymás mellett, én a vállára hajtott fejjel, és hallgattuk a nagyjából mindenki számára ismeretlen zenéimet.

– Ez... – szólalt meg kis idő múlva. – Ez egészen rettenetes – közölte a kezét nyújtva, mire nevetve odaadtam neki a telefonomat, hogy átnézhesse a lejátszási listát. – Honnan vannak ezek a zenék?

– Nem tudom, csak úgy találtam. Igyekeztem olyat keresni, amit nem ismerek...

– Ezeket szerintem nemcsak te nem ismered, hanem a világon senki – közölte szórakozottan.

– Ha nem ismerem, akkor nincsenek róla emlékeim, és nem tudnak fájdalmat okozni – vontam meg a vállamat.

– Persze, értem – felelte azonnal. – De azért szerintem van olyan zene is, amit nem ismersz, és mondjuk jó...

– Gondolod? – nevettem fel.

– Egészen biztos – biccentett, aztán felhúzta a szemöldökét. – Ez mi?

– Hát, az együttes és cím alapján talán dán rap – gondolkodtam el.

– Azt sem tudtam, hogy van olyan, hogy dán rap. És hogy valaki hallgatja, azt meg szerintem ők sem tudják – nevetett fel, aztán visszaadta a telefonomat, és a zsebéből előszedte a sajátját. – Tessék – nyújtotta át a fülhallgatójának a felét, mire átvettem, és bedugtam a fülembe. – Ha tetszik valami erről, akkor add magadhoz Spotify-on a lejátszási listámat.

– Rendben, köszönöm – bólintottam. – De nem értem, mi bajod a dán rappel – tettem hozzá a hangomban bujkáló nevetéssel. Kornél röhögve megrázta a fejét, és odaadta a telefonját, hogy nézelődjek a zenék közt, de mielőtt görgetni kezdtem, mintha csak eszébe jutott volna valami, visszavette tőlem. – Mi az? – kérdeztem értetlenkedve.

– Semmi – rázta meg a fejét, és sietősen írni kezdett a keresőbe.

– Most komolyan... Mit csinálsz? – mosolyogtam rá.

– Elfelejtettem, hogy van, amit ki akartam törölni...

– Á, értem. Van ciki zene a listádban – vigyorogtam. – Mutasd.

– Nem, tényleg nem erről van szó – mondta komolyan, mire a kijelzőjére pillantottam. És akkor megláttam én is. Az Avenged Sevenfold-számokra keresett rá a listájában.

– Nem kell kitörölnöd – suttogtam őszintén.

– De, mert mondtad, hogy ez tényleg felkavaró neked, és kiment a fejemből, hogy egy rakás számom van tőlük. De hülye vagyok... Én tényleg csak azt akartam, hogy hátha találsz valami jobbat, mint amiket amúgy hallgatsz, és... – magyarázkodott, mire szomorú mosollyal néztem rá, és a karjára tettem a kezem, hogy megnyugtassam.

– Ne töröld ki – kértem.

Kivettem a kezéből a telefonját, és üveges tekintettel néztem az Avenged Sevenfold-számokra, köztük a So Far Away-re. Nightmare album. Az volt anyu kedvence. Aztán az enyém is az lett, mert annyit hallgatta otthon és a kocsiban és mindenhol, hogy kénytelen voltam megszeretni. Végül aztán persze rajongóvá váltam, és rendeltünk egyenpólót a netről, és istenem, mennyire el akartunk együtt menni egy koncertre. Mielőtt kiderült a betegsége, állandóan néztük a banda turnéjának helyszíneit és időpontjait, hogy mi van hozzánk közel, vagy hová ugorhatnánk el megnézni őket. Anyu boldog volt, mert úgy érezte, végre van egy közös program a kamasz lányával, amit nem tartok cikinek. És utólag összefacsarodik a szívem, ha belegondolok, hogy ez miért okozott neki ekkora boldogságot. Mert összekötött minket, és úgy érezte tőle, hogy végre van egy közös pontunk. Ezért tervezgette. Csak aztán nem sikerült megvalósítani. Lehunytam a szemem, a gondolataim visszaugrottak azokra az időkre, és pokolian fájt látnom magam. Egy dög voltam, csakúgy, mint minden tizenéves. Azzal a különbséggel, hogy amikor a többi velem egykorú kinövi, akkor majd utólag meg tudja beszélni az anyukájával, lerendezve annyival, hogy „ez egy ilyen korszak, na és, mindenki volt kamasz". Én meg már nem tudom megbeszélni vele, és az utolsó emlékei rólam, amikor még nem volt beteg, vagyis nem tudtuk, az, hogy ülök a rohadt telefonommal a kezemben, és nyomkodom ebédnél, vacsoránál, a kocsi hátsó ülésén, nyomkodom utazásnál, nyaralásnál, séta közben, metrón, buszon, mindenhol. Egyszavas válaszokkal lerendeztem a kérdéseket, ühüm, nem, igen, jó, persze, hagyjuk... Ha pedig bővebben kifejtettem, akkor nincs kedvem, nem érdekel, majd máskor, nem érek rá, ezt még befejezem, még tíz perc, még egy óra, hagyjál, még van egy részem, még van egy évadom, csukd be az ajtót, a szobámban eszem, miért nem engeded, azt csinálok, amit akarok...

Hányszor aludt el úgy, hogy nem vettem észre, mert játszottam a gépemen. Órákig. Hajnalig. Milyen rohadék voltam, és nem is tudtam róla, teljesen természetesnek tartottam a viselkedésemet, és azt, hogy ahelyett, hogy beszéltem volna vele, hogy többször kérdeztem volna meg, hogy mit gondol bizonyos dolgokról, én az Instát görgettem unottan, más emberek szaros beállított életét nézve, miközben a valóságban ott volt a sajátom, amit elszalasztottam. És már nem tudom meg, hogy mit gondol bizonyos dolgokról, nem kérdezhetem meg, hogy haragudott-e rám bármikor, amikor szemtelen voltam, vagy figyelmetlen, vagy csak ki tudja, egy tipikus kamasz a „leszarom'' világnézettel, mert nem érte meg, hogy ez elmúljon nálam, nem érte meg, hogy kinőjek belőle, és nem érte meg, hogy bocsánatot kérhessek mindenért, amit akaratomon kívül követtem el. Ezért akart annyira koncertre menni velem, ezért kereste és tervezte, hogy legyen anyalánya programunk, hogy valamivel elcsaljon a géptől, hogy valami miatt letegyem a telefonomat a kezemből, hogy ne a kiskutya filtert igazgassam a fejemen vagy lájkolgassam mások háttal állós képét az Instán. Mert eszembe sem jutott, hogy érdek nélkül, csak úgy lógjunk együtt, koncerttel akart elcsalni, csak azért, hogy együtt lehessünk. És bárcsak tudná, hogy bármit megadnék azért, hogy vele lehessek. Nem koncerten, nem utazáson, nem drága, vagy éppen tervezett programon. Hanem csak úgy vele, otthon, a konyhában vagy a nappaliban. Hogy nézhessem, mit csinál, hogy halljam a hangját, a nevetését, hogy láthassam az arcát, hogy megfoghassam a kezét, újra érezve a bőre tapintását, hogy elmondhassam neki, mennyire szeretem, és mennyire szerettem akkor is, amikor nem mutattam ki. Hogy megígérjem neki, hogy többé eszembe nem jutna megkérni, hogy csináljon rólam képet, és újat kérni, amikor nem sikerült jól, hogy aztán feltöltsem a netre, hogy vadidegeneknek mutogassam magam és a kreált életemet. Bárcsak tudná, hogy nem érdekelnek többé a felszínes dolgok, a kirakat, és az, hogy mit gondolnak mások.

Mindent, de mindent megadnék azért, hogy még egyszer láthassam, és hogy ő is láthasson engem, hogy bebizonyíthassam, hogy nem okozok csalódást, nem olyan vagyok, amilyen akkor voltam, mielőtt beteg lett. És megszakad a szívem, ha arra gondolok, hogy mennyit próbált a kedvemben járni, amit akkor észre sem vettem, vagy elsiklottam felette. Nem szabadott volna így történnie, mert ha nem lett volna beteg, vagy meggyógyul belőle, akkor most nevetnénk együtt azon, hogy milyen seggfej voltam tizenöt évesen, és mondhatná, hogy mennyire nem bírt abban az időben, én pedig nem haragudnék ezért, mert elismerném, hogy akkor valóban kibírhatatlan voltam, és fátylat borítanánk rá, mint minden anya-lánya páros, akik a kamaszkor együttes átvészelése után továbblépnek. De mi nem léptünk együtt tovább, mert anyu örökre elment, én pedig itt maradtam a kínzó bűntudatommal, a lelkiismeret-furdalásommal, újra és újra, napról napra kényszerítve magam arra, hogy felelenevítsem a múltban tett hibás lépéseimet, tudva, hogy nem változtathatok rajta, és tudva, hogy anyu úgy ment el, olyannak látva engem, amilyen már nem vagyok, vagy amilyen soha nem is voltam igazából.

A medence vizét bámulva, kiszáradt szemmel, pislogás nélkül hallgattam a fülemben szóló számot, amire valószínűleg tudtomon kívül, ösztönösen nyomtam rá a gondolataimba merülve.

– Jól vagy? – kérdezte Kornél, aggodalmasan pillantva rám. Bágyadtan néztem a szemébe, aztán a kezében tartott telefonra, amin a So Far Away felirat úszott a kijelző jobb oldaláról a bal szélére, monoton ütemben, folyamatosan ismétlődve.

Kábán bólintottam egyet, és próbáltam magamban megfogalmazni, hogy mit is érzek pontosan. A temetésen hallottam utoljára, és azóta is kerültem, féltem tőle, mint a tűztől. Rettegtem újra hallani, mert nem tudtam, mit vált ki belőlem. Azt hittem, majd előjön a temetés napja, ahogyan a rokonok és családtagok, akiket jó esetben évente egyszer vagy kétszer látok, vonulnak mögöttünk kisírt szemmel, mert ó, de nagyon szomorúak, még online gyertyát is gyújtottak anyu halálakor, és posztoltak közös képeket, megosztva a világgal a gyászukat. Emlékszem, nem voltam teljesen magamnál a temetésen, sok minden kiesik, de azt tudom, hogy mit éreztem, amikor megláttam felvonulni a posztolókat. Hogy vörösre bőgött szemmel bámultam rájuk, és szerettem volna nekik ugrani, amiért az anyámról töltenek fel képeket átkozott RIP szöveggel, mert annyi nem volt bennük, hogy normálisan kiírják, hogy nyugodjon békében, lerendezték három betűvel, ami az égvilágon semmit sem jelent. A nagyi veszekedett, azt tudom, megrángatta az egyik unokanővéremet, aki képet akart készíteni a sírról, hogy posztolja az Instagramjára, én meg csak álltam ott apu mellett a koporsót nézve, és egymásba karolva meredtünk magunk elé, teljes ürességgel a fejünkben. Nem tudtam felfogni, hogy anyu ott van, vagy hol van, a kórházi időszak még valóságosnak tűnt, mert hiába romlott az állapota napról napra, tudtam, hogy hová kell mennem, hogy lássam, tudtam az utat, becsukott szemmel is odataláltam volna, be a kapun, második épület, ajtón be, földszinti rész tizenkilences szoba, ott van, ott fekszik, ott gyógyul. Nem? Aztán nem volt ott, de a temetésen sem volt, vagyis nem láttam, és ahogyan kiszáradt szájjal, szétsírt szemmel, kábán meredtem körbe, emlékszem, hogy őt kerestem, hogy jöjjön, és tegyen rendet, mert a nagyi tombol, a rokonok mit keresnek ott, menjenek el, apu magánkívül van, én meg elveszett vagyok, és szükségem van rá, és jöjjön gyorsan.

De nem jött, hogy jöhetett volna? Aztán a koporsó leengedésekor a So Far Away szólt, én pedig el-elcsukló hangon sírtam, a könnyeim szétáztatták az arcomat, valaki meg hátulról megkérdezte, hogy ez milyen zene, hogy lehet ilyet választani, én meg réveteg tekintettel hátranéztem, és kerestem volna, hogy ki volt az, de nem tudtam meg, mert a szürke arcomat és öntudatlan állapotra utaló tekintetemet látva mindenki behúzta a nyakát, és nem szólt többé. Majd megbeszélik a Facebookon. Vagy az Instán. Feltöltve néhány képet „Temetésen jártam" szöveggel. #rip, #szomorú, #sadday, #blackdress.

Féltem újra hallani a számot, mert nem tudtam, mit vált majd ki belőlem. Kornél mellett ülve, a So Far Away-jel a fülemben aztán mégsem a temetés ragadt meg az agyamban, azon átsiklottam. A dal egészen mást hozott ki belőlem, olyat, amire nem is számítottam. Átfutva az önmarcangoláson és a temetés napján, a gondolataim a szám felénél már megállapodtak valami egészen másnál, amin én magam is meglepődtem. Mert hirtelen otthon voltam, és a szobámban ülve gépeztem, amikor odakintről üvölteni kezdett a zene, én meg feljebb tettem a saját fülesemben a hangerőt, de nem bírtam a kinti zajjal, ezért idegesen megállítottam a videót, amit néztem, kirántottam a szobaajtómat, és széttárt karral néztem anyura. Aki a laptopja fölé görnyedve éppen még hangosabbra állította, egészen biztosan azért, hogy engem bosszantson (ebben azért a nagyira ütött), és amikor meglátott, úgy tett, mintha nem is vette volna észre, hogy megzavart.

– Lehalkítanád? – kértem.

– Persze, elnézést – felelte vigyorogva, aztán a laptopját felkapva leült a fotelbe, a combjára helyezte a gépet, és tovább nézte, miközben üvöltött a zene.

– Mármint most... – köhintettem.

– Ja igen, hangos – bólintott, direkt azért, hogy bosszantson, és egy hangyányit halkított rajta.

– Na jó, mindegy, hagyjuk – indultam vissza a szobámba a szememet forgatva, amikor is megtorpantam. – Mi ez amúgy?

– Zene – felelte.

– Tényleg? – kérdeztem utálatosan, de továbbra is ott álltam, nem mentem vissza. – Kik ezek?

– Avenged Sevenfold.

– Nem hallottam még róla – ismertem be. – Élőben megy?

– Igen, streamelik a koncertet egy fesztiválról – bólintott.

– Melyikről?

– Valami német – vonogatta a vállát.

– Aham. És sokáig tart? Mert elég hangos – magyaráztam.

– Most kezdődött, de lehalkítom, ha zavar – meredt a képernyőre.

– Jó, köszönöm – bólintottam, és visszamentem a szobámba. Az ajtót becsukva továbbra is beszűrődött a koncert zaja, ezért fújtatva megráztam a fejem, és visszamentem.

– Még mindig hangos? Mert akkor felrakom a fejhallgatót – pillantott rám. – Ha visszaadod – tette hozzá szórakozottan, mert éjjel bevittem a szobámba, amikor az enyémet nem találtam.

– Hozom – mentem be érte, aztán amikor visszamentem és odanyújtottam neki, belepillantottam a koncertbe. – Jó sokan vannak – állapítottam meg, amikor a kamera a közönséget mutatta, ahol több ezren ugráltak egyszerre.

– Igen.

– Mi is ez pontosan? – ültem le anyu mellé a fotel karfájára, mire mosolyogva elismételte az együttes nevét, és szorított nekem helyet maga mellett, hogy nézhessem vele.

Az emlékek hatására a medence szélén felhúztam magam előtt a térdemet, mosolyogva letöröltem egy könnycseppet az arcomról, és ösztönösen megtekertem a csuklómon lévő karkötőt. Kornél csendben ült mellettem, nem szólva azért, hogy harmadszorra hallgatjuk a számot, csak várta, hogy én reagáljak valamit, amikor is leállítottam a zenét, és a szemébe néztem.

– Köszönöm – suttogtam hálásan, mert Kornél akarva vagy akaratlanul valami olyanon segített át, amivel egyedül nem birkóztam volna meg. – Azt hiszem, ettől féltem a legjobban – ismertem be. – Mert... Mert nem tudtam, mit vált majd ki belőlem.

– És? – mosolyodott el kedvesen.

– Szép emléket – ismertem be a könnyeimmel küzdve. – Nem túl extrát, tudod, nem Insta-pillanatot, vagy valami erőltetett dolgot. Csak egy hétköznapi képet, amit már el is felejtettem...

– Pedig azok a legjobbak – biccentett Kornél.

– Igen, szerintem is – szipogtam hálásan, és a vállára hajtottam a fejem, tudva, hogy ez a mostani is egy ilyen lesz számomra. Olyan, amiről nem készült kép, nincs megosztva, nem beállított, és nem is előre eltervezett. Ott ültünk egymás mellett a szokott helyünkön, a medence szélén, ahol kezdődött köztünk minden, és egyszerűen boldog voltam attól, hogy Kornél velem van, én pedig vele lehetek.

– Mi is a dán szám címe? Egészen megtetszett, berakom a lejátszási listámba – mondta ki hirtelen, mire hangosan felnevettem, és megcsókoltam.

Nem néztük az időt, csak zenét hallgattunk, beszélgettünk, nevettünk, és még többet beszélgettünk, egymás közt cserélgetve a fülhallgatókat, ha valamit mutatni akartunk a másiknak, aztán jól összegabalyodtak a zsinórok, és a hűvössé vált viharos nyári széltől elgémberedett ujjakkal megpróbáltam szétszedni őket, és tovább hallgattuk, egészen addig, amíg a fák mögött az égbolt világosodni kezdett, és akkor vettük észre, hogy időközben hajnal lett, új nap virradt az IOV-on, és új feladat várt a versenyzőkre. Amin én védettként nem vettem részt, Kornél viszont igen.

20.

– Mint bizonyára már értesültetek róla, a tegnapi napon Hanna és Zsombika nem csupán teljesítették a feladatot, de bravúrosan megszerezték a védettséget, ezáltal biztosan a TOP7-ben vannak az Iskolák Országos Versenyén – meredt Kocsis igazgató a kamerába az Instagram élő adásában.

Reggeli közben Lóri a telefonját tartotta, amin az igazgató beszélt, így mind a négyen azt figyeltük. Kocsis az eddigieknél is lelkesebbnek tűnt.

– Jött is egy komment. Már olvasom is. „Gratuláció a Nyertes Szirtes csapatnak". Köszönjük, átadom, de úgy látom, hogy az élő nézői között van Lóri is, így elképzelhető, hogy az egész csapat néz minket. Szia, Lóri, sziasztok, Szirtes-versenyzők – integetett a kamerába vidáman. – Nos, tehát mint mondtam, Hanna elképesztően éles logikával rájött, hogy a feladaton belül is van feladat, így megszerezte a védettséget a Szirtesnek. A fantasztikus teljesítménye miatt arra gondoltam, hogy a mai napon kisorsolom a live nézői közt Hanna képét – mutatta fel a bekeretezett képemet, amitől félrenyeltem a zabkását, és köhögni kezdtem az asztalnál.

– Te jó ég – ingattam a fejem elkerekedett szemmel, miközben majdnem megfulladtam. – Ne, ne neeeee – sziszegtem, a többiek pedig alig bírták visszatartani a nevetést.

– Hanna képét megnyerheti, aki most azonnal kommenteli a helyes választ. Gyerünk, harmincegy nézője van az élőnek, hajrá! A kérdés a következő: mi Hanna vezetékneve? Na, ezt biztosan sokan tudjátok – vigyorgott Kocsis, és hátradőlve, türelmesen várt, hogy meginduljanak a kommentek.

– Jézusom, ez rettenetes – bámultam a képemre, ami egy matekverseny végén készült, amit megnyertem. A fotón az első helyezésért járó oklevéllel vigyorgok egy algebrás pólóban. Ennél geekebb dolog nem létezik a világon. Én már rég elfelejtettem, de a jelek szerint a suli honlapján még fent volt, megőrizték a képet az utókornak. Sőt, Kocsis kinyomtatta és keretbe rakta. Legszívesebben elsüllyedtem volna, annyira kínos volt.

– Hát, Hanna – röhögött Lóri. – Nincs mese, celeb lettél.

– Matekceleb – vihogta Zsombi.

– Ne már, inkább kommenteljetek, hogy mi nyerjük meg, és elégethessem ezt a fotót – mondtam mérgesen.

– Sajna már elvitte valaki – nézett a képernyőre Bernadett.

– Mi? Kicsoda? – hajoltam oda, közben Kocsis is észrevette a megfejtést, és vidáman bólintott.

– Újvári, így van – olvasta fel a helyes választ az igazgató. – Gratulálok a nyertesnek, kérlek, privátban vedd fel velem a kapcsolatot, hogy milyen címre postázhatom a nyereményt. Természetesen nem most azonnal küldöm el a fotót, mert dedikáltatni szeretném Hannával, amire reményeim szerint még sokat kell várnod, de ígérem, hogy aláíratom neked, ha megírod a rendes neved, akkor arra, ha pedig nem, akkor mehet az Insta-nevedre a dedikáció. Ha jól látom, krnll 111-hajolt közelebb, hogy elolvassa. – így van. A krnll 111 nevű felhasználó a nyertes – ismételte meg Kocsis, mire Zsombi, Bernadett és Lóri elnevették magukat, velük egy időben pedig a fekete csapat asztalától óriási röhögés hangzott fel. Kornél vigyorogva intett egyet, mire zavartan lesütve a szemem megráztam a fejem, felálltam, és odasétáltam hozzá.

– Miért? Komolyan, miért? – kérdeztem visszafojtott nevetéssel.

– Tetszik a keret – felelte szórakozottan.

– Nagyon vicces – fintorogtam, mire Kornél megragadta a karomat, és visszahúzott, amitől az ölébe huppantam. Átöleltem a nyakát, és még mindig nevetve ráztam a fejem. – Nem lehet a tiéd az a rémes kép!

– Dehogynem. Most nyertem – szállt vitába velem vigyorogva.

– Na jó... – forgattam a szemem. – És különben is, miért nézitek Kocsis élőjét?

– Mert sokkal szórakoztatóbb, mint a mi igazgatónk. A haul videója valami zseniális, már megosztottam mindenhol, rég röhögtem ennyit – magyarázta Csenge. – Az a kalap a háundemből...

– Éjdzsendem – javította ki Zoli röhögve, Kocsis szavait idézve.

– Ja igen, tényleg – visította Csenge, én pedig rájöttem, miközben mosolyogva hallgattam őket, hogy Kocsis a Szirtes legnagyobb sztárja az élőivel, a posztjaival és a lelkesedésével.

Az éjszakai visszaérkezés miatt szinte valamennyi versenyző későn kelt (voltak, akik le sem feküdtek aludni, mint például Kornél és én), így a reggelit is a megszokottnál később kezdtük, ezáltal majdnem tíz óra volt, amikor végeztünk. Tízkor pedig a tegnap az erdőben versenyző csapattagok indultak feladatra büntetésképpen.

Az étkezőből kilépve Kornéllal kézen fogva a kapuhoz sétáltunk, és kicsit idegesen, de abszolút bizakodóan búcsúztam el tőle. Még nyolc csapat volt versenyben, ebből hat ment feladatra, nem aggódtam túlságosan, csupán egy általános izgatottság volt bennem.

– Tessék, ezt visszaadom – nyúltam a karomon lévő szilikon karkötőhöz.

– Nem, maradjon – mosolyodott el, és megállította a mozdulatot.

– De... Én védett vagyok, neked nagyobb szükséged van rá – motyogtam, a borult égbolt alatt nézve Kornélra, aki szórakozottan figyelt.

– Csak nem elkezdtél hinni benne? – kérdezte.

– Mi? Dehogy – tagadtam azonnal.

– Azért csak maradjon nálad – hajolt oda, hogy megcsókoljon. Viszonoztam a csókját, miközben átkulcsoltam a karom a nyaka körül.

Róbert érkezésére elléptem Kornéltól, és hátrébb állva kisétáltam a képből, hagyva, hogy csak a feladatra induló csapattagok álljanak a kapu előtt.

Megálltam Csenge mellett, és összefont karral figyeltem a történéseket.

– Bukósisakot kapnak – mondtam ijedten, amikor megláttam, hogy a szervezők a feladatra indulók közt a csapatszínüknek megfelelő árnyalatú sisakokat osztanak szét.

– Az jó hír – biccentett Csenge szemmel láthatóan megkönnyebbülten.

– Igen? – kérdeztem vissza tétován.

– Aha – helyeselt. – Akkor terepre mennek. Kornél pedig jó benne – vigyorgott büszkén.

– Oké – suttogtam, leginkább magamat nyugtatva, és néztem, ahogyan kinyílik a kapu.

A padoknál és asztaloknál összegyűlt versenyzők hangos tapssal és füttyögéssel buzdították az indulni készülőket, és én is tapssal bátorítottam őket, függetlenül attól, hogy a mi csapatunk védettként nem vett részt a feladatban. Ahogyan az arany csapat tagjai sem, de ők a védettségük hatására annyira sem méltatták a többieket, hogy kijöjjenek elbúcsúzni tőlük. Nem érdekelte őket.

Mosolyogva intettem Karesznak, bátorítóan felmutatva felé a hüvelykujjamat. Az infós srác megilletődve bámult a kezébe adott bukósisakra, és úgy tűnt, hirtelen azt sem tudja, hogy eszik-e, vagy isszák, annyira megijedt attól, hogy erőnléti feladatra kényszerül menni.

– Hajrá! – integettem neki, és a másik oldalamon mellettem álló Lóri, Zsombi és Bernadett is őt biztatták.

– Tedd fel a fejedre, bástya! – kiáltott rá Lóri, mire Karesz feleszmélt a bambulásból, biccentett egyet, és felhúzta a sisakot a fejére. A csapattagjai az asztaloktól üvöltöztek felé, hogy úgy néz ki, mint valamelyik háborús játék katonája, és készítettek róla néhány Boomerangot és képet.

Az első versenyzők Róbert vezetésével elindultak kifelé a kapun, Kornél pedig még egyszer visszafordult, és fekete sisakját a hóna alá csapva mosolygott rám, miközben a szemerkélő esőben vizes haja a homlokára tapadt, amit egy laza mozdulattal hátrafésült. A szívem a torkomban dobogott, ahogyan tekintetemmel kikísértem a kapun, aztán nyugtatva magam, miszerint erőnléti feladattól nem kell féltenem, már elfordultam volna, amikor megakadt a szemem a sárga sisakban vigyorgó Mátén. Éppen engem nézett, és szélesen mosolyogva felhúzta a szemöldökét.

– Miért néz rád eszelősen? – kérdezte Zsombi.

– Fogalmam sincs – ráztam meg a fejem értetlenül.

– Indulás, gyerünk, Máté – szólt rá Róbert a sárga csapattagra, aki utolsóként állt a kapuban.

Meghúzta a sisakja alján lévő csatot, hogy szorosabb legyen, aztán végre elszakította rólam a tekintetét, és jókedvűen kilépett a kapun, amit becsuktak mögötte.

– Ez fura volt – tűnődött Bernadett, aztán felnézett az égboltra, amin már összeértek a sűrű, fekete esőfelhők, és a csöpögés egy pillanat alatt égszakadásba fordult.

– Futás! – kiáltották többen, és miközben Csenge a kezemet megragadva az étkező felé húzott, én visszanéztem a bezárt kapura, majd Kornél karkötőjére pillantottam.

Erőszakosabbnak kellett volna lennem, és visszaadni neki. Bár igazából mindegy. És különben is, ha a jobb oldalán aludt, akkor megvan a kabalája... – gondolkodtam, aztán elkerekedett a szemem. Merthogy az éjjel nem aludt. Egyikünk sem aludt. Ettől egy kicsit megijedtem, aztán a fejemet csóválva elröhögtem magam. Racionalista ember vagyok, világéletemben az voltam, nem hiszek a babonákban, a szerencsében, a talizmánban, vagy bármi ilyesmiben. A számokban hiszek, a tényekben, a valóságban, és... A francba, miért nem adtam vissza a karkötőjét?

Az étkezőben ülve a csapattagok unottan netezgettek, amíg odakint szakadt az eső, és nagyokat dörgött az ég. A fülledt levegőt a vihar beszorította az étkező épületébe, ami keveredett a készülő ebéd illatával, így kellőképpen fullasztó volt a helyzet.

Ránéztem az Instagramra, ahol újabb követőim lettek, meg egy halom képen taggeltek, amik a tegnapi Activityn készültek. Megnézegettem őket, néhányat pedig screenshotoltam is magamnak, főleg amin a fekete, sötétzöld és piros csapat tagjai csoportképen szerepeltek, vagy éppen azt, amin Kornél mögöttem állva átkarolja a derekamat, és a vállamon pihenteti az állát. Az egy egészen jó közös képünk lett. Mosolyogva átnéztem a jelölt képeket, aztán a hírfolyamomon átfutottam a mások által feltöltött tartalmakat, és a szememet forgatva, unottan ráztam meg a fejemet. Nyaralás, vízpart, strand, háttal áll a tengernél, és nézi a nagy semmit, háttal ül a homokban, és szintén nézi a nagy semmit, hajókázik háttal állva, és továbbra is a semmit nézi. Tipikus júniusi posztok, amikor hirtelen nyár lett, és a felhasználók egymást túllicitálva, minél előbb akarják átadni a képeiken a nyári életérzést, éppen ezért kúsznak-másznak a strandon, vízparton, remélve, hogy sok lájkot ér a semmibe bámulásuk. Mert azt nagyon tudnak. Nézni a semmit...

Inkább bezártam az Instát, mert rájöttem, hogy amióta nem használom, csak rosszabb lett a helyzet. Egyre rosszabb, ha ez még lehetséges egyáltalán. Az órámat figyelve arra jutottam, hogy bárhová is vitték a versenyzőket, valószínűleg még oda sem értek, így kénytelen voltam elfoglalni magam. A zenelejátszómat megnyitva rutinosan benyomtam volna egy random lejátszási listát, amikor megakadtam a mozdulatban, és inkább beírtam a keresőbe, hogy krnll 111. Azonnal kidobta a felhasználót, én pedig bekövettem, és elindítottam az egyik listáját, azt, amit éjjel együtt hallgattunk. A fülemben szóló zenékkel megnyitottam a sudoku appomat, és játszani kezdtem, hogy gyorsabban teljen az idő. A várakozás viszonylag hamar eltelt, az odakint tomboló vihar monoton esőzéssé szelídült, a beborult égbolt miatt kénytelenek voltunk lámpát kapcsolni az étkezőben, amitől az egésznek olyan álmosító hangulata lett. Zsombi az asztalon pihentetve a fejét, oldalra fordulva filmet nézett, Bernadett Danival videótelefonált, Lóri pedig lájkolgatott az Instán. A fekete csapat három tagja sorozatot nézett, a sötétzöldek vlogoltak. Mindenki más a telefonját nyomkodta, arra várva, hogy visszajöjjenek a versenyzők.

Aztán kicsivel délután egy után az ablakon át, az esőfüggöny mögött megláttuk, hogy mozdul a kapu.

– Jönnek! Jönnek vissza a csapatok! – pattant fel elsőként Bernadett, én pedig visszafojtott lélegzettel álltam fel az asztaltól, hogy kimenjek eléjük.

Mindannyian kirohantunk az étkezőből, és a szakadó esőben állva meredtünk a kétszárnyú kapura, amit a főszervező kinyitott, és megláttuk az első sáros versenyzőt visszaérni.

Mellettem Lóri és Zsombi frusztráltan figyelték az eseményeket, és bár védettként nem fenyegetett minket a kiesés veszélye, valamennyiünk aggódva meredt a kapura, arra várva, hogy megérkezzenek a versenyzők a feladatról. Mind a négyen más okból kifolyólag, és főként más miatt izgultunk. Bernadett feszülten nézte, hogy kikkel maradunk versenyben, és a szája szélét rágva latolgatta a további esélyeinket. Lóri, aki a csapatunk leghaverkodósabb tagja, a visszatérőket várva azon tűnődött, vajon melyik „spanját" veszítette el a feladaton, amiben mi nem vettünk részt. Zsombi és én pedig egy-egy konkrét személyre koncentráltunk. Ő arra, hogy az egyik kiessen, én pedig arra, hogy a másik bent maradjon. A fülemben zakatoló, zúgó hang kíséretében, üveges tekintettel bámultam a dupla szárnyú kaput, amin sorban megérkeztek az elázott, sáros versenyzők. A türkiz, a szürke, a világosbarna, végül pedig a sötétzöld csapat tagja is visszajött, ami azt jelentette, hogy már csak egy továbbjutó léphet be a kapun. A döbbenettől szinte lebénulva álltam az esőben, és képtelen voltam felfogni, hogy ez hogyan történhetett. Semmit sem értettem. Csenge a szája elé tett kézzel, pislogás nélkül meredt a tábor bejáratára, és folyamatosan a fejét rázta, a fekete csapat másik két tagja pedig idegesen állt mellette, miközben a visszaérkező Karesz a sötétzöldektől mocskosan és megázva beszélt pár szót a csapattársaival, aztán a tekintetével megkeresett minket, és megindult felénk.

– És most? – suttogta Zsombi kiszáradt torokkal, és feszülten megnyalta kicserepesedett ajkát.

– Mindjárt megtudjuk, hogy mi történt – feleltem erőtlen hangon, várva, hogy Karesz odaérjen hozzánk. – De valamelyikük kiesik – tettem hozzá a sírógörccsel küszködve, majd visszafordítottam a fejem a kapu irányába, és a könnyeimen át nézve az esőn keresztül, meghallottam a lépteket. Csak azt nem tudtam, hogy ki érkezik utolsó bentmaradóként. A sárga, vagy a fekete csapat. Máté, vagy Kornél.

– Srácok, nagy gáz van – ért oda Karesz, és két kézzel megdörzsölte az arcát.

– Mi történt? – kérdezte Csenge, fejét megállás nélkül kapkodva a kapu és Karesz között.

– Négypróbás feladaton voltunk, úszás, mászás, futás és bicikli – kezdte kimerültén. – Minden oké volt, ment rendben a verseny, aztán volt egy ütközés...

– Milyen ütközés? – meredtem rá, miközben annyira hevesen dobogott a szívem, hogy majdnem kiugrott a mellkasomból.

– Máté és Kornél. Valahogy, nem tudom hogy, mert baromira esett az eső, de Máté hátulról beleszállt Kornélba, és mindketten elestek.

– És? – kérdezte Bernadett. – Mi történt utána? – türelmetlenkedett.

– Fogalmam sincs, mindenki elhajtott mellettük, mert a szervezők rögtön ott voltak. Meg akartam állni, de Róbert rám parancsolt, hogy haladjak, aztán visszanézve láttam, hogy mindketten tudják folytatni a versenyt, mert felálltak, de iszonyat nagyot estek, nem tudom, mi volt, mert elöl mentek, Kornél volt az első, Máté meg beérte, és egy kanyarban gondolom, kicsúszott a gumi a sárban, vagy nem tudom, de nekiment Kornél bringájának, és mindketten rohadt nagyot borultak, be az árokba, le az útról, basszus – hadarta, mi pedig, a fekete, a sötétzöld és a piros csapat tagjai valamennyien elképedve hallgattuk.

– Máté nekiment? – kérdeztem, megpróbálva feldolgozni a hallottakat.

– Ja, de rosszak voltak a látási viszonyok, véletlen lehetett, mert tényleg szakadt az eső, és verseny közben azért közel kerültek egymáshoz a bringák, kivéve az enyémet, mert én mondjuk utolsóként mentem, a franc gondolta, hogy egyáltalán bent maradok egy ilyen négypróbás cuccon, azt hittem, kiesek, és úgy is volt, mert Kornél végig vezetett, csak aztán a véletlen esésük... – kapkodta a levegőt.

– Máténál nincs olyan, hogy véletlen! – üvöltöttem el magam idegesen, és a kapu felé néztem, ahol szinte lassítva láttam meg az érkezőt, és megkapaszkodva a mellettem álló Lóriba, hogy fogjon meg, lerogytam a földre, és kábán meredtem az esőfüggönyön át a sárga színű ruhát viselőre.

Máté sárosan és koszosan, de örömittas arccal lépett be a kapun, és hagyta, hogy a csapata odarohanjon, és ünnepelje őt, miközben a mi társaságunk egy pillanat alatt összezuhant. A fülzúgásomtól alig hallottam bármit, csak lassan pislogva, tompán érzékeltem a környezetet. Csenge sírva rázta a fejét, Bence és Zoli próbálta nyugtatni őt. Karesz kifulladva a térdén támaszkodott, Bernadett dühösen rágta a szája szélét, és Mátét figyelte. Lóri szomorú arccal hajolt le mellém, és a vállamat veregette,

Zsombi pedig a könnyeivel küzdve próbálta felfogni a történteket.

A sáros földön térdelve úgy éreztem, hogy kiszakadt belőlem egy darab, és ahogyan az ünneplő sárgák felé fordítottam a fejem, Máté mosolyogva a szemembe nézett, és integetett egyet. Elkaptam a fejem, és a könnyeimen át a kapu felé pillantottam, amin a szakadó esőben Kornél érkezett meg. Fekete ruhája szakadt volt, beborította a sár, a karja és az arca bal oldala le volt horzsolva, a sebekből vékony vércsík szivárgott. Még mindig homályos látással, a sokktól kábultan néztem, ahogyan Csengéék odarohannak hozzá, még mindig és a valóságnál sokkal lassabban érzékelve a történéseket figyeltem, ahogyan a lány zokog, a két fiú pedig megveregeti Kornél hátát, azt ismételgetve, hogy semmi baj. Kornél felszegett állal, hősiesen viselve a bukást körbenézett, aztán megakadt a tekintete rajtam, és akkor először átsuhant az arcán valamiféle érzelem, egészen addig tudta tartani magát, amíg meg nem látott a sárban térdelve, a fejemet fogva.

Kornél a többiek közül kilépve már indult volna felém, amikor a szakadó esőben belépett a táborba Róbert, és minden szem rá szegeződött.

– A fekete csapatnak véget ért a verseny. Pár percetek van összepakolni – szólt rájuk, mire mind a négyen bólintottak, jelezve, hogy megértették.

Kornélék szó nélkül, az utasítást követve a faházak felé vették az irányt, mire észbe kapva felpattantam a földről, és Róbert felé kezdtem rohanni, aki már a tanárok által használt épület felé tartott.

– Várjon, várjon! – üvöltöttem zokogva.

– Mi az? – kérdezte, aztán, amikor meglátta az állapotomat, megrettenve nézett végig rajtam. – Mi történt,

Hanna, jól vagy?

– Igen, de... – szipogtam, alig kapva levegőt. – Csalás történt, Máté szándékosan ment bele Kornélba – hadartam.

A főszervező, mint aki mindent ért, sóhajtva bólintott.

– Nézd, nagyon sajnálom, hogy közeli barátot veszítettél el, de a baleset az baleset, csúszott az út, a biciklik pedig egymásba szaladtak. Van ilyen – magyarázta.

– Nem, nem. NEM! – ordítottam az arcába. – Direkt csinálta. Máté volt az, ezt tervezte, ez volt a célja!

– Hanna, nyugodj meg, kérlek – csitított a főszervező. – Ez egy verseny, ahol a csapatok kiesnek.

– Tudom! Tudom, mit jelent egy verseny! – kiabáltam. – De azt is tudom, hogy ki csal!

– Nem bizonyítható, amit állítasz, így erről nem nyitok vitát. Kiestek a feketék, kérlek, fogadd el.

– Nem! – üvöltöttem.

Lassan a saját csapatod bent maradását veszélyezteted, úgyhogy mielőtt elveszítem a türelmem, inkább menj szépen vissza – mondta kimérten.

– De valamit csak lehet tenni. Valami... – töröltem le idegesen a könnyeimet – ...valami megoldás csak van. Lennie kell – zokogtam levegő után kapkodva.

– Sajnálom, de kiesett a fekete csapat. Ahogyan az eddig búcsúzó csapatok is kiestek. Ez egy verseny. Nincs mit tenni – közölte.

– Ne mondja nekem mindenki azt, hogy nincs mit tenni! – ordítottam, két kézzel beletúrva a hajamba, és már nem csupán Kornélról volt szó, hanem anyuról is. Valami felszakadt bennem Kornél kiesésével, sokkal mélyebbről, és nem tudtam irányítani.

Róbert elkerekedett szemmel, döbbenten nézett rám, és hirtelen nem is tudta, hogy mit reagáljon, amikor sírva megráztam a fejem, és hátráltam két lépést.

– Hanna... – szólt utánam aggodalmasan.

– Mindegy – szipogtam. – Mindegy – ismételtem zokogva, megfordultam, és elfutottam.

A kapuhoz visszaérve a vizes pulcsim ujjával letöröltem a szemem, bár biztos, hogy semmit nem javított a helyzeten, aztán az esőben állva, a többiek mellett vártam a fekete csapatot, akik összepakolt holmijaikkal a kezükben lépkedtek felénk. Csenge már nem sírt, ahogyan a többieken sem látszott a törés. Sportemberek, tudják kezelni az ilyen szituációkat. Nem úgy, mint Zsombi és én, akik már a lelkünket is kibőgtük néhány pillanat alatt. A feketék intettek pár színes ruhás csapattagnak, akik búcsúztak tőlük, majd megálltak előttünk. Szorosan átöleltem Bencét, majd Zolit, aztán Csenge állt meg mellettem.

– Nyerjétek meg, Hanna, nyerjétek meg az egészet – suttogta a fülembe, amikor átöleltem és belesírtam a nyakába. Csenge mosolyogva, nagyokat pislogva nézett az ég felé, mert nem akart újra elérzékenyülni, és a hajamat simogatta. – És üssétek ki azokat a rohadékokat.

– Megígérem – bólogattam zokogva.

– És... Ha látod még Eriket, akkor üdvözlöm.

– Jó – szipogtam, aztán értetlenkedve néztem az arcába. – Ki az az Erik?

– Ja, így neveztem el a szarvasbogarat – felelte.

– Erik, a szarvasbogár. Oké – nevettem el magam sírás közben.

– Indulás haza, srácok! – kiáltotta a feketék tanára, aki időközben megérkezett a kapuhoz.

A többiek még búcsúzkodtak egymástól, Kornél pedig elém lépve megfogta a kezem, és mosolyogva a szemembe nézett.

– Ne sírj már – ingatta a fejét, és hozzám hajolva a homlokomnak támasztotta a homlokát.

– Direkt csinálta, ugye? Máté – kérdeztem bőgve.

– Sose derül már ki – vonta meg a vállát. – Ne foglalkozz vele, ez most így alakult.

– De nem kellett volna így alakulnia – néztem rá, bár alig láttam a könnyeimen keresztül.

– Ez van – suttogta. – Csináld tovább, csináld végig. Hiszek benned, és nagyon drukkolok – mondta.

– De... de nem akarom nélküled folytatni – mondtam sírva.

– A kezdetek óta ellenfelek vagyunk. A szívünk mélyén mindketten tudtuk, hogy ez lehet ilyen is – simította meg az arcomat.

– Pesszimista vagy – szipogtam mosolyogva.

– Vagy realista. De a kettő sokszor ugyanaz – ismételte meg a napokkal ezelőtt elhangzott szavaimat, magához húzva átölelt, miközben képtelen voltam abbahagyni a zokogást.

– Idő van, fekete csapat, vár a busz! – szólt visszaérve Róbert a feketékhez.

– Megyünk. Jó játékot, srácok, ügyesek legyetek, és figyeljük a netet. Hajrá! – kapta a vállára a táskáját Bence.

– Bizony. És a verseny után tali – puszilt meg mindenkit Csenge.

– Minimum nyerjétek meg – búcsúzott el Zoli.

– Sok sikert – köszönt el Kornél Bernadett-től, Lóritól és Zsombitól, majd hozzám lépve átölelte a derekamat, és hosszasan megcsókolt. A hideg esőben állva, a sós, meleg könnyeim közt viszonoztam Kornél csókját, majd belefúrtam a fejem a mellkasába.

– Nekem ez nem megy. Nem tudok elbúcsúzni – suttogtam.

– Nem is kell. Várlak a verseny után – fogta két tenyere közé az arcomat. – Néhány nap.

– Jó – bólogattam sírva.

– Ügyes legyél, és csináljátok végig – kérte.

– Rendben – biccentettem. – Kornél – szóltam, amikor ellépett tőlem, és a kezét megragadva visszahúztam. Nem érdekelt, hogy mióta ismerem, hogy korai-e, vagy esetleg a frászt hozom rá ezzel. Úgy éreztem, el kell mondanom neki, mert nem akartam elszalasztani a lehetőséget. Soha többé nem akartam. – Szeretlek – mondtam a könnyeim mögül, mire Kornél felvonta a szemöldökét.

– Indulás, fekete csapat, már nem vagytok a verseny résztvevői, el kell hagynotok a táborhelyet – sürgette őket Róbert, mire Kornél felkapta a sporttáskáját, és hanyagul átdobta a válla felett. A kapun kilépve megtorpant, és visszanézett rám az esőben. Válasz nélkül hagyottan néztem rá, kisírt szemmel, teljesen összetörve, Kornél pedig mosolyogva kifésülte a szeméből a vizes haját.

– Én is téged, Újvári Hanna. Én is téged – mondta, majd elment, a főszervező pedig becsukta a kaput utánuk. Kiesett a fekete csapat.

A szakadó esőben állva, a fejemben ezerfelé cikázó gondolatokkal meredtem a kapura, ami mögött Kornélék elindultak a busz irányába, ami hazaviszi őket. Kábán bámultam pár pillanatig, bízva abban, hogy visszajönnek. Végül Bernadett átkarolta a vállamat.

– Vége, Hanna. Gyere be az esőről – súgta, és nagy nehezen elrángatott onnan.

Lesújtva lépkedtem a többiek mellett, megpróbálva feldolgozni a történteket, amikor Mátét pillantottuk meg velünk szemben. Vidáman lófrált az esőben, teljesen feltöltődve és elégedetten. Amikor meglátott minket, megállt előttünk, és érdeklődve pillantott ránk.

– Mi van, ki halt meg? – kérdezte röhögve.

– Rohadék vagy! – förmedt rá Bernadett.

– Miért is?

– Direkt csináltad, valid be – rázta felé az öklét Zsombi.

– Mi van, kissrác, de erőre kaptál – ingatta a fejét Máté lesajnálóan.

– Szándékosan tetted? – kérdeztem kisírt szemmel, miközben feszült arccal néztem Mátéra.

– Nem.

– Hazudsz – vágta rá mérgesen Lóri.

– Bizonyítsátok be. Vagy Kornél. Ja, ő már nem tudja – lépett el előlünk, és minket kikerülve boldogan továbbsétált az esőben.

Utána akartam indulni, de mindhárom csapattársam lefogott, és továbbirányítottak a faházunk felé. Az ajtón belépve, Csenge üres ágyára pillantva újra homályos lett a tekintetem, majd az ágyamra leülve a tenyerembe temettem az arcomat, és ekkor megéreztem, hogy valamire ráültem. Felpattantam, megragadtam a takarót, és lerántottam az ágyamról, majd könnyben úszó szemmel elmosolyodtam, és felvettem Kornél fekete pulcsiját. Az arcomhoz szorítottam, és beleszagoltam. Mielőtt elment, ezt itthagyta nekem. Szaggatott lélegzettel, sírva ráztam meg a fejemet, és lehuppantam az ágyamra, az arcomra terítve a pulcsit.

– Jól van? – suttogta Zsombi.

– Jól lesz – felelte Bernadett.

– Szegény – hallottam Lóri hangját is.

– Zsombi, mi volt a kód? Máté tabletjén. – kérdezte Bernadett.

– Miért? – kérdezte Zsombi.

– Csak úgy – felelte Bernadett.

– 6-2-8-3 – válaszolta Zsombi. A pulcsi alatt egy toll sercegését hallottam, majd a következő pillanatban Bernadett lerántotta a fejemről Kornél pulóverét, és egy sárga post-it cetlit tartott az arcom elé, amire felírta a kódot.

– Tedd, amit tenned kell – mondta.

– Mi? – ültem fel szipogva.

– Hallottad – köszörülte meg a torkát. – Ez a verseny már nem arról szól, amiről hittük, hogy szólni fog. Sajnálom, de a legsportszerűbb csapatot ejtette ki ma Máté, azokat, akiket érdemesnek tartottam a döntőre a moráljuk és teljesítményük alapján. Minket is így fog kirakni. És nem tehetünk ellene. Hacsak nem... Hacsak nem eresztjük rájuk az arany csapatot – fonta össze a karját maga előtt.

Meredten néztem a cetlire, aztán végiggondolva Bernadett szavait félretettem Kornél pulcsiját a párnámra, és felpattantam.

– Jövünk veled – mondta Zsombi.

– Naná – bólogatott Lóri is.

Mind a négyen kimentünk a faházból, és a szakadó esőben a mosókonyha felé sétáltunk. Megálltam, rátapasztottam a fülem a bezárt ajtóra, és hallgatóztam egy pillanatig, majd bólintva jeleztem a többieknek, hogy Veronikáék odabent vannak.

– Készen állsz? – kérdezte Bernadett.

– Igen – feleltem, és lehajoltam.

– Hanna, ne te – állított meg Zsombi, és kivette a kezemből a kódot.

– Nem mindegy, melyikünk? – kérdeztem.

– Nem. Én akarom a legjobban, hogy veszítsenek – mondta a bepárásodott szemüvegén keresztül, lehajolt, majd becsúsztatta a papírdarabot az ajtó alatt. Aztán rohanni kezdtünk.

Pár másodperccel később hallottuk, hogy nyílik az ajtó, ezért átváltottunk sétára.

– Hé! Ti! – rohant utánunk Veronika és Dóri.

– Igen? – fordultunk vissza.

– Mi ez? – mutatta fel két ujja közt tartva a post it-et.

– Fogalmunk sincs – felelte Lóri. – Papírnak néz ki.

– Na ne szórakozzatok. Most csúsztatta be valaki a mosókonyhába...

– Nem mi voltunk – hazudta Zsombi szemrebbenés nélkül.

– Ja, persze... Higgyem is el, hogy véletlenül itt sétáltok, amikor kapunk egy ilyet.

– Pedig így történt – közölte Bernadett.

Veronika összevont szemöldökkel méregetett minket, aztán megakadt a tekintete rajtam.

– Veled mi van?

– Semmi, hagyd békén – vett azonnal a védelmébe Bernadett.

– Á, kitalálom. Kiestek a feketék – mosolyodott el Veronika. – Láttunk már ilyet tavaly... Szóltunk előre.

– Mondjuk jobb lett volna, ha egymás ellen versenyezve esik ki valamelyikőtök, de így is jó... – mondta elgondolkodva Dóri.

– Fejezzétek be – szólt rájuk Zsombi.

– Megmondtuk. Barátságnak és szerelemnek nincs helye egy versenyen – vonogatta a vállát Veronika. – Szóval... Mi ez? – tért vissza a papírra.

– Gondolom, szemét – felelte hanyagul Bernadett.

– Vagy valami kódféle. Ki tudja? Bármi lehet – töprengett Lóri, mire a két arany csapattagnak elkerekedett a szeme.

– Azt mondtad, kód?

– Nem mondtam. Tippeltem. Mert hát az is lehet, mivel számok... Kód, vagy jelkód, ki tudja – vakargatta a fejét Lóri.

– Tőletek van?

– Nem – feleltük egyszerre mindannyian, és megfordulva továbbsétáltunk.

– Ez az, amire gondolunk? – kiáltották utánunk.

– Nem tudjuk, mire gondoltok – fordultam vissza. – De lehet, hogy az – tártam szét a karomat, és hagyva, hogy a két lány az esőben ázva gondolkodjon, visszamentünk a faházunkba. Mert a feketék kiesésével hét csapat maradt az Iskolák Országos versenyén. És mi köztük voltunk. Azon túl pedig, hogy bosszút akartunk állni Mátén és a sárga csapaton Kornélék távozása miatt, felszívtuk magunkat annyira, hogy egy újabb cél is ott lebegett mindannyiunk szeme előtt. Mégpedig az, hogy most már meg akarjuk nyerni a versenyt. Csak azért is.

Vége a trilógia második részének.

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.