 „You’re not a judge, but if you’re gonna judge me

Well, sentence me to another life”

Paramore – Ignorance

– Futás – mondtam hirtelen, belökve a kaput, ami nyikorogva kitárult előttem, aztán Vivivel egyszerre kezdtünk rohanni a tanyaház sötét ajtaja felé.

A gémeskút aljáról egyre hangosabban és egyre gyorsabban szólt az idegtépő zene, aztán amikor elfutottunk mellette, elhalkult, és valami kaparó, mászó hang hangzott fel, megspékelve egy kis nyöszörgéssel, ami hosszasan visszhangzott. 

– Mi a franc... – üvöltötte Vivi a rémülettől folyamatosan röhögve, ahogyan az adrenalin tombolt benne, miközben mindketten begyorsítottunk, hogy minél előbb elhúzzunk a kút közeléből, és úgy rohantunk neki a ház bejáratának félelmünkben, hogy majdnem beszakítottuk az ajtót.

Vivi sietősen lenyomta a kilincset, én meg egy pillanatra visszanéztem a kútra, ami újra a csilingelő zenét játszotta, és szapora pulzussal nyugtáztam, hogy sokáig fog éjjelente kísérteni ez a kép. Aztán bementünk a házba.

És a levél nem hazudott. Odabent vártak csak az igazán furcsa dolgok ránk. A bennmaradásunk, ahogyan a kiesésünk is, kizárólag kettőnkön múlt, azon, hogy mennyire vagyunk bátrak. És miközben Vivivel egymás kezét szorongattuk, szinte eltörve a másik ujját, szembe kellett néznünk azzal, ami ránk várt a sötét házban. Bármi is legyen az.

1.

Megvártam, amíg mindenki kimegy a teremből, miközben én a padomban ültem, és a telefonomat a kezeim között forgatva gondolkodtam. A nyitott ajtón át a folyosóról érkező hangok egyre csak távolodtak, végül, ahogy a diákok elhagyták az épületet, teljesen elhaltak, én pedig a kiürült helyiségben magamra maradva újra megnyitottam az e-mailemet, és sokadszorra olvastam el a reggel kapott értesítést. Címzett: Major Sára. Feladó: Kocsis igazgató. Tárgy: IOV-jelentkezés.

A mailt megnyitva újra és újra elolvastam a rövid üzenetet, amiben az igazgató arra kér, hogy a bizonyítványosztás után ne hagyjam el a sulit, hanem menjek az irodájába. Hozzátette még, hogy az értesítésről ne szóljak másnak, kezeljem nagyon diszkréten, és lehetőség szerint senki ne lásson meg, amikor az irodájába megyek.

Ezért aztán akkor, amikor hivatalosan is kezdetét vette a nyári szünet, és minden osztálytársam szó szerint kirontott a termünkből, hogy minél előbb megszabadulhasson még a suli gondolatától is, én a helyemen maradtam, egyedül a kiürült padok közt, a halkan búgó lámpafényben, és az ablakon át a szürke, borongós, júniusi égboltot bámulva vártam még néhány percet, hogy biztosan tiszta legyen a levegő. Amikor már tényleg senkit nem hallottam a nyitott ajtón át, és az épületre a megszokott zsivaj és ordibálás helyett a nyári szünet üres csendje telepedett, elérkezettnek láttam az időt. Feltápászkodtam a székemről, felkaptam az asztalom mellől a táskámat, és komótosan az ajtó felé sétáltam. Elhaladtam a tábla mellett, amire az osztálytársaim a vakáció szót firkálgatták különböző stílusban, majd egy hanyag mozdulattal lecsaptam a kapcsolót, amitől a plafonon lévő neonlámpák kialudtak, és kiléptem a folyosó félhomályába. A fehér magas szárú sneakerem talpának léptei halkan visszhangzottak az üres átjárón, majd a lépcsőhöz érve megtámaszkodtam a korláton, előrehajoltam, és óvatosan lenéztem, hogy megbizonyosodjak róla, sehol senki. Komolyan vettem Kocsis kérését, miszerint nem láthatnak meg, mert bár azt még nem tudtam, hogy miért pont én kaptam válasz-e-mailt, nem szerettem volna elszúrni a dolgokat azelőtt, hogy ezt kiderítem.

Nem teljesen állt össze a kép, hiszen tavaly, miután a sulink megnyerte az IOV-ot, minden tanuló elküldte a jelentkezését Kocsisnak. Tényleg mindenki, az egész iskola részt akart venni a következő versenyen, így az igazgató bőven válogathatott. Éppen ezért lepett meg annyira a ma reggel érkezett válasz. Az pedig még jobban megdöbbentett, hogy a teljesen szabálytalanul beküldött két jelentkezésemből, amik között hónapok teltek el, Kocsis végül a második miatt hívott be. Ott volt a levelének előzményeként, talán véletlenül, talán szándékosan, de benne hagyta a válaszában.

Nekem pedig óvatosnak kellett lennem az irodája felé tartva, mert Kocsis levelére nemcsak én vártam, hanem a suli összes diákja.

A Szirtes tavalyi Iskolák Országos Versenye győzelmét követően Kocsis felhívására, miszerint lehet jelentkezni a következő versenyre, nagyjából huszonnégy órán belül minden tanuló elküldte az e-mailt, majd, mivel ezután nem történt semmi, a téma lecsengett, és kezdett feledésbe merülni. Egy év hosszú idő, nem maradt fent az intenzív érdeklődés, az IOV-téma pedig szunnyadó vulkánként pihent egészen az elmúlt hetekig, amikor is az idei verseny közeledtével újra beütött a suliban az Iskolák Országos Versenye-láz, és egyre többen kezdtek újra beszélni róla. Egyszerre mindenkinek beugrott, hogy tavaly jelentkezett, és sehol a válasz, sőt, sehol semmi információ az egészről, különben is, hol a csapatunk, kik lesznek azok, ki az a négy diák, aki mehet az IOV-ra, ki a kísérőtanár, mi vagyunk a címvédők, Kocsis miért titkolózik, miért nem mondja már meg, kikre gondol? Az IOV-vulkán pedig felébredt álmából, és nagyon is kitörni készült.

A suli utolsó heteiben senkit nem foglalkoztatott más, csak a verseny és a résztvevők kilétének felfedése, és ami eleinte csak ártatlan latolgatás és tippelgetés volt, az hamar átváltott egyfajta követelőzésbe, hogy Kocsis azonnal adjon tájékoztatást.

A suli Facebook-oldalára bármilyen poszt kikerült, alatta az IOV-ról szóltak a kommentek, így például a magyartanár nyugdíjazásának híre is csak annyiban mozgatta meg a Szirtes diákjait, hogy odaírták, ezek szerint akkor Kati néni biztosan nem lesz kísérőtanár a versenyen. Illetve egyvalaki még odaírta, hogy RIP Kati néni, de őt gyorsan kijavították a többiek, hogy nem halt meg, csak nyugdíjas lett.

A versenyről azonban továbbra sem derült ki semmi, ami miatt mindenki egyre ingerlékenyebb és türelmetlenebb lett, és ahogy az lenni szokott, a bizonytalanságot kihasználva sokan álhíreket kezdtek terjeszteni, a Szirtes tanulói között pedig futótűzként terjedtek a pletykák.

„Nem is megyünk idén. Tuti, hogy kizártak minket. Szerintem Kocsis nem tud dönteni. Kocsis nem választott még, azért nem mondja el. Kocsis már választott, láttam az irodájában lezárt borítékokat. Kocsis azt se tudja, mit csinál. Idén lehet, elmarad az egész. Elvileg mindjárt kezdődik a verseny, nem kellene már ismernünk a csapatot? Én biztosan tudom, kik mennek. Senki nem tudja, kik mennek. Nekem a haverom mondta, hogy ő tudja. Kocsis állítólag megőrült.”

Ilyen és ehhez hasonló szóbeszéd terjengett az utolsó hetekben nagyjából mindenhol. A mosdókon át a tesiöltözőkig, az ebédlőben, a folyosón, a büfé sorában, a szünetekben és az órákon is. Mindenki mindenhol erről beszélt. Aztán egyszer csak, váratlanul, minden előzmény nélkül tegnap este kikerült egy Facebook-poszt a versennyel kapcsolatban:

Szirtes gimnázium megosztott egy bejegyzést.

„Kedves IOV-rajongók! Az egy év várakozásnak hamarosan vége! Holnap este kiderül, hogy iskolánk címvédőként mely négy diákját küldi az idei Iskolák Országos Versenyére, hogy bebizonyíthassák, még mindig a Szirtes a legjobb! Holnap este figyeljétek az oldalt, amikor is minden kiderül, és végre lehull a lepel! Kocsis igazgató”

És mivel tényleg mindenki erre a bejelentésre, vagy legalábbis a bejelentés bejelentésére várt, kommentek formájában megérkeztek a reakciók is:

„Végre!”

„Na végre”

„Jobban vártam ezt, mint a nyári szünetet”

„Én meg jobban vártam, mint a matek kettesemet!”

„Halljátok, ez a hír nagyobbat ütött, mint apám a
bizonyítványomat látva”

„Loooool”

„Végre már kaptunk valami infót”

„Ettől a hírtől hazamentem otthonról”

„Mit kell még mindig ennyit váratni? Kocsis lassabb, mint a mobilnetem” 

„Ettől a poszttól a kutyám türelmetlen lett”

„Ettől a poszttól a türelmem kutya lett”

 „Mikezek a kommentek lol”

„Na, végre valami hír. Megvan már kit küldünk?”

„Azt írja HOLNAP ESTE DERÜL KI. Látom, az értő olvasás az megy...”

„Ti jelentkeztetek az IOV-ra?”

„Mindenki jelentkezett”

„Amúgy... Én nem akarok új csapatot, a tavalyi tök jó volt...”

„Szerintem is.”

„Adom”

„Ja, olyan jó úgyse lesz”

„Az biztos”

„Nem küldhetjük újra őket?”

„Én is pont ezt mondtam ma!”

Özönlöttek a kommentek, és a Szirtesben egyébként is eluralkodó IOV-őrület Kocsis igazgató tegnap esti posztja után végérvényesen a tetőfokára hágott, így aztán a mai, nyári szünet előtti utolsó nap tényleg semmi másról nem szólt, csak arról, hogy mindenki várja az esti bejelentést.

És miközben én az osztálytársaim latolgatásait és okfejtéseit hallgattam, a szokásos helyemen ülve a szokásos fejet vágtam, senkinek nem tűnt fel, hogy titkolnék valamit. Jöttek-mentek körülöttem egész délelőtt a teremben, annyit kommunikáltunk egymással, amennyit szoktunk, tehát semennyit, így aztán a viselkedésem nem volt meglepő számukra, és biztos lehettem abban, hogy fel sem merült bennük: a kezemben fogott telefonom rejti a négy kiküldött e-mail egyikét. Fogalmuk sem volt róla. Senki nem tudta. Az utolsó csengetés után pedig fogták magukat, és végre elmentek, én pedig indulhattam Kocsishoz.

Az üres épületben lesétáltam a lépcsőfokokon, majd a síri csendben továbbmentem az igazgató irodája felé. Gondolataimba merülve sétáltam az elhagyatott folyosón, majd lendületből befordultam, ahol is hirtelen nekimentem a takarító gurulós kocsijának, amit otthagyott a közlekedő közepén, amíg az egyik terembe bement kiüríteni a szemeteskukát. A néma csendben irtózatosan hangos lármának hatott az ütközésem, és sietősen, a nyikorgó kocsit eltolva magam elől, a fájdalomtól grimaszolva kikerültem, és továbbindultam a titkárság felé, amikor is lépéseket hallottam a hátam mögül. Olyan volt, mintha valaki lefutna a lépcsőn. Gyors léptei sietősen visszhangzottak az üres épületben. Egy pillanatra kővé dermedtem, majd a folyosó közepén állva egy másodpercig forgolódtam, rejtekhelyet keresve, és mivel jobb ötletem nem volt, berontottam az első ajtón, ami a legközelebb volt hozzám. Pechemre sikerült pont a fiú-WC-be mennem, de már nem volt időm variálni, mert a lépések egyre közelebbről hallatszottak, így behúztam magam mögött az ajtót, és résnyire nyitva hagytam, hogy hallgatózni tudjak. A fiú-WC egyik csapjából egyenletes tempóban csöpögött a víz, én pedig a piszoárok közt állva vártam, hogy végre kimehessek. A léptek egyre közelebbről érkeztek, mígnem ott hallottam közvetlenül az ajtó előtt, így hangtalanul odahajoltam, és az ujjnyi nyíláson át kilestem. Egy szőke lány sétált el előttem a folyosón. Rövid farmersortot viselt feszülős, hosszú ujjú pólóval, ami nem ért le a nadrágjáig, így valamennyi kilátszódott a hasából és derekából. Szemmel láthatóan nagyon sietett, és egyenesen a titkárság ajtajához lépett, ahol megállt, kihúzta magát, lesöpörte a válláról a hajtincseit, és egy pillanatra visszanézett a folyosón. Akkor láttam meg, hogy az egyik évfolyamtársam az. Felcser Vivien, a tizenegyedik d-ből. Egy másodperc alatt benyitott a titkárságra, és már el is tűnt a szemem elől.

A folyosóra pedig újra néma csend borult, csak az egyik teremből szűrődött ki a takarítónő fütyülése. Az ajtón kilesve a biztonság kedvéért körbenéztem. Az átjáró minkét irányban teljesen üres volt, sehol senkit nem láttam a félhomályos épületben, így a táskámat a vállamon megrántva kiléptem a mosdóból, és a takarítónő halk fütyörészésének dallamában igyekeztem a titkárság ajtajáig, ahol megragadtam a kilincset, gondolkodás nélkül lenyomtam, majd beléptem a helyiségbe. Az ajtónyitástól azonnal kereszthuzat alakult ki, így az íróasztalon lévő papírkupacok legfelső lapjai megemelkedtek. A titkárnő sietősen csapott le rájuk, hogy a helyén tartsa, mielőtt elszállnának a papírok, miközben élesen rám szólt.

– Csukd be, huzat van!

A kérésére becsuktam magam mögött az ajtót, majd visszafordulva az asztalához léptem, ami mögött lázasan rendezkedett. Hihetetlen felfordulást okoztam, két lap is arrébb került néhány centivel.

– Sára, ülj le, kérlek, amíg Kocsis igazgatóra vársz – utasított, fel sem nézve a tennivalójából.

– Rendben – feleltem, és bár normál hangon szóltam, a csendes titkárságon sokkal hangosabbnak hatottak a szavaim. Csakúgy, mint a falióra ketyegése, és a kinti eső egyenletes kopogása az ablakpárkányon. Vagy éppen az a hirtelen éles csattanás, amitől összerezzent a titkárnő.

A hang irányába fordultam, ami Vivientől érkezett, aki keresztbe tett lábbal ült az igazgató csukott ajtaja előtti széksor legszélén, telefonnal a kezében. Teljesen belefeledkezve görgette a kijelzőt, miközben újra fújt egy hatalmas rágólufit, hagyta, hogy az csattanó hangot hallatva kipukkanjon, aztán visszaszívta a szájába, és kezdte elölről.

– Kértelek, hogy fejezd ezt be! – szólt rá a titkárnő élesen, áthajolva a papírhalmokon, hogy jól kilásson mögülük, és szigorú tekintettel meredt Vivire, aki fel sem nézett a telefonjából, csak motyogva elnézést kért, miközben tovább rágózott.

A titkárnőn látszott, hogy fogytán a türelme, nagyjából félórája kezdődött el hivatalosan is a nyári szünet, így aztán mindenre vágyott, csak arra nem, hogy tovább idegesítsék a diákok. Összehúzott szemöldökkel figyelte a rágózó lányt, majd bosszúsan megrázta a fejét, és folytatta a tennivalóját, én pedig ellépve az asztalától a széksorhoz mentem, és leültem a második ülésre Vivien mellé, aki szótlanul telefonozott, közvetlenül a falon lévő kiírással szemben: „Nincs netezés!!! Csendben ülsz, és vársz, bízva abban, hogy nem rúglak ki! Kocsis igazgató”. És a gyengébbek kedvéért a kiírás mellett egy piros vonallal áthúzott telefon illusztrációja is szerepelt.

A feliratot elolvasva én is a kezembe vettem a telefonomat, eredetileg azzal a szándékkal, hogy „ne zavarjanak” módra állítsam, amíg az igazgatóiban vagyok, de közben észrevettem, hogy jött egy üzenetem, úgyhogy megnyitottam.

Az öcsém, Milán írt. Azt akarta tudni, végeztem-e már a suliban, mert akkor menjünk mekizni, ahogy megbeszéltük. Visszaírtam neki, hogy még bent vagyok az iskolában, mert van egy kis dolgom, de szólok, ha végeztem. Erre megkérdezte, hogy milyen dolgom van, hiszen vége a tanévnek. Nem?

Erre egy másodpercig nem tudtam, mit válaszoljak, ahogyan felnézve a telefonomból körbepillantottam az igazgatóiban. Jó, ezúttal nem azért voltam ott, mert bármit csináltam, mégsem szóltam róla sem a szüleimnek, sem pedig az öcsémnek. Pedig szólhattam volna, hiszen Kocsis e-mailjét reggel még otthon, a suliba indulás előtt megkaptam, azonban úgy láttam jobbnak, ha anyuéknak és Milánnak is akkor állok elő a kéthetes versennyel, ha már biztos, hogy a résztvevője vagyok. Mert ez még mindig kissé képlékenynek tűnt számomra. Kocsistól kellett hallanom.

„Még várok valamire, szólok, ha végeztem” – írtam meg az öcsémnek, homályosan fogalmazva.

Amíg Milánnal üzengettem, mellettem Vivi szintén hangtalanul netezett a telefonján, csupán egy-egy véletlenül kidurranó rágólufi csattanása törte meg a csendet, mire a titkárnő azonnal rászólt, ő pedig állandóan megígérte, hogy többet nem fordul elő, de persze nem mondott igazat. Az ajtó nyílására újra hűvös huzat keletkezett a helyiségben, a bukóra nyitott ablakok előtt békésen lebegő függönyöket a kis nyílásokon át hirtelen kifújta a szél, amitől a karnison lévő karikák megfeszülve próbálták tartani az anyagot. Az asztalon heverő lapok ismételten felemelkedtek, a kialakult szellő pedig belekapott a hajamba, miközben odanéztem, hogy ki érkezett.

– Csukd be! – kiáltotta el magát újra a titkárnő hisztérikusan, miközben a srác belépett az ajtón, és ügyet sem vetve az okozott felfordulásra, ráérősen, egy cseppet sem sietve behúzta maga mögött az ajtót, mire egy pillanat alatt visszaállt a rend. A függönyök visszaereszkedtek a helyükre, a papírok maradtak a kupac tetején. A titkárnő bosszúsan sóhajtva nézett a fiúra. – Dominik, kérlek, foglalj helyet a többiek mellett, Kocsis igazgató rögtön fogad benneteket – szólt neki.

Tudtam, hogy ki ő. Pap Dominik, 11. a. Évfolyamtársam, akárcsak Vivien, és annak ellenére ismertem mindkettőjüket, hogy talán még soha egy szót sem váltottunk egymással. Ahogyan valószínűleg ők is hallottak már rólam.  

Dominik odalépett hozzánk, összehúzott szemöldökkel nézett ránk, felmérve a helyzetet, majd egy „oké, felőlem” vállrándítással nyugtázta a jelenlétünket, és a bőrdzsekijét ledobta mellém a székre, ami felkavarta a levegőt. Aztán ő is leült, bakancsos lábát keresztben a másik térdére helyezte, majd sötét, nagyjából állig érő, hullámos tincseit kisöpörve az arcából felnézett a szemközti falra, elolvasta a feliratot, és elővette a telefonját. Egy pillanatra belenézett, amitől a zár azonnal feloldódott, aztán lazán az ölébe ejtve a kezét netezni kezdett.

Így ültünk ott hárman, Kocsis irodájának csukott ajtaja előtt.

A virágos nyári felsőt viselő titkárnő egy idő után becsukta az ablakokat, mert kifejezetten hűvös lett a szobában. Nekem is fázott a karom és a vállam, mert a pulcsim váll-leejtős fazonú volt, így bárhogy igazgattam magamon, mindenképpen lecsúszott az egyik oldalon, a mellettem ülő Vivinek pedig libabőrös volt a combja a rövid farmersortban. Éppen az ablaküvegre tapadt esőcseppeken át bámultam a borús, szürke eget, amikor a kezemben lévő telefonomra értesítés érkezett. Az időjárásappom volt, közelgő viharra figyelmeztetett, ezzel egy időben pedig odakintről, a folyosó irányából óriási ütközés hangja szűrődött be. Mindhárman felnéztünk a telefonunkból, és érdeklődve fordultunk az ajtó felé. Az asztala mögött ülő titkárnő is megemelkedett kissé, mintha csak nem tudná eldönteni, hogy kimenjen-e megnézni, mi történt, vagy maradjon, aztán inkább visszahuppant a székére, mert az ajtó kinyílt, és belépett rajta a negyedik diák, aki e-mailt kapott Kocsistól.

Hát, ha valakit, akkor őt tényleg nem kellett bemutatni senkinek, mindenki jól ismerte. A hírét legalábbis. Fehér Rajmund, 11. b.

Kapucnis hoodie-t, farmert és Air Jordant viselt, amiről lehajolva próbálta leporolni a koszt, miközben megállt az íróasztal előtt.

– Mi történt veled? – kérdezte tőle hunyorogva a titkárnő.

– Nem vettem észre a takarítónő hülye kocsiját a folyosón. Átestem rajta – magyarázta, ezúttal a tenyerét ellenőrizve.

– Értem – dünnyögte a titkárnő úgy, mint aki hiszi is meg nem is, aztán inkább ráhagyta. – Rajmund, ülj le a többiekhez, amíg Kocsis igazgató be nem hív benneteket – tette hozzá.

A többiek kifejezést hallva Rajmund észrevette, hogy nincs egyedül, majd felénk fordulva végigmért minket. 

– Mi ez, Kocsis öngyilkos osztaga? – kérdezte röhögve, és odalépve a széksorhoz kezet fogott Dominikkal, Vivinek és nekem pedig köszönt, majd levágta magát a negyedik székre, elolvasta a falon lévő kiírást, majd gondolkodás nélkül elővette a telefonját, és nyomkodni kezdte.

Miközben négyen egymás mellett ülve várakoztunk, a titkárnő tett-vett az asztala körül, majd elpakolt, és odaszólt hozzánk, hogy kimegy néhány percre. Mindannyian unottan bólintottunk, pont úgy, mint akik nem tudnak mit kezdeni ezzel az információval, a titkárnő pedig már elindult volna, amikor megtorpant. Újra végignézett rajtunk, főként Rajmundon időzött el a tekintete, majd sietősen visszament az asztalához, és inkább kikapcsolta a számítógépet, a biztonság kedvéért összeszedte a sulis pecséteket, összenyalábolta a tetemes papírkupacot, és az összes cuccot a mellkasához szorítva ment ki végül az irodából, „jobb a békesség” arckifejezéssel. Azért ez nem jelentett túl jót ránk nézve.

Mintha csak Kocsis megérezte volna, hogy mindenki megérkezett, hirtelen kinyílt az ajtó, és az igazgató megállt előttünk.

– Mind itt vagytok? Nagyszerű. Akkor azokat rakjátok el, és gyertek be – szólt a kezünkben lévő telefonokra pillantva. Úgy tűnt, szemet huny a szabályszegésünk felett, majd sietősen visszament az irodájába, nyitva hagyva maga mögött az ajtót.

Egyikünknek sem kellett bemutatni az igazgatóit, mind a négyen jártunk már ott (volt, aki többször is), így aztán mondhatni otthonosan mozogtunk, ahogyan bementünk egymás után. Elsőként Dominik, majd Vivi, mögötte én, a sort pedig Rajmund zárta. Kocsis leült az asztala mögé, két tenyerét összeillesztette az álla alatt, és némán figyelte, ahogy elhelyezkedünk. Aztán, miután már mind a négyen megvoltunk, Kocsis továbbra is csak ült velünk szemben, és nézett minket. Ez kissé zavarba ejtő volt, így egy idő után mindannyian fészkelődni kezdtünk, és össze-összenéztünk a többiekkel, hátha van valakinek ötlete arra, hogy most ilyenkor mi van. Úgy tűnt, Kocsis drámaira szeretné venni a figurát, azonban mintha cserben hagyta volna az időérzéke, és túl sokáig tartott hatásszünetet, ezért inkább csak simán ijesztő volt, ahogyan ül az asztalánál, és felváltva néz minket.

– Nos! – szólalt meg végre a rettenetesen hosszúnak tűnő másodpercek után, amíg lefagyva ült velünk szemben. A „visszatérésének” mind nagyon örültünk, és megkönnyebbülten engedtünk le. – Köszönöm, hogy itt vagytok – kezdte Kocsis a monológját, és rögtön színpadiasra véve a figurát a távolba meredt. – Mint tudjátok, egy évvel ezelőtt hasonlóképpen ültem itt az asztalomnál, és hívattam be iskolánk négy kiválóságát, hogy képviseljék a Szirtest egy versenyen, amit ma már csak úgy hívunk, az IOV – mondta révetegen. – Akkor, egy éve, elindítottam a Szirtes négy tanulóját az ismeretlenbe – folytatta drámaian, majd elkapta a tekintetét, hirtelen felpattant a székéről, és a polchoz lépett. – Ők négyen pedig nem csupán helytálltak, de meg is nyerték a versenyt, és elhozták számunkra a kupát! – kapta le a polcról a serleget, és emelte ünnepélyesen a magasba. Mind a négyen meredten bámultuk Kocsis performanszát, majd amíg az igazgató a kupáját ölelgette, és arról magyarázott, hogy mit jelent ez neki, én a polcon lévő bekeretezett képeket néztem, amik szintén a tavalyi versenyt idézték fel.

A piros melegítőt viselő Szirtes csoportképeit és a csapattagok pillanatfotóit nézegetve eszembe jutott, hogy a múlt évben mennyire elkapott engem is az IOV-láz, hogy mennyire drukkoltam a négy, számomra idegen sulitársamnak, hogy megnyerjenek egy olyan versenyt, amiről azelőtt soha nem hallottam. Ahogyan szinte senki sem.

Tavaly nagyjából a verseny nyolcadik napja körül jutott el hozzám az IOV híre. Akkor már a Szirtesből mindenki erről beszélt és ezzel foglalkozott, az őrület pedig természetesen engem is elkapott. Figyelni kezdtem a posztokat, beállítottam az értesítéseket Kocsis Instájára és a suli oldalaira is. Vártam a fejleményeket és beszámolókat, néztem az élőket, és amikor nyertek, tiszta szívből örültem a győzelmüknek, sőt, ahogyan a suliból sok más diák, úgy a barátnőimmel én is pirosba öltözve mentem ki a Szirtes elé aznap, amikor a csapatuk győztesként hazaérkezett a versenyről.

– És így történt, hogy ez a négy diák, a Szirtes büszkeségei, nem ismerve a lehetetlent, megnyerték a kupát – fejezte be Kocsis könnyes szemmel a mesélést, majd végignézett rajtunk, várva a reakciót. Addigra én is elszakítottam a tekintetemet a polcon lévő legnagyobb képkeretről, amibe Kocsis azt a fényképet rakta, ami a Szirtes Facebook- és Insta-oldalán is a valaha feltöltött leglájkoltabb fotó lett. A Ki nevet a végén pálya mellett készült csoportkép volt az, amikor a Szirtes csapata megnyerte az IOV-ot. – Eszesek voltak, ügyesek, kimagasló teljesítményt nyújtottak az egyéni és csapatfeladatokban is, ahogyan a logikai és erőnléti megmérettetés sem okozott számukra problémát. A legvégéig meneteltek, ahol megkapták a jól megérdemelt jutalmukat, bajnokok lettek.

Kocsis, szenvedélyes beszédét befejezve, kipirultan nézett ránk, mi pedig kissé fészkelődve ücsörögtünk a székeken, mert egyikünk sem nagyon tudott azonosulni azzal a rengeteg pozitív jelzővel, amivel Kocsis az első csapatot illette.

– Elnézést – emelte fel a kezét Rajmund.

– Tessék – szólította fel az igazgató, miközben óvatosan visszatette a nagy becsben tartott kupáját a polcon lévő kiemelt helyére.

– Oké, szóval – ejtette az ölébe a kezét laza terpeszben ülve a széken, és a fejét ingatva gondolkodott. – Ha azért vagyunk itt, amiért gondolom, hogy itt vagyunk, akkor meg kell kérdeznem... És bocs, ne vegyétek magatokra – szólt hozzánk, mire azonnal legyintettünk, előre is megígérve, hogy ebből nem lesz sértődés. Rajmund bólintott, és visszafordult Kocsishoz. – Szóval... Ismerjük a tavalyi dolgokat, meg azt is, hogy kik mentek a sulinkból, úgyhogy meg kell kérdeznem, mert nem teljesen tiszta, hogy ez nem valami tévedés? Biztos nekünk kell most itt ülnünk? Mi lennénk a tökéletes csapat? Tényleg mi? – tette fel azt a kérdést, ami mindannyiunk fejében motoszkált onnantól kezdve, hogy megkaptuk az e-mailt. Rajmund kérdése jogos volt, és nagyon is helytálló.

Elvégre ha valakinek a nevét nem kérdezik meg az igazgatói titkárságon, az csak két esetben lehetséges. Vagy kimagasló valamiben, vagy a negatív híre előzte meg. És mi mind a négyen a második kategóriát erősítettük. Kocsis a kérdést átgondolva visszaült a gurulós székére, és hátradőlt a műbőr ülésen, miközben maga előtt összekulcsolta a kezét.

– Hogy ti vagytok-e a tökéletes csapat? – kérdezett vissza, majd teljesen őszintén meredt ránk. – Nem. Hogy lennétek azok?

– Hát, ez fájóan őszinte volt – nevette el magát Vivi kínosan, mire Kocsis felemelte a kezét, jelezve, hogy még nem fejezte be.

– De miért kéne nekem tökéletes csapat? Olyanom már volt – pillantott a polc felé, szeretettel nézve a bekeretezett képekre, aztán kizökkent a gondolataiból, mert valaki türelmetlenül kopogtatni kezdett az ajtón.

– Ne most! – kiáltotta Kocsis, de a kopogás nem maradt abba. – Mondom, ne most! – kiabálta újra, de mindhiába, mert a következő másodpercben a takarítónő nyitott be az ajtón.

– Elnézést, igazgató úr, de...

– Icuka, amint látja, nagyon elfoglalt vagyok – próbálta lerázni Kocsis, és fel is állt, hogy mielőbb kikísérje a takarítónőt, aki kéretlenül nyomult be az irodába.

– Értem én, de ez hallatlan! Valami huligán megrongálta a kocsimat, és most az egyik kereke félremegy. Ha tolom, akkor jobbra húz... – panaszolta.

– Értem, Icuka, nagyon sajnálom, de most ezzel nem tudok foglalkoz... – akadt meg Kocsis, majd összehúzta a szemöldökét, és felénk fordult.

– Nincs valami mondanivalótok? – kérdezte, gyanúsan méregetve minket egyesével. Mind a négyen néma csendben ültünk, és szótlanul néztünk magunk elé, miközben a cipőmmel óvatosan Rajmund felé toltam a táskámat, hogy eltakarjam a Jordanjén lévő árulkodó horzsolást. Egyikünk sem szólt egy szót sem, mire Kocsis visszafordult a takarítónő felé.

– Icuka, minden rendben lesz a takarítókocsijával, ígérem – tessékelte ki Kocsis.

– Nyolcas lett a kerekében! – panaszolta tovább.

– Jó, értem, kicseréljük, csak menjen... Menjen már ki innen, dolgom van – csukta be végül Kocsis az ajtót, kizárva a takarítónőt. – Na szóval, pontosan erre próbáltam rátérni az előbb – ült vissza az asztala mögé.

– Icuka nyolcasára? – kérdezte Dominik, mire mind felröhögtünk.

– Természetesen nem – felelte Kocsis a lehető legkomolyabban, de azért látszott rajta, hogy a beszóláson legszívesebben elmosolyodna. – Hanem arról, amit az imént láttam köztetek. Pontosan ez az, amit kerestem az új Szirtes-csapathoz. Ezt az ösztönös, pillanatok alatt kialakult bajtársiasságot. Egymás fedezését, és a kitartást a másikért, bármi áron. Hogy egyikőtök sem mondta meg, hogy Rajmund tette – közölte egyszerűen, majd látva, hogy a megjegyzése meglep minket, vigyorogva folytatta. – Ugyan már, gyerekek. Nem most jöttem le a falvédőről, legalább annyi ideje vagyok gimnáziumi igazgató, amilyen régen kiment ez a szöveg a divatból – magyarázta szórakozottan. – Már akkor láttam az esésnyomokat, amikor bejöttetek. És bár nem pontosan tudom, miért rongáltad meg Icuka takarítókocsiját – intézte a szavait Rajmundhoz –, feltételezem, hogy nem szándékosan...

– A folyosón befordulva nekimentem. Tök véletlen volt – mondta Rajmund a szemébe nézve.

– Hiszek neked – biccentett Kocsis komolyan. – És egyébként ez most nem is érdekes annyira, mint az, hogy mind a négyen mélyen hallgattatok a történtekről, és egyikőtök sem árulta el, sőt, Major még takarni is próbálta a táskájával, hogy ne vegyem észre – nézett rám, majd elmosolyodott. – Ez igazán meggyőző. Én pedig pontosan ezt kerestem az idei versenyre, ezért ültök ti négyen itt.

– Komolyan? Ennyi? Ez kell az IOV-hoz? – kérdezte Vivi meglepetten. 

– Nem. A második IOV-hoz kell ez – javította ki Kocsis, majd elgondolkodott. – A tavalyi évben, miután megnyertük a kupát, kiírtam, hogy lehet jelentkezni. És tudjátok, hányan jelentkeztek?

– Mindenki – tippelt Dominik.

– Pontosan. Minden Szirtes-diák jelentkezett az Iskolák Országos Versenyére. Akadtak, akik valamilyen okból kifolyólag kétszer is – mondta, és egy másodpercre rám pillantott, de úgy, hogy véletlenül se tűnjön fel a többieknek, aztán már el is kapta a tekintetét, és folytatta. – Végigolvastam az összes jelentkezést, átrágtam magam minden egyes e-mailen, heteket, sőt, hónapokat töltöttem azzal, hogy kiderítsem, ki az a négy diák, aki a legalkalmasabb a feladatra – mutatott ránk.

– Igazgató úr, minden tiszteletem, de lehet, hogy még tovább kellett volna melózni ezzel egy kicsit – tűnődött el Rajmund, mire Vivi, Dominik és én is önironikusan elmosolyodtunk, pontosan értve, hogy mire gondol, Kocsis azonban nem reagált, csak folytatta a beszédét.

– Tudjátok, a tavalyi csapat összerakásakor is volt összetűzésem a tantestülettel, mert nem feltétlenül értettek egyet a döntésemmel, hogy kiket szeretnék küldeni. Főként az egyik meglehetősen fiatal versenyző kapcsán voltak fenntartásaik...

– A tavalyiakkal voltak fenntartások? – lepődött meg Dominik. – És akkor hozzánk mit szóltak?

– Maradjunk annyiban, hogy szóhoz sem tudtak jutni – köszörülte meg a torkát Kocsis. – Igazából van, aki azóta sem beszél. Például Margó tanárnő. És ennek már egy hete – magyarázta, aztán legyintve visszatért a tárgyra. – De a lényeg, hogy ahogyan a tavalyiak mellett is teljes mellszélességgel kiálltam, és hittem bennük az első pillanattól az utolsóig, így a mostani megérzésemben és döntésemben is maximálisan biztos vagyok. Ti négyen képviselitek idén az iskolánkat az IOV-on, ti vagytok a címvédő csapat! – csapta össze a tenyerét rövidre zárva, nekünk pedig kiült az arcunkra a totális értetlenség.

– De... – kereste a szavakat Rajmund. – Miért? – kérdezte végül, mind a négyünk nevében.

– Felteszek egy egyszerű kérdést. Kérlek, válaszolj a legjobb tudásod szerint. Mit teszel, ha majdnem mindenki azért akar indulni egy versenyen, hogy másoknak bizonyítsa, mit tud? – kérdezte Kocsis Rajmundot, aztán látva, hogy passzolja a választ, elszakította róla a tekintetét, és felváltva nézett ránk.

– Megkeresem azokat, akik csak maguknak akarnak bizonyítani – feleltem, mire az igazgató csettintett egyet az ujjaival, és rám mutatva bólintott.

– Pontosan – közölte ünnepélyesen, aztán az arckifejezése megváltozott, és fáradttá, vagy inkább csalódottá vált. – A tavalyi évben a verseny népszerűségét látva a diákok nyilvánvalóan rájöttek arra, hogy az IOV-on való részvétel népszerűséget és kiemelt figyelmet is jelent. A Szirtest tavaly első alkalommal válogatták be az Iskolák Országos Versenyébe, ebből adódóan pedig az első csapat tagjai nem tudhatták, mi vár rájuk a versenyen, ahogyan azt sem, hogy mi vár rájuk a versenyen kívül. A mostani alkalom előtt azonban már egészen más a helyzet. És a legtöbb diák jelentkezését olvasva, tisztelet a kivételnek, nem igazán láttam az iskolánk érdekét. Csupa népszerűséghajhász, lájkvadász, követőtoborzó jelentkezést kaptam, akik szerint jópofa két hétig lenni valahol úgy, hogy sokan szeretik őket és drukkolnak értük. Erre vágytak a diákok, ezért jelentkeztek. Csak és kizárólag a népszerűség miatt. Szó sem esett az iskolánkról, a versenyről, a kupáról, a saját határaink feszegetéséről, önismeretről, bajtársiasságról, barátságról és csapattá válásról. Semmi, az nem érdekes. Helyette csupa egocentrikus, „én, én, én” jelentkező akadt, akik arra vágynának, hogy imádják őket a neten. A verseny pedig szerintük garantálná ezt.

– És csak mi négyen nem így jelentkeztünk? – kérdezte Dominik, meglehetősen furcsállva a dolgot.

– Nem, azért ez így nem igaz – felelte Kocsis. – Voltak még normális jelentkezések rajtatok kívül is. Több sportoló és egyéb versenyeken jeleskedő diákunk is készen állt az IOV-ra menni – mesélte Kocsis. – Sőt, egy Rubik-kocka rekorderünk is szeretett volna versenyző lenni.

– Akkor? – rázta meg a fejét Dominik. – Mi az oka annak, hogy mi megyünk a kockakirakó helyett? – kérdezte.

–  Az utálat – mondta ki Kocsis egyszerűen.

– Tessék? – kérdezett vissza Vivi, mert erre a válaszra egyikünk sem számított, ezért feszülten figyeltük Kocsist, aki hatásszünetet tartott, mielőtt folytatta volna.

– A múlt hétig kiszórtam mindenkit, és csupán tizenkét Szirtes-diák maradt a listámon, akikből összeraktam három potenciális csapatot. Terveim szerint a három különböző csapatot felterjesztettem volna szavazásra a tantestületnek, és azt a négyest küldtem volna a versenyre, akikre a legtöbb szaktanár voksol. Igen, így terveztem. Két okos csapat volt a jelöltjeim között, meg ti.

– Köszönjük, ez így nem volt megalázó megjegyzés – nevetett fel Vivi, Kocsis azonban ügyet sem vetett a beszólására.

– De aztán valami történt – mesélte az igazgató, drámai suttogással.

– Meghaltak az okosak, és csak mi maradtunk? – tippelte Dominik.

– Nem – legyintett Kocsis hanyagul. – Az idei IOV közeledtével a diákok újra elkezdtek foglalkozni a versennyel, én pedig hirtelen megláttam a kommenteket, és felnyílt a szemem. Mert rájöttem, hogy a három kiválasztott csapatból kettőnek hiába vannak nagyszerű eredményei és átlagon felüli képességei egyes tantárgyakból, ha mentálisan egyszerűen nem bírják ki azt, ami rájuk vár.

– Az utálatot – értette meg Vivi bólogatva.

– Igen – felelte Kocsis. – Mert vizsgáljuk csak meg, hogy minek teszem ki pontosan a diákjaimat? Egyfelől címvédő iskolaként küldöm őket egy megmérettetésre, ahol a többi csapat majd árgus szemmel figyeli minden lépésüket, és mindennél jobban akarják majd a mielőbbi vesztüket, nyilvánvalóan presztízsből. Minden csapat elsődleges célja lesz kigolyózni a tavalyi nyertes iskolát, úgyhogy a Szirtes az első percben a célkeresztbe kerül. Ehhez az állandó nyomáshoz kell lélekjelenlét és mentális stabilitás is. És akkor, ha ez így nem lenne elég, mindezek mellett ott van még az internet, ahonnan elvileg erőt meríthetne a csapat, ahonnan a támogatást várhatnák, csakhogy... – ingatta a fejét Kocsis. – Csakhogy erre semmi garancia nincs. Mert a tavalyi IOV-részvételünk fokozatosan érte el az érdeklődést, a Szirtes négy pirosba öltözött diákját pedig mindenki szerette, és nemcsak azért, mert eleve szerethetők voltak, hanem azért is, mert senkinek nem volt viszonyítási alapja velük kapcsolatban. Ők voltak, és kész, mindenki elfogadta. Ez az elsők kiváltsága. A mostani csapatnak viszont nem lesz ennyire egyszerű dolga, és több mint valószínű, hogy minden rajtuk fog csattanni. Az is, hogy ti nem vagytok ők, és az is, hogy titeket választottak ki mindenki más helyett. Az új csapatra fog zúdulni minden frusztráció, jönnek majd a szkeptikusok, a hőbörgők, azok, akik azt fújják, hogy a „tavalyi jobb volt”. Lesznek majd, akik belekötnek az élő fába is, akiknek semmi nem lesz jó, akik fanyalogni és utálkozni fognak. Akik kikezdik majd a csapattagok teljesítményét, ahogyan a külsejüket vagy éppen a múltjukat is – nézett végig rajtunk egyesével. – Ítélkezni fognak, és senki nem tudja megállítani a gép előtt ülő kritikus tömeget, főleg akkor, ha valamit ekkora figyelem és várakozás övez. Nekem pedig felelősségem, hogy kiket teszek ki ennek. Éppen ezért, ezt mérlegelve esett rátok a választásom, mert...

– Mert minket eleve elítélnek – segítette ki Vivi.

– Mert titeket nem érdekel – javította ki Kocsis azonnal. – Sokat elbírtok, sőt, annál is többet, ezt külön-külön már bebizonyítottátok. Én pedig éppen ezért hiszem, hogy ha összeraklak négyeteket, akkor nincs előttetek akadály. Csak veletek látok esélyt a duplázásra – pillantott félre a polcán lévő serlegre. – Más nem bírja ki ezt a nyomást – közölte egyszerűen.

Mind a négyen némán emésztgettük az igazgató őszinte szavait, miközben mi is az IOV-kupát figyeltük.

– Szóval akkor ez a terv? Minden suli a legjobbjait küldi, kivéve a Szirtest, aki bedobja a feláldozhatókat? – kérdezte Dominik mérlegelve a hallottakat, mire elgondolkodva néztünk az igazgatóra.

– Nézzétek – sóhajtotta Kocsis. – Tudom, hogy ez így keményen hangzik. Valójában az is. Mert ezekre a dolgokra senki nem gondolt a jelentkezéskor. Nekem azonban ezzel is számolnom kell. És most nem lennék a helyetekben, ezt őszintén mondom. Sem amiatt, ami a versenyen rátok vár, sem pedig amiatt, amit a neten kaptok majd. De higgyétek el nekem, hogy nem véletlenül ti négyen ültök itt velem szemben – nézett végig rajtunk egyesével. – Tudom, hogy képesek vagytok rá. És azt is tudom, hogy nem más miatt, mert titeket aztán marhára nem érdekelnek mások. Ezt számtalanszor bebizonyítottátok már. Magatok miatt akarjátok ezt, nekem pedig pontosan erre van szükségem. Mind a négy e-mailt számtalanszor végigolvastam. Volt köztetek, aki nyíltan leírta, hogy miért akar menni a versenyre, és volt, akinél a sorok közt kellett olvasnom. De végül mind a négy jelentkezésnek ugyanaz volt a mondanivalója. Kértetek tőlem még egy esélyt, hogy tiszta lappal indulhassatok. Én pedig most tálcán kínálom számotokra. Szembementem értetek a tantestülettel, és talán a józan ésszel is, mert hiszek bennetek. Magatoktól, önszántatokból jelentkeztetek, én pedig ki is választottalak titeket. Ha ettől most megijedtetek, és visszaléptek, természetesen megtehetitek – tette fel a kezét Kocsis, jelezve „csak bátran, nyugodtan”. – Még most időben vagyunk. Ha meggondoltátok magatokat, most szóljatok. Legalább hamar kiderül, hogy mekkorát tévedtem veletek kapcsolatban – motyogta sértetten, anélkül, hogy bármit mondtunk volna.

– Én nem lépek vissza – közölte Dominik határozottan, mire Kocsisnak felcsillant a szeme és elégedetten bólintott.

– Én sem lépek vissza – szólaltam meg másodikként.

– Engem eddig is utáltak. Utáljanak csak tovább. Jövök a versenyre. Persze hogy jövök – söpörte le Vivi szőke haját a válláról, és magabiztosan kihúzta magát. Ekkor valamennyien Rajmundra néztünk.

– Én biztos, hogy elhozom azt a kupát! – közölte egyszerűen, úgy, mint ami nem is kérdés.

– Ez a beszéd! – szorította ökölbe a kezét Kocsis, majd végiggondolta a dolgot, és Rajmundra nézve hozzátette. – Csak a miheztartás végett... Ugye tudod, hogy ahhoz meg kell nyerni a versenyt, és nem hozhatod el „csak úgy”?

– Persze, persze, úgy értettem – bólogatott Rajmund a lehető legmeggyőzőbben, mire Kocsisból felszakadt egyfajta „uramisten, mit tettem” sóhaj, aztán tudva, hogy már mindegy, mert kiszabadította a szellemet a palackból, a kezébe vette a telefonját.

– Nézzetek ide, szeretném megörökíteni az első pillanatotokat Szirtes-csapatként – szólt ránk, és hátat fordítva nekünk előrenyújtotta a karját, majd szelfizni kezdett velünk a háttérben, és miközben Kocsis szélesen vigyorogva pózolt, mi négyen tökéletesen értelmetlen arckifejezéssel meredünk az igazgató kamerájába.

Ezekkel a fotókkal pedig hivatalosan is összeállt a csapat, ezért Kocsis elküldte az IOV szervezőjének, valami Róbert nevű tagnak a fényképet a Szirtes gimnázium delegáltjainak névsorával együtt. Megvolt a csapatunk. Fehér Rajmund, Felcser Vivien, Major Sára és Pap Dominik. A címvédők. 

2.

– Tehát – nézett ránk Kocsis az asztala mögül, a részleteket egyeztetve. – Hétfő reggel indulás előtt mindenki visszahozza a szülő vagy gondviselő által aláírt beleegyező nyilatkozatot, amivel elengednek benneteket a versenyre – magyarázta Kocsis, egyesével kiosztva nekünk a nyomtatványt. Rajmunddal kezdte, majd nekem, Vivinek és Dominiknak is sorban odaadta, de mire visszaült az asztalához, Rajmund már nyújtotta is felé az aláírt papírokat.

– Kész – mondta, és leejtette a lapot az igazgató asztalára. Kocsis hosszú másodpercekig, pislogás nélkül meredt rá, majd látszott rajta, hogy nagyon erőt kell vennie magán, hogy megőrizze a nyugalmát.

– A jó ég áldjon meg, Rajmund, legalább csinálj úgy, mintha érdekelne, amit kérek – forgatta a szemét Kocsis, majd széttépte a papírt, és adott egy újat neki. – Hozd vissza hétfő reggelre, SZÜLŐ VAGY GONDVISELŐ ALÁÍRÁSÁVAL – ismételte meg.

– Jó, rendben – vette el Rajmund az új lapot, és összehajtva bedobta a táskájába.

– Na, nézzük tovább – köhintette Kocsis, lapozva egyet az előtte heverő mappában. – Mindenki tud úszni?

– Igen – feleltük egyszerre.

– Légúti betegségek, asztma, ételintolerancia? – sorolta.

– Én gluténérzékeny vagyok – jelentkezett Vivi.

– Rendben, felírtam – jegyezte fel. – Bármilyen egyéb allergia?

– Semmi – felelték a többiek, én pedig a kérdést hallva kínosan lesütöttem a szemem.

– Sára? – szólított fel az igazgató.

– Nincs – mondtam.

– Jó – ikszelte ki a papírján, aztán megint lapozott egyet. – Iskolai eredmények, versenyek, díjak – dünnyögte, folyamatosan kihúzva a válaszokat.

– Nekem vannak – mondtam hirtelen, mire Kocsis felnézett a papírból. – Vannak díjaim – ismételtem meg. – Ha a tánc számít – tettem hozzá.

– Már hogyne számítana! – közölte Kocsis, és látszott rajta, hogy kissé kellemetlenül érzi magát attól, amiért nem feltételezte rólunk, hogy van bármilyen eredményünk, ezért miután felírta a nevem mellé a táncos infókat, a többiekre nézett. – Elnézést kérek, amiért automatikusan kihúztam a válaszokat anélkül, hogy megkérdeztelek volna benneteket – fordult körbe. – Van bármi díj, eredmény, kimagasló teljesítmény, esetleg rejtett képesség, amit felírhatok?

Mindenki némán megrázta a fejét.

– Értem. Tehát nincs egyéb díj, eredmény... – motyogta Kocsis, újra kihúzva a papírján.

– Nincs – rázta a fejét Vivi.

– Rendben. Elérhetőségek – lapozott egyet Kocsis.

– Olyanunk legalább van – közölte szórakozottan Rajmund.

– Lenyűgöző – biccentett az igazgató, megpróbálva visszatartani a nevetését, és belenézett a papírjába. – Szóval az elérhetőségek. Na most ezzel a következő a helyzet. A tavalyi IOV óta a követőim száma… nos, mondjuk úgy, hogy néhány influenszert megszégyenítő mennyiségű követővel rendelkezem. Ami sajnos felveti azt a problémát, hogy a bejelentésig nem követhetlek benneteket, és nem is adhatlak magamhoz ismerősként, mert vannak, akik figyelik a profilomat, hátha így idő előtt lelepleződik a versenyzők kiléte. Így aztán a ma esti posztom után tudlak csak követni és jelölni titeket.

– Jó – feleltük furán, mert azért látszólag ez nekünk annyira nem volt fontos, mint Kocsisnak. Akinek viszont a jelek szerint nagyon is.

– Tehát csak este, a bejelentés után tudlak magamhoz adni benneteket – erősítette meg, tovább pörögve a témán.

– Rendben – ismételtük, mint akiknek ez tényleg teljesen mindegy. Őszintén egyikünk sem érezte úgy, hogy egy percet sem bír várni, hanem azonnal ismerős akar lenni Kocsissal mindenhol. Részünkről bőven ráért, sőt. Kocsis azonban hajthatatlan volt a közösségi oldalaival kapcsolatban.

– Lássuk csak. Igen, ezt felírtam magamnak. A Facebookon mind a négyeteket megtaláltam, vannak közös ismerőseink is az iskolából, nem volt nehéz a nyomotokra bukkanni, az Instagram azonban egy kicsit kifogott rajtam. Hogy is van? Igen. Vivi és Rajmund, titeket megtaláltalak, Dominik, amennyiben ez a te oldalad, légy szíves tedd publikussá a profilodat – emelte fel Kocsis a telefonját, és megfordítva Dominik felé mutatta a kijelzőt.

– Igen, ez az enyém – biccentett.

– Rendben, kérlek, vagy oldd fel a korlátozást, hogy mindenki láthassa és követhessen, vagy pedig csinálj egy új, nyilvános profilt, amit a verseny alatt használsz. Te döntöd el, hogy mi legyen, azonban nagyon fontos, hogy mivel az IOV-ot semmi nem közvetíti, nincs streamingje, sőt, a hivatalos oldala is egészen lebutított, csupán tájékoztató jellegű, így a versenyző csapatok iskoláinak a saját felületein kell felkelteni az érdeklődést a versennyel kapcsolatban, és közvetíteni a történéseket. Éppen ezért fontos, hogy elérhető oldalaitok legyenek, és éppen ezért vagyok én is minden felületen, hogy amíg ti versenyeztek, én beszámolhassak az IOV-rajongóknak az eseményekről. Igyekszem up to date lenni, a minap regisztráltam a TikTokra is. Az első táncos videóm egészen pozitív megítélést kapott. Á, erről jut eszembe, Sára – fordult hirtelen hozzám. – Megnézhetnéd szakmai szemmel a TikTokomat, egy kommentelő darabosnak nevezte a mozgásomat, kíváncsi vagyok, mit gondolsz – kérte, mire megvontam a vállamat.

– Persze, ránézhetek – közöltem.

– Köszönöm, várni fogom a kritikát – szólt teljesen komolyan, aztán belepillantott a lapjába. – És egyébként, ha már nálad tartunk... Nem találtam meg az Instagram-profilodat. Több Major Sára is van, de... úgy láttam, hogy egyik sem te vagy. Van Instád?

– Van... – vettem elő a telefonomat. – @majorsaraisdead – közöltem, mire Dominik, Rajmund és Vivi is elővették a telefonjukat, hogy megnézzék.

– Nagyon szellemes – ingatta a fejét Kocsis a név hallatán, aztán ő is beütötte a telefonjába. – Megvan. Viszont, ha jól látom, nincs posztod, sem követetted, követőd pedig csak kettő...

– Azok is robotok – legyintettem. – Már csak nézelődésre használom az Instát – tettem hozzá magyarázatképpen.

– Értem – biccentett Kocsis. – Nos, az IOV alatt némi tartalmad biztosan lesz majd, és hát várhatóan a követőid száma is erősen meg fog ugrani, így akár nevet is változtathatnál, valami... kedvesebbre – célozgatott finoman arra, hogy mit tanácsol, mire azonnal visszakoztam.

– Nem, köszönöm, remekül megvagyok ezzel a profilnévvel – ingattam a fejem.

– Hát jó, te tudod – köszörülte meg a torkát. – Tehát akkor este még bekövetem a kukac majorsaraisdead profilt... – jegyzetelt a telefonjába, miközben a többiek Kocsis szavait visszatartott röhögéssel hallgatva rányomtak a követésemre. A kijelzőm azonnal világítani kezdett, ezért megnyitottam az alkalmazást.

A két robotom mellé érkezett három valódi követőm is, és amíg Kocsis a papírjait rendezgette, én visszakövettem Vivit, Dominikot és Rajmundot is.

Kocsis pedig felfordítva félrerakta ezt a lapját is, és kicsit elveszetten nézett bele a maradékba. 

– Jó, ez megvan, ezen túlvagyunk, ez nem is volt fontos – motyogta az igazgató a saját káoszában. – Mi van még itt? – dünnyögte, aztán felcsillant a szeme, mintha csak valami jó rész következne. – A csomag! Hát persze. Máris hozom – állt fel hirtelen az asztalától lendületből hátragurítva a székét, és a szekrényhez lépett, miközben beavatott minket a részletekbe. – Mivel a tavalyi évben a Szirtes nyerte az IOV-ot, abba a kiváltságos helyzetbe kerültünk, hogy a többi iskolával szemben, akiknek a szervezők osztják ki a színt, mi magunk választhattunk a megadott húszból. És…

– Húsz? – szakítottam félbe. – Húsz csapat lesz? Nekem nem rémlik ilyen sok tavalyról – rökönyödtem meg.

– Pedig annyi volt – magyarázta a szekrényben kutakodva. – Benne van a szabályzatban. Az ország húsz különböző iskolájából húsz csapat indul el a megmérettetésre. Ez tavaly is így volt, de gondolom nem a legelejétől követtétek az eseményeket.

– Nem – vallottuk be mindannyian, és magunk közt megbeszéltük, hogy nagyjából mind a négyen a második hét környékén kezdtük el figyelemmel kísérni az IOV-ot.

– Hát akkor valószínűleg ezért nem tudjátok, hogy a helyszínre érkezett húsz csapat azonnal feladatot kapott, és akik nem tudták időre teljesíteni, fordultak is vissza. Tizenhat csapatnak sikerült – mesélte.

– Mi? Szóval akkor rögtön kieshet négy csapat? Az érkezéskor? – kérdezte Rajmund.

– Így van. Vagyis bármennyi kieshet. A múlt évben négy búcsúzott rögtön, amikor is az első feladat a táborba bejutás volt. Lehet, hogy ez idén sem lesz másképp, de nem tudni előre, csak annyit, hogy előfordulhat: a húsz érkező csapatból többen azelőtt befejezik a versenyt, mielőtt az valójában elkezdődne – avatott be bennünket Kocsis, továbbra is a szekrényében matatva.

– Az komoly – reagálta le Dominik.

– És mi lett végül? – kérdeztem az igazgatót, visszakanyarodva az eredeti témához.

– Mi? – kérdezett vissza.

– A Szirtes színe az idei versenyen. Miben leszünk?

– Ó, hogy az – egyenesedett fel Kocsis, és a karjain négy teletömött hátizsák lógott. Mindegyik piros volt. – Természetesen, ha már választhattam, akkor maradtam a jól bevált színünknél – mosolyodott el, és egyesével kiosztotta nekünk a Szirtes feliratú hátizsákokat. – Elvégre a Szirtes a piros csapat – húzta ki magát büszkén.

Az ölembe véve a púposra tömött csomagot a cipzárra tettem az ujjaim, de nem nyitottam ki, csak játszottam a vele, miközben az igazgatót figyeltem, aki a papírjait rendezgette az asztalon. Vivien és Rajmund, mindketten belenéztek a kapott csomagba, és azzal foglalatoskodtak, hogy egyesével kiszedték belőle a piros cuccokat, Dominik pedig bele sem nézve maga mellé lerakta a hátizsákot, és kérdőn Kocsishoz fordult.

– Számíthatunk a tavalyi csapat segítségére? – kérdezte. – Bármilyen formában?

A felvetésére érdeklődve felhúztam a szemöldökömet, és Rajmundék is abbahagyták a hátizsákjuk kipakolását, hogy rendesen figyelhessenek a válaszra. Kocsis, mintha csak számított volna a kérdésre, mosolyogva megrázta a fejét.

– Nagyon jó kérdés, Dominik, a válasz azonban az, hogy nem. A tavalyi nyertes Szirtes-csapat nem vesz részt a ti versenyeteken semmilyen tekintetben, pedig elhihetitek, hogy hívtam őket. Ők azonban mind a négyen határozottan elutasították a kérést, arra hivatkozva, hogy a tavalyi az ő évük volt, az róluk szólt, ez viszont az új csapaté, aminek pedig az új csapatról kell szólnia. Így nem zavarnak bele, mert szeretnék megadni az újaknak a lehetőséget, hogy ugyanúgy, újdonságként élhessék meg a verseny minden jó és rossz pillanatát, ahogyan azt ők tették. Egyedül, anélkül, hogy bárki irányítani akarná őket.

– Ez elég korrekt – jegyezte meg Vivi, és mind egyetértettünk.

– Igen, elegánsak, udvariasak, és legfőképpen sportszerűek. Ahogyan megismertük őket – mondta Kocsis. – Így viszont sajnos, az egyöntetű döntésük miatt, miszerint szeretnének kimaradni mindenből, és a háttérből követni az eseményeket, legnagyobb bánatomra az oldalaimra és élőimbe sem jönnek szerepelni, mert nem akarják, hogy az IOV-drukkerek velük foglalkozzanak. Mind a négyen azt szeretnék, hogy az új csapatot ne érje hátrányos megkülönböztetés, és ugyanúgy járjon ki nekik minden, ahogyan nekik is járt – mesélte Kocsis elérzékenyülve. – Így tehát csak magatokra számíthattok. Illetve, mit is beszélek, a legfontosabbat még nem említettem. Hiszen még valaki megy veletek – kapott a fejéhez Kocsis, mire mind a négyen fészkelődni kezdtünk a székünkön. Elvégre ha valami, akkor az nagyon nem mindegy, hogy kire bíz rá minket két hétig. 

Egészen addig, amíg a kísérő nem jutott eszünkbe, teljesen jól elvoltunk, és élveztük a kötetlen beszélgetést az irodában, amikor azonban az igazgató emlékeztetett minket arra, hogy nem csak magunk megyünk, mind a négyen befeszültünk.

– Ugye a tavalyi évben egy lazább kísérőt küldtem a Szirtes-csapattal... – mesélte Kocsis mosolyogva. – Hát igen – emlékezett, aztán egy pillanat alatt elkomorodott, és felénk fordulva közölte: – Nos, ez a lazaság az idei évben teljes mértékben kizárt dolog.

– Mi? Miért? – kérdezte Vivien.

– Azért, mert ti mások vagytok, és a ti négyesetekhez valaki olyat kellett választanom, akinek kötélből vannak az idegei, és akit nem könnyű megvezetni – közölte fenyegető stílusban, résnyire összehúzott szemmel.

– A feltételezés is sértő – fonta össze maga előtt a karját Dominik.

– Egyetértek – biccentett Rajmund vigyorogva.

– Mik vannak, ugye? – forgatta a szemét Kocsis színpadiasan. – Lényeg a lényeg, úgy döntöttem, a Szirtes kísérőjének ezúttal egy nagy tekintélynek örvendő pedagógust választok, akinél biztos lehetek abban, hogy jó és erős kezekben vagytok.

– Ez nem hangzik jól – közölte Dominik lehajtott fejjel, és hosszú haja alól nézett Kocsisra, várva, hogy kimondja a kísérőnk nevét.

Vivi keresztbe tett lábán könyökölve, kissé előrehajolva várta Kocsis bejelentését, Rajmund pedig a székén lecsúszva, félig fekvő pozícióban ült, és igyekezett lazának tűnni, de elárulta az idegességét azzal, hogy a bal combjára helyezett telefonját megállás nélküli forgatta. A mellettem ülő Rajmund telefonjáról elkapva a tekintetem Kocsisra néztem, erősen szuggerálva a száját, hátha valami olyan nevet mond ki, aminek örülünk.

– A fizikatanár, Tahi Dénes megy veletek – közölte. Hát erről ennyit, gondoltam, és fájdalmas arccal dőltem hátra a székemen.

– Na ne már – akadt ki Dominik azonnal.

– Ilyen nincs – meredt az igazgatóra Rajmund, és annyira meglepődött, hogy combján tartott telefonja is megállt az élén, nem forgatta át kijelzővel felfelé.

– Az ki? Titeket tanít? – forgatta a fejét Vivi értetlenül. 

– Nálunk csak helyettesített, annyi elég is volt – közölte Dominik.

– Engem tanít – mondtam fájdalmas arccal.

– Engem is – tette hozzá Rajmund.

– És ennyire rossz? – kérdezte Vivi az arckifejezésünket látva, majd a telefonját felvéve megnyitotta a suli honlapját, rákattintott a „pedagógusaink” menüpontra, és lefelé görgetve a T betűig megkereste a Tahi nevet, majd amikor meglátta a szakállas fizikatanár tablóképét, elkerekedett a szeme. – Oké, így már tudom... – grimaszolt fájdalmas arccal. – Állandóan rám szól a folyosón, hogy öltözzek fel normálisan – fújtatott.

– Vagy bárhogy – egészítette ki Kocsis, miközben átfutotta az asztalán maradt utolsó lapot, és lefelé fordítva szépen a többire helyezte. – Nos – csapta össze a tenyerét. – Úgy tűnik, végeztünk. Van esetleg kérdés? – nézett ránk felváltva.

– Csak az van – felelte Dominik, miközben hátradöntötte a fejét, és a plafont bámulva hosszasan kifújta a levegőt.   

– Bár tudnék válaszolni – tárta szét a karját Kocsis. – De az a helyzet, hogy ez a kilencedik Iskolák Országos Versenye, én pedig kellően áttanulmányoztam a témát, az előző évek anyagait, összevetettem régi beszámolókat a saját tavalyi tapasztalataimmal, és azt kell mondjam konklúzióként, hogy teljesen felesleges előre gondolkodni, ugyanis nincs két egyforma IOV. Talán pont ettől lesz izgalmas, ettől lesz érdekes, és ettől lesz más. Mert nem tudjuk, mire számíthatunk. Tavaly bebizonyosodott számomra, hogy a szervezők rettenetesen értik a dolgukat, úgyhogy biztosan gondoskodnak arról, hogy az, amit várunk, ne történjen meg, és az, amire nem számítunk, ott várjon rátok a versenyen – kísért ki minket a folyosóra Kocsis. – Pihenjetek a hétvégén, kapcsolódjatok ki, szerezzétek be az e-mailben küldött ajánlott drogériai felszereléseket, és ne gondoljátok túl a dolgokat, teljesen felesleges, mert minden a meglepetés erejével fog hatni rátok – tanácsolta. – Ha minden igaz, és hihetünk az időjárás-előrejelzésnek, akkor vasárnaptól az eső is eláll, és vége lesz végre ennek a hideg időnek. Nem normális júniusban – dörzsölte meg a karjait, aztán végignézett rajtunk. – Ennyi, mehettek a dolgotokra, nézzétek át a nyomtatványokat, hétfő reggel fél hétkor pedig várlak titeket a piros egyenmelegítőtökben az iskola előtt.

– Rendben – feleltük a piros hátizsákjainkat fogva.

– Na nyomás. És ne feledjétek. Ma este bejelentem a Szirtes-csapat tagjait – fújta ki Kocsis a levegőt hosszasan, és látszott rajta, hogy mennyire izgul.

– Kellünk hozzá? – érdeklődött Dominik.

– Nem, sőt... Én a helyetekben ma már elkerülném az internetet. Több száz csalódott diák tombol majd a kommentszekcióban titeket okolva, amiért nem ők jutottak be a versenyre.

– És ebből maradjak ki? Inkább csinálok popcornt is a műsorhoz – közölte Rajmund szórakozottan. Kocsis a fejét ingatva elmosolyodott, és elköszönt tőlünk, mi pedig a kijárat felé indultunk a kihalt folyosón.

Amikor a végéhez értünk, a takarítónő éppen bekanyarodott, és a nyikorgó kerekű, kissé irányíthatatlanná vált kocsijának fogantyúját erősen markolva tolta maga előtt a szerkezetet, miközben mérgesen nézett végig rajtunk, amikor elhaladtunk mellette.

A kijárathoz érve magunk mögött hagytuk a kiürült, néma épületet, és egy mozdulattal kilökve a suli duplaszárnyú ajtaját, mind a négyen egyszerre léptünk ki a borongós júniusi délutánba.

A sötét, fekete felhők alatt a suli lépcsőjén megálltunk, hogy váltsunk néhány szót, miközben lógott az eső lába, és az egyre erősödő szél szemmagasságig kavarta a szálló port.

– Hát akkor… csapattársak lettünk – nézett körbe Vivi a társaságunkon úgy, mint aki maga sem hiszi. Tiszta libabőr volt, és egész testében remegett a rövid sortjában és haspólójában.

– Úgy tűnik – biccentett Dominik, aki a viharos szélben kisöpörte az arcából és szájából a haját, majd a csuklójáról lerángatott egy gumit, amivel összefogta a haját.

– Szerintem – pillantott körbe Rajmund, és hunyorogva nézte a néhány járókelőt a környéken –, ha nem szeretnénk idő előtt lelőni Kocsis esti bejelentését, akkor menjünk innen, mert a lépcső tetején állva négyen ezzel a négy piros, Szirtes feliratú hátizsákkal eléggé feltűnőek lehetünk – jegyezte meg. Ezzel mind egyetértettünk, úgyhogy elköszöntünk egymástól, majd a többiek lesietve a lépcsőn háromfelé indultak.

Én egy pillanatra még maradtam, és a telefonomat a kezembe véve üzentem Milánnak, hogy végeztem, és fél óra múlva a plázához érek, ha még áll a mekizés...

Azonnal jött a válasz, hogy „naná”. Megüzentem, hogy találkozzunk a bejáratnál, vegyen esőkabátot, és ne telefonozzon, amíg egyedül van, aztán én is elraktam a sajátomat, és a suli bejáratánál állva, miközben a szél összevissza fújta a hajamat, még éppen láttam a többieket. Vivi a nyári ruhájában futólépésben integetett a buszmegállóban álló jármű felé, aztán odaérve megkapaszkodott a korlátban, és felszállt a buszra, ami természetesen megvárta. Felcser Vivien az a kinézetű lány, akit mindig megvár a busz.

A fejemet elfordítva még elcsíptem Rajmundot, aki telefonálva sétált felfelé a várnegyed kanyargós utcáján, aztán eltűnt a szemem előtt. A következő pillanatban motor robaja hangzott fel az épület mellől, amin Dominik tette fel éppen a bukósisakját, majd amikor észrevette, hogy nézem, intett egyet, és a zöldre váltó lámpánál elhajtott.

Ott maradtam egyedül a lépcső tetején, és a pulcsimba kapó szélben lehunytam egy pillanatra a szemem, vettem egy mély levegőt, teleszívtam a tüdőmet az esőillattal, majd feltettem a fejemre a nyakamban lógó fejhallgatómat, elindítottam a zenét, és lefutottam a lépcsőfokokon, éppen akkor, amikor eleredtek az első cseppek.

A saját táskám a vállamon lógott, a Szirtes hátizsákot pedig a fejem fölé emeltem, hogy védjem magam. Az eső egy pillanat alatt kezdett el szakadni, annyira, hogy azonnal bőrig áztam, és mire a buszmegállóba értem, csuromvizes lettem. A dombos utcán lefelé hömpölygő eső pillanatok alatt kis patakká változott az aszfalton, és sebesen zúgott lefelé, felkapva magával a szétázott, kátyúkba pöckölt cigicsikkeket. A vizes hajamat igazgatva pillantottam ki a megállóból a dombon felfelé, és a sűrű esőfüggönyön át megláttam a busz fényszóróit, amik bevilágították az utat a délutáni viharban. A járműre felszállva hátramentem, megkapaszkodtam a korlátban és a hátsó ablakon lepergő esőcseppeken át néztem a sulit, aminek környékén senki nem tartózkodott. A sötét épületben már csak Kocsis lehetett az irodájában, meg valahol Icuka, a kerekében lévő nyolcassal együtt.

3.

Milán a pláza bejárata előtt a fedett résznél ácsorgott, és a jövés-menés közepette forgatta a fejét, azt nézve, hogy merről érkezhetek. Ahogyan a busz ablakából megláttam az öcsémet, ösztönösen elmosolyodtam magamban, és megnyugodtam, amiért szófogadó. Esőkabátban volt, és nem telefonozott, ahogyan azt kértem tőle. A buszról leszállva körbepillantottam az úttesten, majd amikor megbizonyosodtam arról, hogy nem jön autó, futólépésben átsiettem, és  a pocsolyák közt ugrálva Milán elé értem.

– Fordulj meg – mutattam neki sietősen, mire az öcsém megilletődve hátat fordított nekem, hagyta, hogy kapkodva levegyem róla a fekete esőkabátját, majd a két vállára aggattam a Kocsistól kapott piros szirteses hátizsákot, és ráadtam az esőkabátot, így sikerült eltakarni a táskát. A nyári szünet első délutánján, szakadó esőben biztos voltam abban, hogy a Szirtes diákjainak nagy része plázázik, azon belül pedig mekizik, úgyhogy kénytelen voltam az öcsémnek passzolni a hátizsákot, mert én azonnal lebuktam volna vele.

– Mehetünk – mutattam a bejárat felé.

– Mi ez? – kapkodta a fejét hátrafelé, és próbált átnézni a vállai felett, de az esőkabáttól nem látta, hogy mit adtam rá.

– Majd elmondom – jeleltem, az öcsém pedig egy „oké” biccentéssel rám hagyta, és elindult a forgóajtó irányába az esőkabáttal letakart púppal a hátán.

A Mekihez érve beálltunk a hosszú, főleg nagyjából velem egyidősekből álló sorba, és a kioszkra várakozva megkérdeztem, jelelve, Milántól, hogy mit kér enni, majd a kézmozdulataival alkotott válaszát figyelve röhögve megráztam a fejem.

– Az sok lesz – jeleltem, a tizenhárom éves öcsém pedig azonnal győzködni kezdett, hogy nem, simán meg bír enni ennyit, vegyem meg neki.

Amíg beszélgettünk, nem vettük észre, hogy a sor halad előttünk, és a mögöttünk lévő két lány ezt meg is jegyezte.

–  Most a süketek sorban állnak, vagy mi a franc van? – kérdezte az egyikük, én pedig Milán szemébe nézve, aki ebből semmit nem hallott, két lépést előrébb mentem, majd mosolyogva jeleltem neki, hogy nézze meg azon a táblán azt az ajánlatot, tök jónak tűnik, mire az öcsém lábujjhegyre állva nyújtogatni kezdte a nyakát, én pedig gyilkos tekintettel hátrafordultam a mögöttünk álló két lányhoz.

– Siket, és nem süket. Így mondjuk helyesen, mert így nem sértő – néztem rájuk felváltva, és a két lány hirtelen köpni nyelni sem tudott, annyira meglepődtek azon, hogy hallottam, amit beszéltek rólunk, és még reagáltam is.

–  Bocs, mi nem... – hebegte az egyikük, de meg sem vártam, hogy befejezze, csak visszafordultam Milánhoz, aki kérdőn nézett rám.

– Mit akartak? – jelelte, mire újra hátrapillantottam a két lány irányába, akik teljesen megsemmisülten álltak ki a sorból, és átmentek egy másikhoz.

– Csak megkérdezték, hogy mi mióta várunk. Türelmetlenek... – füllentettem, az öcsém pedig egy biccentéssel nyugtázta a dolgot, aztán közölte, hogy olyat kér, amit a plakáton mutattam neki. Menüben.

A tálcánkkal a kezünkben ültünk le egymással szemben egy felszabadult asztalhoz. Az öcsém mellett a piros szirteses hátizsák az esőkabátjával volt letakarva, hogy ne látszódjon. Miközben Milán felemelte a sajtburgerét, és a papírcsomagolást félig lehámozva róla elgondolkodva beleharapott, addig én egy sült krumplit mártottam a majonézbe, úgy néztem a szemébe.

– Szóval. Mi ez az egész? – kérdezte jelelve, maga mellé mutatva a táskára.

Én pedig megdörzsöltem az arcomat, és megkérdeztem:

– Emlékszel, hogy tavaly a sulim részt vett egy országos versenyen?

– A volt táncsulid? – jelelte.

– Nem. A sima sulim. A Szirtes – javítottam ki azonnal. Milán összehúzta a szemöldökét, majd egy újabbat harapott a sajtburgerébe, szalvétával megtörölte a szája szélét, ami ketchupös lett, aztán megrázta a fejét.

– Nem.

– Pedig biztos meséltem – próbálkoztam, de mivel az öcsém még általánosba jár, és emiatt annyira nincs képben az én iskolám dolgaival, lehetséges, hogy említettem neki az IOV-ot, és mondjuk nem érdekelte. – Mindegy – legyintettem, jelezve, hogy nem az a lényeg, hogy emlékszik-e a tavalyira. – Szóval van egy ilyen a dolog. Az a neve, hogy Iskolák Országos Versenye – kezdtem az elejéről, és úgy, ahogy van, röviden elmeséltem Milánnak a dolgot, onnantól, hogy tavaly az én sulim diákjai nyerték a versenyt, egészen odáig, hogy ma Kocsis beválasztott a címvédő csapatba.

Az öcsém még rágni is elfelejtett, csak tátott szájjal meredt rám, aztán ledobta a tálcára a negyed sajtburgerét, mert mindkét kezére szüksége volt a hadaráshoz. Volt néhány kérdése azzal kapcsolatban, hogy hétfőn elmegyek két hétre, amikor az ő táborára már tavaly ősszel lehetett jelentkezni.

–  Ez nem tábor – jeleltem. – Verseny.

– Tánc?

–  Nem, nem tánc. Sima sulis verseny. Iskolák versenyeznek egymással – magyaráztam.

– Miben?

Jó kérdés. A kis dobozban lévő majonézt egy krumplival kavargatva megvontam a vállamat.

– Nem tudom – ismertem be. – Bármi lehet.

– És hol lesz? – kérdezte jelelve.

– Nem tudom. Bárhol lehet – ismételtem meg. – Kocsis azt mondta, csak az indulás pillanatában derül ki, amikor megérkezik értünk a busz, hogy elvigyen minket. Ez a szabály. Valami olyasmit említett, hogy ez azért van így, nehogy a helyszínt megtudva a diákok kihátráljanak és olyanok menjenek, akik kompetensebbek. Ezért nem lehet tudni az indulás pillanatáig – jeleltem, Milán pedig gyanúsan vizslatott, aztán nevetve megrázta a fejét, mint aki nem hisz nekem.

– Csak kitalálod az egészet – közölte sértetten, és látszott rajta, hogy ez rosszul esik neki, mert bevette.

– Nem, nem! – reagáltam azonnal, és odamutattam mellé. – Nézd meg – böktem a táskára, aztán körbepillantottam. – Csak óvatosan – tettem hozzá. Az öcsém gyanakodva, de kellő óvatossággal és szakértelemmel lesett be az esőkabátja alá, majd hallottam, ahogyan elhúzza a táska cipzárját, és kutakodni kezd. Kisvártatva tátott szájjal hajolt fel újra az asztal alól, és elképedve nézett rám.

– Ez most komoly? Elküldenek hétfőn egy kéthetes versenyre? – jelelte.

– Igen – bólintottam.

– Anyuék tudják?

– Még nem. Majd ha hazaérünk, elmondom nekik – közöltem, és felemelve egy krumplit a számba dobtam. Milán bólintott, aztán mindketten a Meki pultja felé fordultunk és megláttuk, ahogyan a régi ismerőseim (nevezzük őket így) az automatánál állnak, és röhögve nyomkodják a rendelést, miközben telefonnal storyzzák az egészet. – Kész vagy? – kérdeztem. Milán bólintva beleivott az üdítőjébe, majd a kiürült poharat eldöntötte a tálcán, és felállt. – Menjünk – pillantottam még egyszer a kioszk irányába, aztán az öcsém után indulva a szemetes billenőnyílásán át beszórtam az összegyűrt papírokat, majd feltettem a tálcát a kuka tetejére, és otthagytuk a pláza gyorsétterem részlegét.

Hazaérve aztán beavattam a szüleimet az IOV-ba, akik viszonylag higgadtak maradtak annak ellenére is, hogy tulajdonképpen tényként közöltem velük: hétfőtől két hétig egy iskolai versenyen veszek részt, egyelőre ismeretlen helyszínen.

A nappaliban voltunk, én a kanapén ültem szótlanul, összefont karral, anyu pedig velem szemben, a dohányzóasztal túloldalán elhelyezkedő fotelben fellapozta a Kocsistól kapott mappa első oldalát, és olvasni kezdte. Apu mellette, a fotel karfáján ült féloldalasan, és bele-belenézett anyu válla felett a papírba, miközben igazából egyetlen kérdése volt az egésszel kapcsolatban.

– És mennyibe kerül? Ez a kéthetes kis iskolai kiruccanás – vakargatta a borostás arcát, és mint az apák általában, ő is arra volt kíváncsi, hogy anyagilag ez mit jelent majd neki.

– Semmibe, a résztvevőknek díjtalan – mondtam vállvonogatva.

– Valóban, azt írja a prospektus, hogy az Iskolák Országos Versenyét támogatók és szponzorok segítségével rendezik meg, az ország különböző pontjairól érkező csapatok elszállásolása és teljes ellátása pedig biztosítva van – olvasta fel anyu a tájékoztatóból. Apu pedig, amint ezt meghallotta, tulajdonképpen le is zárta az IOV-témát.

– Részemről rendben, mehetsz – közölte, majd felállt, és otthagyott minket.

Anyu a szemét forgatva nézett utána, majd egy „ne foglalkozz vele” legyintéssel fordult vissza hozzám, és átlapozta a mappa többi oldalát is, hogy elolvassa, mi ez az egész verseny, és lapról lapra egyre inkább kirajzolódott számára, hogy miről szól az IOV.

– Kiket választott az igazgató rajtad kívül a csapatba? – érdeklődött.

– Nem ismered őket – feleltem szűkszavúan.

– Senki... a régi barátaid közül? – puhatolózott, óvatosan fogalmazva.

– Nem, senki olyan nincs a csapatban – közöltem, állva a fürkésző tekintetét.

– Értem – biccentett határozottan. – És mit kell tudni a többiekről? Kik ők?

– Hasonlóan elcseszettek, mint én – feleltem egyszerűen, mire anyu bosszúsan nézett rám.

– Ne beszélj így – kérte sóhajtva.

– Oké – tettem fel a kezem megadón. – A másik lány Felcser Vivi, a fiúk pedig Pap Dominik és Fehér Rajmund – mondtam. – Mind a négyen évfolyamtársak vagyunk – tettem hozzá felállva, anyu pedig felém nyújtotta a mappát, tetején az aláírt beleegyező nyilatkozattal. – Köszönöm – vettem át.

A mappát a mellkasomhoz szorítva mentem át Milán szobájába, aki a gépe előtt ülve játszott. Amikor észrevett, félrenézett a monitorról, és jelelve érdeklődött.

– Mi volt?

– Minden rendben – válaszoltam.

– Elengedtek a versenyre?

– Persze. Vigyázz – mutattam a gépére. – Lelőnek – mosolyogtam rá, Milán pedig riadtan fordult vissza a képernyőhöz, és bosszúsan kezdte ütni a klaviatúrát, hogy visszatámadjon.

Milántól kilépve behúztam magam mögött a Fortnite plakáttal borított ajtót, és átmentem a saját szobámba. A piros Szirtes-hátizsákot az ágyamra dobva elővettem a telefonomat, ami azonnal csatlakozott az asztalomon lévő bluetooth hangszóróhoz, elindítottam a zenét, és megálltam a tükrös szekrényem előtt. A karjaimat a fejem felett hátrahajlítva nyújtottam, majd ugráltam párat, és bemelegítettem, aztán gyakorolni kezdtem.

Mint általában egy koreográfia kitalálása közben, ezúttal sem érzékeltem, hogy mennyi az idő, csak azt vettem észre, hogy a telefonomon lévő zene elhalkul az értesítések miatt.

– Mi a franc? – álltam meg, és a tánctól lihegve, csípőre tett kézzel fordultam az asztalomon lévő készülékem felé, majd a hasamon elöl összecsomózott pólómba törölve az izzadt tenyeremet, odaléptem és felvettem.

Annyira belevesztem a gyakorlásba, hogy nemcsak az ment ki a fejemből, hogy Kocsis engem küld az IOV-ra, hanem az is, hogy ennek publikussá tételét az igazgató ma estére tervezte. A poszt pedig kikerült a Szirtes oldalaira, ahol jelölve voltam. A tánctól még mindig szapora légvétellel néztem a kezemben tartott telefonomra, aminek zárolt képernyőjén egyre csak érkeztek a szalaghirdetések, majd megnyitottam az értesítést.

Szirtes gimnázium megosztott egy bejegyzést. Egy perccel ezelőtt. 

„Szirtes diákjai! Eljött a pillanat. Vége a várakozásnak. Nagy örömömre szolgál bejelenteni, hogy az idei Iskolák Országos Versenyén címvédő iskolánk négyfős csapatának tagjai: Felcser Vivien, Fehér Rajmund, Major Sára és Pap Dominik.

Tanulóinkat Tahi Dénes tanár úr kíséri el a hétfőn kezdődő megmérettetésre. Kérlek benneteket, hogy szurkoljatok az új Szirtes-csapatnak, és támogassátok őket, hogy sikerrel járjanak a versenyen. A visszaszámlálás elindult, hétfőn kezdődnek az izgalmak, amikor is csapatunk elindul az egyelőre ismeretlen helyszínre, hogy az ország tizenkilenc másik iskolájával összecsapva bebizonyítsa, idén is a Szirtes a legjobb.

Hogy ne maradjatok le az IOV-hírekről, kapcsoljátok be az értesítéseket az oldalon, továbbá kövessetek Instagramon és TikTokon is! Hajrá Szirtes, mindörökké! Kocsis igazgató”

A poszt alatti reakciók közül szívből egy darab sem volt, like-ból akadt egy pár, sírós emojiból már volt bőven, azonban mindent vitt a mérges fej, amik másodpercenként záporoztak Kocsis kiírására. Ahogyan a kommentek is. Amik nem kíméltek egyikünket sem:

„Miaf???”

„Ez most valami rossz vicc?”

„Ne szívassatok már”

„Felcser? Most komolyan a ribanc Felcsert küldi Kocsis?”

„Rajmund?????????”

„Na jó én koccoltam, ez úgy szar ahogy van”

„Hát ez erősen „vesztes-Szirtes” szagú.

„Dominik? Az egy idegbeteg állat...”

„Kocsis meghülyült, vagy mi van?”

„Mit akarunk ezekkel?”

„Most erősen sírok a tavalyi csapatért”

„Én is”

„Én is”

„Szintén”

„Melyik az a Major Sára? Ismerős a neve”

„Akinek az a tánctáboros balhéja volt...”

„Íjj bazz, tényleg!”

„Gratulálok Kocsisnak, itt az idei vesztes csapat”

„Gondoltam, hogy a tavalyiakat nem fogja tudni überelni, de azért sikerült alulmúlnia magát”

„Csá, most jöttem. Mikor lesz kiírva a csapat?”

„Ez a csapat...”

„MI??? Ez? Ez a csapatunk? Rajmund???”

„Úgy néz ki”

„Az komoly”

„Hát nem tudom ti hogy vagytok vele, de ezt látva én idén nem követem a versenyt”

„Én sem”

„Én sem”

„Tuti, hogy nem”

„Én nekik nem drukkolok”

„Felcser??? Esküszöm öt perce röhögök. Mit keres ribancVivi az IOV-on?”

„Megy összejönni mindenkivel IS”

„LOL”

„Halljátok, nem Dominiknak volt a bunyója?”

„De...”

„Mi ez a csapat, jó isten gyere le. XD”

„Na ez most jobban meglepett, mint apámat a matekbukásom”

„Visítok, ez lett a csapatunk???”

„Én leiratkoztam erről az egészről”

„Én is”

„Emberek, ez nagyon durva. Rajmund szétkapja a versenyt, mi lesz ott?”

„Mi lenne? Kiesünk a gyászba az első napon.”

„Az biztos. Jók ezek egyáltalán valamiben?”

„Felcserről tudjuk, hogy miben jó...”

„XD”

„LOOOL”

„Én úgy tudom, hogy Sára nagyon jó táncos”

„Akkor mér’ vágták ki a csapatából?”

„Hát tudod... Volt az a dolog”

„Nem tudom”

„Én sem”

„Valaki pls nekem is mondja el”

„Írok privátban...”

„Oké”

„Halljátok, Kocsis szélütést kapott, vagy mi ez a névsor?”

„Na jólvan, jó nyarat mindenkinek, én ezt passzolom”

„Léptem én is. Kit érdekelnek ezek”

„Én nem követek olyat, amiben Felcser benne van”

„Én meg olyat, amiben a négy közül bármelyik”

„Ááá, Kocsis ezt jól elszúrta”

„Nagyon benézte”

„Most komolyan, minden rossz nélkül... De mit kezd ez a csapat egy matek vagy logikai feladattal?”

„Mit kezd ez a csapat BÁRMILYEN feladattal?”

„Ja, Vivike nem az eszéről híres”

„TOPKOMMENT! XD”

„Én ezt a versenyt már most utálom.”

„Lájk, ha a tavalyi sokkal jobb volt”

A telefont fogva pörgettem a kommenteket, ahol a Szirtes diákjai egymás hozzászólását lájkolgatva értettek egyet egyöntetűen abban, hogy Kocsis döntése maga a tragédia. Egyelőre nem volt moderálva a suli oldala, valószínűleg a rekordszámú kommentáradat miatt, így aztán egyre durvább és trágárabb jelzőkkel illették a résztvevőket. Vagyis minket. Teljesen átment személyeskedésbe az egész, mind a négyünkkel kapcsolatban folyt a mocsok a kommentszekcióban, javarészt olyanoktól, akiket én például nem is ismerek. De azért akadt ott olyan is, akiről pontosan tudtam, hogy kicsoda. Mindig az a leghangosabb, akinek a háza ég, így a volt legjobb barátnőm „Hát én olyat nem követek, amiben Major Sára benne van” hozzászólását olvasva gúnyosan elmosolyodtam, és szórakozottan néztem a nevetséges kiírására másodpercenként érkező lájkokat. Soha ne legyen ennél nagyobb sikere.

A kommentszekció hirtelen eltűnt a szemem elől, és a telefonom kijelzőjén Felcser Vivien neve jelent meg. Videóhívást kezdeményezett. Erre nem számítottam, úgyhogy összehúzott szemöldökkel fogadtam a hívást, és gyanakodva néztem a kamerába, ahol kisvártatva megjelent Vivien.

– Nem, mondom, nem kérek – kiabálta valakinek, aztán amikor észrevette, hogy fogadtam a hívását, visszafordult a kamerához, és belemosolygott. – Sára, de jó, hogy el tudtalak érni – kezdte, és a telefonját maga előtt fogva megfordult, leült az ágyára, miközben én érdeklődve futottam át a tekintetemmel a hátteret. Az ágya mögötti falrész úgy nézett ki, mint egy jól beállított Instagram-fotó, a kis polaroidképeken megörökített emlékeit csipesszel csíptette fel egy fehér keretre, amin végigfuttatott egy világító fényfüzért. Passzolt hozzá, és bár Viviennel egészen a mai napig egy szót sem váltottam, ha valaha tippelnem kellett volna, ilyen szobát mondtam volna neki. Ahogyan én, úgy ő is egy másodperc alatt felmérte a kamerán látottakat, és a mögöttem lévő szobámat pásztázta, miközben belekezdett a mondandójába, amiért hívott. – Elkezdtem összekészíteni a holmikat a versenyre, de egy kicsit megakadtam – kezdte.

– Miben?

– A Kocsistól kapott cuccok között nincs fürdőruha, a verseny tájékoztatójának tizenhatodik oldalán viszont azt írják, hogy mindenképpen legyen nálunk – magyarázta, és előrenyúlva a telefonja mellett a szabad kezével lapozgatni kezdte a mappát. – Viszont nekem nem világos, hogy annak is pirosnak kell lennie? – pillantott rám érdeklődve. – Mit gondolsz?

– Ami azt illeti, még nem kezdtem neki a készülődésnek – ismertem be, és szabad kezemmel felkaptam a mappát. – Nem is néztem át – tettem hozzá, mire Vivi aprólékosabban végignézett rajtam a kamerán keresztül, és elhúzta a száját.

– Basszus, az edzőruha rajtad? Miért nem mondtad, hogy zavarlak? 

– Nem zavarsz, és nem, nem edzés, csak gyakoroltam egy kicsit, de azt is abbahagytam már – ültem fel az ágyamra törökülésben, és magam előtt tartva a telefont, fellapoztam a mappát. – Aha, látom, tényleg itt van, azt írják, fürdőruhát mindenképpen pakoljunk a versenyre – olvastam el a tizenhatodik oldalt, ahol Vivi mondta. – Viszont azt nem írják, hogy a csapatunk színével megegyezőnek kell lennie – futottam át a sorokat.

– Hát ez az. Ezért hívtalak, hátha te tudod.

– Passz – ráztam meg a fejem. – Nem tudom, a tavalyiaknál hogy volt ez.

– Nem vizes IOV volt... – töprengett Vivi.

– Gondolod, hogy mi arra megyünk?

– Lehet. Eléggé ki van emelve, hogy legyen nálunk fürdőruha. Én ebből arra következtetek, hogy az idei vizes verseny lesz – mondta, én pedig tovább olvasgattam a tájékoztatót, amibe egészen Vivien hívásáig bele sem néztem. – De ha vizes verseny lenne, akkor a Kocsistól kapott csomagban lenne egyenfürdőruha a csapatunk színével, nem? – bizonytalanította el saját magát. – Te sem kaptál, ugye?

– Én még ki sem nyitottam a hátizsákot, de megnézem – nyúltam félre, és a táskát vállpántjánál megragadva odahúztam magamhoz.

A cipzárt elhúzva elkezdtem kiszedegetni a táska tartalmát, és egyesével letettem magam elé az ágyra a kapott dolgokat. Két piros melegítőnadrág, két piros kapucnis pulcsi. Piros tornazsák. Piros kulacs. Piros hajkefe. Piros esőkabát, téglalap alakúra csomagolva. Minden kapott dologra fehérrel rá volt írva, hogy Szirtes. De fürdőruha, az nem volt benne.

– Nincs, én sem kaptam – közöltem, amikor mindent kiraktam a táskából magam elé. – Viszont... ez mi? – emeltem fel értetlenül egy kis kerek tárgyat.

– Nyisd ki. Iránytű.

–Ahhha – pattintottam fel a tetejét, mire a tenyeremben tartott kis iránytű mágnese rezegve mutatta az irányt. – De... telefon végig lehet nálunk, nem? – kérdeztem, mert nyilván akkor szükség esetén azon használom az iránytűt.

– Úgy tudom, hogy feladatoknál nem – igazgatta meg a haját Vivi, a kamerában nézve magát. – Vagyis tavalyról valami ilyesmi rémlik. Szerintem Kocsis ezért szánt nekünk iránytűt. Hátha kell...

– Valószínű – biccentettem, újra a tenyeremen tartott iránytűre nézve, majd egy határozott mozdulattal összecsuktam, és szépen a többi cucc mellé tettem, miközben odahajoltam a telefonomhoz, és felfelé pöccintve eltüntettem az újabb értesítést, ami belelógott a videóba. Vivi éppen elkapta a tekintetével mozdulatot, és elfojtott mosollyal nézett rám a kamerán keresztül.

– Akkor nem csak én felejtettem el kikapcsolni az értesítéseket – jegyezte meg.

– Nem – ismertem be. – Olvastad a kommenteket? – kérdeztem.

– Persze – húzta ki magát. – Te?

– Én is – feleltem határozottan, állva a fürkésző pillantását, és szavak nélkül is biztosítottam arról, hogy nem tört meg, amit olvastam a suli oldalán. Vivi ugyanilyen eltökélten nézett vissza rám. Nem kellett félteni minket.

– Na szóval – terelte is el a témát. – Nekem nincs piros bikinim, de lehet, hogy beszerzek egyet, ha már a piros a csapatszínünk. Neked van?

– Nem, csak fekete – válaszoltam.

– Aha. Találtam egy webshopon olyan piros fürdőruhát, ami tetszik, de hétfőig már nem szállítják ki – magyarázta körmeivel  a hajába túrva, kissé félredöntve a fejét, amitől a szőke hajzuhataga jobb oldalt hullt a vállára. – Viszont elvileg az üzletben van bolti készleten, lehet, holnap elmegyek venni. Átküldöm a linket, nézd meg te is, és ha tetszik valami, akkor még a hétvégén te is el tudsz menni felpróbálni – magyarázta, aztán már át is küldte a linket.

– Köszi – feleltem, majd a következő pillanatban mindkettőnk telefonja ugyanazt a hangot adta ki, amikor egyszerre kaptuk az értesítést. Ezúttal azonban nem Kocsis posztjával kapcsolatban érkezett a jelzés, hanem Rajmund hozott létre egy csoportüzenetet, amibe belerakta mind a négy Szirtes-csapattagot.

Rajmund: Major, Felcser, hogy vagytok? Erősek a kommentek, bírjátok?

Dominik: Most akartam én is rájuk írni. 

Sára: Itt vagyunk.

Vivi: Jelen.

Rajmund: Megvagytok? 

Sára: Persze.

Vivi: Simán. Egyébként éppen videóhívásban voltunk Sárával. Jöttök?

Rajmund: Oké.

Dominik: Jó.

Ezután a csoportchatünket átváltottuk csoport FaceTime-ra, így pillanatok alatt megjelentünk egymásnak a négyfelé osztott kijelzőn. Vivivel már amúgy is vonalban voltam, mellé azonban beérkezett Rajmund videókockája, aki egészen sötétben, az ágyán fekve valami filmet nézett, aminek jelenetei váltakozó fényerőséggel világították meg. Az arcán cikázó fénycsíkokkal figyelte a képernyőt, aztán amikor észrevette, hogy mind megvagyunk a videóhívásban, elfordította a tekintetét, és a telefonjába nézett. A mellette lévő videóképen Dominik tűnt fel, aki láthatóan nem otthon tartózkodott, hanem egy pub- vagy kocsmaszerű helyen ült egy sarokasztalnál. A háttérben mögötte lévő falrészt famintázatú lambéria és képkeretek borították. Elég nagy volt a hangzavar, Dominik pedig a haját hátrafogva betette a fülesét a fülébe, hogy jobban halljon minket.

– Mindenki megvan? Túléltétek a posztot? – érdeklődött Rajmund.

– Minden rendben – jeleztem.

– Akkor jó – mosolygott rám, majd a következő videóablakra nézett.

– Vivi? Te azért rendesen kapod az ívet – jegyezte meg Rajmund az ágyán fekve, majd fél karral a feje alá gyűrte a párnáját, hogy kényelmesebben legyen.

– Semmi bajom – közölte Vivien határozottan, majd hozzátette. – Ugyan már, néhány ribancozó beszólás a suli posztjánál, és akkor mi van. Ha bárki azt gondolja, hogy ez egy különleges eset, akkor elmondanám, hogy kommentek szempontjából ez nekem egy sima péntek este – nézett a plafon felé unottan, mire a beszólásán ösztönösen felnevettem, Rajmund pedig szórakozottan bólintott.

– Cowboy, te is rendben vagy? – érdeklődött Dominik felől.

– Kösz, minden rendben, eljöttem az ivóba’ – biccentett, majd Rajmunddal együtt felröhögtek, aztán Dominik félrenézett a telefonjából, mert megérkezett a rendelése. – Köszönöm – szólt, vélhetőleg a pincérnőnek, majd beleivott az üvegbe.

– Ti mit tippeltek? Hol lesz az idei verseny? – kérdezte Vivi, felváltva nézve ránk az osztott képernyőn.

– Szerintem vízpart – válaszolta Dominik, jól átgondolva a dolgokat, miközben megtámasztotta az asztalon a telefonját.  A fapadon a lambériának dőlve felhúzta a bakancsos lábát, és bárhol is volt, kényelmesen elhelyezkedett.

– Szerintem nem – kapta el a tekintetét Rajmund a filmről.

– Szerintem is vízhez megyünk. Van egy ilyen érzésem – tűnődött Vivi.

– Rajmund, te miért gondolod, hogy nem vízhez megyünk? – kérdeztem.

– Nem tudom. Túl egyértelmű lenne.

– De tavaly sem vizes volt az IOV – emlékeztette Dominik.

– Pont ez az. Emiatt idén mindenki arra számít. Szerintem nem vízhez megyünk – kötötte az ebet a karóhoz.

– Mindenesetre hétfőn kiderül. Mondjuk örülnék két hétnek a Balatonon – ábrándozott Vivi.

– Nincs akkora szerencsénk – nevettem el magam úgy, mint aki biztos ebben.

– Nem is baj, én annyira nem adnám a vizes versenyt – gondolkodott Dominik hangosan.

– Figyeljetek, Kocsis írogat nekem, meg rólatok is kérdezget, bevehetem a videóhívásba? Egyszerűbb lenne – váltott témát hirtelen Vivi, miközben a kis videóablakában látszott, hogy valami nagyon leköti a figyelmét a kijelzőjén.

– Persze – mondtam, a fiúk pedig a vállukat vonogatták, jelezve, hogy nekik is oké a dolog, így pillanatok múlva Kocsis igazgató is bekapcsolódott a videóhívásba.  Az igazgató láthatóan megkönnyebbült, ahogy végignézett a kijelző osztott videóablakain, és megbizonyosodott arról, hogy mind rendben vagyunk, egyikünk sem vágott eret magán a bejelentés reakciói miatt.

– Mind itt vagytok, nagyszerű – mosolygott zavart idegességgel az arcán, aztán hunyorogva az egyik kis videóablakra meredt, és szinte belehajolt a képernyőbe, hogy jobban lásson. – Dominik, tudom, hogy hivatalosan már nyári szünet van, de tüntesd el azt a sörösüveget! – közölte szigorúan.

– Alkoholmentes – vágta rá Dominik.

– Látom, hogy nem az! Leolvasható a címke – forgatta a szemét Kocsis. – Tedd el a szemem elől.

– Egy próbát megért – jegyezte meg Dominik, és félrerakta az üveget valahová a megtámasztott telefonja mellé, hogy ne legyen benne a képben.

– Na szóval – fújtatott Kocsis. – Mint bizonyára tudjátok, megtörtént a bejelentés a Szirtes felületein – pillantott körbe, mire valamennyien bólintottunk. – Nos. Khm. Ahogyan az várható volt, eléggé megoszlottak a vélemények a csapat összetételével kapcsolatban.

– Ha még megoszlottak volna – nevetett fel Vivi gúnyosan. 

– Jó, akkor mondjuk úgy, hogy inkább negatív irányba billentek el... De erre fel voltunk készülve, igaz? – pillantott ránk egyenként, mintha csak megerősítésre várna. Úgy tűnt, Kocsis már most, a verseny előtt lelkiismeret furdalással küzd, amiért ennyire bántva vagyunk.

– Persze – feleltük egyszerre, hogy megnyugtassuk.

– Nos, értem. És ennek nagyon örülök. Be kell valljam, egy kicsit aggódtam az első véleményeket látva. Fél óra múlva pedig szó szerint kétségbeestem.

– Nem kell – mondta Rajmund, el sem szakítva a tekintetét a laptopján nézett filmről.

– Rendben, most megnyugodtam... – fújta ki a levegőt megkönnyebbülten. – Dominik, üveg! – szólt rá ismét, amikor Dominik megfeledkezve magáról újra beleivott a sörébe.

– Elnézést – intett az igazgatónak.

– Tudjátok, mi jutott eszembe a kommenteket látva? – dörzsölte meg az orrnyergét Kocsis.

– Hogy hibás döntést hozott? – kérdezte Rajmund oda sem fordulva.

– Nem – erősködött Kocsis. – A Dunning–Kruger-effektus – mondta ki. – Tudjátok, hogy az mi?

– Nem – feleltük egyszerre.

– Dunning–Kruger-hatásnak azt a jelenséget nevezzük, amikor valaki minél kevesebbet tud egy dologról, annál biztosabb a saját hozzáértésében az adott témával kapcsolatban – magyarázta Kocsis. – Mint jelen esetben a Szirtes tanulói, akik annak ellenére, hogy vajmi keveset értenek az IOV-hoz, maximálisan biztosak abban, hogy ők tudják a legjobban, kit kellene küldenünk, és kiket biztosan nem. Éppen ezért, ha esetleg láttátok is a kommenteket, nem szabad vele törődni – nyugtatott minket.

– Nem törődünk – közölte Dominik.

– Nagyszerű, ezt akartam hallani – dörzsölte meg nyúzott arcát Kocsis. – A versenyt megbeszéltétek otthon, mindenkinek beleegyeztek a szülei a részvételbe, és aláírták a nyilatkozatot? – váltott témát.

– Igen – bólogattunk mind.

– Pompás. Rajmund, nálad a biztonság kedvéért azért mégiscsak megkérdezem a szüleidtől, hogy tudnak-e róla...

– Oké, de erről most kivételesen tényleg szóltam – felelte.

– Azért én csak megkérdezem, úgy a biztos – motyogta Kocsis. 

– Ahogy az igazgató úr gondolja – hagyta rá Rajmund.

– Rendben. Nos, azt hiszem, én nem is zavarlak tovább benneteket, igazából csak ellenőrizni akartam, hogy miként viselitek a nyomást – kezdett búcsúzkodni Kocsis, aztán újra körbenézett a kis videóablakokon, és elégedetten bólintott. – De látom, hogy jól – biccentett megnyugodva. – További szép estét, gyerekek.

– Köszönjük, viszont – köszöntünk el.

– Egyébként... – gondolkodott el az igazgató. – A videóhívásra én csődítettelek össze benneteket, vagy jól sejtem, hogy amúgy is éppen egymással beszélgettetek? – fürkészett minket.

– Már beszéltünk, amikor az igazgató úr csatlakozott – feleltem, Kocsis pedig elrejtette a mosolyát, és csak kurtán bólintott, aztán kilépett a videochatből, mi pedig ottmaradtunk négyen, egy pillanatig szótlanul, aztán Dominik törte meg a csendet.

– Rajmund, most már mondd meg, hogy mit nézel ennyire – szólt, mert hozzánk hasonlóan neki is feltűnt, hogy Rajmund a videochat közben tulajdonképpen végig valami filmet néz, és csak időnként szakítja el róla a tekintetét.

Rajmund ahelyett, hogy válaszolt volna, csak megnyomta a kijelzőjén a kamera ikont, aminek következtében megfordult a kép, és szelfi módról a fekvő pozícióban az ölében tartott laptopja jelent meg előttünk, amin a filmet nézte. Ezt követően beszélgetni kezdtünk, először csak filmekről, aztán zenékről és hobbikról, fokozatosan ismerkedve egymással, ha már úgy alakult, hogy csapattársakká váltunk, és hétfőn együtt indulunk el két hétre, hogy címvédőként helytálljunk az Iskolák Országos Versenyén.

És miközben mi éppen erre készültünk, a Szirtes oldalán lévő bejelentést soha nem látott negatív kommenthullám és mérges reakciók lepték el. Nem volt olyan, aki örült annak, hogy mi megyünk. Magunkra maradtunk, senki más nem állt mellettünk, csak Kocsis és a Dunning–Kruger-effektus. Aztán majd kiderül, hogy kinek volt igaza. 

4.

A péntek esti videochatünket követően, amikor is majdnem éjfélig beszélgettünk a többiekkel, vasárnap estig már nem kommunikáltunk egymással, mert nem volt rá időnk, ugyanis hirtelen mindenki ráébredt, hogy ha minden jól megy, akkor hétfőn két hétre elmegyünk, így aztán a nyakunkba szakadt a készülődés és egy csomó elintéznivaló. Nekem is bőven volt dolgom, kezdve azzal, hogy el kellett mennem a nagyszüleimhez, akik a jövő hétre vártak volna, de érthető okokból elvileg akkor nem tudok menni. Aztán egy halom dolgot is be kellett szerezni a versenyre, úgyhogy mehettem vásárolni. A drogériába anyu kísért el, vettünk kis kiszerelésű, utazó méretű fogkrémet, sminklemosókendőt, sampont, tusfürdőt, folyékony kézfertőtlenítőt meg Domestos kendőt, és bár egész hétvégén megmaradt a borús, hűvös idő, vásároltunk naptejet is, hátha kelleni fog. Az IOV-mappa szerint a táborhelyen, bárhol is legyen az, lehetőség lesz majd mosni a ruháinkat, úgyhogy vettünk mosóport és öblítőt is. Már ezekkel kinőttem a kis méretű bőröndöt, amit szerettem volna vinni, úgyhogy elő is szedtem a nagyobbat, tekintve, hogy még sehol nem álltam a pakolással.

Ráadásul mehettem vásárolni is, ugyanis szükségem volt új pólókra, mert azt nem kaptunk az egyenmelegítőnkhöz (csak nadrág és pulcsi tartozott hozzá), úgyhogy Milánnal ismét elmentünk a plázába, hogy vegyünk nekem piros pólókat is, mert olyanom nem volt otthon. Nem volt könnyű minta és felirat nélküli felsőt találni, de végül sikerült két-két darabot vásárolni a sima egyszínű, piros spagettipántos topból és a rövid ujjú pólóból is. Jó, mondjuk ezek után nem lett volna kötelező, de ha már ott voltunk úgyis a bevásárlóközpontban, akkor beültünk Milánnal egy feliratos filmre, hogy mozizzunk egyet. Tekintve, hogy várhatóan két hétig nem fogom látni az öcsémet, ő pedig szó nélkül kísérgetett a ruhaüzletekben, és kereste velem a piros felsőket, az volt a minimum, hogy a kedvében járok, és csinálunk valami olyat is, ami őt teszi boldoggá. Mozizni meg szeret. És mivel éppen kezdődött egy feliratos film, beültünk rá, és megnéztük. Tragikusan rossz volt, mert persze a közönségfilmeket és blockbustereket mindig szinkronosan adják, Milánnal viszont azokra nem tudunk menni, mert neki szüksége van a feliratra, úgyhogy általában vagy korhatáros horrorra lóg be velem, vagy pedig komolyabb hangvételű filmet nézünk moziban, mert csak azokat feliratozzák. Így aztán a korosztályából ő az egyetlen tizenhárom éves, aki egy halom művészfilmet és mindenféle díjjal jutalmazott filmdrámát látott már moziban, miközben mindenki más animációs mesén vagy képregény-adaptáción szórakozik egy másik teremben. Hát ilyen ez. Ha Milánból majd valami sznob filmesztéta lesz, akkor az annak köszönhető, hogy a siketekkel és nagyothallókkal nem foglalkoznak a filmforgalmazók.

Mindegy, legalább jól éreztük magunkat együtt. Hazaérve aztán folytattam a készülődést, de a bőröndömet még mindig nem zártam be, mert vasárnapra maradt a gyógyszertár, ahonnan szintén egy tucat dolog kellett.

Mivel nem tudni, hová visznek minket, minden eshetőségre fel kellett készülni. A patikába ismét anyuval mentem, mert ezeket a „muszáj, hogy legyen nálam” dolgokat ő tudja, úgyhogy igazából én csak mellette álltam, amíg ő a telefonjában lévő hosszú listát diktálta a patikusnak, aki minden tételt egyesével hozott a pultra, és rakta a kupachoz. Fájdalomcsillapító, lázcsillapító, szúnyogriasztó spray, kullancsriasztó krém, kis doboz ragtapasz, nagy doboz ragtapasz. Géz, sebfertőtlenítő, lázmérő. Anyu mindenre gondolt, és annak ellenére, hogy az IOV-tájékoztató alapján a táborhelyünkön lesz orvosi ügyelet, anyu úgy döntött, viszek magammal én is egy rendelőt. A gyógyszertárból kilépve elpakoltam a táskámba a vásárolt készítményeket, és elindultunk hazafelé, hogy befejezhessem a pakolást. 

Nagyjából este fél nyolcra végeztem, amikor is lecsuktam a bőröndömet, és behúztam a cipzárt. Készen álltam az IOV-ra. Az íróasztalom előtti székre kikészített piros melegítőszettre néztem, amiben majd reggel megyek a suli elé, aztán leültem az ágyamra, és csak néztem magam elé, amikor is beugrott, hogy valamit elfelejtettem.

– Basszus, a fürdőruha – dobbantottam egyet a lábammal, aztán kinyitottam a tükrös szekrényajtómat, és kihúztam az egyik polcon lévő fehérneműs rekeszt, aminek az alján turkálva megtaláltam a bikinimet. Így a nyár elején nem volt még miért elővennem. A fekete kétrészest nézve elhúztam a számat, és visszafordulva az ágyamhoz felemeltem a telefonomat.

Sára: Vivi, végül vettél piros fürdőruhát? Azt hozod?

Az üzenetet elküldve szinte azonnal jött a válasz.

Vivi: Nem, ma elmentem megvenni, de felpróbálva rettenetesen állt, úgyhogy otthagytam. Szóval egy régit hozok...

Sára: Milyen színű?

Vivi: Sötétkék, fehér csíkos. Van egy kép róla az Instámon a nyárról, megnézed?

Sára: Aha.

Vivi: Tessék. LINK.

Sára: Ez jól néz ki nagyon. Jól látom, hogy kötős a bugyija?

Vivi: Igen, nekem is az tetszett meg benne, tök jó fazon.

Rajmund: Lányok, a világért sem akarlak félbeszakítani benneteket, de gondoltam most már megkérdezem, hogy ebbe a beszélgetésbe engem miért kellett belerakni?

Dominik: Ez egy nagyon jó kérdés, én is olvasgatom egy ideje az üzenetváltást, de fogalmam sincs, hogy miért...

Sára: A francba, véletlenül a tegnapi négyes chatbe írtam. Vivi, csak neked akartam üzenni.

Vivi: :DDD

Sára: Bocs mindenkitől.

Rajmund: Semmi gond. Rég izgultam ennyire azon, hogy egy bikini kötős-e vagy sem.

Dominik: Én is rendesen aggódtam. Jó, hogy kiderült.

Sára: Na jó, ne trollkodjatok, véletlenül kerültetek az üzenetbe – írtam meg visszatartott nevetéssel, aztán jött egy értesítésem.

Vivi: Kocsis újra posztolt. Látjátok?

Sára: Igen.

Rajmund: Nézem.

Dominik: Én is.

Szirtes gimnázium megosztott egy bejegyzést. Egy perce.

Kedves diákok!

„Eljött az idő, holnap reggel a Szirtes-csapat elindul megvédeni iskolánk bajnoki címét. Aki szeretné Sárát, Vivit, Dominikot és Rajmundot személyesen is biztatni, és sok sikert kívánni nekik az IOV-hoz, jöjjön holnap reggel fél hétre az iskola elé, ahol elbúcsúzhattok a versenyzőinktől. Mindenkit sok szeretettel várunk. Hajrá, Szirtes! Kocsis igazgató"

A tegnapi bejelentést követő millió kommenthez képest Kocsis új posztjára elenyészve kezdtek érkezni a reakciók. Úgy tűnt, többen betartották az ígéretüket, és nem üres fenyegetés volt – valóban leiratkoztak a suli posztjairól. Hébe-hóba érkeztek a kommentek, azok pedig olyanok is voltak.

„Kösz, de kihagyom”

„Minek kelnék miattuk ilyen korán, estére már újra itthon lesznek”

„Kábé”

„Én jövök. Ja ezt nem ide akartam írni, bocs”

„LOOOOL”

„Megmutattam ezt a posztot a macskámnak, de őt sem érdekelte”

A Facebookot bezárva visszamentem a csoportchatünkbe, és elköszöntem a többiektől, aztán a telefonomat az ágyamra dobva eltettem a bőröndömbe a fekete bikinimet, ismételten behúztam a cipzárt, ezúttal végleg, indulásra készen. Aztán lehuppantam az ágyamra, és szemben, az akasztós szekrényem tükrében néztem magam, majd a karjaim közé szorítottam a fejem, két könyökömet összeérintve az arcom előtt, két kézzel hátrafogva a hajam. Egészen addig így maradtam, amíg meg nem hallottam az ajtónyitódást, amire leengedtem a karjaimat, és odafordultam. A hajam azonnal visszahullott a pici copfból, amibe fogtam, és kérdőn néztem Milánra, aki benyitott a szobámba.

– Anyu szólt, hogy kész a vacsora – mutatta, mire biccentettem. – Jól vagy? – tette hozzá, kérdőn fürkészve.

Bólintva álltam fel az ágyamról, aztán a bőröndömet félregurítva az útból az öcsém után mentem.

Miután megvacsoráztunk, még bementem Milán szobájába, hogy elköszönjek tőle. Az íróasztalánál ült a gépe előtt, gurulós székével felém fordulva, miközben én oldalt feküdtem az ágyán, és könyökölve támasztottam meg a fejem.

– Nem értem, miért nem keltesz fel reggel? – jelelte a fejét rázva.

– Azért, mert – tápászkodtam fel, és jelelni kezdtem neki. – Nyári szünet van, legyél fent későig, aludj sokáig, mint minden normális kölyök. Jó?

– Jó – helyeselt végül.

– Én viszont most megyek, megpróbálok aludni, mert mindjárt kelek – pillantottam a kezemben tartott telefonom kijelzőjére, és felálltam Milán ágyáról. Az öcsémhez odalépve csak egy puszit nyomtam a homlokára, nem akartam túl érzelgős búcsút, az ő korában az már kellemetlen. Így aztán csak intett, és kérte, hogy azért néha jelentkezzek, majd vissza is fordult a gépéhez, és folytatta a játékot.

A küszöbön állva pár pillanatig még figyeltem, hogy mit csinál, aztán becsuktam magam mögött az ajtót, és visszaindultam a saját szobám felé.

A konyha előtt elhaladva hallottam, hogy anyu a mosogatógépbe pakolva csörög az edényekkel, és éppen megpróbálta túlharsogni a saját maga által generált zajt, úgy beszélt tovább apunak, meglehetősen hangosan. A konyhaajtó mellett megállva, hogy ne lássanak meg, belehallgattam a diskurzusukba.

– Reggel te viszed el Sárát az iskolához – mondta anyu.

– Gondolod, hogy jó ötlet ez? Ez a dolog, amire megy?

– Persze. Miért? – kérdezett vissza anyu az összekoccanó evőeszközök zajában.

– Nem tudom, legutóbb, amikor táborba ment, érte kellett menni, fegyelmit kapott, és kirakták a tánccsapatából – emlékezett apu a fél évvel ezelőtti eseményekre.

– Ne, azt ne keverd ide! – kérte ki magának anyu.

– Miért ne?

– Mert... Mert akkor még más társasága volt. Vagyis, akkor még volt társasága. Azóta teljesen egyedül van, és valljuk be, semmi gond nincs vele azon kívül, hogy sértett, flegma és kamasz. Ez viszont minden tizenhét évesre igaz – magyarázta anyu. – Egyébként pedig ez nem tábor, hanem verseny. Igazán ráfér egy kis sikerélmény, vezekelt eleget az elmúlt hónapokban.

– Meglátjuk – dünnyögte apu. – Hányra kell vinnem a sulihoz?

– Fél hétre kell odaérni – felelte anyu.

–  Rendben.

Észrevétlenül, nehogy meghalljanak, lábujjhegyen lépkedtem az előszoba kövén a szobám felé, majd besurrantam a résen, és becsuktam magam mögött az ajtót. Lefeküdtem az ágyra, magamra húztam a takarómat, és az oldalamra fekve beállítottam a laptopomat magam mellett úgy, hogy kényelmesen lássam, aztán elindítottam a Netflixen a sorozatom következő részét, és a fejem alá gyűrtem a párnámat. Már legalább harminc perce ment a film, amikor feltűnt, hogy egy másodpercére sem sikerült figyelnem, mert a gondolataim ezerfelé cikáztak, így haragosan fújtatva odanyúltam, és elindítottam elölről a részt, hátha másodszorra sikerül lekötnie.

Nem hibáztattam aput, amiért felhozta a januári alkalmat. Akkor voltam utoljára valahol, mégpedig a tánciskolámmal, a legjobbnak hitt barátnőimmel, abban a síszünetben tartott négynapos tánctáborban, aminek a második estéjén minden elcsesződött, és aminek a végén én vittem el mindent a hátamon. És nem, nem azért, mert így akartam. Talán megtettem volna amúgy is magamtól, talán nem, ez már soha nem derül ki. Merthogy végül nem volt lehetőségem azon gondolkodni, mentem-e a többieket, ugyanis mindenki egyöntetűen rám kente az egész balhét, úgy, ahogy volt, mielőtt egy szót is szólhattam volna. Pedig nem én voltam. Vagyis nem csak én voltam.

Újra lement a sorozatrész úgy, hogy fogalmam sem volt, mi történt benne, csak a pisztolylövésre kaptam fel a fejem a bambulásból. Marha jó, az egyik szereplőt lelőtték, én pedig megint nem figyeltem. Harmadszorra tettem vissza a rész legelejére, és kezdtem újra nézni, miközben a fejem mellett heverő telefonomra koppintottam, mire a kijelzőn megjelent az idő. A zárolt képernyőn (egy tornacipős láb tánclépés közben, körülötte a napfény csíkjában felszálló porral) lévő óra azt mutatta, hogy éjjel negyed kettő van.

– Ó, a francba – suttogtam tehetetlenül, és mint ilyen helyzetben mindig, már attól nem tudtam aludni, hogy stresszelt, mennyire keveset tudok majd aludni.

A telefont visszarakva a fejem mellé szinte kényszerítettem az agyam, hogy koncentráljon a laptopomon váltakozó filmjelenetekre, és a fejem alatt lévő párna alá bedugva a kezem tovább néztem a sorozatrészt, várva, hogy elálmosodjak.

Fogalmam sincs, hogy végül mikor sikerült elaludnom, de fájdalmasan rövid idővel azután, hogy végül leragadt a szemem, a telefonom alapértelmezett ébresztőjének idegtépő hangjára riadtam fel.

A nyári szünet első hétfőjén, reggel negyed hatkor ültem az ágyamon, és álmosan megdörzsölve az arcomat a kezembe vettem a telefonomat, és megnyitottam az Instát. Örömmel konstatáltam, hogy nem egyedül vagyok ébren, ugyanis a négy követettem közül ketten is frissen storyztak. Rányomtam előbb Kocsis igazgató történetére, és a hajnali világosságban hunyorogva néztem a kijelzőt.

– Jó reggelt, korán kelő IOV-drukkerek! Így van, jól látjátok, én már teljes készültségben vagyok – mutatott végig magán a telefonjával, hogy jól láthatóvá váljon a piros szettje. – Tűkön ülve várom a reggel hét órát, amikor is elindulnak diákjaink a versenyre. Ha van kedvetek, csatlakozzatok a búcsúztatásukhoz. Sok szeretettel várok mindenkit a Szirtes előtt fél héttől! Mi a versenyzőkkel kicsit előbb érkezünk, hiszen van mit megbeszélnünk az indulásuk előtt. Addig is, kérdezz tőlem valamit. Hogy is? Ó, igen, megvan. Szóval van ez a jópofa funkció itt az Instán a storyban, tegyétek fel a kérdéseteket, én pedig válaszolok. Nagyon izgalmas, ezt még nem is használtam eddig. Nagyon izgalmas.

Kocsis következő storyja automatikusan betöltődött, ahol is elkezdtek érkezni hozzá a kérdések. Csakhogy nem feltétlenül olyanok, amilyenekre számított.

– Nos. Lássuk. Aham, itt láthatjátok ti is – bökött a videója alján lévő kérdés ablakára. – Itt is van az első kérdés. Khm. Igen. Tehát valaki azt szeretné tudni, hogy „ménemalszom ilyenkor”. A válaszom, hogy iskolánk tanulói ma reggel indulnak az IOV-ra, és azon túl, hogy természetesen búcsúztatom őket a Szirtes előtt, az izgalom is kiugrasztott az ágyból ezen kora hajnali órán – válaszolta meg Kocsis. – Következő kérdés – váltott át a story. – Miért nem választottam normális diákot az IOV-ra? Nem akarok nyerni? – olvasta fel. – Nos. Nem tudom értelmezni a kérdést, mert nem tudok olyanról, hogy a Szirtesnek lenne „nem normális” diákja. És itt szeretném megragadni az alkalmat, és kérni mindenkitől, hogy válogassa meg a szavait, mert minden sértő, kirekesztő és lealacsonyító jelzőt és megjegyzést tartalmazó kommentet ki fogok törölni, a továbbiakban pedig a kérdések között is megszűröm majd. Amint rájövök, hogy kell – köhintette, aztán fújtatva folytatta. – Az idei IOV résztvevőit, csakúgy, mint a tavalyiakat, én választottam ki, és természetesen vállalom értük a garanciát, továbbá a teljes felelősséget. Hiszem, hogy sokáig jutnak, sőt, megkockáztatom, ma a nyertes csapatot indítom útjára. Minden résztvevő tökéletesen normális, ahogyan iskolánk valamennyi tanulója is az. Na! Következő kérdés – mondta kissé bepipulva, a story pedig újra váltott egyet. – Igen, már látom is – hunyorgott, majd felolvasta. – Igazgató úr, éppen buliból tartok hazafelé, segítsen nekem, nem tudok dönteni. Egyek egy gyrost a megállóban, vagy inkább ne?

Kocsis a kérdést felolvasva összeráncolta a homlokát, és gondterhelten nézett a kamerába. 

– Nos, igen, beismerem, ez az én hibám, nem voltam elég konkrét, amikor kiraktam, hogy jöhetnek a kérdések, de természetesen úgy gondoltam, hogy az Iskolák Országos Versenyével kapcsolatban fogunk beszélgetni. A továbbiakban majd figyelek erre, hogy egyértelműbb legyek – köhintette. – De ha már kaptam egy ilyen kérdést, amire, hogy úgy mondjam, valamiféle tanácsot vár a kérdező, vagy nem is tudom, talán iránymutatást, hogy mitévő legyen, természetesen megpróbálom megválaszolni a legjobb tudásom szerint. Szóval fiam, én azt tanácsolom, ne egyél gyrost hajnalban, mert égni fog a gyomrod. Na. Következő kérdés. – váltott át. – Mi az oka annak, hogy Tahó tanár urat küldöm a csapattal? – olvasta fel, majd mérgesen megrázta a fejét. – Gyerekek, Tahi! Tahi tanár úr. Kérném, hogy mindenki a rendes nevén emlegesse. Az oka pedig, hogy a fizikatanár kíséri a diákjainkat, az, hogy ööö – kereste a szavakat Kocsis. – Ööö. Öhm. Khm. A tanár úr nagy IOV-rajongó, így hát velük tart – kamuzott Kocsis, de nagyon árulkodó volt a maszatolása. Tahiról minden szirteses diák tudja, hogy az egyik, ha nem a legkeményebb tanár, és egyáltalán nem véletlen, hogy a mi négyesünkhöz Kocsis nem puhány kísérőt választott, hanem olyat, akitől mindenki tart. Csak ezt az igazgató nem vallotta be publikusan, mert akkor elárulná magát, hogy neki is van fenntartása a csapatunkkal kapcsolatban, azért küldi velünk Tahit. – Úgy látom, még van egy kérdés, lássuk, mi az – terelte el a szót gyorsan az igazgató, és felolvasta az utolsó kérdést, ami ennyi volt: – MI VAN KOCSIS?

Az igazgató értetlenül nézte a videójában megjelenő kérdést, majd fáradtan megmasszírozta a halántékát.

– Azt hiszem, ezt figyelmen kívül is hagyhatom. Igen, erre nem reagálok. Szóval. Végeztünk, egyelőre ennyi kérdés érkezett, köszönöm mindenkinek, a jövőben még biztosan csinálunk ilyen kis kérdezz-feleleket itt az Instámon, vagy ha trendi szeretnék lenni, akkor kjúendéjnek is mondhatom, láttam, mások így nevezik, szavazzátok meg, hogy én hogy mondjam. Ide kattintva tudtok voksolni – mutogatott a videóban. – Most pedig elköszönök, de rövidesen újra jelentkezem, akkor már az iskola elől. Tartsatok velem! – búcsúzott el Kocsis, de aztán még egy storyra felugrott, pedig már azt hittem, eltűnt. – És kövessétek a TikTok oldalamat is, lehet velem duettezni! A legjobbakat lájkolom is! – kiabálta izgatottan, aztán eltűnt.

A hajnali Kocsis-storyáradattól lehalt az agyam, így szinte felüdülés volt Vivi egyetlen képből álló történetét megnézni, ami az igazgató agymenése után automatikusan betöltődött az oldalamra. Vivien csak egy bögre habos kávét vagy kakaót töltött fel, a fotóra pedig rárakta a helyszínt (Budapest), az időt (5:25) és a kinti hőmérsékletet (13 fok). Ennyi, Vivi tartalma egy pillanat alatt lepörgött, más pedig nem volt az oldalamon, a fiúk nem tettek ki semmit.

Az ágyamból kimászva megnyújtózva léptem az ablakomhoz, és kilestem az üvegen át. Napok óta először volt kék az ég, az aszfalton pedig felszáradtak a pocsolyák, nyoma sem volt az esőnek. Ásítva fordultam el, és indultam az ajtóhoz, csak közben elfelejtettem, hogy ott van a bőröndöm, így mezítláb belerúgtam. Nagyon kellett koncentrálnom, hogy az üvöltésemet, ami kiszakadt volna belőlem, a korai órára és családtagjaim alvására való tekintettel magamban tartsam, így helyette csak egy finom „aú” szisszent fel belőlem, ahogyan az ágyamon ülve a pizsamanadrágos lábamat felhúzva fogtam a lábfejemet, és számoltam magamban a másodperceket. Hétnél szokott csitulni. Ahogyan most is, úgyhogy amikor már nem fájt annyira, engedtem a szorításon, és ellenőriztem, hogy eltört-e. Természetesen nem, úgyhogy folytathattam a reggelemet. Azért a hülye bőröndöt dühösen arrébb löktem, tekintve, hogy mindenről az tehetett, aztán hangtalanul, hogy anyuékat ne verjem fel, a fürdőszobába mentem készülődni. Tusolás után már kénytelen voltam kicsit hangoskodni, mert a hajszárítót muszáj volt használnom, aztán amíg a hajvasalóm bemelegedett, gyorsan kifestettem magam. Nem vittem túlzásba, csak a szemöldökömet csináltam meg, illetve a szemem kapott hangsúlyt, füstös hatású sminket tettem rá, amire nagyjából fél éve váltottam. Ez elég jól passzol a hangulatomhoz, meg egyébként a karamellbarna szememhez is. De főként a hangulatomhoz. Semmi mást nem tettem magamra, sem alapozót, sem púdert, semmi ilyesmit, így a szeplőim kissé látszódtak az orromon és akörül is, de nem bántam. A hajvasaló lámpája kialudt, ami azt jelentette, hogy bemelegedett, így a középen elválasztott, áll alattig érő hajamat nagyobb tincsekre fogva, nagy gonddal kezdtem el egy-egy hullámot belesütni  fültájékon. Ettől csak egy kis tartást kapott, és nem lapult le. Csupán fél éve ilyen hosszúságú a hajam, előtte soha, de soha nem volt rövid, ezért egy halom YouTube- és Insta-videót kellett néznem arról, hogy egyáltalán mit kezdjek vele, miután egy délután, vagyis az ominózus délutánon hazajöttem a suliból, dühösen a sarokba vágtam a táskámat, lerúgtam a cipőmet úgy, hogy az egyik a szekrény tetején kötött ki, majd tombolva berontottam a fürdőszobába, és egy határozott mozdulattal lesöpörtem mindent a mosdóról. Minden repült, fogkefe, fogkrém, műanyag pohár, fogselyem. Szanaszét hullott a földre minden körülöttem, miközben én két karommal támaszkodva a mosdó szélén, fújtatva néztem a tükörképemre, és magamat látva semmi másra nem tudtam gondolni, csak hogy nem akarok többé azokra hasonlítani, akikkel szinte egyformák voltunk, mert nem vagyunk többé barátok, és talán soha nem is voltunk. Nemcsak elárultak, és otthagytak a szarban az állítólagos barátnőim, de konkrétan mindent rám kentek, hogy egyedül nézzek szembe azzal, ami mindnyájunkra várt volna, ha fel merik vállalni a tetteik következményeit. De nem merték, ó, nem, ők sokkal jobbat találtak ki. Hogy én voltam. Egyedül.

A gyomrom forgott, annyira undorodtam tőlük, és ahogy magamra néztem a tükörben, undorodtam magamtól is, mert olyan voltam, mint ők. Mármint kinézetre. Kizárólag kinézetre. Éppen ezért csapkodva kinyitottam a faliszekrényt, és mindent szétdobálva fogtam egy vattakorongot, meglocsoltam sminklemosóval, majd dühös mozdulatokkal dörzsölve a szemem, lemostam a tust, és a bazi nagyra festett szempilláimról a spirált, aztán egy másik vattakorongra öntve a sminkeltávolítót leszedtem az alapozót is a képemről.

 Az elhasznált, fekete szemfestékes vagy éppen narancsszínű púderes vattakorongok a csapban hevertek, ott, ahová idegesen bedobtam őket használat után, és újra a tükörképemre néztem. Smink már nem volt rajtam, de még mindig úgy éreztem, hogy ugyanúgy festek, mint ők, akik elárultak és cserben hagytak engem. A legjobb barátnőim, a „bestie-k”. Aha, jó. Mérgesen fújtatva, gondolkodás nélkül kihúztam a fiókot, és miközben az oversize pulcsim ujja elrejtette majdnem az egész kézfejemet, a cuccok között kutakodtam, arrébb lökdösve mindent, ami nem kellett, magam sem tudva, hogy mit keresek. Aztán hirtelen megakadt valamin a tekintetem, megállt a kezem a levegőben, majd egy másodpercnyi hezitálás után megragadtam az ollót, felnéztem a tükörképemre, szorosan megragadtam a copfom a gumi felett, és úgy, ahogy volt, levágtam a hajam. Négy vagy öt erős mozdulat kellett, hogy átvágjam az ollóval, aztán amikor végül sikerült, és a kezemben maradt az egész copfom, a hajam pedig egy kis összegumizott csutkaként meredt az ég felé, elkerekedett szemmel néztem felváltva a tükörképemre és a kezemben tartott hajamra.

– Úristen. ÚRISTEN! Ne, ne, ne! – dünnyögtem úgy, mint aki azonnal megbánta a tettét, de már nem volt visszaút. Ott voltam levágott hajjal, egyik kezemben a hosszú copfommal, másikban az ollóval.

Hát, nagyjából így lettem rövid hajú. Aznap egészen addig ültem a mosdó alatt, amíg anyu haza nem érkezett, aki miután kis híján elájult, gyorsan összekapta magát, és igyekezett úgy tenni, mintha nem történt volna nagy gáz. „Ez csak haj, majd megnő”, mondogatta, majd elvitt fodrászhoz azzal a céllal, hogy ha helyrehozni nem is tudják, legalább igazítsák meg a frizurámat, én pedig rezzenéstelen arccal ültem mellette a kocsiban, és már abszolút nem érdekelt az egész.

Ennek lassan fél éve, és tényleg nem történt tragédia, a hajam mostanra lenőtt az állam aljáig, ráadásul egészen megszerettem. És ami a legfontosabb, a régi barátaim és tánccsapatom tagjaitól eltérően, akik mind ugyanúgy néznek ki és ugyanolyanok, én más vagyok. Ezt pedig az élet minden területén szeretném bebizonyítani.

A tükör előtt a piros ujjatlan felsőmben és melegítőnadrágomban állva sietősen elraktam a mosdó szélén szanaszét heverő szemceruzámat, szemspirálomat és szemhéjpúderemet a neszesszerembe, behúztam a cipzárját, aztán kimentem a fürdőszobából, és a kis tasakot még benyomtam a bőröndömbe. A szekrényemhez lépve felnyitottam az ékszeresdobozomat, mindkét csuklómra feltettem a karkötőimet, a nyakamba akasztottam a kedvenc láncomat, majd a piros Szirtes feliratú pulcsit magamra kapva felgyűrtem az ujját, és kirángattam a bőröndömet az előszobába. Készen álltam.

A szüleim időközben felébredtek, anyu a konyhában kávét főzött, apu pedig a fürdőszobában volt, miközben én a cipőim előtt állva gondolkodtam, hogy melyiket tegyem ki a várhatóan kéthetes nyüstölésnek, amiben valószínűleg tönkremegy majd. A fehér magas szárú kizárva, azt nem adom. A másik túl drága volt ahhoz, hogy esetleg kússzak-másszak benne. A tekintetem továbbsiklott, és megállapodott a harmadikon, amiben táncpróbára jártam régen. Igen, az lesz a nyertes, és nem is néz ki rosszul. Magamat meggyőzve biccentettem, majd a mutató és középső ujjamat beakasztottam a két cipőbe, és kihúztam őket az alsó polcról. Az előszobában a földön ülve felvettem a jobb napokat is látott, ámde még mindig kényelmes fekete sneakerst, amiben annyi órát próbáltam végig, aztán feltápászkodtam, és a tükörben végignéztem magamon.

– Készen állsz? – kérdezte anyu a konyhaajtóból, kávéscsészével a kezében.

– Igen – feleltem határozottan, aztán odaléptem hozzá.

– Biztos nem szeretnéd, hogy elkísérjelek a sulihoz? – fürkészett.

– Biztos – bólintottam, és odahajolva megpusziltam az arcát.

Anyu sok sikert kívánt, és megígértette velem, hogy időnként azért jelentkezem, függetlenül attól, hogy a tájékoztató szerint az igazgató és a verseny szervezői folyamatosan értesítik a szülőket a verseny alakulásáról.

– Rendben – bólintottam. – Ezt... Odaadnád Milánnak, ha felkelt? – vettem ki a felakasztott dzsekimből egy mekis kuponfüzetet, amit még pénteken kaptunk a menükhöz. – Menjen el a barátaival, amíg nem vagyok itthon.

– Jó – mosolyodott el anyu, aztán újra megölelt, miközben apu kikerült minket, és kihúzta maga után a bőröndömet az ajtón.

A csípős, nyár eleji, hűvös, reggeli időben a kocsi mellett álltam, amíg apu betette a bőröndömet a csomagtartóba, aztán mindketten beültünk előre, és amíg én bekapcsoltam az övemet, apu kiállt a parkolóhelyről, aztán némán utaztunk egészen a suliig. Fantasztikusan tartalmas tíz perc volt, apu meredten bámulta a forgalom nélküli utat, én meg úgy csináltam, mintha neteznék a telefonomon, de igazából csak nem akartam beszélgetni, mert nem volt mit mondanom.

Amikor megérkeztünk, apu leparkolt a suli oldalában, és hátrament a csomagtartóhoz. A bőröndömet maga mellé állította, felhúzta a fogóját, és a vállam mögött a csendes környéket figyelte.

– Anyád azt mondta, hogy a tájékoztató szerint az iskola előtt búcsúztatják a többiek a versenyen résztvevő diákokat – mondta furán. – Korán érkeztünk? – kérdezte, én pedig átvettem a kezéből a bőrönd fogantyúját, és a macskakövön magamhoz rángattam.

– Nem, időben vagyok – mondtam apunak. – Ez a népszerűség átka – tettem hozzá cinikusan, mire apu, megértve a dolgot, szótlanul bólintott, aztán elővette a pénztárcáját.

– Tessék, ezt tedd el.

– Nem, van nálam kártya – szabadkoztam.

– Legyen készpénzed is – erősködött. – És – nyitotta ki a kocsiajtót, majd átnyúlt az ülésén a középen lévő tartóig, felnyitotta, és egy USB-s telefontöltővel a kezében lépett oda hozzám –, tedd el ezt is.

– Van nálam telefontöltő – mondtam.

– Abból mindig jó a tartalék.

– Köszönöm – vettem át a pénzzel együtt.

– Szeretnéd, ha odamennék vel...

– Nem – vágtam a szavába, mielőtt befejezte volna.

– Jó. Akkor... – nézett végig rajtam.

– Akkor – bólintottam szorosan összeszorított szájjal.

– Sok sikert. Mutasd meg nekik.

– Igyekszem – viszonoztam apu gyors ölelését, aztán néztem, ahogyan kinyitja a kocsi ajtaját, és mielőtt beszállt volna, még hozzátette:

– Ne kerülj bajba!

Nem bírta ki, hogy ne szúrjon oda, és ami a legnagyobb baj, hogy nem is neheztelhettem rá emiatt, hiszen egyszer már eljátszottam a bizalmát, úgyhogy csak álltam a megjegyzését, aztán néztem, ahogyan elhajt előttem, az utca végén megfordul, majd egy rövidet dudálva elhalad mellettem. A bőröndömet fogva néztem utána, egészen addig, amíg az utca végén indexelve elkanyarodott balra, és eltűnt a szemem elől. Hát ez szép végszó volt, és tanácsnak sem utolsó. Mondhatta volna a múltkori tábor előtt is. Várjunk csak. Mondta...

A lejtős úton magam után rángatva a bőröndömet megkerültem a suli épületét, és megérkeztem a Szirtes elé, ahol Dominik támaszkodott a motorjának a piros melegítőjében. Haja hátra volt copfozva, és lehajtott fejjel nyomkodta a telefonját, aztán amikor meghallotta a bőröndöm kerekeinek zaját, felnézett.

– Szia – intettem neki, továbbra is magam mögött rángatva a bőröndöt, aminek a kereke folyamatosan beragadt a kövek közé, emiatt félrement. Dominik azonnal odalépett hozzám, és kivette a kezemből. – Kösz – mondtam mosolyogva, aztán amíg megállította a csomagomat, én körbenéztem. Az egész környéken egy lélek sem volt. Mondhatnám, hogy Kocsis meglepetésbulit szervezett nekünk, és egy adott jelre előugrottak a diákok a kukák mögül meg a parkoló autók takarásából, de ez nem igaz. Nem volt ott senki, csak mi.

– Az mi? – pillantott Dominik a kezemre.

– Hogy ez? – néztem oda én is. – Pénz és töltő. Minden, amire apám szerint szükségem van – dünnyögtem.

– Gyakorlatias? – tippelt.

– Haragtartó – javítottam ki.

– Az a szarabb – ismerte el, majd átnézett a vállam felett, és biccentett. – Megjött Vivi is – mondta. Csakúgy, mint én, Vivien is bajlódott a bőröndjével, úgyhogy Dominik elé ment, és átvette tőle. Vivien megköszönte, aztán mindkét karján feltűrte a pulcsijának az ujját, és a napszemüvegét feltolva a fejére szórakozottan nézett körbe.

– Ti sem tudtok mit kezdeni ezzel a határtalan népszerűséggel? – forgolódott az üres környéket pásztázva.

– Engem egy kicsit zavar ez a tolakodás – értettem egyet.

– Mit akartok, van egy galamb, akit érdeklünk – tűnődött el Dominik a suli lépcsőjére mutatva, aminek legfelső fokán egy madár mászkált valamit csipegetve, aztán hirtelen ő is úgy döntött, hogy elhagy minket, és egyszerűen elszállt onnan.

– Az érzés, amikor a galambok is leszarnak – kiáltott hirtelen Rajmund, mire mindhárman a hang irányába fordultunk, és felnevettünk a megjegyzésére. Rajmund szórakozottan sétált felénk a piros szirteses melegítőjében, amihez stílusosan egy piros-fekete sportcipőt választott. Napszemüvege mögül mosolyogva figyelt minket, barna haja a homlokába lógott, vállán a szirteses hátizsák pántjai látszódtak, egyik karjában pedig hanyagul fogott egy sporttáskát.

– Mindenki itt van, akire számítottam – jegyezte meg, amikor odaért hozzánk, aztán összeröhögve kezet fogtak Dominikkal. 

Az iskola ajtaja kinyílt, és Kocsis igazgató lépett ki az épületből, tetőtől talpig pirosba öltözve. Maga előtt tartva a telefonját folyamatosan beszélt a készülékbe, feltételezhetően élőzött, így próbált lesietni a lépcsőn felénk, de mivel nem figyelte a fokokat, az utolsót nem vette észre, úgyhogy mind a négyen tanúi lehettünk annak, ahogyan az igazgató elesik. A fiúk értetlenül nézték, Vivi a szája elé kapta a kezét, én pedig tátott szájjal mondani akartam valamit, de bármi is volt az, bennem maradt, mert Kocsis egy pillanat alatt felpattant, és zavartan nevetgélve közölte a nézőivel, hogy minden rendben, csak félrelépett egy lépcsőfokon.

– És itt is van! A Szirtes csapata! – lépett oda hozzánk, egyesével felénk tartva a telefonját. – Élőben vagyunk az Instán, köszöntsétek a nézőket! – utasított bennünket Kocsis, mire Rajmund félretolta az arcába nyomott telefont, és Dominik felé irányította, aki a motorjának támaszkodva felnézett a kamerába, és egy „hagyjon már” pillantással rázta meg a fejét. Ezek után Kocsis felém fordult a telefonjával együtt. –  És megjöttek a lányok is. Sára, Vivi, köszöntsétek a nézőket – kérte.

Vivivel egymás mellett álltunk, és amíg Vivi a telefonját nyomkodta, én egy „muszáj?” kérdést hallattam, mire Kocsis kedves mosollyal legyintett, aztán gyorsan visszaváltott szelfire.

– Tiszteletben tartom, hogy a Szirtes csapata izgul a verseny előtt – magyarázta.

– Vagy csak nem akarunk Kocsis Instáján élőzni – tette hozzá Dominik.

– Hányan nézik? – kérdeztem Vivit, akinek a telefonján Kocsis élője volt megnyitva.

– Kábé tízen – felelte. – Nincs nagy érdeklődés.

– Gondoltam – jegyeztem meg.

–  Rajmund, megtennéd, hogy odaadod a táskádat, megmutatnám élőben a nézőknek, hogy milyen szirteses kiegészítőket kaptatok a versenyre – lépett Kocsis Rajmundhoz.

– Persze – vette le a válláról lazán, és az igazgató felé tartotta, aki megköszönve átvette, letette a földre, és letérdelve hozzá a telefonjával közvetítette a történéseket.

– És ez az a bizonyos hátizsák, amiben... – ragadta meg a cipzárt, aztán megakadt a mozdulattal, és felnézett Rajmundra. – Ez az a hátizsák, amit még nem néztem át. Rajmund, ugye nincs benne semmi olyan, amit nem láthatnak az élő adás nézői? – kérdezte rémülten.

– Semmi – biztosította Rajmund mosolyogva, mire az igazgató összehúzta a szemét, és átgondolta a dolgokat.

– Jó, akkor tehát megmutatom, mit is visz egy versenyző a piros Szirtes hátizsákban. Ki fogom nyitni – hezitált Kocsis még mindig Rajmund arcát fürkészve, miközben a felvételen a hátizsákot mutatta.

– Nyugodtan – mondta Rajmund maga előtt összefont karral.

– Rajmund, ha bármi olyat mutatok meg a táskádban az élő adásban, ami nem helyénvaló, és amit tilt a verseny vagy akár az iskolánk házirendje, én komolyan mondom... – sziszegte Kocsis suttogva, annyira messze tartva a telefonját, amennyire csak tudta, hogy ne hallatszódjon, amit mond.

– Mondtam, hogy nyugodtan – felelte halkan Rajmund, állva Kocsis tekintetét. – Miért vagyok itt, ha maga sem bízik bennem? – kérdezte higgadtan, mire Vivi, Dominik és én is odafordultunk, némán várva Kocsis válaszát. Az igazgató farkasszemet nézett Rajmunddal, majd átgondolva a hallottakat, elnézést kérő pillantással biccentett egyet.

– Jó. Ez jogos. És bízom benned – szólt halkan, aztán egyesével ránk nézett. – Mindannyiótokban – egészítette ki, aztán visszahúzta a karját, és a telefont Rajmund hátizsákjára irányította. – Elnézést, itt is vagyunk, tehát most megtudjuk, miket rejt a Szirtes-csapat egyik tagjának, Fehér Rajmundnak a hátizsákja– húzta ki a cipzárt egy határozott mozdulattal, és elkezdte kipakolni. – Szabad? – pillantott fel Rajmundra Kocsis, hogy lerakhatja-e a cuccokat a betonra.

– Felőlem – vonta meg a vállát hanyagul, aztán arrébb sétált onnan, hagyva, hogy Kocsis élőzzön a cuccairól. Úgy tűnt, nem érdekli.

Az idő telt, azonban a Szirtes elé továbbra sem érkezett senki, aki elköszönne tőlünk a verseny előtt. Ha nem számítjuk Icukát, aki azonban nem miattunk jött, hanem dolgozni, és ügyet sem vetett volna ránk, ha Kocsis el nem kapja, és élőzik vele arról, hogy mit gondol a címvédő csapatról.

– Valamelyik miatt nyolcas lett a kerekemben – nyilatkozta szűkszavúan a takarítónő Kocsis Instáján, aztán bement az épületbe.

– És ennyi lett volna az élő adás az indulás előtti pillanatokról. Köszönöm, hogy tizenheten velünk tartottatok – köszönt el Kocsis a követőitől. – Ha jól látom, ott jön Tahi tanár úr, és várjuk az IOV-busz érkezését is, amivel negyedóra múlva elindul a Szirtes-csapat az ismeretlenbe. Maradjatok az oldalaimon, hamarosan újra bejelentkezem. Illetve ha valaki kedvet kapott, és siet, még pontosan tizenöt percig itt talál minket a Szirtes előtt. Gyertek, búcsúzzatok el a csapattól személyesen is – integetett Kocsis a telefonjába, aztán megszakította az adást, és kifújva magát biccentett. – Milyen jól sikerült – nyugtázta. – Mint a biciklizés. Nem lehet elfelejteni – tette hozzá elégedetten, aztán a piros melegítőbe öltözött Tahi elé sietett, mi pedig négyen, egymás mellett állva Dominik motorja körül a felénk igyekvő tanárt néztük.

– Na ez jó lesz – fonta össze a karját Rajmund maga előtt, és megalkuvón várta a sorsát. Csakúgy, mint mi.

Tahi Dénes, a legalább százkilencven magas, nagydarab szakállas fizikatanár úgy közeledett, mint egy buldózer. Öles lépteivel egyenesen felénk tartott, miközben mellette a futólépésben közlekedő Kocsis a telefonja jegyzeteiből olvasott fel dolgokat neki, amire Tahi szemmel láthatóan nem is figyelt, mert kizárólag ránk koncentrált, aztán amikor odaért hozzánk, egy határozott mozdulattal levette a napszemüvegét, és köszönés nélkül így szólt:

– Táskákat, bőröndöket kinyitni. Mozgás – utasított minket, mire valamennyien Kocsisra pillantottunk, mintha csak az ő parancsára engedelmeskednénk. Kocsis azonnal észrevette ezt, és ökölbe szorított kezébe köhécselve, zavartan kezdett hozzá.

– Gyerekek, Tahi tanár úr a kísérőtök, fogadjatok szót neki, és tegyétek, amit mond.

Erre mind a négyen komótosan lehajoltunk a csomagjainkhoz, és ráérősen elkezdtük kinyitni, Tahi pedig odalépett Dominik bőröndjéhez, lehajolt hozzá, és elkezdte összetúrni a dolgait.

– Ne már – húzta el a száját Dominik, és mi többiek is feszengeni kezdtünk attól, ahogy Tahi nekiesett a „nem odavaló dolgok” keresésének. Segítségkérőn néztünk Kocsisra, aki újra köhintett egyet.

– Dénes, elég lesz csak felületesen, a versenyre érkezve a szervezők is átnézik a csapatok holmijait – magyarázta.

– Az lehet – felelte a fizikatanár a szakállába túrva. – De én a saját szememmel akarok meggyőződni arról, hogy minden rendben – közölte, és félrelökte Dominik feltúrt bőröndjét, aztán az enyémhez lépett. A csomagom elé guggolva felnézett rám egy pillanatra. – Lássuk Majorét – közölte. – Jó alaposan – tette hozzá, biztosítva arról, hogy nemcsak emlékszik a fél évvel ezelőtti kis ügyemre, de meg is van rólam a véleménye. Az a jó az előítéletekben, hogy semmit nem tehetsz ellene, ellenben rendesen szívsz miatta, úgy kábé életed végéig.

Rezzenéstelen arccal, a hasam előtt összefont karral néztem, hogy Tahi mérhetetlen gyanakvásában még a testpermetem flakonjának tetejét is letekerte, hogy beleszagoljon.

– Kókuszos – segítettem ki cinikusan, mire Tahi rosszallón nézett fel rám, majd visszacsavarta a kupakot, és a bőröndömtől feltápászkodva Vivienéhez lépett.

Az ő csomagját is gondosan átnézte, főként, mert négyünk közül egyedül őt nem ismerte, tekintve, hogy Rajmundot és engem is tanít, Dominik osztályában meg sűrűn helyettesített, amikor a másik fizikatanár elment a suliból. Így tehát Tahi közülünk egyedül Vivit ismerte csak látásból. Na meg a hírből. Ahogy mindenki.

A fizikatanár végzett Vivien csomagjának átnézésével, és otthagyta a földön kinyitva, miközben Rajmundhoz lépett. Én addigra végeztem a saját cuccom összerendezgetésével, és már bezártam a bőröndömet, aztán szó nélkül Vivienhez léptem, és leguggolva a csomagjához segíteni kezdtem neki.

– Köszi – bólintott, a ruháit rendezgetve.

Amíg mi Vivi csomagjaival foglalatoskodtunk, Tahi megállt Rajmund sporttáskája előtt, és elkezdte átnézni. Úgy tűnt, a fizikatanár az enyém mellett még az övét kezeli kiemelt figyelemmel, és a lehető legkimerítőbben kutatta át. Minden gyanús volt neki, hosszasan szagolgatta például a piros Szirtes kulacs belsejét, mintha csak nyomokat keresne. Rajmund hosszasan kifújva a levegőt unottan bámulta a fizikatanárt, aztán amikor Tahi felállt a csomagoktól, a fiú terpeszállásba  helyezkedett, és két karját oldalirányba kinyújtotta.

– Ez mi? Mit művelsz? – kérdezte a fizikatanár értetlenül.

– Ja, azt hittem motozás is lesz – állt továbbra is vele szemben Rajmund, mire mind felnevettünk. Kivéve Tahit. Ő el sem mosolyodott.

– Nagyon vicces. Na álljál normálisan – szólt rá határozottan, majd hunyorogva körbenézett. – Egyébként látom, mindenki eljött, aki kedvel téged – jegyezte meg mellékesen.

–  Igen – biccentett Rajmund, és ő is az üres környéket pásztázta. – Ott tolonganak közvetlenül azok mellett, akiknek ön a kedvenc tanára – mondta elgondolkodva, mire mind elnémulva, ledermedve vártuk, hogy mi lesz ennek a beszólásnak a következménye. De legnagyobb meglepetésünkre Tahi csak egy „tusé” biccentéssel nyugtázta a megjegyzést.

– Pakold vissza a dolgaidat – mondta végül a kihúzott cipzárú sporttáskára mutatva, amiből a feltúrást követően szanaszét kilógtak a ruhák.

Rajmund és Tahi rövid, ám velős beszélgetéséből egyből kirajzolódott számunkra, hogy milyen kapcsolatban állnak egymással. Pont úgy hangzott, mint akik három éve nyüstölik egymás idegeit hétről hétre a fizikaórákon, a csatározásuknak pedig hol az egyik, hol a másik a nyertese, de még messze a háború vége.

– Nos. Most már bármelyik pillanatban megérkezhet a kisbusz, ami elvisz titeket a versenyre, így aztán, hogy Tahi tanár úr végzett a csomagok rutinellenőrzésével, ami természetesen csak formális, és nincs benne semmi bizalmatlanság a személyeteket illetően – magyarázta túl a dolgot Kocsis –, most már összeállhattok néhány csoportképre és Boomerangra – tért a lényegre. – Gyerünk, gyorsan, nincs sok időnk – terelt minket össze izgatottan. – Dénes, te állj középre, a gyerekek meg köréd. Kettő-kettő a két oldaladra – utasítgatta Kocsis, aki felállt a suli előtti lépcső alsó fokára (ami korábban az esését okozta), és profikat megszégyenítve kezdett hajolgatni mindenfelé, hogy megtalálja a tökéletes szöget a fotónkhoz. Ezalatt mi totál értetlenül ácsorogtunk vele szemben, és próbáltuk megvalósítani az elképzeléseit, miközben ő instruált minket. – Jó, Dénes, te jó helyen vagy, Dominik és Vivi, ti most a jobb oldalán kicsit közelebb. Sára, Rajmund, ti menjetek át a tanár úr baljára. Nagyszerű. Most mind pózoljatok valahogy úgy, mintha egy üzenetet közvetítenétek – kiabálta a telefonja mögül, majd azonnal megrázta a fejét. – Nem, mégsem, visszavonom, Rajmund, tedd le a kezed, és ne mutogass, főleg ne ezt.

– Oké, csak az igazgató úr kért... – kezdte Rajmund, mire Kocsis közbevágott:

– Tudom, mit kértem, de már megbántam. Úgyhogy csak... csak álljatok normálisan. Az pont elég lesz – köszörülte meg a torkát Kocsis, és fotózni kezdett minket. – Nagyszerű, és akkor most kérhetem, hogy mosolyogjatok? Nem? Nem akartok. Mindegy, jó lesz így is. És akkor jöhet a Boomerang. Visszaszámolok háromtól, és amikor azt mondom, „mehet”, akkor csináljatok valami vicceset. Három, kettő, egy, mehet! – kiáltotta el magát Kocsis, majd a kezével takarva a napot hunyorogva próbálta visszanézni a kijelzőjén a felvételt, aztán megrázta a fejét. – Nem jó, senki nem mozdult. Vegyük újra – próbálkozott, mi pedig összenéztünk, és tudva, hogy Kocsis úgysem hagyja abba addig, amíg nem készítünk egy szerinte tökéletes Boomerangot, megadtuk magunkat, és amikor elhangzott a következő „mehet”, mindannyian pózt váltottunk. Kocsis újra letakarta a kijelzőt és összevissza forgolódott, hogy lássa a napsütésben a felvételt, majd amikor sikerült visszanéznie, elégedetten kiáltotta el magát. – Gyerekek, ez mennyire jó lett! – lelkesedett, majd leengedte a telefont, és észrevette a suli elé bekanyarodó kisbuszt. – Itt van! Itt van értetek a busz! – sipákolt Kocsis izgatottan, és kevés választotta el attól, hogy örömében ugrálni kezdjen. Mi Tahival egy emberként fordultunk hátra az éppen leparkoló jármű irányába, aminek az oldalán felmatricázva, jól olvashatóan az „Iskolák Országos Versenye” felirat állt a homokóra logóval. Alatta a verseny hivatalos támogatói voltak feltüntetve. Önkormányzat, mobilcég, üdítőital-márka, pékség, játékbolt, sportszeráruház, gyorsétterem, bevásárlóközpont, belföldi utakat szervező utazási iroda, sofőrszolgálat. Csupa jól simert, nagy márka, akiknek a támogatásával tudják megtartani az IOV-ot. 

A busz leparkolt az iskola előtt, majd a sofőr kipattant a járműből, és felénk sietett. Először azt hittük, így üdvözöl minket, de hamar kiderült, hogy nem az a sürgős dolga.

– Helló újra, Szirtes gimi – szólt régi ismerősként. Úgy tűnt, múlt évben is ő szállította a sulink csapatát. – Használhatom az épületben a mosdót? – kérdezte Kocsist, egyik lábáról a másikra állva.

– Hogyne, az aulában rögtön jobbra – igazította útba Kocsis.

– Köszönöm. Azonnal jövök, és pontosan hétkor indulunk – közölte a sofőr, aztán kettesével szedve a lépcsőfokokat felsietett, kirántotta a bejárati ajtót, és eltűnt a suliban.

A telefonom kijelzőjére pillantottam, ami azt mutatta, hogy még hat percünk van az indulásig. Ezt kihasználva Kocsis tartott egy kis kupaktanácsot.

– Szirtes-csapat – kezdte a beszédét szentimentálisan nézve ránk. – Nem véletlenül választottalak benneteket. Ti vagytok a reménységem, és bárki bármit mond, hiszem, hogy megcsináljátok. Mutassátok meg magatoknak, és mutassátok meg nekem, hogy odavalók vagytok, ahová küldelek titeket. Más nem számít – szónokolt, aztán végignézve rajtunk megrázta a fejét, mert valami nem stimmelt. Nem volt meg a létszám. Kocsis, mint egy szurikáta, felkapta a fejét a kupaktanácsból, és körbenézve kereste a hiányzó tagot. – Rajmund! Gyere ide, kérlek, ez fontos.

– Jövök – csapta be a minibusz ajtaját Rajmund, és lazán visszasétált a köreinkbe.

– Mit csináltál? Hol voltál? – fújtatott Kocsis.

– Csak beraktam a hátizsákom – felelte egyszerűen.

– Most? Nem ért rá? Éppen... mindegy – rázta meg a fejét Kocsis „nem érdekes” stílusban, és folytatta a motivációs előadását. – Ne feledjétek. Az egész iskolánkat képviselitek. A verseny alatt megkövetelem a fair playt, amit a győzelemnél is fontosabbnak tartok. Értitek?

– Igen – feleltük egyszerre.

–  Remek. Továbbá kérem tőletek, hogy tartsátok be a szabályokat, legyetek résen, mindig figyeljetek a részletekre, és segítsétek egymást – nézett végig rajtunk egyesével. – Ez egy verseny, aminek tétje van, a Szirtes számára nem is kicsi, de fontos, hogy ne feledjétek, összességében ez egy iskolák közötti játék. Már azzal nyertek, ha sikerül józan ésszel dönteni, bizonyos szituációkban helyesen mérlegelni, és végig embernek tudtok maradni – szólt, majd sietősen hozzátette. – Ettől függetlenül haza ne gyertek a kupa nélkül – közölte, mi pedig akaratlanul is felnevettünk. – Komolyan mondom, már csináltam neki helyet a polcomon – emelte fel a mutatóujját Kocsis fenyegetőn.

– Itt is vagyok – szólt a sofőr, amikor kilépve a suli ajtaján lesietett a lépcsőn. – Hamarosan indulunk, előtte azonban – titokzatoskodott, aztán elővett a zsebéből egy piros borítékot, és maga elé tartva várta, hogy valaki elvegye. Kocsis megbabonázva nézte a piros levelet, mi pedig értetlenül forgattuk a fejünket. – Gyerünk, valaki bontsa fel – buzdított minket a sofőr mosolyogva, mire Dominik kivette a kezéből a borítékot, és kihúzta belőle a levelet, amit hangosan felolvasott.

– Kedves címvédők! Ismételten üdvözöljük gimnáziumotokat az Iskolák Országos Versenyén. Ezennel kezdetét veszi az újabb megmérettetés, ettől a pillanattól fogva csapatotok részese az IOV-nak. Ne feledjétek, az új év új versenyt és új helyszínt is jelent, így garantálhatjuk, hogy minden a meglepetés erejével fog hatni. Jó utat kívánunk! És hogy hová mentek? Az idei Iskolák Országos Versenye helyszínét egy képeslap rejti, amit a sofőrötök dugott el az iskolátok épületében. Ha tudni szeretnétek a választ, keressétek meg – nézett fel a levélből Dominik a homlokát ráncolva.

– Aha! Az épületben van a helyszínt rejtő képeslap – bólogatott Kocsis lelkesen. – És maga rejtette el odabent, amikor bement a „mosdóba”. Milyen elmés! – ámult Kocsis a sofőrre nézve.

– Ugyan, semmiség. Csak tettem, amit kértek tőlem – szabadkozott zavartan a sofőr.

– Roppant ötletes. Gyerünk, gyerekek, rajta, gyorsan, befelé az épületbe, és keressétek a képeslapot, mert arról derül ki, hogy hová mentek! – tapsolt Kocsis sürgető mozdulattal.

– A Hortobágyra. Két óra tizenkét perc az út – szólalt meg Rajmund egyszerűen, mire Kocsis és a sofőr is leesett állal nézett rá.

– Mi? – kérdezte az igazgató szájtátva.

– Ezt meg honnan tudod? – kerekedett el a sofőrünk szeme, miközben mi is kérdőn fordultunk Rajmundhoz.

– Amikor betettem a táskámat a buszba, láttam az útvonaltervezőt. Ez volt beütve a naviba – vonta meg a vállát lazán.

– Ó, a rohadt élet – sziszegte a sofőr, miután rádöbbent, hogy ez tulajdonképpen az ő hibája. Jó, meg nyilván Rajmundé, aki megnézte. De leginkább a sofőré, hogy erre nem figyelt.

– Ööö. És most ilyenkor mi van? – forgolódott Vivi tanácstalanul.

– Mi a probléma? – sétált oda hozzánk Tahi, aki egészen addig a busznál várakozott.

– Semmi, csak Rajmund véletlenül elrontotta az első meglepetést – köhintette Kocsis, védve a diákját.

– És ebben mi a meglepő?  Ez az egyetlen, amihez ért – közölte Tahi.

– Köszönöm a kedves szavakat – biccentett Rajmund, a fizikatanár pedig „miért, nincs igazam?” arckifejezéssel meredt rá.

– Akkor kell a képeslap? – kérdezte Vivien összezavarodva.

– Mit tudom én... – esett szét teljesen a sofőr, nem tudva, hogy ilyen helyzetben mi a protokoll. – Ez még nem fordult elő velem – dünnyögte az arcát dörzsölve. – Mindegy, hozzátok, legyen nálatok, hátha kell még valamire. Az aulában a kuka mögé rejtettem.

– Hozom – sietett fel Dominik a lépcsőn. 

– Addig én berakom a csomagokat a buszba – ragadta meg a sofőr a két bőrönd fogóját. Csúnyán nézve kikerülte Rajmundot, majd a kisbuszhoz húzta őket. Ottmaradtunk magunkban, mire Kocsis bosszúsan ingatta a fejét, és Rajmundhoz fordult.

– Hát, komolyan mondom, nem igaz, hogy – kezdte fújtatva, aztán átgondolta, hogy mit vághat Rajmund fejéhez, és miután ráeszmélt, hogy ebben az esetben semmit, mert tulajdonképpen Rajmund nem tett rosszat, csupán önhibáján kívül meglátott valamit, amit nem szabadott volna, Kocsis lehunyt szemmel vett néhány mély levegőt, és sokkal higgadtabban folytatta. – Megtennéd, hogy nem keresed a bajt? Az úgyis megtalál téged, de legalább ne menj elébe – kérte.

– Oké – biccentett Rajmund.

– Itt van – sétált ki Dominik az ajtón egy képeslapot lóbálva a kezében.

– Azért a miheztartás végett, kérlek, olvasd fel, mi áll rajta – kérte Kocsis. Dominik a lépcsőn lefutva rápillantott a lapra.

– Üdvözlet a Hortobágyról – olvasta fel, és odaérve hozzánk körbeadta a képeslapot.

Ránéztem a pusztát ábrázoló képre, amin egy szarvasmarhacsorda állt a fűben, majd továbbadtam Vivinek, miközben a sofőr bepakolta a csomagokat, és becsapta a csomagtartót. Ekkor Kocsis sietősen búcsúzkodni kezdett.

– Ne feledjétek. Mindenről kérek beszámolót, ahogy megtudtok valamit. Ha kiderül egy új feladat, gyanítotok valamit, esetleg hirtelen, egészen váratlanul kell mennetek valahová, annyi időtök mindig legyen, hogy engem értesítetek! Az legyen az első, hogy nekem szóltok. Értitek?

– Igen.

– Jó. Ne fogjátok vissza magatokat a posztolással sem, bátran tegyétek fel a képeket és videókat, és storyzhattok is, én rögtön megosztom ezeket a tartalmakat – tervezgetett Kocsis. – Tavaly volt szerencsém ellátogatni a verseny helyszínére, onnan tudtam tour videót készíteni, bízom benne, hogy ez idén is így lesz. Alig várom, hogy kiderüljön, pontosan milyen lesz az idei verseny a Hortobágyon – lelkesedett Kocsis.

– Arra én is. Mi van ott? – gondolkodott Vivi.

– Semmi. De abból sok – vette fel a vállára Dominik a táskáját indulásra készen.

– Gyerünk, szálljatok be! – szólt ránk a sofőr.

– Megyünk – kiáltotta Vivi.

– Gyerekek. Mindent bele – pillantott ránk szipogva Kocsis, aztán a fizikatanárhoz fordult. – Dénes, vigyázz rájuk! – kérte, aztán átgondolta. – Vagy magadra – tette hozzá bizonytalanul, majd újra körbenézett a suli épülete körül, hátha meglát valakit.

A reggel hét órai napsütésben továbbra is teljesen üres volt a környék, nem érkezett senki, hogy elbúcsúzzon tőlünk. Azért mi ezen annyira nem lepődtünk meg, úgyhogy a piros egyenmelegítőnkben ácsorogva csak elköszöntünk az igazgatótól.

– Sára – nézett rám Kocsis, és kedvesen megsimította a vállamat. – Vállald el a sportfeladatokat a többiek helyett – kérte. – Neked menni fog.

– Rendben – bólintottam, majd a buszhoz indulva visszafordultam. – Kocsis igazgató úr – szóltam.

– Igen? – pillantott rám, miközben már éppen Vivinek mondott valami útravalót.

– Megnéztem. A TikTokját.

– És? – kerekedett el Kocsis szeme izgatottan.

– Rémes az a tánc. Törölje le – mondtam, Kocsis pedig először csalódottan, szinte megbántva nézett vissza rám, aztán megértette, hogy nem akarok rosszat.

– Köszönöm az őszinte kritikát, megfogadom a tanácsodat, és újraalkotom – határozta el.

–  Hajrá – intettem mosolyogva, és a nyitott ajtón át bemásztam a kisbusz hátuljában lévő három ülés közül a legszélére, az ablak mellé.

Mellettem Dominik ült, és a telefonját nyomkodta. Mellette az üresen hagyott ülésen volt mindkettőnk hátizsákja. Előttünk Rajmund ült, mellé pedig éppen Vivi szállt be, és elhelyezkedett az ülésen.

Végül előre, a sofőr mellé Tahi tanár úr nyomult be, és szuszogva húzta át magán a biztonsági övet.

– Nem bántam volna, ha a tavalyi csinos kis tanárnőt viszem újra az élménytáborig – meredt rá a sofőr nagyokat pislogva.

– Idén érje be velem – dünnyögte Tahi unottan, mire a sofőr ezt szó nélkül hagyva hátrafordult felénk.

– Srácok, lehetséges, hogy ez a kis baki a helyszínnel, hogy bent felejtettem a buszban a telefonomat a navival együtt, szóval hogy ez esetleg köztünk marad, és nem említitek a szervezőknek? – köszörülte meg a torkát.

– Persze – közöltük egyszerre mindannyian, miközben elhelyezkedtünk az üléseken.

– Leköteleztek. Nem biztos, hogy baj lenne belőle, de azért mégis, na... – magyarázkodott zavartan.

– Nem mondjuk el – ígérte meg Rajmund.

– Köszönöm – biccentett, aztán látszott rajta, hogy van még valami, ami nem hagyja nyugodni, ezért a fejét csóválva folytatta. – Tudjátok, jó pár éve furikázom a cégnél az IOV- versenyzőket, de ez az első alkalom, hogy nemhogy zokogó hozzátartozókat nem látok a buszom körül, de egy lélek sincs sehol – jegyezte meg. – Mégis milyen csapat vagytok ti? Azon kívül, hogy kíváncsiak – pillantott Rajmundra.

– Leginkább szerethetetlenek – felelte Dominik egyszerűen. A sofőr furcsán nézve ránk bólintott, úgy, mint aki érti, miközben nem is, aztán visszafordult. 

Az ablakon kinézve figyeltem Kocsist, ahogyan szeretetteljes mosollyal, meghatottan néz minket az üvegen át, aztán egy zsebkendőt elővéve megtörölte az orrát, és miközben a busz lassan kihajtott a suli elől, és indexelve rá akart fordulni az útra, az igazgató futólépésben jött oda hozzánk, és azt mutogatta, hogy húzzuk le az ablakot.

Rányomtam a gombra, mire az üveg leereszkedett, Kocsis pedig behajolva rákönyökölt az ajtóra, és Dominikhoz intézte a szavait.

– Dominik, a motorod...

– Ja, igen – mondta úgy, mintha csak most jutott volna eszébe.

– A motorod rossz helyen áll, nem maradhat az épület előtt! – erősködött Kocsis.

– Tudom, de hát – tárta szét a karját, mutatva, hogy már nem igazán tud ezzel mit kezdeni.

– Dominik, itt ne hagyd a motorodat – bosszankodott Kocsis.

– Ígérem, elviszem onnan – mondta, miközben a busz kissé előregurult.

– Mégis mikor? – lépett hátra a járműtől Kocsis.

– Ha visszaértünk. Addig betolná a suli udvarába, hogy ne legyen baja? Köszönöm! – kiáltotta Dominik, a busz pedig abban a pillanatban kigurult az útra, és a korai gyér forgalomban elindultunk a Hortobágyra.

Mind visszafordultunk, és a hátsó ablaküvegen át néztük, ahogyan Kocsis utánunk integet, nem feltétlenül „jó utat!”, hanem inkább „azonnal álljatok meg!” stílusban, aztán a fejét ingatva odasétált Dominik motorjához, és csípőre tett kézzel állt meg előtte.

5.

A város egész üres volt, így hamar átértünk rajta, és rákanyarodva az M3-asra már úton is voltunk az idei IOV-helyszínre, a Hortobágyra. Mindannyian elcsendesedve utaztunk, Vivi előttem ülve az Instát pörgette a telefonján, mellette Rajmund félig fekvő pozícióban zenét hallgatott, lábait megtámasztotta Tahi ülésének  támláján, és cipőtalpával taposta azt. Mellettem Dominik a fejét hátrahajtva, szemét lehunyva pihent, vagy már aludt is, én pedig az ölemben tartott telefonomon begugliztam a Hortobágyot. Nem stréberkedni akartam, egyszerűen csak ezzel az eshetőséggel még elképzelés szinten sem számoltam, ezért próbáltam utánanézni, hogy vajon mire számíthatunk az érkezést követően. Ha nem is feladatok szempontjából, de legalább helyszínként, mert nyilván más egy egynapos osztálykirándulás a Kilenclyukú hídnál, ahol nagyjából senki nem figyel semmire, csak megy a hülyülés, és más két hétig egy versenyen részt venni azon a tájon. Éppen az élővilágról olvastam a Wikipédián (azért nem nagyon erőltettem meg magam a kereséssel, rögtön elfogadtam az első Google-találatot, „jó lesz az” címszóval), amikor is az Instagram értesítést küldött. Mindannyiunk telefonja jelzett, ezért a mellettem pihenő/alvó/lehunyt szemmel gondolkodó Dominik is felemelte a fejét, és kihúzta a zsebéből a telefonját, ahogyan az előttünk ülő Rajmundék is megnézték, hogy mi az.

A telefonomon megnyitva az értesítést azonnal megjelent a feedemben a rólunk készült Boomerang, ahogyan a felvétel repetitív, soha meg nem álló mozgássora ismétlődik. Kocsis feltöltötte az oldalára, ezzel a szöveggel: Indul az IOV, indul a Szirtes-csapat! Kövessétek a csapattagokat is.

A feltöltött Boomerangon az iskola lépcsője előtt állunk, és a következő mozdulatokat tesszük újra és újra, szüntelen: Vivi oldalra állva kihúzza magát, és átdobja copfos haját a válla felett. Mellette Dominik összefonja maga előtt a karját. Középen Tahi tanár úr szigorúan néz előre, és a szakállát húzgálja. Másik oldalán Rajmund a Boomerang pillanatában felém fordul, én pedig éppen a vállára támaszkodom a könyökömmel.

Így nézett ki a szűnni nem akaró Boomerangunk Kocsis profilján. A címe lehetett volna az is: „A feláldozhatók versenyre indulnak”. Nagyjából úgy festettünk a felvételen. És ahogy az lenni szokott, ami kikerül a netre, arra azonnal jönnek a reakciók is:

„Kitérdekelnek”

„Köszönöm Kocsis igazgató úr ezt a posztot, így eszembe jutott, hogy itt még nem követtem ki magát”

„Lol”

„Volt valaki a suli előtt reggel?”

„Maximum a szél”

„Halljátok, láttátok Kocsis esését a lépcsőn?”

„Hogy láttam-e? Most vágom belőle a tízórás verziót a YouTube-ra”

„Linket majd kérünk XD”

„Elesett Kocsis?”

„Ja, nézd vissza az élőjét”

„De krva jó a srác cipője a Boomerangon. Ki az?”

„Fehér Rajmund”

„Adom a stílusát”

„Felcser annyira teszi magát, hogy mindjárt kitekeredik”

„Csinálja, amihez ért”

„A copfos srác ki?”

„Pap Dominik. De én a helyedben nem mondanék rá semmit, mert jól leüt”

„Mer??? :D”

„Mer’ szokása”

„Nem mondod. :O”

„Halljátok rendesen megijedtem. Mit kell ijesztgetni Tahó Boomerangjával a nyári szünetben?”

„Kocsis igazgató, szeretném jelezni, hogy mind a négy tizenegyedikes évfolyamból rossz diákot küldött a versenyre.”

„Szerintem direkt veszíteni akar Kocsis. Tavaly is nagy volt a nyomás, gyomorfekélye lett a végére”

„Mi? Ki halt meg?”

„Kocsis idegei”

„Ja, úgy látom én is, hogy idén megyünk és jövünk is. Ez a csapat totál csőd”

„Ki a lány Tahi mellett?”

„Major Sára”

„Nem vágom. Új?”

„Nem, csak nem így nézett ki”

„???”

„Tudoood, Szisziékkel lógott, táncol ő is. Vagyis táncolt, kivágták a csapatból.”

„Nem mondod, hogy ez A SÁRA??? Bazz, meg sem ismerem ezzel a hajjal, meg nincs szétvakolva a feje”

„Ja, egy ideje ilyen láthatatlanban nyomja”

„A balhéja óta?”

„Milyen balhé?”

„Az volt a piás ügy?”

„Jaja!”

„Milyen piás ügy? PLS valaki...”

„Öcsém, a ribanc Felcser hogy feszít a piros melegítőben, de gáz, tiszta szégyen ez az egész”

„Nektek sem szimpi ez a csapat?”

„Nem. Mehetnek a kukába. Kivéve Rajmund cipője. Arra igényt tartanék”

„Arra én is”

„Harmadikként jelentkezem.”

„LOL”

„Anyád, Tahi milyen fejet vág a videón.”

„Ja, eléggé – megbuktatlak – a nézése”

„Figyeljetek, nem szeretem ezt az új csapatot, de Tahi miatt komolyan megsajnáltam őket”

„Jó, ez igaz, tényleg szívás Tahót kapni kísérőnek. Egyszer jött velünk osztálykirándulásra”

„És?”

„Hallod, kilenckor már aludtunk, pedig még világos volt. Van ott szigor.”

„XD”

„XDDD”

„Kocsis igazgató, ne ijesztgessen már Tahival mer’ kikövetem!”

„Hallod, megmutattam Tahi Boomerangját az ugató kutyámnak, és azóta inkább nyávog”

„Hülye XD”

„Amúgy nem mintha érdekelne, de kiderült már hová mennek versenyezni?”

„Szerintem még nem. Most vannak úton”

„A lényeg, hogy Felcsernek legyen ott sok pali. Anélkül nem bírja. LOL”

„Rajmund mit keres a versenyen, több igazgatóija van, mint ahányan már elutasítottak a tinderen. Pedig az azér’ nem kevés!”

„Halljátok, ezek a kommentek lehoznak az életről”

„Én is sírok rajtuk”

„MENJETEK MÁR ERRE KELNI TAHI VAN A FALAMON VIGYÉTEK INNEN FÉLEK”

A kommenteket végigfutva bezártam az Instagramot, és a telefonom lezárt kijelzőjén néztem a két újabb értesítést. Kocsis posztja után ketten követni kezdtek. Meg sem néztem, hogy kik azok, egyáltalán nem érdekelt, csak a fejemet az üvegnek támasztva figyeltem a belső sávban minket megelőző személyautókat. Ahogyan láthatóan a többiek sem, úgy én sem csináltam nagy ügyet abból, amit rólam írtak a kommentszekcióban, egyrészt, mert már megszoktam, másrészt, mert úgysem tudtam tenni ellene. Ha az ember hibázik, és ez a hiba jó nagyot szól, akkor mindenki olyan könnyen kezd el ítélkezni, és annyira egyszerű a többiekkel együtt boszorkányüldözésbe kezdeni. És hiába telik az idő, nem lesz jobb, mert a tömeg nem felejt, a béklyó, ami rád kerül, soha nem ereszt, bármit csinálsz, és bármilyen régen is volt már, mások szemében mindig te leszel a „tudod, az a...” személy. Nem mosod le magadról, mert ez örökre szól.

Mind a négyen tapasztaltuk ezt ilyen-olyan okból kifolyólag, és függetlenül attól, hogy egyébként egymásról is nyilván hallottunk dolgokat, egyikünk sem kezdte feszegetni a témát senkivel kapcsolatban.

Én például tudok Vivi megítéléséről, de az igazságalapja számomra teljesen homályos, fogalmam sincs, hogy miért ribancozzák ennyire, én csak pletykaszinten ismerem a történetet róla. Ahogy valószínűleg mindenki más is. Nem számít, terjesztik róla. És éppenséggel tudok Rajmund balhéiról is, de csak hírből, és passz, nem tudnék válaszolni, ha meg kellene mondanom, hogy mi igaz belőlük, és mi csak városi legenda, amit a szirtesesek találtak ki. És tudok Dominik verekedéséről is, de a szóbeszéddel ellentétben én csak egy esetről hallottam, viszont annak a hátterét nem ismerem, és soha nem is mesélte el olyan, aki konkrétan ott volt, vagy esetleg érintett lenne. Csak azt tudom, hogy egy bunyó biztosan volt, de annak az egynek is minimum tízféle változata kering szanaszét.

Szóval igazából mindhárom csapattagom sztoriját homály fedi előttem, és ahhoz képest sem kérdeztem tőlük semmit, hogy a kommentelőkkel ellentétben én ott ültem velük egy buszban, és volt két üres, utazással töltött óránk, amikor akármiről beszélhettünk volna. Nem hoztam fel a témát, ahogyan ők sem hozták fel sem a sajátjukat, sem pedig az enyémet, holott egészen biztos, hogy hallottak róla. Ahogyan abban is biztos lehetek, hogy nem az én verziómat, tehát nem az igazságot ismerik, mert azt csak egyetlen ember hitte el nekem. Kocsis igazgató. Akinek megírtam az egyébként teljesen szabálytalanul leadott, második IOV- jelentkezésem e-mailjében, hogy mi történt pontosan. Ennek az e-mailnek a következménye, hogy a buszban ültem a versenyre tartva. Mert csak Kocsis hitt nekem. Mindenki más Szisziék verzióját fújja azóta is.

Erről azonban nem beszéltem a többieknek, ahogyan ők sem beszéltek nekem a saját félreértésükről és a saját harcukról az ítéletek és a bullying ellen, amit a magunkfajták nap mint nap elszenvednek a hangos tömegtől, akik fáklyákkal a kezükben törnek az emberre, azt skandálva, hogy „vesszetek, vesszetek még jobban!”. Holott talán már rég elvesztünk a francba. Nem érdekes, nem számít.

Ahogyan a buszban ültem, és a többiekre néztem, akik csendben utaztak, miközben a kommentszekció fröcsögött velük kapcsolatban, sóhajtva megráztam a fejemet. Ugyan már. Mind a négyünknek megvannak a saját démonjai, amik ébredéstől elalvásig követik az embert, szüntelen azt suttogva, hogy „elcseszted, elcseszted, már mindegy, úgyis mindegy, elvágtad magad, ebből nem jössz ki jól, látod, hogy néznek, látod, mit gondolnak rólad?”. Nem könnyű a nap minden percében együtt élni ezzel, viszont az elmúlt fél év bebizonyította számomra, hogy nem is lehetetlen, szóval ha ehhez jön még néhány szemét komment, az már nem oszt, nem szoroz. Azt hiszem a többieket is valami ilyesmi jellegű nyugalom szállta meg, ahogyan a buszban ülve robogtunk egyenesen a Hortobágy felé azzal a szándékkal, hogy bizonyítsunk a versenyen. És hogy kinek? Mi négyen kizárólag magunknak akartunk. Meg talán egy kicsit Kocsisnak is, hiszen mégiscsak vásárra vitte értünk a bőrét. De senki más nem érdekelt minket.

A busz váratlanul indexelni kezdett, majd jobbra húzódva kissé lassított, mire elemeltem a fejem az ablaküvegről, és az ülések közt átnéztem a szélvédőn. Az autópályát elhagyva letértünk egy másik útra. Az ölemben tartott telefonomra pillantva megnéztem a térképen, hogy hol vagyunk. Az app szerint a 33-as úton haladtunk, én pedig elkaptam a telefonomról a tekintetem, és a délelőtti napsütésben hunyorogva néztem a tájat, ahogyan a busz továbbhasított velünk. Az autópálya forgalma után szinte üresnek tűnt az út, amin haladtunk, és a sebességből is jócskán visszavettünk. A táj, amin jártunk, csendet és nyugalmat árasztott, én pedig az ablakon kinézve hallgattam a fülesemen át azokat a beateket, amikre táncolni szoktam, miközben az út átvezetett a Tisza-tavon, amit magunk mögött hagyva haladtunk tovább. A busz minden településhez érve lelassított, én pedig az ablakhoz döntve a halántékomat figyeltem az elsuhanó házakat és villanypóznákat, amelyek tetején gólyák fészkeltek, aztán Tiszafüredet elhagyva a busz újra gyorsított, és az előttünk elterülő végtelen pusztába igyekezett. Nemsokára behajtottunk a nemzeti park területére.

A busz kétsávos úton haladt át a Hortobágyon, aminek mindkét oldalán kietlen füves puszta húzódott, ameddig csak a szem ellát. A nyakamat forgatva néztem vissza a hátsó ablakon át, amikor elhagytunk egy, az út mellett legelő állatcsordát, vagy kaptam fel a tekintetem akkor, amikor felrepült egy madárraj a síkságról. Az üvegen át addig néztem a madarakat, ameddig engedte az ablakkeret, aztán visszafordítottam a fejem, és a napsütésben hunyorogva figyeltem a hullámzó tájat.

– Az ott megint egy tó? – kérdeztem a telefonomat a kezembe véve, hogy megnézzem a térképapplikációmon, de az nem jelezte.

– Csak délibáb – felelte Dominik, miközben előrehajolt mellettem, hogy kilásson az ablakon. – Nincs ott semmi – erősítette meg.

– Ó, oké – biccentettem, és tovább néztem az ablakon át a száraz, kietlen tájat, ahol látszólag nyoma sem volt a napok óta tartó rossz időnek és esőzésnek.

Mivel valamennyien úgy éreztük, hogy lassan meg kell érkeznünk, egyre többet fészkelődtünk az ülésen, és kapkodtuk a fejünket jobbra-balra. A sofőr ezt észrevette, és a visszapillantóba nézve megszólalt.

– Alig tíz perc, és megérkezünk – árulta el, mire mind a telefonunkat bújtuk, hogy ellenőrizzük a térképet. A sofőr tovább figyelte az előttünk elterülő teljesen üres utat, aztán szórakozottan a mellette álmosan merengő Tahira nézett, akinek vidáman megbökte a karját. – Mindjárt kiderül a srácok első feladata. Izgul, mi? – érdeklődött.

– Nem féltem őket – dünnyögte Tahi egy hatalmas ásítás kíséretében. A sofőr mosolyogva bólintott, miközben egy pillanatra elszakította a tekintetét az útról.

– Kitűnőek, mi? – tippelt, és látszott rajta, hogy az évek óta minden júniusban megtartott Iskolák Országos Versenyére csupa kiválóságot és eredményes diákot szállított. Aztán idén jöttünk mi. Tahi a kérdést hallva elgondolkodott, aztán a válla felett egy pillanatra hátranézett ránk.

– Hát hogyne. Kis zsenik – közölte gúnyosan.

– Így van – biccentett Rajmund. – És ez egyértelműen a tanár úr érdeme. Mindent, amit tudunk, tőle tanultunk – közölte visszatartott röhögéssel, mire Tahi mérgesen nézett hátra,  majd összehúzott szemöldökkel a Rajmund ölében lévő chipseszacskóra nézett, amit éppen kibontani készült. – Mutasd csak azt nekem – szólt, és egy határozott mozdulattal kivette a kezéből. A fizikatanár az ülésén visszafordulva kibontotta, majd hunyorogva belenézett a chipseszacskóba, aztán belenyúlva megmarkolt egy adagot, és szórakozottan enni kezdte. – Nekem hoztad, nem? – kérdezte.

– Hogyne. Hiszen tudom, hogy mennyire szereti – dünnyögte Rajmund.

– Látja? Ilyenek ezek a diákok – csámcsogott Tahi a sofőrre nézve. – Mindig csak adnak, adnak – közölte, majd még egyszer belenyúlt a zacskóba, kivett belőle néhány szemet, aztán visszadobta Rajmund ölébe a chipseszacskót.

– Ennyi? – kérdezte unottan Rajmund, amikor visszakapta a kajáját, aztán a röhögő Tahit nézve megrázta a fejét, és felénk fordult. – Kértek?

– Nem, köszönöm – feleltem odapillantva.

– Én sem – rázta meg a fejét Vivi, Rajmund pedig továbbfordult Dominik felé.

– Kösz – biccentett, és vett belőle.

– Sofőr...? Úr? Sofőr úr? – kérdezte bizonytalanul, nem tudva, hogy mi a helyes megszólítás.

– Nem kérek – felelte a vezető.

Rajmund a vállát megvonva hátradőlt, és cipőtalpával tovább taposva Tahi üléstámláját, megette a chipsét.

A busz kisvártatva indexelni kezdett, aztán lekanyarodott az útról, mire mindenki érdeklődve nézett ki az ablakon át. A jármű összevissza rázott minket, ahogyan egy földúton haladtunk, én pedig a hátsó üvegen át figyeltem a mögöttünk felkavarodó porfelhőt. A busz szinte pattogva bukdácsolt az eső vájta kátyúkban, aztán egy kietlen parkolóba befordulva végül megállt.

– Végállomás – szólt a sofőr a válla felett.

– Itt? – hajolt előre Dominik, és kilesett az ablakon.

– Itt, bizony – biccentett mosolyogva a járművezető, a többiek pedig elkezdtek kiszállni, miközben én a soromra várva ültem a helyemen.

Amikor mindenki leszállt, megfogtam a hátizsákom pántját, és Rajmundék után indultam, akik a busz mellett állva nyújtózkodtak és mozgatták meg az elzsibbadt végtagjaikat. A még kissé hűvös, de melegedő napsütéses időben állva a piros pulcsimba és hajamba kapott az erőtlen szellő, miközben a semmi közepén állva tanácstalanul néztem a többiekre.

– Na jó, és most? – forgolódott Vivien is, felrakva a napszemüvegét. Konkrétan a Hortobágyon voltunk kirakva, mindenfajta instrukció nélkül.

A sofőr kiszállt a kisbuszból, kinyitotta a csomagtartót, és két kézzel előrehajolva párosával szedte ki a csomagjainkat, amit lerakott a poros földútra, majd mint aki jól végezte dolgát, összecsapta a tenyerét és visszaült a sofőrülésbe. Ez még nem lett volna gond, de újra beindította a buszt, és lassan farolni kezdett. A tolatóradar éles pittyegése, majd egyenletes sípolása jelezte, hogy mögötte vagyunk, és álljon meg.

– Hé! Mit csinál, hová megy? – kérdezte Rajmund, meglepetten nézve a lehúzott üvegen át a sofőrre, aki eltolatva előttünk kikönyökölt az ablakkereten, és megvonta a vállát.

– Van itt egy jó csárda a közelben – avatott be minket a tervébe.

– Nem, úgy értem. Miért hagy itt minket a semmi közepén? – helyesbített Rajmund.

– Ja, hát, mert éhes vagyok. Rátok meg vár az első feladat. Sok sikert – intett mosolyogva.

– De ne már, milyen feladat? És hol? – kiabált utána Vivi, de teljesen felesleges volt, a sofőr elhajtott.

Egymás mellett állva néztünk a kisbusz után, ami a porfelhőn túl minket is maga mögött hagyott a kietlen parkolóban. Dominik lehajolva felkapott egy követ, és tehetetlenül utánadobta, de nem találta el, mi pedig a cuccainkat felkapva szedelőzködni kezdtünk.

– Valami ilyesmi nyitójelenettel kezdődik a legtöbb horrorfilm – fordultam körbe, a kezemet napellenzőként tartva a homlokomon. A kietlen puszta addig ért, hogy összefolyt az éggel, és semmi mozgás nem volt semerre. Csak mi a parkolóban, és valami gágogó madárhang a közelből.

– Az szívás, mert akkor én vagyok az első áldozat – dünnyögte Vivi a bőröndjét rángatva át egy gödrön, aztán látva, hogy kérdőn nézünk rá, hozzátette: – Ugyan már, szép lány, sok utálóval. Helló, tutira mindig ő az első, akit kinyírnak – mutatott magára, mire halk nevetéssel díjaztam az öniróniáját. Dominik mosolyogva gondolkodott a hallottakon, Rajmund pedig megrázta a fejét.

– Nem igaz, csak akkor, ha a gyilkos ember – közölte. – Ha valamiféle szörny vagy idegen kezd öldökölni, akkor nagy eséllyel Tahit kapja el először – közölte röhögve.

– Tényleg – értettem egyet bólogatva, mert kapásból eszembe jutott vagy három film, amiben ez történik.

– Akkor bízzunk ebben – szólt Dominik.

– Kösz – mosolyodott el Vivi.

– Szívesen.

– Agyasok, itt egy tábla a versennyel kapcsolatban, talán gyertek, olvassátok el, és haladjunk – szólt ránk a fizikatanár, aki már előresétált a csomagjával, és unottan kiáltott vissza felénk.

– Határozottan Tahit kell először elkapnia – erősítette meg Rajmund, aztán felkapta a sporttáskáját, és a tanár után indult, mi pedig követtük.

A tábla mellé érve elővettem a telefonomat, és készítettem róla egy képet.

„Iskolák Országos Versenye – Élménytábor. 800 méter”

És egy nyíl, ami jelezte, hogy merre tegyük meg ezt a távot.

– Csinálnál rólam is egyet? – nyújtotta felém a telefonját Vivi.

– Persze – mondtam azonnal, és a mobilját átvéve megvártam, hogy odaálljon a táblához, amire mosolyogva felmutatott, én pedig csináltam róla vagy négy képet. A lány aztán száraz fűcsomókon átugrálva odasietett hozzám, kezével letakarta a mobilja kijelzőjét, és hunyorogva nézte meg a felvételeket.

– Milyen lett? – kérdeztem.

– Szuper. Köszönöm – biccentett.

– Gyerünk, gyerünk, Sára, Vivien, ne maradjatok le! – kiáltott ránk Tahi, amikor feltűnt neki, hogy még ott vagyunk. – Rajmund, Dominik, ti meg ne menjetek annyira előre! – szólt a fiúk után is, mi pedig a cuccunkat rángatva odasiettünk a tanárhoz, aki maga elé parancsolt minket, hogy szem előtt legyünk.

Egy keskeny, maximum másfél méter széles földúton haladtunk egymás mögött abba az irányba, amerre a tábla jelezte az élménytábort, miközben magunk mögött húztuk a bőröndünket, aminek a kerekei állandóan kifordultak egy-egy huppanóban, és a kezünket kicsavarva dőlt el, magával rántva minket.

– Megvagy? – kérdezte Dominik hátrafordulva hozzám, amikor bosszankodtam, amiért egymás után harmadszorra történt ez a bőröndömmel.

– Aha – feleltem bólintva, és két kézzel markoltam rá a fogóra, és erősebben tartva rángattam magam mögött.

A gyalogosok által vájt földút egyszer csak jobbra kanyarodott, ami után hirtelen megálltam, mert az előttem gyalogló Dominik is így tett, megakadályozva a továbbhaladást. Merthogy legelöl Rajmund megtorpant.

– Szerintem megjöttünk – szólt.

A fiúk mellé léptem, majd a mögöttem érkező Vivien is csatlakozott hozzánk, és négyen egymás mellett állva az előttünk nagyjából harminc méterre lévő kerítést néztük. Alacsony volt, és vízszintes gerendákból állt, amiknek a nagy hézagjai közt simán be lehetett látni a táborhelyre. A kerítés mögött alacsony építésű, laposan fekvő épületek voltak nádtetővel. Odabentről jól látszódott a mozgolódás, és a többszínű melegítőt viselő csapatok. Ők voltak azok, akik már bejutottak. Előttünk viszont még állt egy feladat.

Ugyanis a táboron kívül, pontosan velünk szemben, a kapu két oldalán két felnőtt férfi állt szigorúan nézve maga elé. Mindketten narancssárga egyenmelegítőt viseltek. A tavalyi képekről és beszámolókról rémlett, hogy ez a szín az IOV-on a szervezőket jelenti, na meg túl idősnek tűntek ahhoz, hogy gimis versenyzők legyenek. Ott álltak, mintha csak vigyáznák a kaput, nem szóltak semmit, nem integettek nekünk, és nem is üdvözöltek minket. Csak álltak a kapu két oldalán.

Szóval megvolt a tábor, megvoltak a szervezők, mi azonban nem mozdultunk. Mert nem tudtuk, lehet-e.

– Miért álltunk meg? – kérdezte a fizikatanár, aki akkor ért be minket. 

– Ezért – mutatott lefelé Rajmund, majd a cipőorrával megbökte az egyenes vonalat, ami mélyen a földbe volt húzva.

– A vonal miatt? – kérdezte Tahi.

– Igen – felelte Dominik.

– Mit jelent? – tűnődött el.

– Gondoltuk, majd a tanár úr megmondja – közölte Rajmund.

– Miért én? – döbbent meg Tahi.

– Mert itt egy egyenes. Ami ugye fizika. Ön pedig fizikatanár – mutatott le a földre újra. – Hagyunk időt gondolkodni – lépett hátrébb Rajmund, jelezve, hogy megvárja, amíg a fizikatanár kitalálja. – De azért ebédre jó lenne bejutni a táborba, szóval... – tette hozzá vigyorogva az okosórájának kijelzőjét kopogtatva, jelezve, hogy azért Tahi igyekezzen kicsit. A fizikatanár bosszúsan nézett rá, majd a szakállát dörzsölgetve nézett újra a vonalra.

– Úgy derül ki a legegyszerűbben, hogy mit jelent ez az egyenes, ha átlöklek rajta – ajánlotta fel.

– Nem jó – ingatta a fejét Rajmund a lehető legkomolyabban.  – Tekintve, hogy nem tudjuk mi a feladat, a vonal átlépése simán jelentheti a kiesésünket is. Ugye azt nem szeretné? – kérdezte.

– Igaza van. Kieshetünk, ha átlépjük – bólintott Dominik, aki a földbe vájt hosszú egyenes vonal mellett guggolt, és tüzetesebben szemügyre vette. Végül nem jutott semmire, mert a rejtélyes nyom pontosan az volt, aminek látszódott. Egy földbe rajzolt vonal, aminek az egyik oldalán álltunk mi, a másik oldalán pedig nem volt semmi, csak úgy húsz-harminc méterre a tábor kerítése.

– Tényleg nincs ötlete? – pillantottam Tahira, aki újra a jelzésre nézett, és sóhajtva megrázta a fejét.

– Nem, csupán egy jelzésnek vélem, hogy ne menjünk tovább – közölte.

– Engem egy rajtvonalra emlékeztet – szólt Vivi, és mind a vonalat néztük.

–  Lehet az is – jegyeztem meg.

– Valamit biztosan jelent, azért van itt – bólintott Dominik.

– Nem lehet véletlen? – vizsgálgattam a tekintetemmel.

– Á, kizárt – ciccegett Rajmund. – Pont itt, pont így – fordult körbe. – Ezer százalék, hogy valamit jelent. Ráadásul – nézett a kapu irányába – a két narancssárga ruhás tag sem szólt, hogy menjünk oda, vagy ilyesmi.

– Tényleg – biccentett Vivi, odapillantva a két szervezőre. – Amúgy nem kicsit para, ahogy ott állnak mozdulatlanul... – hunyorgott, majd visszakapta a tekintetét, és tovább gondolkodott a vonalat nézve. – Mi lehet ez? – kérdezte, én pedig mellette állva törtem a fejem, miközben feltűrtem a pulcsim ujját, mert a napsütésben állva kezdett jó idő lenni.

– Itt egy boríték – szólt hirtelen Tahi, aki mögöttünk mászkált.

– Mi? – perdültem meg hátrafordulva, és a többiek is a tanár felé kapták a fejüket.

A fizikatanár a ledobált csomagjaink mellé lehajolva felemelt maga mellől egy piros borítékot, és két ujja közé tartva mutatta felénk.

– Gondolom, ez segíthet – vigyorgott ránk.

– Basszus, tényleg, Kocsis mondta, hogy állandóan ilyeneket kell keresni. Ezekben van az instrukció – csapott a homlokára Dominik, és valamennyien kínosan sziszegve láttuk be, hogy simán elkerülte a figyelmünket.

– Bontsa fel – szólt Rajmund türelmetlenül, továbbra is a vonalnál állva.

– Én? – lepődött meg a fizikatanár.

– Persze. A tanár úr találta – mondtam sürgetve, és a többiek is bólogatva várták, hogy Tahi felnyissa.

– Rendben – morogta az orra alatt a fizikatanár, aztán feltépte a lezárt borítékot, és kivette belőle az üzenetet. Simán úgy nézett ki, mint aki izgul.

– Szirtes-csapat!  – kezdte felolvasni. – Mostantól kezdve tíz perc áll rendelkezésetekre, hogy kísérőtökkel együtt belépjetek az élménytábor kapuján. Viszont a föld láva! Zárójelben pedig: A csomagjaitokat hagyjátok hátra nyugodtan – nézett fel a papírból Tahi.

– Mondtam! Mondtam, hogy ez egy rajtvonal – szólt Vivi vigyorogva. – Annyira tudtam. Mondjuk tíz perc kicsit túlzás, nem? – kérdezte kinevetve a távot, aztán mit sem sejtve átlépte az edzőcipőjével a földbe vésett vonalat, majd egyszerűen elindult a kapu felé. Még visszanézett ránk egy bátorító „gyertek” pillantással, aztán a következő másodpercben a kapuban álló narancssárga ruhás emberek felemelték a kezüket, és fújni kezdték a náluk lévő dudát , de olyan hangosan, hogy mindannyian megmerevedtünk.

– Mi a f...? – sikoltott fel Vivi ijedten. A két szervező megállás nélkül, őrült hangerővel dudált, Vivi pedig tanácstalanul forgolódott. – Mi az? Mit csinálok rosszul? Azt írták, tíz percünk van bejutni a kapun – kapkodta a fejét. – Ne dudáljanak már!!! – üvöltötte el magát teljes pánikban.

– Mi történik? – kérdezte Dominik viszonylag higgadtan, miközben érdeklődve nézte a visongó Vivient.

Rajmund és én összenéztünk.

– A föld láva – mondta nekem.

– A föld láva – ismételtem bólintva, aztán mindketten Vivien felé fordultunk, aki félúton állt köztünk és a kapu között, és hol felénk kiabálva azt kérdezte, hogy mit csináljon, hol pedig a szervezőkre üvöltött, hogy ne dudáljanak már.

– Gyere vissza! – kiáltottuk Rajmunddal egyszerre, szigorúan a vonalon kívül ugrálva. – A föld láva! – mutogattuk kapkodva.

– Mi? És az mi az istent jelent? – ordította Vivi torkaszakadtából, miközben visszarohant hozzánk. Abban a pillanatban, ahogy átlépett a vonalon, a két narancssárga melegítőt viselő szervező, mintha csak a csapot zárták volna el, egyszerre fejezte be a dudálást, és engedte le a kezét. – Mi a fene volt ez? – fújta ki magát Vivi, és az ijedségtől teljesen kikészülve nézett ránk felváltva.

– Az, hogy... – néztem körbe a helyszínen tanácstalanul.

– Hogy a föld láva. Nem léphetünk rá. Máshogy kell odajutnunk – segített ki Rajmund.

– Mi? – kérdezte Dominik, aki a jelek szerint Vivihez hasonlóan nem ismerte a játékot. Úgy tűnt, Rajmund ismerte, ahogyan én is. A barátnőimmel rengeteget hülyültünk ezzel, és sokszor melegítettünk be így próbák előtt a táncteremben, amikor is az egyikünk elkiáltotta magát, hogy a föld láva, nekünk pedig fel kellett ugrani valamire. Vagy éppen bármire.

– Ez egy játék. Ha a föld láva, akkor nem léphetünk rá – magyaráztam. – Úgy kell a kapuhoz mennünk. Tíz perc alatt – szóltam. – Vagyis… kábé kilenc – javítottam ki magam, tekintve, hogy amíg Vivi a dudálás közepette sikongatott, legalább egy perc eltelt.

– Ne érjünk a földhöz? És azt mégis hogy oldjuk meg? – fordult körbe Vivi, mi pedig követtük a példáját, és felmértük a terepet.

Tőlünk a kapuig egy nagyjából harmincméteres puszta terült el, ahol semmi nem volt a kikopott füvön kívül. Ez volt a „láva” terület, amire nem léphettünk. A többi irányban sem volt jobb a helyzet, azon túl, hogy nem volt annyira kikopva a növényzet. Semmi használható, oda nem illő tárgy nem volt elhelyezve segítségnek a szervezők részéről, sőt, konkrétan sehol nem volt semmi. Ezt a formáját nem ismertem a játéknak, mi Szilviékkel mindig úgy csináltuk, hogy asztalokra, székekre, vagy legalább egy bordásfalra fel tudtunk ugrani. De itt... Itt nem volt semmi.

– Jó, és most mire várunk, hogy felkapjon egy gólya és odarepítsen? Vagy hogy kell elképzelni a nem kiesésünket? – kérdezte Dominik, miközben Vivivel folyamatosan forgolódtunk, hátha találunk valami használhatót a fűszálakon kívül.

Rajmund a vonalnál állva gondolkodott, aztán fél lábát átemelve, a porossá vált cipője orrát leérintette a földre a jelzés másik oldalán. Abban a pillanatban a két szervező, akik árgus szemmel figyelték a történéseket, felemelték a dudát, és belefújtak. Rajmund azonnal visszahúzta a lábát, aminek következtében abbahagyták. Ezután Rajmund összehúzott szemöldökkel nézett rájuk, majd hirtelen lehúzta magáról a pulcsiját, és egy laza mozdulattal átdobta a vonalon. A szervezők erősen koncentrálva figyelték, hogy mit csinál, mire Rajmund átemelte a lábát a rajzolt vonalon, és rálépett a pulcsijára. Ezúttal viszont nem szólalt meg a duda.

– Megvan – kiáltotta Rajmund elégedett mosollyal az arcán. – Adjatok dolgokat, amire rá lehet állni.

Azonnal lehajoltam a hátizsákomhoz, és jobb ötlet híján kirángattam belőle a kapott esőkabátot, aztán Rajmundnak dobtam, aki bólintva elkapta a levegőben és kibontotta, majd leterítette a földre maga elé, és átlépett rá a pulcsijáról.

– Gyerünk, igyekezzetek, szorít az idő! – kiáltotta, mire mind sietősen szedelőzködni kezdtünk, és olyan dolgokat adogattunk neki, amikre rá lehet állni. Rajmund esőkabát, nejlonszatyor és pulcsik alkotta kis szigeteken ugrált át a „láván”, minket várva, mi pedig Tahival együtt indultunk meg a kapu irányába.

Rajmund volt a sor elején, mögötte Dominik, őt követte Vivi, aztán én következtem, mögöttem pedig Tahi tanár úr jött, aki éppen átlépett mellém az esőkabátomra, és felemelte maga mögül Rajmund pulcsiját, ami így felszabadult. A piros felsőn poros cipőtalpnyomok éktelenkedtek, de nem volt idő ezzel foglalkozni, sőt, még le sem paskoltam róla, csak kikapva Tahi kezéből összegyűrve előreadtam Vivinek, aki Dominiknak, ő pedig Rajmundnak adta át, aki letette maga elé, és átugrott rá. Őt követve mindenki ugrott egyet az előtte lévő, földre rakott cuccra. Így haladtunk előre, mindenki eggyel előrébb lépett, így Tahi tanár úr megint átállt mellém, és felvette maga mögül a szatyrot, amin addig állt, majd átadta Vivinek, ő továbbította Dominiknak, aki Rajmundhoz juttatta. Rajmund a szatyrot a poros földre fektetve átlépett rá. Újra mind léphettünk egyet.  

Lépésről lépésre mozdultunk előre, libasorban egymás mögött, vagy egy pulcsin, vagy egy esőkabáton, vagy pedig egy szatyron állva attól függően, hogy éppen mi szabadult fel, amit előreadva újra ugrottunk egyet, vigyázva, nehogy lelépjünk a biztonságot jelentő darabról a „lávára”, mert a szervezők szinte kiguvadt szemmel, a dudát készenlétben tartva várták a hibázást, hogy aztán visszaküldjenek minket a vonalhoz. Ez azonban nem történt meg, egyikünk sem lépett le a holmikról, így aztán hamarosan Rajmund elérte a kaput, és a széttaposott pulcsiján állva addig nyújtózott előre, amíg elérte a kilincset, és lenyomva belökte az ajtót, aztán egy utolsót ugorva átlépte a bejáratnál húzott vonalat. Bent volt a táborban. Őt követte Dominik, majd Vivi, aztán jöttem én, akinek Dominik automatikusan nyújtotta a kezét, hogy segítsen az ugrásban, végül utolsóként Tahi tanár úr is megérkezett. Mind megvoltunk.

Az izzadt homlokunk ragadt a kosztól, a piros ruhánk poros lett, Rajmund kezében fogott pulcsija pedig agyontaposott is, és miközben kifulladva néztünk vissza a távra, amit ugrálva tettünk meg, hátulról gyér taps ütötte meg a fülünket, mire valamennyien megfordultunk, és szemben találtuk magunkat a táborral, valamint a már bent lévő versenyzőkkel.

A négyfős csapatok, csakúgy, mint mi, kissé koszosan figyeltek minket, néhányan közülük tapsoltak, de ez inkább a szervezőkre volt jellemző, akikből a kapu kinti oldalán állókon kívül még egy csomó volt a táborban. Az IOV-tájékoztató alapján harminc szervező felügyel a versenyre és a csapatokra két héten át, ebből a harmincból pedig majdnem mindenki ott volt az érkezésünkkor. Egy közülük pedig az egyenszínű, „szervező" feliratú ruha ellenére is kitűnt a többi közül, és nemcsak azért, mert egy stoppert fogott a kezében, hanem azért, mert ő oda is jött hozzánk.

– Címvédők – mosolygott ránk, amikor megállt előttünk. – Üdvözöllek benneteket, Horváth Róbert vagyok, az Iskolák Országos Versenye főszervezője – mutatkozott be.

– Üdv – fogott vele kezet a fizikatanár. – Tahi Dénes, kísérő. Ők pedig itt... – fordult felénk.

– A szeme fényei – segítette ki Rajmund, mire Tahi unottan elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– A Szirtes-csapat – helyesbített. A főszervező érdeklődve nézett végig rajtunk.

– Már nagyon vártunk benneteket – szólt végül. – Gratulálunk, az első akadályt gond nélkül vettétek, a megadott időn belül sikeresen bejutottatok a táborba – közölte olyan természetességgel, mintha ez lenne a minimum, amit elvár a címvédőktől, ezért kissé meglepetten nézte, ahogyan ujjongva pacsizunk össze. – Azért ez ennél csak nehezebb lesz – szólt furcsán az ünneplésünket figyelve, aztán a fejét rázva megköszörülte a torkát. – Mindegy. Most menjetek, foglaljatok helyet a többi, már bejutott csapat mellett, és szurkoljatok a következőknek, akik hamarosan érkeznek. A kint hagyott csomagjaitokkal ne törődjetek, mi hozzuk be, mivel úgyis minden résztvevő holmija átesik egy kis extra ellenőrzésen. Csak a biztonság kedvéért – magyarázta.

– Rendben – mondtuk a vállunkat vonogatva, Róbert pedig a kezében tartott stopperről felírta a kinyitott mappájába az adatot, majd miután belenézett a papírba, végigmért minket.

– Sára – tippelt.

– Igen – helyeseltem.

– Vivien – mosolygott rá, aztán továbbfordult, és a két fiú szemébe nézve a szájához emelte a kezét, úgy gondolkodott. – Dominik és Rajmund – találta el végül helyesen.

– Így van – biccentett Dominik, és kihúzva a hajgumit a hajából újra becopfozta az ugrálásban szétesett tincseit.

– Még egyszer nagyon örülök, és sok sikert a versenyhez – mosolygott Róbert, majd otthagyva minket elsietett.

– Miért érzem úgy, hogy Kocsis egy egész aktát küldött rólunk? – nézett utána Rajmund.

– Mert valószínűleg Kocsis egy egész aktát küldött rólunk – bólintottam.

– Szerintetek megkapjuk valaha a cuccainkat, vagy még ellenőrzik párszor? – kérdezte Dominik. – Mert esetleg még egy reptéri detektoron érdemes lenne átvilágítani... – jegyezte meg, mire halkan elnevettem magam, aztán Vivire figyeltem, aki velünk szemben állva nézett mögénk, a táborra.

– Megvan az az érzés, amikor a Szirtesben mindenki titeket bámul? – gondolkodott hangosan.

– Aha – felelte Dominik.

– Persze – mondta Rajmund.

– Minden alkalommal – közöltem unottan.

– Akkor ezt kapjátok ki – húzta széles mosolyra a száját, mire mind odafordultunk.

A tábor bejáratával szemben, a padoknál és asztaloknál különböző színű melegítőt viselő, már bejutott versenyzők ültek, akik mindannyian minket néztek. Minden mozdulatunkat követték a tekintetükkel, és érdeklődve méregettek bennünket. Vagy inkább felmértek bennünket. Mert számukra nem a Szirtes piros csapata voltunk, nem Kocsis választottjai, és nem is az iskolánk feláldozható tanulói, hanem nekik mi voltunk a nyertesek, a címvédők, akiket minél előbb ki kell ütni a versenyről. Veszély voltunk a számukra, ez látszott a szemükben, és nagyon úgy tűnt, hogy nem mi vagyunk azok, akikkel szívesen barátkoznának, mert senki nem invitált minket az asztalukhoz, vagy maguk mellé a padra, holott elég vegyesen ültek már a csapatok az érkezőket várva. Keveredtek a színes melegítők, ültek a liláknál fehér ruhát viselők, egy türkiz csapattag a sárgák mellett állva beszélgetett, és a többi négyes is egészen könnyen ismerkedett más sulik diákjaival. Hozzánk viszont máshogy viszonyultak, mert akaratunkon kívül mi nem átlagos versenyzők voltunk számukra, hanem a tavalyi nyertes iskola csapata, akiket meg kell fosztani a címtől.

Éppen ezért úgy sétáltunk át a padok között, egyenesen leghátulra, az utolsó fapad és faasztal irányába, hogy senki nem kérte közben, üljünk oda hozzájuk, nem hívtak minket oda egyetlen társasághoz sem, sőt, akik mellett elhaladtunk, még a fejüket is elfordították, és inkább beszélgetést imitáltak, így védve ki azt, hogy véletlenül kialakuljon a szemkontaktus vagy valamiféle kapcsolat. Szó nélkül, csupán pillantásokkal és gesztusokkal jelezték felénk, hogy nemkívánatos személyek vagyunk a társaságukban. Semmi személyes, csak minket kicsit jobban le akartak győzni, mint másokat. Ezt pedig éreztették is velünk.

Minket viszont egyáltalán nem érdekelt. Talán mást megtört volna egy ilyen fogadtatás, talán más kicsit szorongott vagy befeszült volna attól, ahogyan hozzánk álltak az első pillanattól kezdve. Talán mást bántott volna az, hogy semmit nem tett azért, hogy ne kedveljék, mégis megtörtént. Igen, ha valaki ehhez nincs hozzászokva, az bizony könnyen a szívére veheti.

Kocsis viszont nem véletlenül küldött éppen négyünket, mi ugyanis a Szirtesben nagyjából naponta éljük át ezt, ki hosszabb, ki pedig rövidebb idő óta, úgyhogy ez nekünk maximum egy átlagos hétfő délelőttöt jelentett, semmi egyebet. Vivi, Dominik, Rajmund és én is normális arckifejezéssel lépkedtünk át a padok és asztalok között a füves földön. Sem nagyképűek nem voltunk, sem dacosak, viszont megtörtek és sértettek sem. Tényleg úgy viselkedtünk, mintha nem méregetnének minket a többi iskola tanulói. Mintha ott sem lettek volna. Ez az, amit mind a négyen remekül elsajátítottunk már, és egyszerűen megtanultunk közömbösnek lenni. Merthogy ha az embert sokszor csesztetik, akkor két dolgot tehet. Vagy védekezik, vagy ignorál. Mi valamennyien a másodikat alkalmaztuk. Az kevésbé fárasztó.

A hátul lévő üresen álló asztalok és padok közül is a legutolsót választottuk, és odaérve helyet foglaltunk. Rajmund az asztalra ült fel, és a lábát lógatta. Vivi a másik oldalon lévő padra ült le, én mellé, Dominik pedig velünk szemben arra a padra ült, amin Rajmund a cipőjével taposott, így Dominik háttal foglalt helyet a kapunak és a többi versenyzőnek is. Éppen ezért ő nem látta, hogy az előttünk ülő csapatok színes melegítőt viselő tagjai milyen gyakran pillantanak hátra hozzánk. Elég sűrűn.

– Na látom, sikerült itt is megkedveltetnetek magatokat – ért oda hozzánk Tahi, és szórakozottan nézett előre.

– Ez is pipa – biccentett Dominik. Tahi a szemét forgatva rázta meg a fejét, aztán a lényegre tért.

– A szervezők is átnézték mindannyiótok holmiját, mindent rendben találtak.

– Akkor így elkerülhetjük a gumikesztyűs motozást? – érdeklődött Rajmund.

– Nagyon vicces vagy – meredt rá Tahi, aztán Dominikhoz fordult.

– Viszont nálad felmerült egy gyanús tárgy. Ez micsoda? – mutatott a kezében egy nagyjából tízcentis tárgyat, ami úgy nézett ki, mint egy kés markolata.

–  Ez? – vette át Dominik.

– Igen... – pillantott rá szigorúan Tahi. – Az egyik oldalsó zsebben volt elrejtve.

– Szóval megtalálták – sütötte le a szemét Dominik.

– Meg. Úgyhogy beszélj – morgott rá Tahi.

– Rendben, így már tényleg színt kell vallanom – forgatta az ujjai közt a tárgyat Dominik. – Ez egy nagyon veszélyes... fésű – nyomta meg végül a szerkezet oldalán lévő gombot, aminek következtében kiugrott belőle egy ritkafogú, ősrégi fésű. A jelenetet látva mindannyian felröhögtünk, Tahi pedig bosszúsan kikapta Dominik kezéből a rugós fésűt, és az arca elé tartva egészen közelről vette szemügyre.

– Hát ez... – köhintette a tanár. – Ez tényleg ártalmatlan. Jó, mindjárt visszahozom, csak előbb megmutatom a szervezőknek, hogy tudják, mi ez.

– Jó – felelte Dominik hanyagul, majd a válla felett hátranézve a kapu irányába lesett. Abban a pillanatban mi is a nyakunkat nyújtogatva néztünk arra, ugyanis odakintről folyamatos dudálás hallatszott. És nem maradt abba.

Valakik nem tudták, hogy mit jelent a „föld láva” kifejezés, és valószínűleg a vonalon belül mozogtak. A kapunál álló két szervező megállás nélkül fújta a dudát, én pedig a telefonomra pillantottam. Két perce dudáltak. Négy perce. Öt. Abbamaradt. Hatnál megint rákezdtek. Hat és félnél is. Újra elcsendesedtek. A kapu azonban nem nyílt. Nyolc perce hangzott fel az első kürt, és sehol senki. Nyolc és félnél újra dudáltak a szervezők. Kilenc is eltelt, mire abbahagyták. Kilenc és félnél még zárva volt a kapu. És tíznél sem nyílt ki. A táborban tartózkodó, kaput figyelő, már bejutott csapatok néma csendben, mozdulatlanul nézték Róbertet, aki kisietett a táborból, és odakint a kerítés túloldalán megállt négy bordó ruhát viselő diák mellett. A fagerendák közt jól láttuk, ahogyan váltanak néhány szót, majd a négy csalódott versenyző bólogatva tudomásul veszi, amit Róbert mond nekik, aztán hátat fordítva elindulnak vissza, arra, amerről jöttek. Nekik ennyi volt az IOV. Egyetlen feladat, amit nem sikerült megoldaniuk.

A távozásukat követően Róbert belépett a kapun, és tekintete végigsiklott az őt bámulókon.

– A feketék után a bordó csapatnak sem sikerült a megadott időn belül bejutnia a táborba, így sajnos idő előtt elbúcsúztunk tőlük. Figyeljetek, hamarosan érkezik a következő iskola négyese – jelentette ki, aztán sietősen távozott, a táborba jutott csapatok tagjai pedig abban a pillanatban beszélni kezdtek egymás között. Ahogyan mi is.

– Szóval akkor előttünk már nem jutottak be a feketék, és most a bordók – gondolkodott hangosan Vivi.

– Aha – feleltem.

– Bent van már… – pillantott a napszemüvegén át az előttünk lévő padokra. – Azok ott eléggé hasonló színűek... – állapította meg.

– Nem annyira. Az egyik türkiz a másik pedig világoskék – segítettem ki.

– Ó, oké. Szóval bent van a türkiz, a világoskék, a fehér, a lila, a sárga és a piros csapat, vagyis mi.

– Igen – gondolkodtam.

– Kettő nem jutott be – értelmezte tovább. – Húsz csapat van, úgyhogy várunk még...

– Tizenkettőt – pillantott ránk Rajmund a napszemüvege mögül, még mindig az asztalon ülve. 

– Értem. Amúgy... Írt már valaki Kocsisnak, hogy bejutottunk? – kérdezte Vivi lehunyt szemmel fürdőzve a napsugarakban, amik végre, a hosszú borús és esős napok után előbukkantak az égbolton.

– Basszus, nem – jegyeztük meg egyszerre, megfeledkezve arról, hogy értesítsük az igazgatót, úgyhogy mind a kezünkbe vettük a telefonunkat.

6.

– És igen! A Szirtes csapata bejutott az IOV-ra, megcsinálták, az első megmérettetésen gond nélkül túljutottak! A Nyertes Szirtes bejutott a táborba, hivatalosan is résztvevői az idei Iskolák Országos Versenyének! Megmondtam! Nem megmondtam??? De igen! Na most hol vannak a károgók??? – üvöltötte Kocsis kipirultan az Insta élőjében szinte belemászva a kamerába, aztán azonnal észrevette magát, és sokkal visszafogottabbra vette a figurát. – Elnézést, nagy örömömben talán egy kicsit elragadtattam magam. Khm. Szóval büszkén jelentem be, hogy a Szirtes csapata túljutott az első akadályon, és az IOV táborhelyére történő bejutás feladatát sikerült időn belül teljesíteniük, ezzel pedig kvalifikálták magukat, és hivatalosan is résztvevői az idei versenynek. Gratulálok a négyesünknek! – mondta eltökélten a kamerába nézve, aztán hozzátette. – A versenyzőink most nagy valószínűséggel éppen beilleszkednek, és feltérképezik a hortobágyi helyszínt, én pedig amint kapom a képeket és videókat a táborról, azonnal posztolni fogom. Kapcsoljátok be az értesítéseket, le ne maradjatok! És amíg a versenyzőink bejelentkezéseire és beszámolóira várunk, természetesen nem unatkozunk majd az oldalaimon sem, ide – mutogtatott a kamerába, ami úgy hatott, mintha Kocsis a nézőt akarná bökdösni –, valahova ide mindennap kiteszem majd a linket, amin olvasható az oldalaimon lévő részletes program. A mai napon például délután háromtól vendégem lesz itt, az Instagram élőben Tóth Zsófia földrajztanárnő, a téma természetesen a Hortobágy, majd érdemes lesz velem tartani este is, amikor is az Instámon debütál a KK, vagyis a Kocsis Konyhája. A mai első alkalommal gulyáslevest készítek majd élőben – olvasta Kocsis a telefonjába az Insta-oldala menetrendjét. – Én már nagyon várom, tartsatok velem az IOV alatt, drukkoljunk együtt a Szirtesnek – lelkesedett, aztán elkomolyodott, és hozzátette. – Ha pedig megengedtek nekem egy személyes üzenetet, mivel látom itt az élőben, hogy a versenyzőink is néznek – meredt a kamerába Kocsis, és egyenesen nekünk intézte a szavait. – Rajmund, Sára, Vivi, Domi! Büszke vagyok rátok! – szólt őszintén, aztán megszakította az adást.

– Szerintetek ki mondta Kocsisnak, hogy becézzen, és mit kell tennem azért, hogy ezt soha többé ne kövesse el? – kérdezte Dominik riadt tekintettel, mire elmosolyodtam, elraktam a telefonomat, és Vivi mellett ülve lehunyt szemmel fordultam az égbolt felé, magamba szívva a napsütést.

Kocsis élője alatt további három csapat érkezett, a sötétkékek, a világosbarnák és a pinkek gond nélkül átjutottak a „láván”, majd a hosszan tartó, szűnni nem akaró dudálást hallva Róbert bejelentette, hogy a világosszürke csapatnak nem sikerült időn belül megfejtenie a rejtvényt. Az igazgató élőjét követően bejutott a sötétbarnák négyese, majd az aranyszínű melegítőt viselő négy fiú is átjött a kapun.

A kezdetben csendes táborhely, ahol csak a környező pusztáról beszűrődő madár- és rovarhangokat hallottuk, minden érkezővel kicsit nyüzsgőbb lett, majd egy idő után felváltotta a természet hangjait a csapatok beszélgetése, ismerkedése, élménybeszámolója és általános zaja. Az előttünk lévő padok és asztalok szépen megteltek, és minden érkező váltott pár szót a többiekkel, aztán ezt a cseverészést mindig az törte meg, amikor az újonnan bejutók kérdeztek valamit, valakik válaszoltak nekik, mire az újak „igen? kik? hol?” arckifejezéssel fordultak körbe, majd megállapodott a tekintetük rajtunk. A piros csapat négy tagján. Minden egyes érkezőnek valaki elmondta, hogy már itt vannak a „tavalyi nyertesek”, amire minden egyes érkező ugyanúgy reagált. A napsütésben hunyorogva felénk nézett, és egy pillantással felmérte az erőviszonyokat. Kik vagyunk? Mik vagyunk? Miben lehetünk jók? Sportolunk? Reál? Humán? Mi az erősségünk? Tudja valaki? Senki? Beszélt már velünk valaki? Nem? Akkor jó nagy bunkók lehetünk. Flegmák vagyunk, mi? Látszik rajtunk...

Ilyen és ehhez hasonló beszédfoszlányokat kaptunk el, és tűrtük rezzenéstelen arccal, mert nem volt lehetőségünk megcáfolni, és igazából nem is akartuk. Tulajdonképpen hozzánk senki nem szólt, de egész jól elbeszélgettek rólunk nélkülünk is. Azért ehhez már eléggé hozzászoktunk. Az arany csapat négy fiútagját követően bejutott az IOV-ra a világoszöld, a halvány rózsaszín, a szürke, a bézs és az ezüst csapat, majd legutolsóként érkezett még egy négyes. A sötétzöldek. Ők zárták a kaput maguk mögött. Ezzel pedig teljes lett az Iskolák Országos Versenye, tizenhét csapat ült a kapu előtti padokon és asztalokon a hortobágyi napsütésben.

Róbert, a főszervező bezárta a kaput, és büszkén nézett végig a tömegen.

– Idén tizenhét – biccentett. – Vagy jobbak vagytok, mint a tavalyi csapatok, vagy a feladat volt könnyű – tűnődött el. – Ez majd kiderül. Most viszont megkérnék mindenkit, hogy fáradjon át az étkező épületébe – szólt hangosan, mire a tömeg felkászálódott, és átgyalogolt a füvön a mutatott irányba.

Az étkező, ami ugyanolyan autentikus volt, mint a táborhelyen található többi épület, leginkább egy csárdára emlékeztetett a belső boltíveivel, amikor beléptünk a kellemes hűvösbe.

A négyszemélyes asztalok közt automatikusan a hátsók egyikéhez léptünk. Fogalmunk sem volt, van-e valami szabály arra, hogy ki hol ül, éppen ezért elfoglaltuk azt, amelyik a legkevésbé feltűnő helyen volt. Jó hátul.

Miután mindenki helyet foglalt, és elhalkultak a széknyikorgások, a szervezők valamennyien bejöttek a helyiségbe, becsukták maguk mögött az ajtót, és mint valami biztonsági szolgálat emberei, megálltak a fal mellett, úgy figyelték a résztvevőket. Eközben Róbert a mappájával és stopperével a kezében odapattant az első asztalok elé, jól látható helyre, és megköszörülve a torkát szót kért.

– Egy kis figyelmet kérnék! Köszönöm! Üdvözlünk mindenkit az Iskolák Országos Versenyén! – kezdte, a bejelentésére pedig hangos taps tört ki az étkezőben. Róbert megvárta, hogy kicsit elcsendesedjen a terem, aztán folytatta. – Az előttem látható tizenhét csapat jutott be az idei megmérettetésre, ami azt jelenti, hogy ebben a teremben már itt ül az a négyes, aki idén győzedelmeskedik és két hét múlva elviszi az iskolájának az IOV-kupát – szónokolt, majd átvette a hozzálépő narancssárga ruhástól a serleget, és felemelte előttünk. A teremben tartózkodók megbabonázva nézték a kupát, amit Róbert még egyszer körbemutatott, aztán visszaadta a segítőjének, aki, mint egy értékes, ritka kincset, nagy gonddal átvette, és kiment vele a teremből. A legtöbben utánanéztünk, Róbert pedig a torkát megköszörülve folytatta, újra magára irányítva a figyelmet. –  Igen, kétségkívül itt ülnek a nyertesek, köztetek vannak – mondta, mire a teremben mindenki fészkelődni kezdett a székén, és össze-összenéztek egymással a versenyzők. – De természetesen senki nem tudja, hogy ki lesz a végső befutó, így tehát az előttünk álló két hét megannyi izgalmat, fordulatot és meglepetést tartogat. És persze megoldandó feladatot – tette hozzá mosolyogva. – Az idei IOV-on úgy alakult, hogy csupa új versenyzőt köszönthetünk, a tavalyi nyertes, ezáltal pedig címvédő iskola is új diákokat nevezett a próbatételre – pillantott ránk, mire az egész terem egy emberként fordult hátra felénk. – Ami azt jelenti, hogy senki olyan nincs itt, aki már járt volna az Iskolák Országos Versenyén – jelentette ki. – Ettől függetlenül viszont tudom, hogy a legtöbben mennyire felkészültetek, és hogy egyes iskolák és igazgatók micsoda kutatómunkát végeztek az elmúlt versenyekről, hogy aztán megpróbálják előre kitalálni és felkészíteni a csapatukat arra, ami rájuk vár. Nos, ez nagyon aranyos és már-már hízelgő is ránk nézve, azonban kénytelen vagyok mindenkit kiábrándítani. Nincs két egyforma év, és nincs két egyforma IOV. Mindent, amit hallottatok, és tudni véltek a versenyről, el is felejthetitek, mert az IOV lényege és varázsa pontosan abban rejlik, hogy kiszámíthatatlan. Ehhez pedig idén is tartjuk magunkat – mosolygott Róbert úgy, mint aki nagyon élvezi a sejtelmes szerepet. – Az idei versenysorozatnak helyszínt adó csodálatos Hortobágy megannyi feladatot és kihívást rejt számotokra a következő két hétben, én pedig szeretnék mindenkinek sok sikert kívánni. Szükségetek lesz rá – tette hozzá. – A szabályok egyszerűek. Ha feladatot kaptok, küldtök rá egy csapattagot, ha pedig csapatfeladatot kaptok, mindnyájan mentek. Innentől kezdve éles a verseny. Nincsenek pontok, nincsenek elérhető szintek, nincsenek minimumok vagy maximumok. Egy szabály van: amelyik csapat utolsóként végez, kiesik – közölte. – Így aztán mindig figyeljetek a következő feladattal kapcsolatos jelekre és utalásokra, mert amennyiben rosszul választjátok meg a részt vevő csapattagotokat, könnyen a kisbuszban találhatjátok magatokat hazafelé tartva.

– Rég hallottam ilyen lelkesítő beszédet – gondolkodott Rajmund.

– Ja, nekem is az öngyilkosságon jár az eszem egy ideje – dünnyögte Dominik maga előtt összefont karral a főszervezőt figyelve.

– Tudom, hogy a legtöbb iskola idén is a legjobbjait küldte versenyezni – folytatta Róbert. – Az igazgatók visszaküldött jelentkezési lapjaiból láttam, hogy milyen nagyszerűségeket köszönthetek a köreinkben. Világbajnokságon részt vevők, iskolaelsők, aranyérmesek... Sportemberek, kiemelkedő tanulmányi eredménnyel büszkélkedők...

– Meg itt vagyunk mi is – suttogta Vivi maga előtt összefont karral, a megjegyzésére pedig halkan elnevettem magam.

– Azonban – emelte fel a mutatóujját Róbert –, a sok egyéni siker nem minden. Itt, az Iskolák Országos Versenyén nem. Ne feledjétek, ez egy csapatverseny, ahol meg kell tanulnotok csapatként mozogni, csapatként gondolkodni, és legfőképpen csapatként érezni. Abban pedig, hogy elsők lehessetek, ez ugyanolyan kulcsfontosságú, mint az, hogy jól teljesítsetek akár a fizikai, akár a logikai feladatokban. Így tehát mindenkinek azt tanácsolnám és egyben azt adnám útravalónak is, hogy félre az egóval. Szűnjön meg az „én”, és kerüljön a helyére a „mi”. Váljatok igazi csapattá az elkövetkezendő két hétben. Így nyerhetitek meg – jelentette ki. A monológját hangos taps követte, mire mi négyen is összecsaptuk a tenyerünket, majd amikor Róbert folytatta, leengedtük a kezünket. – És akkor egy kicsit a táborhely házirendjéről – váltott témát a főszervező. – Az Iskolák Országos Versenyének helyt adó élménytábor azt a célt szolgálja, hogy a csapatok kipihenhessék a feladatok okozta fáradalmakat, és jutalmul a teljesítményükért szórakozhassanak és jól érezzék magukat egy nem mindennapi környezetben. Idén itt, a Hortobágyon – mutatott körbe színpadiasan. – Az élménytáborban nincs lámpaoltás, nincs takarodó, ahogyan ébresztő sincs. A táborhely a kötetlen kikapcsolódást biztosítja számotokra, vagyis amikor nincs feladat, akkor lényegében mindenki azt csinál, amit akar, de értelemszerűen bizonyos normákon belül. A felhőtlen szórakozás észszerű betartásában segítségünkre vannak az iskolák által küldött kísérőtanárok, akik természetesen velünk együtt figyelnek rátok. Apropó, a tanáraitok egy melléképületben lettek elszállásolva, jelenleg éppen a szobáikat foglalják el – magyarázta Róbert mintegy kitérőként, ha bárkinek hiányoznának a felszívódott kísérők. Látszólag senki nem érzett így, ezért a főszervező hamar visszatért az ismertetőre. – Tehát a táborhelyen nincsenek kötelezettségeitek azon kívül, hogy minden feladatra pontosan, időben kell érkeznie az összes csapatnak vagy az egyénileg küldött csapattagoknak. Ennyi, nincs több szabály – közölte Róbert, a bejelentését pedig óriási tapsvihar követte, amitől szinte megremegtek az étkező boltíves ablakában lógó muskátlik. Ennek mindenki egyöntetűen örült. – Ha szabadna, folytatnám – tette fel a kezét Róbert, jelezve, hogy még nem végzett, így az ováció kezdett elhalkulni, végül teljesen megszűnt. – Az élménytáborban a sportolók napi edzéséhez biztosított a konditerem és az úszómedence is – magyarázta, és körbepillantva láttam, hogy ez elég sokakat érdekel, sőt, kérdés is érkezett ezzel kapcsolatban:

– Fedett vagy szabadtéri medence? – kérdezte egy lány a sötétkék csapatból.

– A medence és az edzőterem is fedett, a melléképületben található, a tanárok szálláshelyén – mondta. – Ezek kifejezetten sportolási célt szolgálnak, azonban azok se aggódjanak, akiket ez nem érint, mert számos más kikapcsolódási lehetőség is a rendelkezésetekre áll, többek között egy játékterem biliárddal, csocsóval, dartsszal és léghokiasztallal, továbbá van bőven szabadtéri elfoglaltságra is lehetőség, lehet például hintázni, libikókázni és lengőtekézni is. De ha ez sem lenne elég, akkor egy egész szertárnyi társas- és szabadidős játék vár benneteket, melyeket egy IOV-ot szponzoráló játékbolt és sportáruház biztosított számunkra – mesélte lelkesen, majd hozzátette: – És persze az egész táborhelyen nagysebességű, ingyenes wifi érhető el –  erre pedig már megkapta a várt éljenzést. – Azonban – kért egy kis csendet újra, miközben egy csomóan már a telefonjukat nyomkodták, ellenőrizve, hogy igazat mondott-e a főszervező. – Én azt tanácsolnám, tekintettel arra, hogy netezni otthon is tudtok – nézett körbe mérgesen, felmérve, hányan kezdtek telefonozni –, hogy élvezzétek ki a helyszínt, elvégre a Hortobágyon vagyunk – mondta. Figyeltünk rá vagy húszan. – És ha már a helyszínnél tartunk! – kiáltotta el magát, mire a legtöbb csapat befejezte a beszélgetést és a „mi a wifikód?” üvöltözését. – A feladatok kivételével TILOS elhagyni a tábort. Az élményhelyszínt minden irányból kerítés védi, de amint láthattátok a belépésnél, ez a kerítés inkább tájékoztató jellegű, mintsem áthatolhatatlan akadály, ezért véssétek az eszetekbe, hogy aki engedély nélkül átlépi, és elhagyja az IOV táborának helyszínét, a csapatával együtt azonnal kiesett a versenyből, és indul haza! – közölte.

– Oké – felelték a legtöbben.

– Nagyszerű. Az étkezések időpontjai az ajtón vannak kifüggesztve – mutatott a bejárati ajtóra –, de azért elmondom én is. Reggeli mindennap hattól tízig, ebéd déltől háromig, vacsora hattól kilencig. Az igazgatók elküldték a speciális étrendű versenyzők listáját – lapozott bele a mappába. – Így mindenki megnyugodhat, az étkeztető cégnek tudomása van a három gluténérzékenyünkről, négy tejfehérje-allergiásunkról, egy vegetáriánusunkról, négy vegánunkról és egy cukorbetegünkről – bólintott.

– Ó, de jó – suttogta Vivi, aki érintett volt a témában.

– Elnézést! – jelentkezett egy fiú a lila csapatból.

– Igen? – szólította fel Róbert.

– Ezt hol kellett jelezni? Mert én nem szeretem a csirkét.

– Akkor azt ne egyél – közölte egy sötétzöld színű melegítőt viselő lány, mire többen felnevettek. Róbert zavartan összezárta a mappáját, és karját széttárva a csirkét nem szerető srácra nézett.

– Valóban, ebben az esetben a legjobb, amit tehetsz, hogy nem eszel olyat, amit nem szeretsz... – mondta. – A felsoroltak azonban speciális elkészítést igényelnek, ezért kellett jelezni előre...

– Ja, vágom – biccentette a lila ruhában lévő fiú, akinek a csapattagjai röhögve veregették meg a vállát és hátát, Róbert pedig folytatta a tájékoztatást.

– Négyfős elrendezésű bungalókban lesztek elszállásolva, így arra kérném a versenyzőket, hogy keressenek maguknak szobatársakat más csapatokból. Értelemszerűen fiúk fiúkkal, lányok pedig lányokkal lakhatnak együtt – mondta, mire többen nemtetszésüket fejezték ki, ami újabb nevetést eredményezett az étkezőben, ezt követően pedig rögtön összehajoltak a különböző asztaloknál ülők, akik a táborba való bejutás után sikeresen megismerkedtek egymással annyira, hogy megbeszéljék, mostantól együtt is fognak lakni.

– Maradunk ketten? – kérdezte Vivi.

– Úgy néz ki – pillantottam körbe, mert a jelek szerint senki nem törte magát, hogy betársuljon hozzánk.

– Az adminisztrációs pultnál lehet feliratkozni, ott kaptok kulcsokat is – szólt Róbert, mire a legtöbben már felálltak volna, hogy a falnál lévő asztalhoz menjenek, ami mögött az egyik szervező ült a laptopjával.

– Még nem végeztem! – kiáltotta el magát Róbert. – Mindenki üljön vissza a helyére – szólt szigorúan, amitől az összes versenyző megmerevedett, és visszaereszkedett a székére. – Köszönöm! – biccentett, miközben a szervezők közül többen az asztalok között szlalomoztak, villámgyorsan mozogva köztük, és minden csapathoz leraktak valamit.

Ettől azonnal csend lett az étkező épületében.

– Mi ez? Feladat? Máris? – suttogták többen.

– Nem, az borítékban kell, hogy érkezzen. Nem? – kérdezgették mások.

Abban a pillanatban az egyik szervező mellettünk termett, és lerakott egy piros kitűzőt az asztalunkra. Nem mondott semmit, ahogyan másoknak sem, csak lerakta elénk, és már ott sem volt.

Rajmund előrenyúlva felvette, és ujjai közt forgatta a piros darabot.

– CsK – olvasta fel a fehér feliratot, aztán felénk tartotta.

– Mutasd – kérte el Vivi, és ő is szemügyre vette, aztán átadta nekem. A tenyerembe fogott kitűzőn semmi extrát nem találtam, az volt rajta, amit Rajmund mondott, egy sima fehér „CsK" felirat. Összehúzott szemöldökkel adtam tovább Dominiknak, hogy ő is ellenőrizhesse, majd körbefordultam a teremben. Minden csapat a saját színének megfelelő kitűzőt kapott, ugyanazzal a felirattal, mint mi.

Az étkező majdhogynem teljesen elcsendesedett, szinte csak suttogást lehetett hallani, ahogyan a csapattagok a kitűzőről diskuráltak maguk között, majd egy fiú az ezüst csapatból feltette a kezét.

– Igen? – szólította fel Róbert.

– Ez az első feladat? – kérdezte, és mivel ez mindenkit érdekelt, valamennyi versenyző némán nézett a főszervezőre, válaszra várva.

– Nem – vigyorodott el, mire szinte egyszerre szakadt fel mindenkiből a megkönnyebbült sóhaj. Néhányan „jólvanmár” meg „rendesen beszartam” megjegyzéssel nevetve vették tudomásul, hogy a főszervezőnek sikerült ránk hoznia a frászt, miközben az ezüst melegítős fiú értetlenül nézett Róbertre.

– Akkor ez mi? – kérdezte. Na ez megint mindenkit érdekelt, úgyhogy újra elcsendesedtek, olyannyira, hogy odakintről behallatszott egy madár hangos gágogása, miközben Róbert kábé olyan barátságos mosollyal, mint egy szadistáé, végignézett a versenyzőkön. Nagyon élvezte a szívatást, és azt, hogy mindenki mennyire feszült.

– Ó, ez semmiség, csupán minden csapat kapott egy „CsK" feliratú kitűzőt – közölte, mintha erre nem jött volna rá mindenki magától.

– És mit csináljunk vele? – kiabálta be valaki.

– Mi az a CsK? – kérdezte más.

– Csicskakutya? – tippelte egy fiú sötétbarna melegítőben, a beszólásától pedig harsány röhögés tört fel.

– Nem egészen – lombozta le Róbert.

– Csapatkapitány – suttogtam, Rajmund pedig felém pillantott.

– Csapatkapitány! – jelentette be velem egyidőben Róbert. – A kitűzőn lévő felirat a csapatkapitányra utal, a viselője pedig minden csapatból az, akit kapitányotoknak tartotok – közölte egyszerűen. – Vacsoráig döntsétek el, kit illet a titulus. Ő kapja a kitűzőt, amit viselnie kell – mondta.

– Akkor én ezt el is veszem – röhögött egy fiú a világoszöld csapatból.

– Vagy mondjuk az enyém – nyúlt oda a csapattársa, egy másik fiú, és szórakozottan kikapta a kezéből. Nagyjából minden asztalnál elkezdődött az egyezkedés a kitűző sorsáról, és miközben egyre hangosabbak kezdtek lenni a csapatok, egy halvány rózsaszín melegítőt viselő lány bekiabált:

– Számít valamit, hogy ki a csapatkapitány?

– Persze – közölte Róbert. – Őt választjátok vezéreteknek, ő képviseli a csapatotokat, és ő a legfőbb döntéshozó, többek között rajta múlik, hogy kit küldtök a feladatokra – válaszolta.

– Volt ilyen tavaly? Egy fotón sem láttam csapatkapitány kitűzőt, de még erre vonatkozó utalást sem – pislogott Vivi megdöbbenve.

– Mint már mondtam – szólt felénk Róbert, aki meghallotta Vivi szavait –, minden IOV más, nincs két egyforma verseny.

– Rendben, értem – biccentett Vivi.

– Tehát vacsoráig döntsétek el, ki a csapatkapitányotok.

– Elnézést – jelentkezett egy sötétkék melegítős lány.

– Tessék – szólították fel.

– Milyen időközönként változtathatjuk meg, hogy ki a csapatkapitány?

– Bármikor – szólt Róbert, mire többen egy „ezért a nagy dráma?” megjegyzéssel legyintve léptek túl a témán, és kezdtek el újra lakótársakat keresni maguknak.

– Ja, ennyi? Csak kell egy kapitány? Jó, meglesz, mehetünk a házakba? – kérdezte valaki, és a többi versenyző is simán továbblépett a kitűzős kérdésen. Tekintettel arra, hogy a főszervező elmondása szerint bármikor azonnal megváltoztatható, hogy ki a kapitány, félvállról vették, és újra a szobabeosztással kezdtek el foglalkozni.

Én azonban hunyorogva néztem az asztal közepén lévő piros kitűzőt, majd a hüvelyk- és mutatóujjam közé fogva felvettem, és a fejemet ingatva dobtam vissza. Tudtam, hogy átkozott egy darab, és attól vált azzá, amit jelképez. A tánccsapatban éppen elégszer voltam hasonló szituációban, úgyhogy maximálisan tisztában voltam azzal, hogy az IOV szervezői nem véletlenül dobták be a CsK-választást kezdésnek. Az örök konfliktusforrás, az örök harag melegágya, végeláthatatlan balhék és hosszadalmas veszekedések kirobbantója.

A többi csapat versenyzője azonban ebből még nem érzett semmit, teljesen lekötötte őket a szobabeosztás, így amikor Róbert még egyszer sok sikert kívánt mindenkinek az idei IOV-hoz, a legtöbben felálltak, és megrohamozták az adminisztrációs pultot.

Mi az asztalunknál maradva figyeltük, ahogyan a különböző színű melegítőt viselők egymást lökdösve próbálnak minél előbb sorra kerülni, hogy aztán a kulcsukat megkaparintva immáron szobatársakként siessenek ki a helyiségből.

Róbert összefont karral nézte a szeme előtt kibontakozó barátságokat, és egy visszafojtott vigyorral, mint aki annyi mindent látott már, és annyi mindent tapasztalt, némán figyelte az eseményeket. Aztán amikor észrevette, hogy még mindig a helyünkön ülünk az immáron kiürülő étkezőben, ellökte magát a faltól, és rosszallóan odalépett hozzánk.

– Piros csapat, ti miért nem mentetek az adminisztrációs pulthoz?

– Vártuk, hogy kicsit kevesebben legyenek – feleltem, miközben felálltam a székemről. A többiek velem együtt felkászálódtak, és elindultunk a pulthoz, ahol már nem volt senki.

– Nem könnyű címvédőnek lenni – szólt utánunk Róbert, mire mind a négyen visszafordultunk, és kérdőn néztünk rá. – Sok éve látom, hogy mekkora a nyomás a bajnok iskola diákjain. A duplázás esélye nagyon csekély, miközben odahaza elvárják a versenyzőktől, hogy könnyedén nyerjék meg az egészet, ahogyan az előző évben. Úgy vannak vele, hogy ebben nincs nehézség, hiszen tavaly is sikerült... – bólogatott úgy, mint aki ért minket. – Azt is tudom, hogy a címvédők versenyét a saját iskolájuk nyomásán és irreális elvárásán túl az is nehezíti, hogy a többi csapat tagjai is máshogy állnak hozzájuk. Az IOV-on versenyző csapatok valahogy ösztönösen távolságtartók a címvédőkkel szemben.

– Tényleg? Észre sem vettük – dünnyögte Dominik, mire Róbert elmosolyodott.

– Látom – pillantott végig rajtunk. – Látom, hogy nem véletlenül küldött benneteket az igazgatótok. Keménynek tűntök, és valószínűleg azok is vagytok. Ami nagyon fontos. De nem elég. Ide nem – oltott le minket egy pillanat alatt. – Szóval ha elfogadtok egy tanácsot... – tűnődött el. – Addig szerezzetek ismerősöket és szövetségeseket, amíg nem késő, mert a leg-leg-leg csapat is kiesik innen egy pillanat alatt, ha egyedül van, mint a kisujjam. Ez egy olyan verseny, ahol ugyanannyira veszélyes, ha túl közel engedtek magatokhoz másokat, mint az, ha egyáltalán nem. Mindkét esetet végignéztem párszor, nekem elhihetitek – szónokolt. – Ne lakjatok magatokban, keressetek lakótársakat más csapatból... – tanácsolta.

– Már mindenki megvan – közöltem az adminisztrációs pult felé biccentve, ahol nem tartózkodott senki. Úgy tűnt, minden csapat túl van a feliratkozáson és a kulcsaikkal együtt elhagyták az étkezőt.

– Több mint egy évtizede rendezem az Iskolák Országos Versenyét, engem nem tudtok megvezetni – közölte szórakozottan. – Ti az a fajta csapat vagytok, akik előtt ha bezáródik minden ajtó, nem esnek kétségbe, hanem használják az ablakot. Gyerünk, használjátok azt az ablakot – utasított minket, és az adminisztrációs pult felé biccentett, jelezve, hogy menjünk.

– Miért ad nekünk tanácsot? – kérdezte Vivi.

– Főszervező vagyok, a csapatok segítése a feladatom része – mondta.

– És akkor ezt a kamut félretéve... – intett egyet a levegőben Rajmund, mintha csak félresöpörte volna. – Miért ad nekünk tanácsot? – tette fel újra a kérdést, mire Róbert elnevette magát.

– Mert izgalmas csapatnak tűntök, kár lenne értetek, ha idő előtt kiesnétek – közölte őszintén, aztán otthagyva minket kiment az étkezőből, mi pedig mind a négyen odaléptünk az asztalhoz. A laptopján pötyögő narancssárga ruhát viselő szervező felnézett a gépéből, és kérdőn pillantott ránk. 

– Van még két szabad ház, amelyikben senki nem lakik, adjam a kulcsokat? – kérdezte, mire összenéztünk a többiekkel, akiknek csakúgy, mint nekem, Róbert szavai jártak a fejükben.

– A francba – sóhajtotta Rajmund a hajába túrva. – Van olyan szoba, ahol nincs meg a létszám, és beférünk?

– Lássuk – gépelt a szervező, és szemüvegén át hunyorogva nézte a képernyőt. – Igen, megoldható. Berakhatlak benneteket egy sötétzöld és egy ezüst fiúhoz, ők a kettes házban laknak.

– Jó lesz – felelték a fiúk, a szervező pedig beírta őket a kettes házhoz. Ezek után Vivire és rám nézett.

– Lányok? Ti külön szeretnétek egy házat, vagy keressek nektek is társaságot?

– Legyen a társaság – sóhajtottam megadón.

– Jó. Mit szólnátok ahhoz, aki egyedül...

– Nekünk mindegy, egyelőre senkit nem ismerünk innen, úgyhogy bármi jó, amit kidob a gép – legyintett Vivi.

– Értem – dünnyögte a szervező. – Akkor a négyes ház, a fiú csapattársaitokkal szemben.

– Tökéletes – mondtuk.

– A lakótársatok pedig...

– Nem érdekes. Megyünk a négyesbe – türelmetlenkedett Vivi.

A szervező a vállát megvonva felírt minket, aztán Rajmund és Dominik társaságában kimentünk az étkezőből.

A hűvös helyiségből kilépve a kihűlt kézfejemet behúztam a pulcsim ujjába, és a melegedő napsütésben odaléptünk az épület mellett lerakott holmijainkhoz. Már senki másé nem volt ott, csak a miénk. Felszedelőzködtünk, és a két sorban húzódó kisházak felé indultunk. A számok csökkenő sorrendben voltak, így a kettes és a négyes a legmesszebb, pont a tábor másik végében helyezkedett el, úgyhogy komótosan sétálgattunk a letaposott, sárgás füvön a házak közt, amikből rendezkedés zaja és beszélgetésfoszlányok hallatszódtak ki. Éppen egy olyan kisház előtt jöttünk el, ahonnan óriási röhögés tört fel, aztán hirtelen megjelent előttünk Tahi. Mintha a semmiből bukkant volna fel, egyszer csak ott tornyosult felettünk csípőre tett kézzel. Szakállas képe mogorva volt, szemei szikrát szórtak.

– Hol voltatok eddig? – förmedt ránk.

– Az étkezőben lévő eligazításon – felelte Vivi egyszerűen.

– Miért tartott nektek tovább, mint a többi csapatnak? – hunyorgott ránk.

– Mert még elugrottunk a Mekibe – közölte Rajmund. – Bedobtunk egy McCsikós menüt...

– Fehér, te miért nem tudsz normálisan válaszolni? – kérdezte a fizikatanár.

– Mit csináljak, ha nem normális a kérdés? – tárta szét a karját tehetetlenül. – Nyilván azért tartott eddig az eligazítás, mert nem tolongtunk, mint a többi csapat, hanem megvártuk, hogy normálisan sorra kerüljünk... – forgatta a szemét, mire a tanár ezt a választ már elfogadhatónak tartotta, és biccentett egyet.

– Jó, na, lássam a kulcsokat, ki hol lakik?

– A fiúk a kettesben, mi Vivivel a négyesben – feleltem felmutatva az egyik kis bilétás kulcsot, aminek karikája a mutatóujjamon lógott.

– Azok a hátsó házak. Közel a pusztához – gondolkodott Tahi gyanakvón.

– Ezt kaptuk – vonogatta a vállát Vivi, miközben immáron a tanárral kiegészülve mentünk a házunk felé.

A fizikatanár éppen azon gondolkodott hangosan, hogy szerinte az lenne a biztos, ha hálózsákban a fiúk és a mi kisházunk között lakna, amíg a versenyen vagyunk, amikor is a négyes kunyhó ajtaja kinyílt, és kilépett egy bézs melegítőt viselő lány, hogy kirázza a takaróját. Ekkor Tahi megtorpant, és értetlenül nézett rá, majd feltűnt neki, hogy a kettes ház ajtaja is nyitva van, amiből fiúhangok hallatszódtak ki.

– Másokkal laktok? – csodálkozott el.

– Igen – feleltük egyszerre.

– Nem volt már szabad ház? – fürkészett minket.

– De – mondtam. – Csak a főszervező szerint akkor van esélyünk a versenyen, ha szociálisan is aktívak vagyunk.

– Így van – erősítette meg Vivi is. – Ezért becuccolunk másokhoz. Mondjuk ők még nem tudnak róla – gondolkodott el.

– Vagy úgy... – értette meg Tahi a szakállát birizgálva. – Ez egyfelől nagyon példás, jó látni, hogy komolyan veszitek a versenyt. Másfelől viszont aggasztó, hogy hallgattatok a főszervezőre. Vagy bárkire. Ez nem jellemző rátok, úgyhogy mint értetek felelős pedagógusotok kénytelen vagyok megkérdezni, hogy nincs-e lázas panaszotok?

– Nincs – ráztam meg a fejem elfojtott vigyorral.

– Egyre különösebb az egész – gondolkodott Tahi. – De mindegy, az én helyzetemet csak megkönnyíti, ha nem vagytok egyedül. Megyek, megfélemlítem először a kettes, aztán a négyes ház lakóit, hogy azonnal jelentsenek nekem, ha bármit észlelnek – tervezte el, aztán a fiúkkal együtt megindult a kettes ház irányába.

– Mindenki abbahagyja, amit csinál, és rám figyel! – kiáltotta el magát Tahi, amikor belépett az ajtón.

– Jó, de ki maga? – kérdezett vissza valaki odabentről.

Rajmund visszatartott röhögéssel széttárt karral fordult hátra hozzánk, amolyan „ezzel mi van?” stílusban, mintha maga sem hinné el, ami történik, aztán Dominikot követve ő is bement a kisházba, ahol Tahi éppen kiosztott valakiket, akiknek a dühös fizikatanárunkon kívül az is újdonság volt, hogy lesz két új lakótársuk.

A fiúk házából kiszűrődő hangzavart hallgatva ott maradtunk ketten Vivivel, aztán a csomagjainkkal megfordultunk, és a Rajmundékéval szemben lévő kisház ajtajához mentünk, de mielőtt beléptem volna, kopogtattam hármat, és csak ezután nyitottam be.

A helyiségben egyedül az előbb látott lány tartózkodott, aki éppen az egyik ágynál állt, és a takarót terítette rá. Az alacsony építésű helyiségben feltűnt a magassága, amit ejtett vállal és valószínűleg komplexusból adódó görnyedt testtartással próbált elrejteni. Az érkezésünkre odakapta a fejét, és meglepetten nézett ránk.

– Szia – köszöntem, és határozottan beléptem, magam mögött húzva a bőröndömet. Utánam Vivi is bevonszolta magát a csomagjaival, és sóhajtva dobta le a cuccokat. A lány a takaró leterítését félbehagyva, mint egy megállított felvétel, úgy maradt, és csodálkozva nézett ránk. – Melyik a szabad ágy? – kérdeztem. A lány ekkor még mindig értetlenül meredt ránk.

– Egyedül vagyok, úgyhogy ezen kívül bármelyik – tért magához végül a lefagyásból, és a saját ágyára mutatott, jelezve, hogy az az egy foglalt. 

– Kösz – mondtam, és a mögöttem lévő Vivire pillantottam. – Melyiket szeretnéd?

– Nekem mindegy – vonta meg a vállát. – Legyen ez – döntötte el végül, és a csomagjait odarángatta a lány ágyával szemben lévő, a fejrésznél összetolt két alvóhely egyikéhez, majd egy „uhh” hang kíséretében feldobta a bőröndjét az ágyra és kinyitotta. Én a Viviéhez odatolt másik fekvőhelyet választottam, és felszenvedtem rá a csomagjaimat, majd körbefordultam a kis szobában.

A fehér falak frissen festettnek tűntek, azonban néhol pókhálószerű repedések futottak végig az alacsonyan lévő plafonig. Mind a négy egyszemélyes ágynál volt egy-egy boltíves ablak, így a szobát átjárta a fény. A bézs melegítős lány ágyneműrázása miatt a felszálló por jól láthatóvá vált az ablakon át beszűrődő napfénycsíkban. A négy fakeretes ágy majdnem minden helyet elfoglalt, a kicsi szoba hátsó részében egy négyajtós faszekrény helyezkedett el, mellette egy búgó hangú hűtő, végül egy ajtó, ami a fürdőszobába vezetett. Odalépve bedugtam a fejem a pici fürdőbe, és érdeklődve mértem fel. Egy zuhanykabin, egy mosdó, felette falipolccal és egy WC, semmi más. Visszacsuktam az ajtót, és a bőröndömhöz lépve tovább pakolásztam. Kivettem a töltőmet, és áthajolva az ágyon bedugtam a falikonnektorba, amiből minden fekvőhelynél volt kettő, majd kipróbáltam az ágy fölé szerelt kislámpát is. Működött. A másik ágynál Vivi hozzám hasonlóan pakolt, éppen kivett egy kispárnát a bőröndjéből, és megpaskolva az újdonsült helyére tette. Amíg mi rendezkedtünk, a szobatársunk még mindig meglepetten nézett minket. Szemmel láthatóan teljesen értetlenül állt a történések előtt, és fogalma sem volt, hogy mit keresünk a házában.

– Ti vagytok a tavalyi nyertesek – mondta ki azt, ami elsőként az eszébe jutott.  

– Az iskolánk a tavalyi nyertes – javította ki Vivi. – Melyik szekrénybe pakolhatok?

– Én a jobb szélsőbe tettem a cuccaimat, a többi szabad – felelte a lány automatikusan, mire Vivi kiemelte a bőröndjéből az összehajtogatott piros váltás melegítőjét, és odavitte a másodikhoz.

– Akkor... Most itt fogtok lakni?

– Igen – mondtuk egyszerre.

– Ó, oké – felelte meglepetten.

– Probléma? – pillantott rá Vivi a szekrényéből felnézve, egyenesen belekérdezve a lány arcába, a jól bevált „támadva védekezem” stílusban. A lány azonban nem riadt meg, csak megrázta a fejét.

– Nem, dehogy – mondta automatikusan. Őszintének tűnt. – Csak nem számítottam társaságra.

– Miért vagy egyedül? – kérdeztem.

– Mert – fújta ki a levegőt – az igazgatónőm három fiúval küldött, így a csapattársaim közül senkivel nem tudok együtt lakni. Más meg... Mások nem hívtak magukhoz – ismerte be. – Egyébként... Andi vagyok – mutatkozott be végül.

– Sára – feleltem.

– Vivi – intett a csapattársam a szekrényéből kimászva. – De fura állott szaga van, át fogja venni a ruhám... Inkább kitörlöm tisztítókendővel – gondolkodott hangosan, és kivette az imént behajtogatott holmijait, majd a bőröndjéhez lépve előkereste a neszesszeréből a nedves törlőkendőt. A csomagot feltépve kihúzott belőle egyet, majd visszazárta, és felénk fordult. – Ide felteszem, ha valakinek kell, nyugodtan vegyen belőle – tette a csomagot a szekrény tetejére, ami semleges területnek számított.

– Köszi – mosolyogtam rá pakolás közben.

– Én is... köszönöm – hebegte Andi, és látszott rajta, hogy nehezen tud mit kezdeni a szituációval. Azt nem tudtam eldönteni, hogy a felajánlott törlőkendővel, vagy eleve azzal, hogy ott voltunk. – És... – köhintette, megpróbálva beszélgetést kezdeményezni. – Mi az erősségetek? Vagyis… Miért titeket küldtek? Miben vagytok jók? – érdeklődött.

– Az égvilágon semmiben – felelte Vivi, mire Andi hangosan felnevetett, aztán látva, hogy ezzel egyedül van, elkomorodott és biccentett egyet.

– Értem. Nem akarjátok elmondani. Semmi gond, érthető, ez egy verseny... És igazatok van, a sulitok nyert tavaly, biztos van tapasztalatotok ezzel kapcsolatban – bólogatott úgy, mint aki megérti, hogy nem avatjuk be.

– Nem, nem – szóltam közbe, miután összenéztem Vivivel. – Nem arról van szó, hogy nem mondjuk el – néztem a szemébe. – Hanem hogy nincs mit elmondani.

Andi gyanakodva méregetett minket felváltva.

– Szeretném, de ezt nehéz elhinni – szólt.

– Pedig így igaz – mondtam. – Túlélő típusok vagyunk, ezért küldtek minket – kötöttem a derekamra az előbb levett pulcsimat, majd a mindkét csuklómon vastagon hordott karkötőimet igazgattam.

– Túlélő típusok vagytok, az oké, de te sportolsz valamit. Látom rajtad – méregetett Andi, aztán Vivire nézett. – Te nem, te az a szerencsés típus vagy, aki alapból így néz ki – legyintett Vivienre, aki ezen elmosolyodott, és a vállát megvonva pakolt tovább, Andi pedig visszanézett felém. – Eltaláltam?

– Igen, elég régóta táncolok – biccentettem. – Vagyis táncoltam – javítottam ki magam.

– Látszik – dicsért meg, mire kedvesen rámosolyogtam. – És te? Hogy kerülsz ide? Mi az erősséged? – érdeklődtem, mire Vivi is kérdőn pillantott Andira, aki unottan bámult az arcunkba.

– Most vicceltek, ugye?

– Nem, miért? – lepődtem meg.

– Száznyolcvanhét centi vagyok. Tényleg el kell mondanom, miben vagyok jó? – pillantott ránk, aztán látva, hogy egyikünk sem kezd tippelgetni, folytatta: – Kosár! Kosarazom – tárta szét a karját Andi.

– Az tök jó – reagáltam le ennyivel, és tovább pakoltam a bőröndömből. Vivi sem tulajdonított ennek nagyobb jelentőséget, csak tudomásul vette.

– Igen... Szóval ezért küldtek a versenyre. Én vagyok a csapatunk sportolója. Bízom benne, hogy kamatoztatni tudom majd, bár ezen a helyszínen nem tudom, mire számítsak. Egyelőre csak annyi az előnyöm, hogy létra nélkül be tudok nézni a gólyafészkekbe – gondolkodott el, a megjegyzésére pedig hangosan felnevettünk.

Andi tehát kosarasként erősítette a bézs csapatot Kaposvárról, egyedüli lányként. Elmondása alapján a csapatában rajta kívül egy osztálytársa van, aki matekból erős, egy tizenegyedikes évfolyamtársuk, aki szellemi diákolimpia helyezett, és egy tizedikes, aki nagyon jó németes.

– Németes? – kérdeztem furán a párnámat paskolva, miközben Andi felé fordultam.

– Igen – mondta. – Az igazgatónőnk nagyon a Fertő-tó környékére lőtte be az idei versenyt. Nagyobbat nem is tévedhetett volna – sóhajtott az ablakra pillantva. – Meggyőződése volt, hogy német nyelvterülethez leszünk közel, úgyhogy mindenki eszén túljárva berakta a sulink legjobb németesét a csapatba. Hát, így nézünk most ki itt, a Hortobágyon... – mesélte, mi pedig érdeklődve hallgattuk.

Egyébként Andi nagyon szimpatikus volt, és Vivivel összenézve szavak nélkül is megbeszéltük, hogy szerencsések vagyunk vele. Így laktunk hárman a négyes kisházban. És ez az idilli állapot nagyjából még hat percig tartott, mert miközben csendben a cuccainkat pakolgattuk, és rendezkedtünk, kinyílt a kisházunk ajtaja, és egy pink színű melegítőt viselő lány csörtetett be a csomagjaival. Maximum kilencedikesnek néztük, és annak is csak azért, mert az IOV-ra csak gimnazisták jelentkezhetnek, kisebbek nem, pedig a lány, aki bejött, még egy kilencedikesnél is fiatalabbnak tűnt. Érdeklődve néztük, ahogyan berángatja magával a hatalmas táskáját, és körbenéz.

– Ez az? – kérdezte. – Ez az! – válaszolta meg magának. – Istenem, ennyit szenvedni! Az adminisztrációnál tévedésből ötödiknek írtak be a hatos házhoz, és nem volt ágyam, pedig velük akartam együtt lakni, de nem tudták megoldani, úgyhogy összevissza szenvedtek velem, jobbra-balra küldözgettek, már úgy volt, hogy egyedül leszek majd egy házban, de aztán szóltak, hogy van a négyesben egy szabad hely – hadarta egyetlen szuszra, és mielőtt bármit reagálhattunk volna, a frufruját megborzolva folytatta: – Panna vagyok a pink csapatból – fordult körbe, és már éppen bemutatkoztunk volna, amikor megállapodott rajtam a tekintete. – De imádom a hajad! Én, amikor levágattam, úgy néztem ki vele, mint egy kisfiú, de neked baromi jól áll, és ez a fazon állati jó – lelkesedett, és nyitottam a számat, hogy megköszönjem, de addigra Panna a pink csapatból körbefordult a helyiségben. – Ez a kecónk? Milyen fekvésű? Az előző ház, amiből kilakoltattak, az is ezen az oldalon volt – jegyezte meg, majd Andi, aki addig az ágyán ült, felállt, mire Panna eltátotta a száját, és indiszkréten így szólt: – Azta! Jó magas vagy, mennyi, egykilencven? Annyi biztos – biccentett a saját kérdésére. – Ez a szabad ágy? Nekem jó lesz – lépett oda a szabad fekvőhelyhez, és rádobta a hátizsákját. – Nincs itt fura szag? Kicsit olyan állott. Szellőztessünk ki – tanácsolta, aztán észrevette a szekrénynél álló Vivit. – Na, neked biztos millió követőd van az Instán. Ostromolnak, mi? Naná, gondoltam – vigyorgott, még mindig saját magával beszélve. – Egyébként kövessük be egymást, mit szóltok? – kérdezte, aztán az ajtó felé pillantott, amin Rajmund lépett be.

– Sziasztok – köszönt a srác úgy általánosságban, aztán Vivihez és hozzám intézte a szavait. – Minden oké, lányok? – kérdezte.

– Igen – feleltem, még mindig kissé lesokkolódva Pannától. Vivi is csak kábán biccentett az agykárosodástól, amit az új lakótársunk okozott ötven másodperc alatt.

– Jó – mosolygott ránk Rajmund. – Tahi mindjárt jön, hogy itt is tartson egy kis eligazítást. Utána gyertek, nézzünk körül.

– Rendben – feleltem, mire Rajmund kiment, becsukva maga mögött az ajtót.

– Már elnézést, de „hot guy check” – mutatott az ajtóra Panna, TikTok-hangot imitálva. – Ki volt a dögös srác? A piros csapat sulijában ilyenek a fiúk? Átjelentkezem – röhögött magában, aztán félrekapta a fejét. – Az a fürdőszoba? Megnéztétek már? Remélem, nincs sok pók. Utálom a pókokat. Meg a darazsat. Egyszer gyerekkoromban megcsípett egy darázs. Vagyis inkább megharapott. Nem tudom, hogy az lehetséges-e, én állítom, hogy harapás volt, de többen kiröhögtek már, amikor meséltem – hadarta, aztán egy tasakot az álla alá szorított, és felszabadult kezeivel kivett hat guriga WC-papírt a sporttáskájából, majd bement a fürdőszobába. – Á, nem tudtam, hogy kapunk a szálláson WC-papírt, azért hoztam ennyit, mindegy, ebből jobb, ha több van, mint ha, mondjuk, elfogy, én ezt vallom... – kiabálta odabentről, mire Vivi, aki elsőként kapcsolt, odapattant az ajtóhoz, és becsukta Pannára.

– Uramisten! – suttogta elkerekedett szemmel. Andi és én is pislogás nélkül, teljesen lefagyva néztünk magunk elé, miközben a fürdőszoba becsukott ajtaja mögül kihallatszott Panna hangja. Észre sem vette, hogy becsuktuk rá az ajtót, csak beszélt tovább.

– Szerintetek... – hüledezett Andi. – Szerintetek végig ilyen lesz, vagy csak most izgatott, és azért beszél ennyit? – kérdezte letaglózva.

– Fogalmam sincs, de konkrétan érzem, ahogyan halnak meg az agysejtjeim tőle – mondta Vivi.

– Hát én csak abban bízom, hogy álmában nem beszél – jelentettem ki, mire kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és Panna kijött a kis helyiségből.

– Becsapta a szél az ajtót – jegyezte meg. – Mit is mondtatok, hogy hívnak titeket?

– Nem mondtuk – közölte Vivi.

Az ajtó újra kinyílt, mire mind odafordultunk. Tahi tanár úr lépett be, és az alacsony mennyezetű kunyhóban összehúzva magát végignézett rajtunk.

– Na szóval, a fiúknál már voltam, de most itt is elmondanám a bajos csapatom lánytagjaira vonatkozó... – kezdte, de Panna közbeszólt.

– Jó napot! Ön érkezett a piros csapattal? Jó nagydarab, megtermett ember. Kitalálom. Testneveléstanár, ugye? – kérdezte. – Beletrafáltam, mi? – kérdezte Panna. – Mi a kémiatanárunkkal jöttünk, aki az osztályfőnökünk is. Jó fej, szeretjük. Időnként szigorú, de csak azért, hogy tanuljunk. Amúgy vicces, mert tavaly a hortobágyi osztálykirándulás is szóba jött, szóval majdnem ide jöttünk, de a többség leszavazta, úgyhogy végül Szilvásváradra mentünk. Jártatok már ott? – kérdezte Panna. – Pont kiszáradt a Fátyol-vízesés, amikor ott voltunk, vicces volt. Viszont jót barlangásztunk. Barlangásztatok már valaha? Én azt hittem, félni fogok, de végül nagyon tetszett... – mesélte Panna, miközben egymás után kiszedte a sporttáskájából a hozott holmijait, és félrerakta az ágyán.

Az ajtóban álló fizikatanár néma csendben, összehúzott szemöldökkel figyelte a lányt, aztán Vivire és rám nézve elröhögte magát.

– Úgy látom, itt minden rendben. Ez óriási – közölte szórakozottan, és anélkül, hogy bármi mást mondott volna, kiment a házból.

Vivivel bosszúsan néztünk össze, miután kintről, az ajtón túlról még hallottuk a tanárunk kárörvendő nevetését. Végül nálunk nem tartotta szükségesnek, hogy bármit is mondjon. Nem volt rá szükség, mert azt azért a fizikatanár is azonnal felmérte, hogy velünk rendesen kicseszett az élet, nem kellett hozzátennie semmit, megkaptuk, anélkül is, ami jár.

A tanár távozásával abszolút nem foglalkozó Panna tovább pakolt. És ami a legrosszabb, tovább beszélt.

– Ti hány évesek vagytok? Tizedikesek? Tizenegy? Inkább tizenegyedikesnek néztek ki mind a hárman – fordult felénk, és miközben a pink váltás melegítőjét hajtogatta össze, alaposan végigmért minket, majd a tekintete megállapodott Andin. Vagyis inkább Andi lábán. – Látom rövid rád a nadrág – jegyezte meg, amitől Andi, akinek valóban csak a bokájáig ért a csapatának bézs egyenmelegítője, zavartan leült az ágyára, és elkezdte felhajtani a melegítőnadrágját. Panna pedig rendületlenül folytatta: – Ne törődj vele, rám meg hosszú, a gatya is meg a pulcsi is, nézzétek – nyújtotta ki mindkét kezét. A pink pulóverének ujja eltakarta a kézfejét, és idétlenül lógott le a levegőbe. – Mi is egységesen kaptuk a méretet, szóval nagy rám. De a fiúkra is. Akkorák kábé, mint én. Vagyis nem, Dani kicsit talán magasabb. Palkó és Tibi viszont ugyanakkora, mint én. Vicces, mert mind osztálytársak vagyunk. Ti is az osztálytársaitokkal jöttetek a versenyre? – kérdezte, majd felkarolva egy adag holmit, a szekrényekhez ment. – Melyik lehet az enyém? Ja, csak egy üres maradt, akkor, gondolom, az – szólt nekünk háttal állva, mire összenéztünk Vivivel.

– Most! – tátogtam, és mindent lerakva, ami a kezemben volt, felkaptam az ágyamon lévő telefonomat, hangtalanul az ajtóhoz osontam, és óvatosan kinyitottam. Vivi követve a példámat utánam sietett, és már indultunk volna ki, amikor megtorpantam, és visszanéztem Andira.

Az ágyán ülve, előre nyújtott lábbal éppen azt ellenőrizte, hogy egyformán hajtotta-e fel a nadrágját, amit a térdéig felgöngyölt, miközben Panna megállás nélkül beszélt. Mindenről. Andi elkapta a tekintetem, intettem neki, hogy gyorsan jöjjön, mire óvatos mosollyal bólintott egyet, nesztelenül feltápászkodott, aztán kicselezve Pannát utánunk sietett.

Az ajtón kilépve becsuktuk magunk mögött Pannát a kisházba, és kissé félresietve megálltunk, majd kitört belőlünk a nevetés.

– Jézusom – ingatta a fejét Vivi.

– Szerintem is – értettem egyet.

– Hát ezt kikaptuk – jegyezte meg Andi. – Egyébként kösz – nézett ránk. – A kimentést is, meg hogy lakótársak lettünk – pillantott hálásan Vivire és rám. – Nem biztos, hogy kibírnám csak Pannával... – magyarázta, miközben a szemben lévő házból kijött Dominik, és odalépett hozzánk.

– Kész vagytok? – érdeklődött.

– Igen.

– Akkor szólok Rajmundnak, hogy mehetünk – biccentett, aztán Andira nézett. – Szia, Dominik – mutatkozott be.

– Andi – kapkodta a tekintetét zavartan, aztán megvárta, hogy Dominik visszasiessen a házukba, majd furcsán nézett ránk. – Ő a negyedik tag a csapatotokban?

– Aha – feleltük.

– Így vagytok négyen? Ti ketten, Dominik, és az a srác, aki az előbb bejött a házba – értelmezte.

– Igen.

– Jó, nálatok a vízben van valami, vagy miért néztek ki ilyen jól mindannyian? – kérdezte felháborodva, a kérdésére pedig Vivivel mindketten felnevettünk. – Komolyan, majd nézzetek meg minket. Mint egy béta verzió, az összes hibánk szembetűnő – szólt kiakadva, miközben Dominik visszatért Rajmunddal kiegészülve, és megálltak előttünk.

– Na menjünk, térképezzük fel a terepet – tanácsolta Rajmund.

– Jó – biccentett Vivi, aztán Andihoz fordult. – Jössz velünk?

– Szívesen mennék, tényleg – kezdte Andi. – De megbeszéltük a fiúkkal, hogy miután kipakoltunk, csapatkapitányt választunk – mondta, és tényleg látszott rajta, hogy sajnálja a dolgot.

– Oké – feleltük egyszerre, és miután Andi elsietett a csapattársai hetes számú kisházához, mi négyen elindultunk.

– Milyenek a szobatársaitok? – érdeklődtem a fiúktól, a házsorok közt sétálva.

– Normálisnak tűnnek. Tizenegyedikesek mindketten. Az egyikőjük soproni, a másik Békéscsabáról érkezett – mesélte Dominik. – Nálatok mi a helyzet? Végül csak hárman vagytok?

– Nem, jött egy negyedik szobatárs is... – feleltem.

– És ő milyen?

– Majd megismered. Garantáltan eláll a szavad tőle – mondtam, mire Vivi felnevetett, Dominik pedig a belső poént nem ismerve csak a vállát megvonva biccentett.

Ebédig körbejártuk a hortobágyi élménytábort, egyrészt, hogy megismerjük, másrészt pedig, hogy Kocsisnak dokumentálni tudjuk, aki tűkön ülve várta a képeket, vagy bármit, amit megosztunk vele.

Visszamentünk egészen a táborhely elejéig, ahol a lávás feladaton bejutottunk. Ez volt a főkapu, ami előtt azok az asztalok és padok voltak, ahol a csapatok érkezését vártuk. Ha a kapun belépve a padokkal szemben álltunk meg, akkor balra egy őrbódé volt, ami mögött a két házsor húzódott egészen hosszan, a tábor másik végéig. A lakhelyünkként szolgáló, alacsony építésű házikók két sorban, egymással szemben helyezkedtek el, csökkenő számsorrendben. A padoknál állva jobbra pedig az étkező csárdaszerű épülete volt, amihez egy játékteremnek nevezett helyiség kapcsolódott. Ez kívülről is megközelíthető volt, illetve az étkezőből is át lehetett menni egy boltíves átjárón. A játékterem baromi jól nézett ki, egy klubhelyiségszerű részleg három dartstáblával, egy biliárdasztallal, két csocsóasztallal, és a helyiség másik oldalán egy léghokiasztallal. A teremben a játékokon kívül több fotel és kanapé is el volt helyezve azok számára, akik nem játszanak, csak mondjuk beszélgetnének. A másik falnál, a hokiasztal mögött szintén díjtalanul használható, üdítőkkel és snackekkel feltöltött hűtőket helyeztek el, amit az IOV egyik szponzora biztosított a résztvevőknek. Miután megnéztük a játéktermet, elsétáltunk a kísérőknek szállást adó főépület mellett, amibe ugyan nem mentünk be, de kívülről egy alacsony, lapos, vörös tetős hotelnek tűnt, belső medencével és konditeremmel. A kiírás szerint az orvosi szoba és ügyelet is ebben az épületben volt nulla-huszonnégy órában, továbbá itt rendezték be a mosókonyhát is.

A főépület oldalában nyíló két ajtó egyike egy tárolóhelyiségbe, a másik pedig egy szertárba vezetett. Az előbbibe sportszereket és szabadidős tevékenységhez használható kellékeket helyeztek el az IOV-versenyzők számára, a Salgó polc roskadásig volt hulahopp karikákkal, ugrókötéllel, frizbivel és mindenféle labdákkal. Miután mindent lefotóztunk Kocsisnak, kiléptünk a tárolóhelyiségből, és benyitottunk a mellette lévő ajtón a szertárba. Amíg az első raktár inkább sportszereket rejtett, köszönhetően az IOV online sportáruház szponzorának, addig a második raktárat a játékboltos szponzor cuccaival töltötték meg. A polcokon egymás mellett sorakoztak a társasok, legók, kártyapaklik minden mennyiségben, logikai és memóriajátékok, papírsárkányok, slime-ok, gyurmák, és minden, ami az unaloműzéshez jól jöhet egy táborban. A polcok közt nézelődve egyelőre semmit nem vettünk magunkhoz, csak itt is készítettünk Kocsisnak néhány képet, aztán kimentünk. A szertárakat és főépületet magunk mögött hagyva sétáltunk tovább, mígnem kilyukadtunk az IOV-élménytábor másik végében, ahol a látványtól feltoltuk a fejünkre a napszemüveget, és négyen egymás mellett állva bámultunk előre.

Ugyanis a táborhely végén egy játszótéren találtuk magunkat, ami mögött a három vízszintes gerendából álló kerítésen túl, ami az élménytábor határát jelölte, a szemünk elé tárult a végeláthatatlan puszta.

Elképesztő látvány volt, és ahogyan kikerültük a libikókát és a lengőtekepályát, valamint a hintákat, amik pontosan a Hortobágyra néztek, mind a négyen megálltunk a kerítésnél, és a gerendákra támaszkodva belebámultunk a semmibe.

– Úristen, de gyönyörű – suttogta Vivi állát a kerítésen nyugvó alkarjára támasztva, és csak nézett a távolba egészen addig, amíg az ég a földdel összeért.

– Hé, ezt nézzétek – szólt Rajmund, mire oldalra néztünk, és észrevettük a magas faépítményt. – Menjünk fel – mondta, és felsétált a kilátószerű szerkezetre.

Azonnal követtük, és felfelé lépkedve nagyjából huszonöt-harminc falépcsőfok után felértünk az emelvényre.

Az elénk táruló látvány bámulatos volt, és alkarommal a kilátó fagerendákból álló oldalára támaszkodva a távolba meredve azt néztem, ahogyan a széltől tengerként hullámzik a magas, zöld fű. A végeláthatatlan pusztában néhány erődsziget rajzolódott ki a távolban, ahogyan az alacsony házak és az állatcsordák is épphogy kiemelkedtek a horizonton. Nehéz volt megállapítani a panorámában, hogy mi van ott valóban, és mi csak a képzelet szüleménye.

– Dominik... – szóltam.

– Igen?

– Az most ott víz, vagy megint délibáb? – kérdeztem, mire a mellettem álló Dominik hunyorogva előrenézett és elmosolyodott.

– Víz – mondta a telefonját a kezébe véve, hogy a biztonság kedvéért leellenőrizze az infót.

– Oké – szóltam halkan, és visszanéztem a ragyogó napsütésben becsapósan csillogó területre a kietlen rónán, ahová egymás után szálltak le a madarak, hogy oltsák a szomjukat.

A telefonomat elővéve csináltam néhány fotót, majd átküldtem az öcsémnek, egy „ezt nézd, hol vagyok!” üzenettel.

Milán szinte azonnal megnyitotta, és már válaszolt is, hogy „azta!”. Igen, szerintem is.

A telefonomat a zsebembe téve a kilátó oldalán könyökölve néztem a végtelennek tűnő semmit, és úgy éreztem, nem tudok betelni a látvánnyal.

Csak pár órája jöttünk el, mégis mérhetetlenül messzinek éreztem mindent, amit magam mögött hagytam, és mindent, ami otthon megkeserítette a hétköznapjaimat. Ahogy magam elé néztem, a nagybetűs tiszta lap tárult elém, és megszállt a nyugalom annak a lehetőségétől, hogy itt, ezen a helyen végre ne Major Sára legyek, aki elcseszett mindent, hanem egyszerűen csak Major Sára. Kommentár nélkül.

Azt hiszem, a többiek is valami ilyesmit gondolhattak, ahogyan egymás mellett állva néztünk a kietlen pusztaságba. Mert megérkeztünk.

7.

Egészen ebédig a pusztára néző kilátóban voltunk, amit lényegében elfoglaltunk, miután rájöttünk, hogy csak akkor látszódunk, ha felállunk és úgy nézünk ki. Ha viszont leültünk odafent, a kilátó oldalai tökéletesen elrejtettek minket. Így aztán, miután eleget néztük a tájat, egyszerűen leültünk hátunkat a kilátó faoldalának vetve, és teljesen jól elvoltunk.  

Kisvártatva persze mások is hátrajöttek, akik hozzánk hasonlóan körbejárták a táborhelyszínt, és a játszóteret felfedezve a kilátóra is felmásztak, ahol eléggé meglepődtek azon, hogy mi ott vagyunk. Az utolsó falépcsők megtételekor döbbentek rá, hogy ott ülünk, mert csak akkor váltunk láthatóvá számukra, és olyankor mindenki egy „bocs, nem tudtuk, hogy van itt bárki...” motyogással zavartan sétáltak át köztünk, vagy éppen lépték át Dominik kinyújtott lábát, aki nem volt hajlandó behúzni csak azért, hogy ne legyen útban. Nem számítva arra, hogy ott vagyunk, felérve mindenki kicsit visszavett a lépcsőn még tartó lelkesedésből és hangoskodásból, sietősen szétnéztek odafent, csináltak néhány képet, videót vagy Boomerangot, aztán már le is szaladtak otthagyva minket, hogy tovább üldögéljünk a kilátó takarásában. Annak ellenére, hogy mindenki elég távolságtartón viselkedett velünk, mi azért rájuk köszöntünk, hogy lássák, abszolút nem zárkózunk el a kommunikációtól. Na de azért nem is erőltettük senkivel a cseverészést, mert nem szerettünk volna olyannak tűnni, mint akik nyomulnak. Gondoltuk, majd szólnak, ha akarnak valamit. A sötétkék csapat tagjai például megkértek minket, hogy készítsünk róluk egy közös képet, miután egy halom félresikerült szelfi után belátták, hogy nem fog menni a jó kép róluk is, meg a háttérben lévő Hortobágyról is. Úgyhogy ők erőt vettek magukon, és mindent félretéve hozzánk szóltak, a rettenetesen félelmetes címvédő csapathoz. Semmi nem lehet akadály, ha a tét egy jó Insta-kép... A fotót egyébként Vivi készítette róluk, a sötétkékek pedig megköszönve lesiettek a lépcsőfokokon.

A kilátó mellett lévő játszótér is elég sok IOV-versenyzőt vonzott. Voltak, akik csak arra jártak, és megnézték, mi ez a hely, mások viszont jöttek és maradtak is. A halvány rózsaszín csapatból két lány például, miután felfedezték a játszóteret, azonnal elfoglalták a libikókát, és hosszasan mérleghintáztak fel-le lökve egymást, miközben röhögve kamerázták a másikat. Ahogyan a szürke csapat négy fiútagja is megtalálta magának a lengőtekét, és játszani kezdtek vele hangosan kurjongatva, amikor valamelyikük tarolt. Ilyenkor a négy sportolónak tűnő fiú összeöklözött, és direkt feltűnően viselkedtek fel-felpillantgatva a kilátóra, ahol Vivivel éppen fotókat készítettünk egymásról vagy a tájról. Nem igazán tulajdonítottunk nekik nagy jelentőséget, csak megcsináltuk a képeket, és visszaültünk a faemelvény gerendáira.

Valamikor egy körül döntöttünk úgy, hogy elmegyünk ebédelni, így lesétálva a kilátó lépcsőfokain visszaindultunk az étkező épületéhez, és bementünk a hűvös, visszhangos terembe, ahol rajtunk kívül csak a sárgák és a fehérek ültek egy-egy asztalnál, de ők is éppen befejezték. Úgy tűnt, a korai indulástól, az utazástól és a táborba való bejutástól mindenki kellően megéhezett, így déltől le is ment a nagy roham. Mire mi odaértünk, a legtöbben már túl voltak az ebéden. A csendes étkezőben csak néhány székcsikorgatás hangzott fel, ahogyan a két csapat felállt az asztaluktól, majd a tálcájukat az erre kijelölt ablakba lerakva kimentek az ajtón. Magunk maradtunk, így a hosszú svédasztal előtt elsétálva elolvasgattuk a kínálatot. Az IOV-ebéd leginkább egy szállodai (abból is a jobb fajta) étkeztetésre emlékeztetett, bőséggel volt választék, a levestől kezdve a főételen át a desszertig mindenből többféle volt kirakva.

A fiúk rögtön tudták, hogy mit kérnek, Rajmund sült krumplit szedett magának sonkával és sajttal töltött pulykamellel, Dominik pedig túrós csuszát választott. Én egy töltött csirkecombot tettem a tányéromra jázminrizzsel és tejfölös uborkasalátával, majd a tálcámat megfogva már indultam volna az asztalunkhoz, amikor megláttam, hogy Vivi tanácstalanul áll a pultnál, és be-beles a konyhaablakon.

– Elnézést – kiáltotta.

Az egyik konyhás azonnal kisietett hátulról, és érdeklődve nézett rá.

– Mi az, aranyom? – kérdezte tőle a konyhásnő.

– Speciális étrendű vagyok, és nem tudom, hogy hol... – kezdte, de a konyhás félbeszakította.

– Név?

– Felcser Vivien – mondta be.

– Hozom – biccentett a konyhás.

– Megvárjalak? – kérdeztem.

– Nem, menj csak – legyintett Vivi, én pedig a tálcával a kezemben a fiúk után mentem, majd annál az asztalnál, ahol az eligazításon ültünk, helyet foglaltam köztük.

A boltíves ablakon lelógó kaspó virágjai körül darazsak keringtek és zümmögték fel a csendes étkezőt. Hamarosan Vivi is megérkezett a speciális kajájával, és elégedetten rakta le elénk.

– Mit kaptál? – érdeklődtem.

– Tésztát – vigyorgott boldogan.

– Jó étvágyat – szóltam körbe.

– Neked is – felelték a többiek, és enni kezdtünk csak úgy magunkban, az üres étkezőben.

Miután befejeztük az ebédet, visszavittük a tálcánkat, majd kilépve az étkezőből a kapu előtti asztalokhoz mentünk, körbeültük az egyiket, és elővettem a CsK kitűzőt. Dűlőre kellett vele jutnunk.

– Hogy legyen? – kérdeztem körbefordulva a társaságunkban.

– Nem hiszem, hogy nagy ügyet kell keríteni ennek a dolognak – ingatta a fejét Dominik.

– Szerintem sem. Róbert azt mondta, hogy ez nem feladat, hanem jelképes dolog – vonogatta a vállát Vivi.

– Nem értek egyet – ellenkeztem. – Kapitányt választani egy csapaton belül igen is komoly döntés. Még ha banálisnak tűnik, akkor is – mondtam határozottan, mire Rajmund, Vivi és Dominik is úgy nézett rám, mint akik várják, hogy folytassam. Abszolút meggyőzhetőnek bizonyultak, és érdeklődve hallgatták a mondandómat.

– Oké, folytasd – biztatott Rajmund, félresöpörve a homlokából a hajtincseit.

– Köszi – biccentettem. – Szóval. Szerintem attól, hogy ez nem feladat, szándékosan dobták be a szervezők. Tét nélkülinek tűnik, ártatlannak, és ahogy Vivi mondta, pusztán jelképesnek, de ez nem igaz. Ez – emeltem fel a kitűzőt – egy abszolút közösségbomlasztó dolog, valami, ami mérgezi a társaságot, és állandó konfliktusokat generál. Higgyetek nekem, minden csapat tagja egymásnak fog menni emiatt, ez tuti... – mondtam baljósan.

– Akkor szerintem nincs más megoldás – gondolkodott Dominik. – Egyszerűen vigyük Mordorba, és pusztítsuk el, ha ilyen veszélyes – közölte, mire mindenki felröhögött.

– Mehetünk – nevettem fel, majd folytattam: – De komolyra fordítva a szót szerintem tényleg le kellene lefektetni a szabályokat ezzel a kis vacakkal kapcsolatban. Róbert szerint, aki hordja, az a csapatának vezére és fő döntéshozója. Elképesztően sok konfliktus lesz még ebből, csak a többi csapat még nem tudja, mert nem foglalkoznak vele.

– Honnan tudsz erről ennyit? – kérdezte Vivi meglepetten.

– Amióta az eszemet tudom, csapattag voltam a tánc miatt. Hosszú évekig csináltam, és nem magamtól hagytam ott – mondtam, majd gyorsan el is tereltem a témát. – Szóval most mindenki, aki a többi csapatban csak úgy találomra odaadja az egyiküknek ezt a kitűzőt, azt hiszi, ez ennyi volt. De nem. Ez pszichológia. Két hétig tart a verseny, ez az első nap, várhatóan hamarosan elkezdenek összesúrlódni néhány csapatban amiatt, hogy kit illet a vezér titulus. Tudjátok, mi lesz itt még? Egy csomó féltékenység, indulat és veszekedés fogja belülről rohasztani a csapatokat, ami folytonos konfliktushoz vezet majd, és szétzülleszti a társaságot. És ez nem véletlen a szervezők részéről, mert az a csapat, amelyik nem összetartó, az esélytelen a győzelemre – fejeztem be.

– Aha, értem – gondolkodott Rajmund. – És akkor mit tanácsolsz? 

– Szerintem – ötleteltem – fontos időben, a kezdet kezdetén lefektetnünk a szabályokat. A saját szabályainkat, mert az IOV-szervezőknek ezzel kapcsolatban nincs előírásuk. Megjegyzem, nem véletlenül nincs – közöltem magabiztosan. – Nekem ez elég gyanús. Ha nincs időben tisztázva, akkor hamar káosz alakulhat ki. Szerintem fontos például, hogy igazságosan, mind a négyen legyünk csapatkapitányok, ezért én azt mondanám, hogy például háromnaponta adjuk tovább a kitűzőt egymás között, így elvileg mindenkinek lesz esélye kapitánynak lenni. Persze csak ha nem esünk ki közben – magyaráztam.

– Ez mondjuk jó irány lehet – ismerték be a többiek, mire mosolyogva bólintottam és folytattam:

– Vegyük a legjobb eshetőséget, hogy végig bent maradunk, egészen a döntőig. Az két hét. Ha háromnaponta új kapitányunk van, akkor mindenki sorra kerül, az utolsó napokra pedig szerintem az addigi tapasztalataink alapján szavazzuk meg négyünk közül azt, akit újra szeretnénk a végére.

– Ez tetszik – biccentett Dominik.

– Nekem is – értett egyet Vivi.

– Csináljuk így – helyeselt Rajmund.

– Oké. Akkor már csak a sorrendet kellene lefixálnunk. Ki lesz az első kapitány? – kérdeztem.

– Én nem szeretném kezdeni – hátrált ki azonnal Vivi. – Nem tudom, mivel jár, még soha nem voltam csapatban, nem tudom, hogy működik, és azt sem, hogy kell irányítani – hadakozott. – Előbb megnézném, más ezt hogy csinálja. 

– Dettó – kérte Dominik. – Én is mindig szólóban voltam. Nem akarok elsőként kapitány lenni – közölte.

– Rendben – fogadtam el a döntésüket, és Rajmundra néztem, aki mosolyogva felkapta a kitűzőt az asztalról, az ujjai közt forgatva felém nyújtotta.

– Ez téged illet elsőként – mondta.

– Miért? – kérdeztem megilletődve.

– Viccelsz? Az egészet kitaláltad és levezetted helyettünk, nem kérdés, hogy te vagy az első csapatkapitányunk – győzködött. – Egyetértetek? – fordult Vivihez és Dominikhoz.

– Abszolút – felelték mindketten.

– Vedd el – nézett a szemembe Rajmund, mire határozottan bólintva kivettem a tenyeréből a kitűzőt, és feltűztem a pulcsim bal oldalára. Ott virított a „CsK" felirat.

– Köszönöm – pillantottam a kitűzőre büszkén, aztán a tekintetemet újra Rajmundra szegeztem. – Te találtad ki a lávás megoldást – emlékeztettem. – Lehettél volna te az első...

– Lehettem volna. De nem lettem – ajándékozott meg egy mosollyal.

Ezt követően megállapodtunk abban, hogy történjen bármi, a saját, általunk lefektetett szabályzatunk alapján háromnaponta váltakozik a kapitány személye. Én kezdem, utánam Rajmund következik, őt váltja Vivi, utolsóként pedig Dominik lesz a piros csapat vezetője. Ha pedig minden jól megy, és bent maradunk addig, akkor a verseny fináléjára újraválasztjuk azt, akit a legjobb kapitánynak gondoltunk magunk közül. Ez így eléggé átgondoltnak és észszerűnek tűnt, ráadásul még a kezdet kezdetén ki tudtuk zárni a konfliktushelyzeteket ezzel a témával kapcsolatban. Mindannyian egyetértettünk a sorrenddel és a kitalált szabállyal is, így tulajdonképpen meg is voltunk. Vagyis majdnem. 

– Na akkor erről ennyit – tapsolt Vivi ünnepélyesen.

– Még nem egészen – szóltam, és felmutattam a telefonomat. – Született egy döntés, és ezt rögzítenünk kellene. Az a biztos – tanácsoltam, hogy a későbbiekben, ha esetleg „véletlenül” bármelyikünk máshogy emlékezne a megállapodásunkra, legyen róla mondjuk egy felvétel, amit elő lehet szedni kérdéses esetben.

– Ne már – dünnyögte Rajmund, egyértelműen jelezve, hogy most már unja a dolgot, és hanyatt fekve végigdőlt a padon, fájdalmasan bámulva az égre. – Megbeszéltük, egyetértettünk, kitűzőt is kaptál, mi kell még? – kérdezte fáradtan, mire az asztalon ülve nevetve lehajoltam hozzá, és meglöktem a vállát. Eredetileg csak egy apró mozdulat lett volna, viszont nem számítottam arra, hogy nagyon keskeny a pad, amin fekszik, így a lökésem konkrétan kizökkentette az egyensúlyából, aminek következtében leesett a földre. A szám elé kapva a kezem elkerekedett szemmel néztem a földről felpattanó, a ruháját rögtön leporoló Rajmundot, miközben Vivi és Dominik visszatartott nevetéssel figyelték a történéseket.

– Oké, Major, ugye tudod, hogy most rohadt nagy bajban vagy? – indult meg felém Rajmund, mire röhögve felsikoltottam, és az asztalról leugorva elfutottam onnan. Miközben megállíthatatlanul jött utánam, én szembefordultam vele, úgy lépkedtem hátrafelé feltett kézzel, folyamatosan tartva vele a szemkontaktust, és nevetve esküdöztem, hogy nem direkt volt.

Vivi és Dominik egy padon és asztalon állva, ágaskodva néztek utánunk, és szórakozottan kiabáltak mindenfélét felénk, miközben Rajmund sarokba szorított, mert addig hátráltam, hogy az étkező épületének oldala került mögém, ahonnan már nem tudtam kitérni.

– Ne, ne – nevettem megállás nélkül, magam elé emelve a kezem. – Véletlen volt! – kiáltoztam folyamatosan röhögve, de nem számított. Rajmund odalépett hozzám, mire ösztönösen védve magam nevetve leguggoltam, és szorosan lehunyt szemmel vártam, hogy mi történik ezután. De nem történt semmi, úgyhogy engedtem a szemem szorításából, és résnyire nyitva kilestem. Rajmund cipőjét még mindig közvetlenül magam előtt láttam, nem mozdult onnan, úgyhogy óvatosan feljebb néztem, de a szikrázó napsütéstől csak a sziluettjét láttam, majd a fényképezés jellegzetes hangját hallva azonnal felpattantam. Merthogy lefotózott.

– Töröld ki! – kiabáltam.

– Nem – röhögött, miközben előrefutott.

– Töröld ki azt a képet! – indultam utána. – Vagy legalább mutasd meg, mennyire rémes – kértem.

A padon és asztalon ácsorgó Viviék, akik eddig azt nézték szórakozva, ahogyan Rajmund kerget engem, értetlenül figyelték, hogy megfordult a dolog.

– Most ilyenkor mi van? – kérdezte Vivi összezavarodva.

– Nem tudom – gondolkodott Dominik.

Rajmundot beérve megálltam előtte, ő pedig feltartotta a kezét az ég felé, hogy ne érhessem el a telefonját. Nagyjából egy fejjel volt magasabb nálam, így elégedett vigyorral konstatálta, hogy két lehetőségem van. Vagy ugrálok, mint egy hülye, megpróbálva elkapni a telefonját, vagy egyszerűen könyörgőre veszem a figurát. Az utóbbit választottam.

– Kérem a telefont.

– Nem.

– Add ide – néztem a szemébe visszatartott nevetéssel.

–  Nem.

– Csapatkapitányként követelem, hogy add ide! – utasítottam.

– Ez hatalommal való visszaélés. Leváltalak! – röhögött az arcomba, majd Dominikék felé pillantott. – Leváltom. Nem vagyok elégedett a kapitányunkkal! – kiabálta, mire a szájára tapasztottam a kezem, és a fejemet rázva fordultam vissza.

– Azt mondja, sosem volt még ennyire elégedett senkivel – szóltam.

– Pont ezt hallottuk mi is – biccentett Dominik.

Nevetve néztem Rajmund szemébe, miközben még mindig betapasztottam a száját a kezemmel, és átgondolva a dolgot, sóhajtva megráztam a fejem.

– Véletlen volt. Tényleg. Csak a válladat akartam meglökni – mondtam, mire Rajmund mosolygós szemmel biccentett egy rövidet, és leengedte a karját a telefonjával együtt. Ekkor levettem a szájáról a kezem, mire benyálazta kiszáradt ajkait és elmosolyodott.

– Tudom.

– Jól szórakoztok? – kérdezte hirtelen egy hang mögülem, mire meglepetten hátrafordultam, és szemben találtam magam egy narancs ruhát viselő szervezővel.

– Igen – válaszoltam őszintén. Rajmund mellettem állva érdeklődve figyelt, Viviék pedig, akik addig a padon állva nézték a hülyülésünket, a napszemüvegüket feltolva komoran, hunyorogva néztek felénk, feszülten várva, hogy mi történik.

– Akkor jó – mosolygott ránk a szervező, aztán megállapodott a tekintete a pulcsimon lévő kitűzőn. – Tessék, további jó szórakozást – nyomott egy piros borítékot a kezembe, majd se szó, se beszéd sarkon fordult, és elment.

– Ó, a rohadt... – káromkodott Dominik, mi pedig valamennyien egyetértettünk vele. Megkaptuk az első IOV-on belüli feladat instrukcióját.

Egy órával azután, hogy a szervezőtől átvettem a piros borítékot, a táborhely hátsó részénél található játszótér kilátójában ültünk mind a négyen, kört alkotva, és a közénk lerakott borítékot néztük. A kilátó három oldalról védett minket attól, hogy ránk lássanak, a negyedik, lépcső felőli részéről pedig csak akkor voltunk észrevehetők, ha valaki már feljött majdnem a tetejéig. Ezúttal azonban senki nem jött oda, merthogy velünk együtt valamennyi csapat megkapta az első feladat borítékját, így mindenki elvonult, hogy a társaival próbálja meg kitalálni, vajon mit jelenthet a megadott segítség. Hiszen az a csapat, amelyik rájön, hogy mit jelent a borítékban található enigma, nagy eséllyel küld olyan versenyzőt a feladatra, aki alkalmas a teljesítésére. És ahogy az összes csapat az IOV-on, mi is azon voltunk, hogy ezt megfejtsük. Csakhogy fogalmunk sem volt arról, mit jelenthet.

– Akárhogy nézem – gondolkodott Vivi, majd törökülésben ülve újra előrehajolt, és kivette a borítékból a fotót –, ez egy gumikacsa – jelentette ki, és sokadszorra jutottunk ugyanoda. Vagyis hogy a piros borítékban lévő fénykép egy sárga gumikacsát ábrázol. Semmi mást. Csak egy sárga játék kacsát.

A fotó hátuljára azt írták, válasszunk ki két versenyzőt, akit a holnapi feladatra küldünk. Ennyi. Akárhogy forgattuk a kezünkben a fényképet, néztük át tüzetesebben a borítékot, nem volt más, csak egy fotó egy gumikacsáról.

– Mutasd – vette át Dominik Vivitől a képet, és a térdére rakva a telefonján megnyitotta a kamerát, majd rázoomolva a fényképre alaposan elkezdte átnézni, hátha kinagyítva észrevesz valami részletet, ami esetleg elkerülte a figyelmünket.

– Gumikacsa – töprengett Rajmund hanyatt fekve a kilátó fadeszkáján, és az égre bámulva, a homlokába lógó tincseit igazgatva megrázta a fejét. – Gumikacsaverseny?

– Olyan van! – csettintettem bólintva.

– Tényleg – jutott Vivi eszébe. – De... – akadt meg. – Az hogy lehet feladat?

– Talán amelyik csapaté a legkésőbb ér célba, az kiesik – tippeltem.

– Az elég rohadék dolog lenne – adta át a fényképet Dominik. – Szerencse kérdése, semmi befolyásunk rá – tette hozzá.

– Ez igaz – ismerte el Rajmund. – Elvetjük?

– Ne vessük el, de adjunk neki kevés esélyt – gondolta át Dominik. – Szerintem nem fognak olyan feladatot adni elsőre, amihez sem ügyességi, sem logikai szinten nem tudunk hozzátenni semennyit. De nem zárhatjuk ki teljesen.

– Oké – biccentettem. – Biztos nincs semmi más a fotón? – néztem meg újra. Csak a hülye sárga kacsa, semmi más. Még a háttérből sem tudtunk semmire következtetni, mert egy egyszerű fehér hátterű stockfotó volt.

– Nincs rajta semmi – fújt egy rágólufit Vivi, aki már legalább tízszer átvizsgálta a fotót, hátha lát rajta valamit.

– Kacsa – gondolkodtam. – Akkor gondolom, víz...

– Az biztos – bólintott Rajmund. – Vizes feladat lesz.

– De vajon mi leszünk vizesek vagy a feladat? – kérdezte Vivi, és a felvetése jogos volt. Nem mindegy, hogy a gumikacsás feladat azt jelenti, hogy alapjaiban egy vizes feladatról van szó, vagy mi leszünk vízben, miközben megoldjuk.

– Hát ez az – biccentettem. – Ha kacsákat kell megfigyelnünk, akkor a feladat vizes – tűnődtem. – Ha bele kell mennünk a vízbe valamiért, akkor meg mi...

– Tényleg. Megfigyelhetünk kacsákat távcsővel – bólintott Vivi.

– Miért kellene kacsákat megfigyelnünk távcsővel? – nézett rá furán Dominik.

– Hát nem tudom, ez is benne van – tárta szét a karját tehetetlenül.

– Igazi kacsákat vagy gumikacsákat kell megfigyelnünk? – kérdezte Rajmund.

– Miért kellene gumikacsákat megfigyelnünk? – kerekedett el Dominik szeme, mire kitört belőlem a röhögés.

– Várjatok, ez nem rossz! – emelte fel a mutatóujját Vivi, jelezve, hogy jutott valamire. – Mi van, ha távcsővel kell keresni a kacsákat?

– Igazit vagy gumit? – kérdezte újra Rajmund.

– Mondjuk, gumit. Gumikacsákat kell távcsővel keresni. A szervezők lerakták mindenfelé, és ez a feladat. Hogy egy bizonyos ponton megállítanak, és onnan kell távcsővel nézelődni, vagyis megkeresni a kacsákat – hadarta Vivi egyre lelkesebben. – Mint... Mint ez a kilátó! – pattant fel, és megragadta a korlátot. A délutáni napsütésben belekapott a szél a szőke hajába, és ahogy visszafordult hozzánk, belefújta a szájába a tincseit, amiket megpróbált az ujjaival kisöpörni onnan, miközben prüszkölő hangot hallatva folytatta: – Ha most adnának egy távcsövet – kiabált –, akkor mindenfelé lehetne keresni ide-oda lerakott gumikacsákat – fordult körbe a kilátó tetején, és ezúttal egyik karját felemelve hátrafogta a haját. – A sárga kacsa elég feltűnő... Ha lerakják több helyre, és ki kell szúrni innen fentről...

– Oké, ez simán lehet – ismertem el.

– De várjatok. Mi utal a távcsőre? Honnan szedtük a távcsövet? – rázta meg a fejét Rajmund, megpróbálva visszaemlékezni az ötletelés elejére.

– Én dobtam be a kacsák figyelését. De a távcső nem tőlem jött – mondtam.

– Az én voltam – szólt Vivi. – És semmi nem utal rá a fotón, csak Sára ötletét gondoltam tovább, hogy ha mondjuk gumikacsákat kell keresni... Mondjuk egy ehhez hasonló kilátóból – mutatott körben az építményre, amin ültünk. – Akkor azt tehetjük távcsővel. De persze nem biztos – húzta el a száját. – Végül is a kilátóra sem utal semmi. Meg a távcsőre sem.

– Nem baj, Vivi, ez akár jó is lehet – bólogatott Rajmund kedvesen. – Nem vetjük el ezt sem. Tehát akkor van egyszer egy gumikacsaverseny ötletünk, meg egy gumikacsa-keresés, távcsővel vagy anélkül... – közölte.

– Várjatok. Ezekhez kell két ember? Mindkét tippünk egyemberes feladatnak tűnik. A szervezők viszont csapatonként kettőt várnak – szólt Dominik, miközben kihúzta a hajából a gumit, és újra összefogta hátul. Mindhárman elgondolkodtunk a hallottakon.

– Jogos. Félrementünk a tippelésben, sztornó az egész – közölte határozottan Vivi. – Kezdjük újra.

– Igazatok van – vettem fel újra a fényképet, és összehúzott szemmel néztem a kacsára. – Nagyon elmentünk, és lehet, hogy ez sokkal egyszerűbbre utal – fordítottam feléjük a fotót.

– Mire gondolsz? – kérdezte Rajmund, és a többiek is érdeklődve várták, hogy folytassam.

– Hát szerintem – pillantottam a képre újra. – Kacsa. Víz. Két ember. Ez fizikai feladat lesz, mindkét csapattag erőnlétit kap. Én úszást mondanék.

– Igazad lesz – biccentett Rajmund, és felhúzott lábát átkulcsolva megpihentette az állát a térdén. – Ez erőnléti.

– Meggyőztetek – ismerte el Vivi átgondolva a dolgot, majd Dominikra néztünk, aki még gondolkodott. Végül hosszasan kifújva a levegőt biccentett egyet.

– Nincs jobb ötletem, ez szerintem is valami úszós, gyorsasági cucc lesz.

A következő pillanatban a kilátó lépcsője nyikorogva mozogni kezdett, és minden felfelé tartó lépésnél megmozdult alattunk az egész szerkezet.

– Mi ez, King Kong az Empire State Buildingen, vagy mi a szar? – nézett a lépcső felé visszatartott röhögéssel Rajmund, és valamennyien odafordultunk.

Néhány másodperccel később Tahi tanár úr feje jelent meg előttünk, majd ahogy felért, teljes terjedelmében tornyosult felettünk, eltakarva a napot az égbolton.

– Mit kerestek itt? – kérdezte mély, morgó hangon, és letörölte a homlokáról a gyöngyöző izzadságot.

– Nyugalmat – felelte Rajmund, mire Tahi két karját kinyújtva megtámaszkodott a kilátó fakorlátján, és kinézett a pusztaságba.

– Az itt van – ismerte el, aztán visszapillantott ránk. – Ne szokjatok ide. Nem látni rátok.

– Mit gondol a tanár úr, miért ülünk itt? – kérdezte Dominik értetlenül, mire visszatartottuk a vigyorunkat, és a lehető legkomolyabban néztünk az óriás tanárunkra.

– Az mi? – kérdezte, felfedezve a piros borítékunkat.

– A holnapi feladatra vonatkozó infó – feleltem, és a borítékot a tanár felé nyújtottam, aki kivette belőle a fotót, és alaposan szemügyre vette.

– Jutottatok valamire? – kérdezte végül.

– Szerintünk erőnléti vagy sport lesz – mondta Vivi.

– Én is erre gondolnék – töprengett, aztán végignézett rajtunk. – Megbeszéltétek már, kit küldtök? – érdeklődött.

– Még nem.

– Major és Fehér menjen – mondta, majd a döbbent arckifejezésünket látva hozzátette. – Sára edzett a tánc miatt, Rajmundot meg egyszer láttam átmászni a kerítésen, amikor meglógott a Szirtesből a témazáróm előtt. Olyan gyors volt, mint a villám.

– A jelek szerint annyira mégsem – dünnyögte Rajmund. – Akkor... – esett le neki, és eltátotta a száját. – Ezek szerint a tanár úr köpött be? – háborodott fel.

– Még szép, mit vártál?

– Kocsis majdnem kirúgott emiatt! – akadt ki Rajmund teljesen.

– Azt akartam elérni – felelte Tahi egyszerűen. – Mondom, kimásztál a kerítésen a témazáróm elől! – emlékeztette feldúltan.

– Mégis mit tehettem volna, ha a kapun nem engedtek ki? – kérdezett vissza Rajmund, a megjegyzésére pedig elfojtottuk a nevetésünket, és a mérgelődő Tahit figyeltük, aki lemondóan megrázta a fejét, és felénk nézett, majd megakadt a szeme a kitűzőmön.

– Az mi?

– Csapatkapitány – feleltem. – A szervezők minden csapatnak adtak, hogy válasszanak maguk közül kapitányt – avattam be.

– És te lettél a Szirtes csapatkapitánya? – vizslatott.

– Három napra – mondtam. – Háromnaponta váltjuk egymás között, hogy mindenki lehessen csapatkapitány – magyaráztam, Tahi pedig meglepve nézett végig rajtunk.

– Ez egy jó ötlet volt, ügyesek vagytok – ismerte el bólogatva.

– Köszönjük – feleltük.

– Na mozgás, lefelé innen, nem tetszik, hogy nem látlak benneteket – váltott vissza azonnal a szigorú stílusára Tahi, és nyomatékosítva a mondandóját kettőt tapsolt is hozzá. Az éles csattanó hang hatására a közelben több madár is riadtan repült fel a pusztából. – Gyerünk, amúgy is, menjetek közösségbe, azt mondtátok szocializálódnotok kell, hogy versenyben maradjatok – noszogatott minket a fizikatanár a játszótéren át, és egyenesen a klubhelyiség felé irányított minket. Amikor odaértünk, Tahi megállt, és felénk fordult. – Szerezzetek szépen barátokat. Dominik, neked úgyis mennek a kocsmasportok, úgy hallottam, gyakori vendég vagy itt-ott... Menj, biliárdozz és dartsozz más csapattagokkal.

– Ki terjeszti ezt rólam? – kérte ki magának Dominik.

– Mindenki, aki ismer – felelte Tahi egyszerűen.

– Ja. Az más – köszörülte meg a torkát Dominik, és nem volt további hozzáfűznivalója a dologhoz.

– Na. Megérkeztünk – nyitotta ki az ajtót Tahi. – Itt akarlak tudni benneteket a többi versenyző közelében, ahol szem előtt vagytok – közölte szigorúan, és belökdösött minket az IOV-élménytábor játéktermébe.

Mint valami rossz akciófilmben, úgy fagyott le az élet egy másodperc alatt a helyiségben, amikor megjelentünk. Komolyan, még a darts nyíl is megállt az egyik világosszöld fiú kezében, és mindenki abbahagyta, amit csinált, úgy fordult felénk.

Az érkezésünkre a legtöbben felvont szemöldökkel reagáltak, és újra végigmértek minket, mintha csak változott volna valami reggel óta.

– Helló – intett lazán Vivi úgy általánosságban, mire a többi csapat fiútagjai nem meglepő módon valamennyien visszaköszöntek neki, a lány versenyzők pedig nem meglepő módon meg akarták ölni a tekintetükkel.

Ezen nem csodálkoztam, Vivi az a kinézetű és megjelenésű lány, akit a többi már csak azért is utál, amiért úgy néz ki, ahogy. Teljesen reflexszerű viselkedés, amihez szemmel láthatóan Vivi már hozzászokott, sőt, olyan volt, mintha nem is venné észre. De persze észrevette.

A kiemelt figyelem annak ellenére sem csitult, hogy Vivi köszönt. Miközben az ajtón belépve megálltunk és felmértük, hogy hová tudnánk leülni, a mindenféle színű ruhát viselő versenyzők továbbra is minket bámultak.

– A legnagyobb gáz az, hogy nincs hely – mértem fel a termet, ahol minden darts, a biliárdasztal és a léghokiasztal is foglalt volt csakúgy, mint az asztalok körül elhelyezett fotelek és kanapék, amiken ülve a versenyzők vegyesen társasoztak, kártyáztak, jengáztak, vagy éppen puzzle-t raktak ki.

Úgy tűnt, mások is felfedezték a főépület melletti szertárt.

– Okééé – húzta el a szót Vivi gondolkodva. – És most?

Abban a pillanatban pedig, mielőtt még válaszolhattunk volna, a fürkésző tekintetek és halk összesúgások kereszttüzében az egyik hátsó kanapé irányából felénk intett egy kar. Andi volt az, aki a csapattársaival ült egy asztalnál a hátsó részen, mi pedig az invitálásra megindultunk a bézs négyes felé.

Továbbra is a figyelem középpontjában maradtunk, és miközben átsétáltunk a fotelek és kanapék között, úgy tekeregtek a nyakak és fejek az irányunkba, mintha csak kígyóbűvölők lennénk.

Amikor odaértünk, Andi és a csapattársai egy pillanat alatt abbahagyták a halk vitát, és úgy néztek ránk, mintha nem miattunk állt volna a cirkusz köztük. Egyértelmű volt, hogy a bézs fiúk nem értettek egyet, sőt, nem is tartották jó ötletnek, hogy velünk mutatkozzanak, és a jelek szerint Andi úgy hívott oda magukhoz minket, hogy nem beszélte meg a csapattársaival. Így aztán kisebb összezörrenés alakult ki köztük, ami az érkezésünkkor abbamaradt, mintha mi sem történt volna.

– Üljetek le nyugodtan nálunk – ajánlotta fel Andi nyomatékosítva, hogy nem tévedésből intett felénk, hanem igenis ez volt a szándéka, majd rosszallón nézett a csapat többi tagjára, akik továbbra is kínosan feszengve fészkelődtek egymás mellett a műbőr kanapén, nyikorgó hangot hallatva.

Megköszöntük az invitálást, aztán elhelyezkedtünk a kanapén ülő csapattal szemben, az asztal túloldalán. Vivi és én egy kétszemélyes szófára huppantunk le egymás mellé, Rajmund egy fotelbe, amire leülve kinyújtott lábát az asztallap szélének támasztotta, Dominik pedig hozott magának egy széket, amit megfordítva tett le, és úgy ült rá, a széktámlának döntve mellkasát. Így vizslattuk Andi csapattagjait, akik bátortalanul néztek ránk, és úgy kommunikáltak egymással, hogy lökdösték a másik térdét, miközben még mindig minket bámult a többi csapat. Csak ezúttal már nem egyedül minket, hanem a megilletődött bézseket is.

– Hát ez marha jó – dünnyögte az egyik szemüveges fiú, és egyre lejjebb csúszott a kanapén a két társa között, mintha csak azt szeretné, hogy elnyelje a föld. Úgy tűnt, Andi spontán meghívása nem várt figyelmet eredményezett a csapatuknak. Szemmel láthatóan feszengtek a kialakult szituációtól.

– Szóval... – köhintette a kanapé jobb szélén ülő srác, és félve nézett körbe. – Ti vagytok a tavalyi nyertesek – kezdeményezett beszélgetést.

– Nem. A sulink az – felelte Rajmund lazán.

– Értem – fejezte be ennyivel, és a csapattársához hasonlóan ő is elkezdett lefelé csúszni a kanapén. Ekkor Andi, akinek a pulcsiján a csapatkapitány kitűző virított, átvette a szót:

– Vivi és Sára a lakótársam, Dominik és Rajmund pedig a csapattársuk – mutatott be minket. – Mi pedig – fordult a csapattársai felé –, a bézsek vagyunk Kaposvárról – kezdte. – Ő itt Laci, a szellemi diákolimpia helyezettünk, Keri, a matekosunk, és Zétény, a németes – sorolta fel a fiúkat, akik behúzott nyakkal ültek mellette. – Én meg a csapat kosarasa vagyok, de ezt már tudjátok – fejezte be. – Meg mondjuk a vak is láthatja – tette hozzá, mivel a fiú csapattársai mellett ülve is magasabb volt mindannyiuknál. A bemutatkozásra valamennyien kedvesen intettünk a velünk szemben ülő tagok felé, akik még mindig megszeppenve fürkésztek minket.

– És... – pislogott ránk Zétény, aki a kanapé szélén ült. – Ti? Rólatok mit kell tudni? – kérdezte félve. A feltett kérdésre hirtelen egyikünk sem tudott válaszolni, hanem összenéztünk, és kissé meglőve vártuk az ötletet valamelyikünktől.

– Rólunk? – kérdezte Vivi elgondolkodva. – Hát a legtöbben úgy ismernek minket, mint Sára, a kirúgott, Rajmund, a zűrös, Dominik, a bunyós, én meg Vivi, a ribanc – közölte, mire Andi, aki a kanapé karfáján ülve éppen üdítőt ivott, a száját takarva felröhögött, miközben a csapattársai döbbenten néztek ránk, várva, hogy közöljük, csak vicceltünk. Hát sajnos nem tudtuk megcáfolni Vivi szavait, éppen ezért csak mosolyogva figyeltük a reakciójukat, ugyanis köpni-nyelni nem tudtak.

– Éppen jengáztatok? – vette észre Dominik az asztalon lévő fatornyot. – Beszállhatok? – érdeklődött.

– Persze. Sőt, már meg is nyerted – tette fel a kezét Keri, a matekosuk, aki úgy tűnt, nemcsak megjegyezte Dominik jelzőjét, hanem rendesen meg is ijedt tőle.

– Ne már, halálra rémítetted őket – suttogtam Vivinek, aki hangosan felnevetett.

– Most miért, te tudtál volna őszintébb bemutatkozást? – kérdezte, én pedig elgondolkodtam, végül megráztam a fejem.

– Nem – ismertem be.

Dominik áthajolt a széktámlán, és kihúzott egy faelemet a toronyból, ami stabilan maradt, majd várt, de a jelek szerint senki nem szándékozott hozzányúlni. Dominik kihúzta a hajgumiját, és újra összefogta a haját, miközben érdeklődve nézett a másik csapat tagjaira.

– Ti nem játszotok? – kérdezte.

– De, dehogynem.

– Ha szeretnéd.

– Máris – felelték a fiúk, és egymás után kezdték a Jenga tornyot építeni.

Rajmund a lábát felrakva szórakozottan nézte a játékot és üdítőt ivott, Vivi pedig a telefonját nyomkodta. A játékterembe szép lassan visszatért az élet, a legtöbb csapat még oda-odanézett felénk, de már közel sem annyiszor, mint az érkezésünkkor. Felfogták, hogy ott vagyunk, aztán folytatták, amit az érkezésünk előtt csináltak. A csocsó és a biliárd jellegzetes hangja betöltötte a helyiséget, ahogyan a zene is, merthogy a sötétkék fiúk közül ketten is önjelölt DJ-k lettek, és a magukkal hozott JBL hangszórón játszották le telóról azokat a számokat, amiket gondoltak. Ebből hamar kívánságműsor lett, úgyhogy a hangzavarban egy idő után alig lehetett hallani a zenét, merthogy mindenki üvöltözött, közben a biliárdgolyók csattanva lökődtek egymásnak, volt, aki felnevetett, más leejtette a kóláját, ami spriccelve forgott a földön, a léghokisok ütötték a korongot, ahogyan érték, és úgy általában őrületesen nagy lárma és élet lett a játékteremben, ami egy pillanat alatt megállt, amikor két szervező belépett a helyiségbe. Mindkettejük kezében egy-egy tablet volt, majd szétváltak, és elkezdték végigjárni a csapatokat, mindegyiktől kérdeztek valamit, a választ pedig felírták maguknak.

– Mi történik? – kérdezte Vivi a nyakát nyújtogatva.

– Szerintem felírják, hogy kik mennek a feladatra – jegyezte meg Rajmund.

– Ó, basszus, azt most kell? – kérdezte Zétény, és látszott rajtuk, hogy megijedtek.

– Aha – bólintottam. – Az lesz, a feladatra jelentkezőket kell bediktálni – tettem hozzá, mert időközben a fehérektől hallottam is két nevet, amit aztán a szervező beütött a tabletjébe.

– De mi még nem döntöttük el – kerekedett el Andi szeme. – Ti megvagytok már? – fürkészett minket rémülten.

– Hát... – néztünk össze, és szavak nélkül, csupán egy bólintással jeleztük egymásnak, hogy az lesz, amit Tahi tanácsolt. – Igen, megvagyunk – válaszolta Dominik, nekem pedig találkozott a tekintetem Rajmundéval, és a szemébe nézve próbáltam kitalálni, hogy mit gondol. Mármint arról, hogy mi ketten megyünk. Rajmund nyugodtnak tűnt, és ezt látva én is magabiztosan biccentettem egyet, aztán a hozzám lépő szervező felé fordultam.

– Á, itt már van is csapatkapitány, nagyszerű, akkor kérlek, te mondd meg, hogy a piros csapatnál ki a két versenyző, aki a feladatra megy – guggolt le mellém, miközben én a kanapén ülve a combomra könyököltem.

– Fehér Rajmund és Major Sára – diktáltam.

– Köszönöm – tápászkodott fel, és átsétált az asztal másik oldalához. – Na még egy csapatkapitány – mosolygott Andira. – Kérném a neveket.

– Mi még nem vagyunk meg... – szabadkozott Andi a hajába túrva.

– Hát pedig sajnos mondanod kell – mondta ellentmondást nem tűrő hangon.

– Igen, értem, de azt hittük még ráérünk, és eddig a csapatkapitány-választás zajlott nálunk, nem volt időnk a feladattal... – hebegte Andi.

– Kérem a két nevet – hagyta figyelmen kívül a szervező, és egyre türelmetlenebbül viselkedett. Andi totálisan bepánikolva, tudva, hogy ez most rajta múlik, kapkodni kezdte a fejét a fiúk közt, akik teljesen tehetetlenül, és nem mellesleg tökéletesen használhatatlanul ültek a kanapén, és halálra vált arccal várták, hogy mi fog történni.

– Pszt – jelzett Rajmund Andi felé, miközben félig fekvő pozícióban helyezkedett el a fotelben, lábát továbbra is az asztalnak támasztva. A kosaras lány riadtan odakapta a tekintetét, mire Rajmund két kezét a mellkasa előtt tartva mellúszást imitált. Andi összehúzott szemöldökkel figyelte, aztán eltátotta a száját és bólintott.

– Én – mondta. – Én biztosan megyek – diktálta be magát.

A szervező felírta, majd a homlokát ráncolva várta, hogy Andi mondjon még egy nevet. Ez nem volt könnyű, ugyanis a három fiú csapattárs közül egyik sem tűnt túl sportosnak, sőt, talán abban sem volt biztos, hogy képesek a víz felszínén maradni.

– Bézs csapatkapitány, ha nem mondasz azonnal még egy nevet a feladatra, akkor elbúcsúztok a versenytől – váltott át fenyegetőre a szervező, mire Andi idegesen bólintott.

– Jó. Legyen Zétény. Zétény jön velem – jelentette ki hisztérikusan, aztán amikor a szervező felírta, és elment az asztalunktól, Andi az erősszálú, hullámos haját hátrafogva sokkos állapotban nézett a csapattársaira, amolyan „mit tettem?” tekintettel.

– Már nem azért, Andi, de elég kevés esély van arra, hogy a némettudásomat kamatoztathatom a gumikacsás feladatnál – jegyezte meg Zétény, miután felocsúdott a döbbenetből, miszerint ő megy Andival a megmérettetésre.

– Tudom, de... – fújta ki a levegőt szaggatottan Andi. – Rajtam kívül még te tűnsz olyan alkatnak, aki valamit esetleg tud kezdeni egy úszós feladatnál – magyarázta.

– Ez igaz – biccentett Keri, aki megtörölgette a szemüvegét, majd visszavette. – Én eleve úgy nézek ki, mint egy vízihulla – közölte, a megjegyzésére pedig mind elnevettük magunkat.

– Honnan tudjátok, hogy úszás lesz? – nézett ránk Laci, a kaposvári csapat negyedik tagja.

– Nem tudjuk – ingatta a fejét Dominik. – Csak tippeltünk.

– Mindenesetre köszi a segítséget, teljesen lefagytam a szervező előtt – dünnyögte Andi, és hálásan pillantott Rajmundra.

– Nincs mit – felelte Rajmund, aztán Vivi felé fordult, aki éppen lefotózta a kapott gumikacsás képet, aztán elküldte Kocsisnak.

Alig két perc múlva mind a négyünk telefonjára megjött az értesítés.

Szirtes gimnázium megosztott egy bejegyzést. Most.

„Bréking!!! Szirtes-drukkerek, figyelem!! Iskolánk négy versenyzője a Hortobágyon megkapta az első, IOV-on belüli feladat instrukcióját!!! A mellékelt fotón látható, hogy a Szirtes-csapat hamarosan milyen kihívással néz majd szembe! Csapatunk a kétszemélyes feladatra Major Sárát és Fehér Rajmundot küldi!!!”

A poszthoz azonnal érkezni kezdtek a hozzászólások.

„Mi ez a sok felkiáltójel?”

„Kocsis mit üvöltözik?”

„Mérvan brékingben a Kocsis?”

„Kocsis brékingel, beszarok”

„Mi ez a kacsa a képen?”

„Nem tudom, de Felcser tuti rámászik”

„SÍROK!!! XD”

„Úristen, topkomment. LOOOL”

„Ettől a beszólástól a megfázás kapott el engem XD”

„:DDD”

„Most ez mi? Mennek feladatra?”

„Gondolom...”

„Én leiratkozom erről a szarról, nem szeretem ezt a csapatot. Ti?”

„Én sem szeretem, de nem iratkozom le.”

„Hülye vagy? Dehogy iratkozom le. Nem szeretem őket, de Kocsis állítólag főzni fog az Instán. Látnom kell.”

„Én csak a kommentek miatt vagyok itt, nem iratkozom le”

„Én is imádom a kommenteket. Akkorákat röhögök azon, hogy mit írtok Felcserről”

„Én is maradok. Nem drukkolok a mostani csapatunknak mert nem szimpik, de a kommentek világiak”

„Francokat. Követem tovább, végre van valami. A tegnapi napom 100% unalom. A mai 100% Kocsis”

„Nekem tegnap 100% unalom, ma 50% Kocsis, 50% rosszindulatú röhögés a kommenteken”

„Jaja. Nekem is 100% unalom a tegnap. Ma meg 60% Kocsis, 50 % tanulás a matek pótvizsgára”

„TE ÁLLAT XDDDD”

„Najó ezen a kommentem meghaltam”

„Visítok emberek”

„Halljátok, valaki tudja, hogy Rajmundnak mi az Instája?”

„Tessék, LINK”

„És Sárának?”

„Neki nincs”

„De van neki!”

„Nincs, kerestem, de nem találtam”

„@majorsaraisdead”

„Igen, az az. Én bekövettem.”

„Én mind a négy versenyzőt”

„A ribancVivit is????”

„Aha. Csak amíg a verseny tart”

„Hát én nem szennyezem vele a telefonomat...”

„Emberek, mi ez a gumikacsa?”

„Ezzel lesz a feladat, vagy mi.”

„Ja ok. És kit küldünk?”

„Te fogyatékos vagy? OLVASD EL A POSZTOT! Oda van írva. Rajmund és Sára megy.”

„Anyád a fogyatékos”

„Rendesen meglepődtem ezen a gumikacsán. Először azt hittem Kocsis a fürdőkádjából élőzik LOL”

 „Én el is képzeltem... pfuj”

 „Tudjátok mi lesz pontosan a feladat?”

„Valami a gumikacsával”

„TéNyLEg? nANEMOnd”

„Szerintem gumikacsaverseny lesz.”

„Mi a szar az a gumikacsaverseny?”

„Gumikacsák versenye. XD”

„Halljátok, a gumikacsaversenyhez benn kell lenni a vízben? Mert ha jól látom, Fehér Rajmund megy a feladatra. Megnézném vizesen. IS.

„Adom XD”

„Jaj ne már, csajok, ne itt csorgassátok a nyálatokat Fehér miatt.”

„Na mintha Major Sára TikTokja nem ugrott volna az egekbe reggel óta... Azt ki nézi kedves fiúk???”

„Mi csak tájékozódtunk a versenyzőkről...”

„LOL. Hogyne.”

„Sárát én is követem. Brutál jók a táncos videói.”

„Mert brutál jó táncos”

„Volt”

„Muti. Küldjétek el a linket pls.”

„Tessék. LINK.”

A kommenteket átfutva bezártam a suli oldalát, és visszatettem a telefonomat az asztalra, aztán előrehajolva megfogtam egy fadarabot a Jenga toronyból, és óvatosan kihúztam. Dominik erősen koncentrálva figyelt, aztán amikor látta, hogy sikerül, mosolyogva biccentett, és tanulmányozni kezdte a tornyot, hogy melyik fa téglatestet válassza. Pont ennyire érdekelt minket, hogy miket írnak a suliból.

Pedig láttam a kommentek között újra, hogy már megint ott volt Sziszi, aki a jelek szerint nem bír magával, és képtelen ignorálni azt, hogy bejutottam az IOV-ra. Nem tudja elengedni, nem tudja figyelmen kívül hagyni, hanem ott van, nézi, figyeli, beszélgetést kezdeményez, kérdezi a véleményeket. Ő volt, aki azt írta, leiratkozik erről a szarról, mert nem szereti ezt a csapatot. Hát hogyne. Ezt írta, igen. De én jól ismerem, és pontosan tudom, hogy nem fog leiratkozni, ott lesz végig, és figyelemmel kíséri majd az egészet. Az egykori legjobb barátnőmet nem kell bemutatnia nekem senkinek, pontosan tudom, hogy megőrül attól, hogy benne vagyok a Szirtes csapatában, mert akkor, amikor fél évvel ezelőtt mindent rám kent, és úgy alakította, hogy egyedül vigyem el a balhét, akkor azt hitte, teljesen megsemmisített. Csakhogy ez nem így történt, most pedig biztos frászban van attól, hogy feltámadtam a hamvaimból, mint egy főnix, mert nem tudhatja, mire vagyok képes. Vagy talán az a baja, hogy pontosan tudja. Az embert sokfajta csalódás éri az élete során, és egyik sem ugyanolyan, mind teljesen máshogy hat. Máshogy csalódunk fiú miatt, máshogy kudarc miatt, máshogy okoz csalódást egy beteljesületlen vagy meghiúsult terv, és máshogy csalódunk egy rég várt dologban is, ami aztán nem azt adja, amit vártunk tőle. Minden csalódás más, de azt gondolom, abban mindenki egyetért, ha azt mondom, hogy a legintenzívebb mégis az, amikor a legjobb barátnőben kell csalódnunk. Velem legalábbis így volt. Mert amíg más csalódás miatt befordultam, vagy éppen sírtam, esetleg szomorú voltam vagy reményvesztett, addig az, amikor Sziszi ott állt előttem, mögötte a közös (!) csapattársainkkal, és engem éppen felelősségre vontak, ő pedig anélkül, hogy kérdezték volna, azt mondta: „A Sára volt. Egyedül ő!”, akkor egy darab meghalt bennem, vagyis inkább a legjobb barátnőm halt meg bennem, és én egy percig sem gyászoltam, hanem onnantól kezdve mély megvetéssel és dühvel gondoltam a kapcsolatunk minden felesleges percére. Soha semmi nem okozott akkora ürességet bennem, mint amikor a legjobb barátnőm és a barátaim mindent rám kenve kifaroltak a történetből, magamra hagyva engem a szarban, ráadásul a közös szarban, ami után jött a kirúgásom, jött a fegyelmi, és kis híján egy ezeknél is nagyobb ügy. Hajszál választott el attól, hogy durvábbá váljon a helyzet, Szilvia pedig egyszer sem kért bocsánatot, sőt, ami azt illeti, még ő neheztel rám. És hogy miért? Passz. Talán nem bír a lelkiismeretével. Ha egyáltalán van olyanja. Talán könnyebb úgy élnie az életét, hogy utál engem, mert akkor könnyebben elszámol saját magával és a tetteivel. Felőlem aztán csinálja. Mit bánom én? Egy percig sem szomorkodtam miatta, és még csak azt sem tudom mondani, hogy fájt, amit tett velem. Nem. A legjobb barátnőm árulása csak dühöt váltott ki belőlem, és megvetéssel kevert színtiszta gyűlöletet. Semmi mást.

– Sára? – szólt rám Dominik, a jelek szerint nem először, mire kitisztult előttem a kép. – Te jössz – mutatott a Jenga toronyra, én pedig óvatlanul kihúzva egy fadarabot ledöntöttem az egészet. Hoppá.

8.

Vacsora után kivétel nélkül mindenki benyomult a játékterembe, ahol a színes melegítőt viselő csapattagok abszolút elvegyültek, és egymást váltották a játékoknál. A legtöbb szervező a teremben tartózkodott, és elégedetten konstatálta, hogy köszönhetően a hely atmoszférájának és a klubhangulatnak egy helyen tudják a csapatokat, így azzal nem volt gondjuk, hogy ki merre van. Mi ugyanoda ültünk vissza, ahol vacsora előtt voltunk, és a bézs csapattal unózva ütöttük el az időt. A többi iskola résztvevője továbbra sem invitált minket semmilyen játékba, nem hívtak biliárdozni, vagy ajánlották fel, hogy csocsózzunk a nyertessel. Semmi ilyesmi nem történt, azonban az ismételt jelenlétünkkel sikerült tudatosítanunk bennük, hogy eszünk ágában sincs kihúzónak lenni vagy különcködni. Ott voltunk, ahol a többi csapat, akkor is, ha nem beszéltünk egymással, vagy nem nyitottak felénk. Nem számított, láttuk őket, ők pedig láttak minket. A vacsora utáni játéktermi állapotot tehát zsibongónak jellemezném, a csendes hortobágyi helyszín közepén egy teremnyi gimnazista játszott, zenélt, videózott, üvöltözött, ismerkedett, bosszankodott és röhögött, attól függően, hogy éppen mit csinált, miközben a minden négyfős csapat egyik tagján ott virított a CsK kitűző. Ez volt az IOV első estéje, amikor a táborba bejutott tizenhét csapat mindegyike versenyben volt még.

– NEEE! – ordította el magát Dominik felháborodva, és ledobta a kártyalapokat az asztalra, aztán felpattanva ide-oda járkált.

– Nem úgy értettem – húzta be a nyakát Keri, és a matekos fiú Dominik reakcióját látva inkább visszavette a plusz négyes lapot. – Inkább akkor felveszem én – vette vissza a lapját, mi pedig ezt látva olyan hangosan röhögtünk fel, hogy még a léghokit játszó ezüst csapat is megállt egy pillanatra és felénk fordult, aminek következtében véletlenül becsúszott a kapuba a korong.

– Ne már, ha van plusz négyed, akkor dobd – szóltam a szemüveges fiúra. – Nyugodtan dobd a plusz négyet – kértem el.

– Jó, de – fogta halkra – nem akarom, hogy leüssön – suttogta rémülten Dominik felé biccentve, aki még mindig idegesen járkált.

– Dehogy. Miért ütne le? – nevettem ösztönösen.

– Ő mondta – pillantott Vivire, aki ezt azonnal határozottan cáfolta.

– Én? Én nem – jelentette ki.

– De. Amikor bemutattad magatokat – magyarázta halkan.

– Azt mondtam, bunyósként ismerik – nevetett fel Vivien a haját hátradobva, a bézsek fiú tagjai pedig megbabonázva nézték a szemben lévő kanapén ülve. – Egyébként pedig ne foglalkozz vele – legyintett.

– Miért, nem igaz? – kérdezte a matekos fiú.

– De – felelte Vivi szórakozottan.

– Mennyi volt? – ült vissza Dominik a székre, és a kiengedett haját hátrafésülve dühösen leszámolta a lapokat. – Nyolc?

– Tizenkettő – hezitált Keri. – De lehet nyolc, te tudod, csak ne bánts.

– Mi? – kérdezte Dominik értetlenül. – Most nyolc vagy tizenkettő?

– Dominik, vegyél fel tizenkettőt – szóltam közbe röhögve.

– A francba – forgatta a szemét, és újból hátrafésülte a haját. A mozdulattól a fiúk összerezzentek, mire Dominik furcsán nézett rájuk.

A lapokat felvéve Dominik majdnem az egész paklit a kezében fogta, és megállás nélkül bosszankodott, miközben tovább játszottunk.

A telefonunk egyszerre villant fel az asztalon, és az UNO-parti kellős közepén, amikor éppen Andi kért sűrűn elnézést a németes csapattársától, amiért egy lappal megfordította a játék irányát, mi megnéztük, hogy miről jött értesítés. Az Instagram küldte a notifikációt Kocsis oldaláról, ugyanis elindult a KK-adás. Vagyis a Kocsis Konyhája.

A szalaghirdetésemre rányomva a telefonomon azonnal megjelent az igazgató Instája, aki a konyhájában élőzött. Stílusosan egy piros kötény volt rajta, a telefonját valahol az ablaknál támasztotta ki, így mindkét keze szabad volt. A felvételen Kocsis a konyhapult előtt állt, egyik kezében egy hagymát fogott, a másikban pedig egy bazinagy kést.

–  Jó estét, IOV-rajongók. Mint ahogy már említettem, a mai első KK-adásban gulyáslevest fogunk készíteni a Hortobágyon tartózkodó Szirtes-csapat tiszteletére.

–  Ez mi? Amit néztek? – kérdezte Andi, aki akaratlanul is rálátott a kijelzőnkre.

–  Az igazgatónk – feleltük egyszerre.

–  Mit csinál? – kérdezte furcsa arckifejezéssel.

–  Gulyáslevest – válaszolta Dominik.

–  És... miért? – értetlenkedett tovább.

–  Hát ez az, amire valószínűleg csak ő tudja a választ – mondta Vivi.

–  Érdekes... – jegyezte meg Andi, és elővette a telefonját, és megkérdezte tőlünk Kocsis Insta-nevét, aztán az igazgatónkat megtalálva érdeklődve figyelte a streamet.

Egyébként úgy tűnt, hogy az első KK-adást egészen sokan várták, mert a bejelentkezést követően záporozni kezdtek a kommentek, így miközben az igazgató a hagymát próbálta felszeletelni, a nézők megállás nélkül írogattak olyanokat, mint „Fater, vigyázz azzal a nagy késsel”, vagy éppen „Ez lesz a háttérképem, baszki, Kocsis a késsel!”, „Úgy megijedtem a késes Kocsistól, hogy az ablak ugrott ki rajtam”.

Az igazgató ezúttal nem igazán figyelt a kommentekre, mert éppen próbálta precízen előkészíteni a gulyásleves alapanyagait, mi pedig összenézve a többiekkel inkább kikapcsoltuk az élőt, és folytattuk a kártyázást.

–  Bocs – szólt Vivi, és lerakott egy plusz kettőt.

–  Semmi gond – vágta rá Andi, és ő is lerakott egy ugyanolyat.

–  Áááá – kiáltott fel Laci, aztán vigyorogva körbenézett. – Csak vicceltem – közölte, és lerakott ő is egyet.

–  Nálad van a plusz négy, ugye? – húztam össze a számat, Rajmundra nézve. Merthogy ő következett. Utána meg én.

– Mit gondolsz, Major? – vigyorgott rám Rajmund.

– Nálad van – közöltem határozottan. – Ne kímélj, dobd – sóhajtottam megadóan, tudva, hogy nincs más választásom.

– Bocs – nézett a szemembe, aztán ledobott egy lapot. – Bocs, Laci – tette hozzá, én pedig szájtátva pillantottam a ledobott lapra, ami nem a plusz négy volt. Hanem a visszafordító lap, amivel Rajmund megváltoztatta a játék irányát. Nem én következtem.

– Na ne már – dühöngött Laci, és szitkozódva kezdte felvenni a lapokat, én pedig gyanúsan méregettem Rajmundot, aki vigyorogva felém mutatta a lapjait. Ott volt a plusz négyes lap.

– Kösz – tátogtam mosolyogva, aztán a következő körben elgondolkodtam a lapjaimon. A kezemben tartott lapok mögül Rajmund tettetett felháborodással nézett rám.

– Gyerünk, Major, dobj valami jót – közölte.

– Nem tudom... – tűnődtem el azt imitálva, hogy nagyon gondolkodom.

– Hallod, az előbb megmentettelek. Major! – állt fel a fotelből fenyegetőn, mire hangosan felröhögve megráztam a fejem.

– Jó, tessék, válassz – mutattam felé a lapjaimat.

– Na így mindjárt más. Add ezt – vett el egy kék kettest, mire még jobban felröhögtem, és a nevetéstől rázkódó kezemben tartottam az immáron felfedett lapjaimat.

– Ők ugye nem értik ezt a játékot? – kérdezte Keri értetlenül nézve ránk.

– De, csak sajátosan játsszák – legyintett Vivi, aztán kapcsolt. – Uno – mondta büszkén, egy lappal a kezében.

Majdnem fél tizenegy volt, amikor a csapatok egyenként elkezdtek kiszállingózni a játékteremből. Mivel az IOV-élménytáborban nincs sem lámpaoltás, sem pedig takarodó, a szervezők néma csendben, szó nélkül hagyták, hogy addig maradjunk, amíg akarunk, és talán maradtunk is volna reggelig akár, csakhogy két dolog is volt, ami miatt egy idő után mind arra jutottunk, hogy visszavonulunk a házainkba. Az első, hogy hosszú napunk volt, és a hajnali indulás óta mindenki kellően kifáradt. A másik, és egyben fontosabb indok, amiért végül nem dorbézoltunk sokáig, az volt, hogy nem tudtuk, mikor vár ránk a feladat. Éjjel? Hajnalban? Reggel? Vagy csak valamikor a nap folyamán? Semmi infónk nem volt ezzel kapcsolatban, a szervezők arcáról pedig lehetetlen volt bármit is leolvasni. Így aztán akkor, amikor az első csapatok kezdtek elköszönni, mi is összepakoltuk a Jengát és az UNO paklit, majd felállva az fotelekből a kijárat felé indultunk. Voltak, akik a frissen felszabadult biliárd- és léghokiasztalt elfoglalva még gyorsan belekezdtek egy körbe, de általánosságban fél tizenegy után a csapattagok elmentek aludni. A kijárathoz érve Pannával és a pink csapat három másik tagjával futottunk össze. Úgy tűnt, a lakótársunk azóta sem hagyta abba a szövegelést, amióta otthagytuk a házban.

– Hát ti? Nem is láttalak titeket – kezdte, és sorban felnézett ránk. – Merre ültetek? Ott hátul? Takarásban lehetettetek. Mondjuk, olyanok is ezek a kanapék meg fotelek. A nagy háttámlája miatt lehet. Ilyesmink van otthon. A mamám már egy csomószor nem vett észre így, pedig ott voltam a nagyszobában, de ő meg azt hitte, nem vagyok. Vicces volt. Á, te lettél a csapatkapitány? – nézett Andira, miközben kimentünk az ajtón. – Nálunk Tibi lett. Ő a Tibi – mutatott egy ugyanolyan alacsony, és meglehetősen fiatal srácra. Sőt, ha jobban megnéztem, a pink melegítős csapat mind a négy tagja nagyon-nagyon kicsinek tűnt. Az IOV-on nem jellemző, hogy kilencedikeseket küldenének az iskolák, olyanról meg nem is hallottam, hogy mind a négy tag ennyire fiatal, a pinkek azonban nagyon úgy néztek ki, mintha mind kilencedikesek lennének. A csapatok összetétele általában tizenegyedikes diákokból áll, esetleg egy-egy tizedikes kerül be a négyesbe, de ahogy elnéztem az eligazításnál, az étkezésekkor vagy éppen a játékteremben töltött idő alatt a többi versenyzőt, alig láttam köztük kicsiket. Kivéve a pink csapatot.

Megkérdeztem volna erről Pannát, de nem engedett, mert egyszerűen képtelenség volt mellette megszólalni, a pink csapat lány tagja olyan volt, mintha nem lenne szüksége oxigénre. Bármiről beszélt, azt gyorsan tette, és azelőtt témát váltott, hogy reagálhatott volna az ember. – Tőlünk Palkó és Dani megy a feladatra. Nem tudtunk másra gondolni, mint gumikacsaversenyre. Lehet, hogy túl egyértelmű, de erre jutottunk. Tőletek ki megy? De jó, milyen lámpák ezek? – nézett szét Panna a házsorok közötti kivilágított útra.

– Lányok, ő ki? – kérdezte Dominik mellénk lépve.

– A negyedik lakótársunk – feleltük egyszerre Vivivel és Andival.

– Aham – bólintott elgondolkodva, miközben Panna hátrafordulva megállt, és bevárt minket. – Anyám nem szereti a hosszú hajú fiúkat – közölte teljesen random, mire Dominik megrökönyödve nézett le a lányra, aztán segítségkérőn felénk fordult. – De szerintem tök menő. Gumizod, vagy mivel van összefogva? – szállt rá Dominikra, aki már nyitotta a száját, hogy mondjon bármit, de nem volt rá lehetősége, mert Panna anélkül lépett túl a témán, hogy választ kapott volna. Neki nincs szüksége válaszra.

Az utolsó előtti házakhoz érve Dominik szinte bemenekült a miénkkel szemben lévőbe, Panna pedig, aki ezt vagy nem érzékelte, vagy nem érdekelte, Andival és Vivivel lépett be a mi házunkba, úgy magyarázott tovább nekik. Én utolsóként már éppen utánuk mentem volna, amikor Rajmund szólt, mire megálltam, és a csillagos ég alatt megfordulva ránéztem.

– Izgulsz? – kérdezte.

– Nem – mondtam őszintén.

– Oké. Aludj jól, Major, holnap rajtunk a világ szeme – mosolygott rám.

– Te is – biccentettem, aztán amikor Rajmund bement a házukba, és becsukta maga mögött az ajtót, én megálltam egy pillanatra a hűvös nyár eleji estében, és elfordítva a fejem a puszta felé indultam.

Az utolsó, lakatlan két ház között lépkedve a táborhely széléig sétáltam, belebámultam az előttem elterülő sötétségbe, és a hatalmas semmit nézve fél lábbal megtámaszkodtam az egyik vízszintes gerendán, és hosszú percekig álltam ott, hallgatva a róna éjszakai hangjait. A hátam mögül váratlanul hangokat hallottam, így megfordultam, és a táborhely halovány sárga lámpafényében figyeltem a felém közeledő sziluettet. Csupán a kontúrból felismertem a nagydarab fizikatanáromat, aki oda sem érve hozzám így szólt:

– Sára, befelé a házba, takarodó van.

– De... a főszervező azt mondta, hogy a házirend... – kezdtem érvelni azzal, amit Róbert mondott az eligazításkor, mire Tahi megrázta a fejét, és mogorván nézett rám.

– Az az IOV házirendje. Ez meg az enyém. Én felelek értetek, én pedig azt mondom, hogy tizenegy óra, nyomás aludni – közölte, és még füttyentett is egyet, ahogyan a ház felé biccentett, jelezve, hogy menjek be.

A szememet forgatva ellöktem magam a kerítéstől, és a pulcsimon keresztül megdörzsölve a karomat a csípős hidegben komótosan benyitottam a házba, aztán bementem. Tahi még utánam szólt, hogy pár perc, és bekopog hozzánk, szóljak a többieknek, csak előbb ellenőrzi a fiúkat.

Andi már a fürdőszobában volt, Panna hanyatt feküdt az ágyán, és a füléhez tartva a telefonját megállás nélkül beszélt. Azt hiszem, az anyukáját nem engedte szóhoz jutni, de ez csak tipp, ténylegesen nem jöttem rá. Vivi a saját ágyán ült a piros melegítőjében, kapucnival a fején, és a telefonját nyomkodva várt a fürdőszobára.

– Tahi mindjárt jön egy csekkolásra – szóltam.

– Nem lep meg – legyintett továbbra is a telefonjába merülve.

A saját ágyamra leülve én is elővettem a mobilomat, aminek kijelzőjén az értesítések hosszú szalagja sokasodott. Csak azalatt jött négy új, amíg rápillantottam. A legtöbb az új Instagram-követőimet és a TikTok-oldalam interakcióit jelezte, ami azért is vicces, mert újabban egyik felületemet sem használom, sőt, az Instámon még kép sincs, totálisan kipucoltam az egész profilomat, úgyhogy aki azt követni kezdte, az borzasztóan okos, a nagy semmit látja ott, de egyébként a TikTokon sem jártam hónapok óta, az értesítéseim alapján a régebbi táncos videóimat kedvelték, meg szóltak hozzá páran. Figyelmen kívül hagyva mindent, ami szalaghirdetésként jött a telefonomra, fél percre rácsörögtem anyura, hogy azért jelezzem, megvagyok, meg ilyesmi, de miután Kocsistól már mindenről tudott velem és a versennyel kapcsolatban, mert az igazgató folyamatosan tájékoztatja a versenyzők szüleit, végül még a vártnál is hamarabb leraktuk, mert semmi újjal nem tudtam szolgálni.

Andi végzett a fürdőszobában és a haját fésülve jött ki, majd pizsamában leült az ágyára törökülésben.

– Puszi, puszi, szia, puszi – tette le a telefont Panna, majd a pink melegítőjében felpattant az ágyáról és a szekrényhez sietett. – Mehetek én?  Vagy ti akartatok? Ha nem gond, mennék előttetek, gyors leszek, ígérem. Bocs, nem bunkózásból, csak még meg akarok nézni egy videót a kedvenc youtuberemtől, de harminc perces, és aludni is kéne, elvégre nem tudjuk, mikor lesz a feladat, és hiába nem én megyek tőlünk, azért ott akarok lenni, amikor a fiúk elmennek. Ha egyáltalán elmennek, mert lehet, hogy itt táboron belül lesz a kacsás dolog, ki tudja – hadarta, miközben összekapkodta a piperecuccát a szekrényéből, és az állával megtámasztva a kezében fogott törölközőjét, pizsamáját és neszesszeres tasakját, besietett a fürdőszobába.

Mi még épphogy csak felocsúdtunk a hirtelen beállt csendből, amikor három erőteljes, határozott kopogás hallatszott az ajtón.

– Én vagyok. Bejövök. Halljátok, bejövök! – kiabált kintről Tahi, mire Andi az ágyán ülve nyakig magára rántotta a takaróját, mi pedig Vivivel ugyanúgy maradtunk, ahogy voltunk, a saját ágyunkon ülve. A következő pillanatban a fizikatanárunk benyitott az ajtón, és bedugta a fejét a résen, úgy nézett körbe. – Felcser és Major rendben a helyén van – ellenőrzött minket, és elégedetten bólintott, amiért ott voltunk, ahol tudni akart minket. – Ez maradjon is így! – utasított mogorván.

– Oké – feleltük egyszerre Vivivel, mire Tahi még egyszer összehúzott szemmel, szigorú arckifejezéssel meredt ránk azt sugallva a tekintetével, hogy „meg ne próbáljunk máshogy cselekedni”, aztán hátrafordult, és elkiáltotta magát.

– Fehér, mit nem értesz azon, hogy maradj a házban? Ezt az egyet kértem konkrétan egy perce. Mondd, neked baj van a rövid távú memóriáddal? Húzzál vissza! – csapta be maga mögött az ajtót otthagyva minket a házban, aztán még odakintről hallottuk, ahogyan a fizikatanár Rajmunddal vitatkozik.

Vivivel visszatartott nevetéssel hallgattuk a beszűrődő lármát, Andi pedig a tanár távozását követően leengedte maga elől a takaróját, majd végigfeküdt az ágyán a térdeit felhúzva, hogy ne lógjon le a végén a lába, és a telefonját maga fölé emelte, úgy görgette a kijelzőjét.

– Rohadt vicces – dünnyögte halkan, de mivel éppen néma csend volt a szobánkban, Vivivel tisztán hallottuk a bézs csapat kosarasának csalódott megjegyzését.

– Minden oké? – érdeklődött Vivi, felé fordulva.

– Persze, csak a mi igazgatónk is kirakta a csapatunk képét a suli oldalára... – közölte szomorúan.

– És? – kérdeztem.

– Semmi, csak szemetek a kommentek – zárta le a kijelzőjét, és maga mellé dobta a telefonját, aztán meredten bámult felfelé, a plafonon lévő pókhálószerű repedést vizsgálva.

– Veled kapcsolatban? – kérdeztem elfordulva a telefonomtól, amit a párnámra helyezve az ágytámlának támasztottam, miközben a megnyitott kamerában nézve magam egy nedves sminklemosó kendővel törölgettem a szemem. A mozdulatban megállva Andira pillantottam, aki az ágyán fekve beletúrt a hajába, és halkan, eléggé megtörve válaszolt.

– Persze hogy velem – ingatta a fejét. – Ki mással. Van egy feltöltött kép a csapatunkról, amin négyen vagyunk, szerintetek kit szúrnak ki elsőként? Nyilván engem – dünnyögte. – Mert annyira rohadt eredeti, nem hallottam még a magasságommal kapcsolatban minden vicces jelzőt az elmúlt kicseszett tizenhét évemben – bosszankodott.

– Mit írnak? – kérdezte Vivi.

– Egészen pontosan azt, hogy… – nyúlt a párnája mellé Andi, és tapogatva megkereste a telefonját, aztán újra a feje fölé emelte, úgy nyomkodta tovább. – Az a top komment, hogy „azta, nem semmi, zsiráf a Hortobágyon” – olvasta fel, mi pedig Vivivel unott arccal meredtünk Andira.

– És ez ki szerint vicces? – kérdeztem.

– Százhetvenhat ember szerint – pillantott a kommenten lévő reakciókra.

– Á, szóval százhetvenhat élettelen szararc nevetett ezen. Gratulálok... – forgatta a szemét Vivi.

– Kösz, ez jól esett – mondta, aztán felváltva nézve ránk, hozzátette: – Rendesek vagytok.

A megjegyzését csak egy kedves mosollyal konstatáltuk, aztán én tovább dörzsöltem a szemem a sminklemosómmal, Vivi pedig visszamerült a telefonjába, majd a fürdőszoba irányába fordultunk, ahol kinyílt az ajtó, és Panna sétált ki a pizsamájában. A kilencedikes lány felcopfozott hajjal, az arcán egy-egy krémpöttyel (amit a pattanásaira kent rá) jelent meg, és szótlanul sétált az ágyához. Ezen annyira meglepődtünk, mármint a szótlanságon, hogy mindhárman ámulva néztünk utána. Panna anélkül, hogy bármit mondott volna, felmászott az ágyára, magára húzta a takaróját, és a fülébe dugva a fülhallgatóját megnyitotta a YouTube-ot, amikor észrevette, hogy elkerekedett szemmel bámuljuk mind a hárman a saját ágyunkból.

– Évszhakhai shin – mutatott a szájára.

– Mi? – kérdeztem a homlokomat ráncolva.

– Óóó – értette meg Vivi, és az ágyán feltérdelve átnyúlt hozzám, és meglökte a vállamat. – Ó, én tudom, mi ez, nekem is volt. Éjszakai sín van a fogán – fordította le. – Nehéz beszélni vele – közölte, mire Andi is feltápászkodott, és meglepetten nézett a pink csapattagra.

– Azt mondod, nem tud beszélni?

– Nhem nhagyon – rázta meg a fejét Panna, aztán mérgesen összehúzta a szemöldökét. – Mhit nevhettek? – kérdezte. – Hm? Mvi vhan? – mérgelődött, miközben én a párnámba fúrva a fejem, rázkódó vállal nevettem, Andi a másik oldalon hanyatt fekve, a szemét eltakarva, felhúzott lábával dobogott, Vivi pedig visszatartott röhögéssel, minden erejével azon volt, hogy meggyőzően hangozzon.

– Nem rajtad, tényleg, csak a szituáció... – próbálkozott, de aztán feladta, és az ágyára fekve belőle is kitört a nevetés.

Pannáról tehát kiderült, hogy legalább éjszaka kénytelen csendben lenni, és ez éppen elég volt ahhoz, hogy nyugodtan teljen az elalvás előtti idő a házunkban. Miután sikerült abbahagynunk a röhögést, mindenki elfoglalta magát. A kilencedikes YouTube-csatornát nézett bedugott füllel, Andi a fal felé fordulva az ágyán, felhúzott lábbal elaludt, mi pedig Vivivel egymást váltottuk a fürdőszobában, majd amikor mindketten elkészültünk az alváshoz (ő egy boxeralsót és egy bő pólót viselt, én pedig a (volt) tánciskolám ujjatlan pólóját és egy tréninggatyát), lefeküdtünk a fejnél összetolt két ágyra, és miután lekapcsoltuk a falra szerelt éjjelilámpákat, a telefonjainkat a kezünkbe véve neteztünk. A helyiséget csak a kijelzők fénye világította be, én pedig feltettem a fülesemet a fejemre, és átpörgettem az Instát lájkolva, vagy éppen elmentve a követetteim által feltöltött táncos videókat.

Valahogy így, telefonnal a kezemben, instázás közben nyomott el az álom, hajnalok hajnalán pedig már fel is ébredtem. Persze nem magamtól, hanem attól, hogy odakint virradt, és a hortobágyi helyszín egészen hangosnak hatott a korai órában.

– Mi a... – néztem magam elé, és a hajnali fényben megdörzsöltem a szemem, pár pillanatot adtam magamnak, hogy realizáljam, egyáltalán hol vagyok, aztán ahogyan körbenéztem, és észrevettem a másik három alvó lakótársamat, derengeni kezdett, hogy Kocsis elküldött az IOV-ra, úgyhogy a Hortobágyon éjszakáztam. – Most komolyan – suttogtam feltápászkodva a fekhelyemről a sneakersembe bújva, és úgy, ahogy voltam, nyakamban a fülesemmel, megfogtam a telefonomat, aztán az ajtóhoz indultam, hogy megnézzem, mi ennyire hangos.

A házból kilépve a levegő csípős volt a fájdalmasan hajnali órában, az égbolt alja a sötétszürkéből épphogy csak világosodott, én pedig a két utolsó ház között átsétálva az élménytábor végét jelentő fagerenda kerítésig mentem, ahonnan ráláttam a végtelen pusztára. Fogalmam sincs, mennyi madarat láttam az égboltról leszállni a rónára, majd újra felröppentek hatalmas rajban, mintha csak együtt tudnának mozogni. Ámulva követtem tekintetemmel a madarak táncát, miközben a szemem előtt elterülő puszta egyenesen a pirkadó égig ért, és megmagyarázhatatlan boldogságot érezve csodálattal néztem a jelenetet a kerítésre támaszkodva, az alkaromon pihentetve az államat. Hiába készítettem néhány felvételt a telefonommal, semmit nem adott vissza belőle, így aztán inkább elraktam, és csak bámultam magam elé, átadva magam a látványnak. 

Nem is tudom, meddig álltam ott, csak úgy nézve a madarakat és a végtelen tájat, de egy idő után feltűnt, hogy ébredezni kezd mögöttem a tábor. Egyre több házból szűrődött ki beszélgetés, a sportolók edzeni indultak, és az étkező irányából is megkezdődött a reggeli csörömpölés, ahogyan a konyhások készülni kezdtek, így aztán én is visszasiettem a saját szobánkba, hogy elkészüljek.

A többiek még csak akkor ébredeztek, amikor én már végeztem a fürdőszobában, és a kicsi helyiségben a tükör előtt állva megkötöttem a bikinifelsőm nyakpántját, majd felhúztam rá egy ujjatlan piros pólót, belebújtam a piros melegítőnadrágomba, és felkaptam a szirteses piros pulcsimat is. Mivel vizes feladatra készültem, a hajammal nem bajlódtam, hanem egyszerűen csak beletúrtam, hagyva, hogy ott választódjon szét, ahol akar, aztán vízálló szemspirállal kifestettem a szemem, feltettem a karkötőimet és a nyakláncomat, és már készen is álltam. Csak azt nem tudtam, mikor és mire. És ezzel nem voltam egyedül.

Mindenki arra számított, hogy hajnalban, de legkésőbb reggeli előtt tutira elviszik feladatra a kiválasztott csapattagokat, így aztán a legtöbben tanácstalanul érkeztek reggelizni, ahol teljesen normálisan elkezdődött az étkeztetés. Semmi jele nem volt annak, hogy bármi történne.

Az ajtón belépve Vivivel a svédasztalhoz mentünk, és amíg ő bemondta a nevét, és megvárta, hogy a konyhás kihozza neki a spéci gluténmentes tálcáját, addig én szedtem magamnak tükörtojást egy kis paradicsommal és paprikával, majd egy zsömlét elvéve a kosárból Vivivel együtt az asztalunkhoz mentünk és leültünk.

– Mit gondolsz? – pillantott körbe Vivi aggodalmaskodva, miközben a kanalával kimert egy adagot a chiapudingjából.

– Hogy kellően feszültek a csapatok – mondtam, és letörtem egy darabot a zsemlémből, majd beletunkoltam a tükörtojás sárgájába, ami szétfolyt a tányéromon.

– Azt hittem, már hajnalban lesz az első feladat – közölte.

– Mindenki – bólintottam. – Talán pont ez volt a szervezők célja.

– Valószínű – ismerte el.

– Sziasztok – köszönt ránk a szürke csapat négy fiú tagja, amikor elsétáltak az asztalunk mellett.

– Helló – intett Vivi.

– Sziasztok – köszöntem vissza.

Ők voltak az egyetlenek, akik felénk hederítettek, mindenki más maximum ránk nézett. Nem zavartatva magunkat nyugodtan reggeliztünk tovább, aztán Vivi feldobódva pillantott az ajtó irányába.

– Jönnek a fiúk – vigyorgott, mire én is odanéztem.

A pirosba öltözött Rajmund és Dominik az étkezőbe érkezve beállt a svédasztal sorába, aztán a tálcájukkal a kezükben odaléptek hozzánk, és leültek.

– Jó reggelt – köszöntek, majd Rajmund érdeklődve nézett rám. – Tudunk valamit?

– Semmit az égvilágon – feleltem.

– Klassz – ismerte el, majd egy késsel szétvágta a tányérján lévő kenyeret,  hanyagul rádobálta a szeletelt sonkát és sajtot, aztán az asztalon található ketchupből belenyomott egy adagot, végül az egészre rácsapott egy másik szelet kenyeret, összefogta a keze közt, és jóízűen beleharapott. Vivi értetlenül meredt rá, aztán a fejét megrázva ette tovább a pudingját, miközben az asztalra kirakott telefonjára pillantott.

– Na, Kocsis üzent – dünnyögte.

– Hogy? – kérdezte Dominik, aki éppen egy lekváros buktát tört ketté.

– Hogy mi van Rajmunddal és Sárával – olvasta fel. – Megírom, hogy még itt vagytok – vette a kezébe a telefonját, és villámgyorsan elküldte az üzenetet.

– Kíváncsi lennék, hogy mit gondolnak mások – tűnődött el Dominik, én pedig a villámat a kezemben fogva óvatosan körbefordultam, és hunyorogva néztem a többi reggeliző csapatra.

– Az arany csapat arról beszél, hogy szerintük nem is ma megyünk a feladatra. A sötétkékek abszolút nem a versenyről beszélnek, hanem valami filmről. Vin Diesel, talán – közöltem, és továbbpillantottam. – A pinkeknél Panna teljesen mindegy, hogy miről beszél, úgysem hagyja abba... A halvány rózsaszín két lány arról folytat eszmecserét, hogy a gumikacsa szerintük medencés feladat lesz, és itt tartják majd meg a tanárok szállásán. A türkizek a reggeliről beszélnek, az egyiküknek nem ízlik a sajt – fordultam vissza az asztalunkhoz, és miközben felszúrtam a villámra egy darab tükörtojást, szórakozottan a többiekre néztem, akik szájtátva meredtek rám.

– Oké, Major, mi volt ez, és hogy csináltad? – kérdezte Rajmund elképedve.

– Semmi, csak... – ingattam a fejem –, jól olvasok szájról – vontam meg a vállamat.

– Mégis mennyire? – érdeklődött Vivi.

– Ennyire – vigyorogtam, és bekaptam a villámra felszúrt tojást.

Az étkezőt amolyan menzáéhoz hasonló általános ricsaj töltötte meg evőeszközök csörgésével, tányérok egymáshoz koccanásával, és egy-egy leejtett kés vagy villa következtében beállt pillanatnyi csenddel, hogy aztán folytatódhasson minden tovább. Mi éppen végeztünk az evéssel, és a tányéraink és poharaink már üresen álltak, azonban voltak, akik éppen akkor érkeztek, például a világosbarnák, amikor Róbert két másik narancssárga ruhát viselő szervezővel együtt belépett az étkezőbe, és elkiáltotta magát.

– A feladatra felírt csapattagok pontosan nyolc órakor, tehát tíz perc múlva álljanak készen a főbejáratnál. A csapatkapitányok feladata, hogy mindenki érkezzen időben. Tíz perc! – fordult körbe, mire az egész étkezőben megfagyott a levegő.

– Elnézést – intett egy lila melegítőt viselő fiú.

– Igen?

– Akik még nem fejezték be az evést...

– Azok siessenek – közölte Róbert, meg sem várva a kérdés végét. – Ó, és nem árt, ha a feladaton részt vevő csapattagok fürdőruhával is készülnek – tette hozzá, majd a többi szervezővel együtt kivonult az étkezőből.

Abban a pillanatban eluralkodott a fejetlenség a csapattagok között. Aki még evett, gyorsabban kezdte elfogyasztani az ételt, miközben a csapatkapitánya üvöltött vele, hogy hagyja már abba. Akin nem volt fürdőruha, otthagyta az asztalon a félig elfogyasztott reggelit, és elrohant átöltözni. A frissen érkezők, vagy azok, akik még nem reggeliztek, kapkodva elkezdték zsebre rakni a svédasztalról azokat az ételeket, amiket mozdíthatónak ítéltek. Alma, müzliszelet, pékáru. Az egyik sötétzöld fiú melegítőnadrágjának zsebeibe legalább öt-öt zsömle volt belenyomva. A csapatkapitányok próbálták kiabálással rendre utasítani a csapattagjaikat, de ebből csak még nagyobb konfliktus lett, tekintve, hogy nem igazán hallgatott senki a saját kapitányára. 

A legnagyobb őrület közepette mi mind a négyen nyugodtan álltunk fel az asztalunktól, és még a tálcáinkat is visszavittük, holott ezt rajtunk kívül nagyjából senki nem tette meg.

– Köszönöm, életem – vette át a kis ablakon a konyhásnő a tálcámat, és a fejét kidugva meglepetten nézett körbe. – Hát ezekbe meg mi ütött? – kérdezte a kiabálást és futkározást látva.

– Elfogyott a lekváros bukta – közölte Rajmund. – Rosszul viselik... – tette hozzá a tálcáját átadva.

– Még ilyet – csodálkozott a konyhás, mi pedig elfojtva a nevetésünket kimentünk az étkezőből.

Még öt ráérős, nyugodt percünk volt, amikor is már a kapu előtt lévő padok egyikénél álltunk mind a négyen. Vivi és Dominik támogatóan várt velünk, én pedig Rajmunddal készen álltam a feladatra, miközben a táborhely, mint a vízzel lelocsolt hangyaboly, teljesen megzavarodott mögöttünk. Mindenki kiabált, csapódtak a házak ajtajai, porzott a száraz föld a rohangálástól, az egyik a medencéből lett kirángatva, a másik még a reggelijét akarta befejezni, megint más a csapatkapitányával vitatkozott, valaki pedig nem talált valakit. Eközben mi teljes nyugalommal ácsorogtunk a helyen, ahol várakoznunk kellett. Vivi éppen Kocsis részére készített egy képet a faasztalon ülő Rajmundról és rólam, ahogyan mellette állok, miközben Tahi sétált oda hozzánk.

– Mindenhol káosz, csak a Szirtes-csapat áll készen – jegyezte meg elgondolkodva. – Csak nem azt akarjátok, hogy büszke legyek rátok?

– Azért ne essünk túlzásba – vágta rá azonnal Rajmund.

– Helyes – értett egyet Tahi, és a szeme sarkában egy apró, alig észrevehető nevetőránc jelent meg. – Készen álltok?

– Igen – feleltem.

– Tudjátok, hogy mire?

– Nem – mondtam.

– Nagyszerű – dünnyögte Tahi. – Akkor mindent bele – biccentett, és körbepillantva látta, ahogyan érkezni kezd a többi csapat, ezért halkabbra vette. – Próbáltam puhatolózni a többi kísérőtanárnál, hogy mire számítanak az első feladatnál, de nem jártam sikerrel, nem túl kommunikatívak velem. Nem tudom, miért, még az étkezések alkalmával is egyedül ülök... – magyarázta.

– Gondolt már a tanár úr esetleg arra, hogy a tekintetéből áradó masszív embergyűlölet lehet a probléma okozója? – kérdezte Rajmund eltűnődve.

– Fehér, most már közel jársz ahhoz, hogy szájba verjelek – közölte a fizikatanár, mire felnevettünk.

– Esetleg itt az ideje, hogy a tanár úr is szocializálódjon egy kicsit... – jegyezte meg Dominik, visszafordítva Tahira a tanár felénk intézett tanácsát. Hogy is mondják? Karma is a bitch. Van egy ilyen feliratú pulcsim.

A megjegyzésre Tahi dünnyögött valamit, aztán mind a főszervező irányába kaptuk a fejünket.

– Kérném a feladatra induló csapattagokat, hogy jöjjenek ide – kiáltotta el magát Róbert.

– Indultok – tette össze a kezeit maga előtt Vivi, és ujjait kezdte tördelni. – Sára, Rajmund, ügyesen – ugrott oda hozzánk, és egymás után átölelt minket.

– Sok szerencsét, Sára – tette a kezét a vállamra Dominik, és mélyen a szemembe nézve megpróbált erőt adni, mire kedvesen rámosolyogtam. Ezután Rajmundhoz fordult, akivel csak összeöklöztek, és szavak nélkül is megbeszélték a dolgokat amolyan haver stílusban. Végül Tahi, aki minden igyekezete ellenére sem tudta leplezni, hogy mennyire izgul, Rajmundhoz és hozzám szólt:

– Nem tudom, mi vár rátok, fogalmam sincs, mit jelent a gumikacsás kép, pragmatikus ember vagyok, engem ezek a talányok és fejtörők az őrületbe kergetnek – közölte. – De hiszek bennetek. Nem is – rázta meg a fejét. – Bízom bennetek. Sára, benned azért, mert ügyes vagy és kitartó, Rajmund, benned pedig azért, mert tudom, hogy bármi is várjon rád, te vagy így, vagy úgy, de megoldod. Kamatoztasd azt az idegesítő tudásodat, hogy mindent megúszol, és ne ess ki – dünnyögte. – Sok sikert, gyerekek, maradjatok versenyben – nyúlt felénk esetlenül Tahi, aztán szerencsétlenkedve egymás után megpaskolta a vállunkat, mire mi Rajmunddal elindultunk Róbert felé, aki előtt már kettes sorba rendeződve álltak a feladatra induló csapattagok.

– Fehér – szólt utána Tahi, mire megálltunk, és kérdőn néztünk vissza a tanárra. – Soha nem mosod le magadról, hogy megfogadtad a tanácsomat, és azért ti ketten mentek az első feladatra, mert én azt mondtam – közölte önelégülten. – Te kis szófogadó – röhögött behúzott nyakkal, mire Rajmund bólogatni kezdett.

– Így van. Éppen ezért most nagyon kell vigyázni, hogy továbbjussunk, mert ha nem, akkor az a tanár úr hibája, hiszen ön küldte Sárát és engem... Úgyhogy csak ki ne essünk, ki ne essünk – tettetett rémületet, és ahogyan a kapcsolatukra jellemző, egy pillanat alatt megfordult a kedvük, Tahi mosolya köddé vált, és idegesen kezdett fújtatni, Rajmund pedig elégedetten mosolygott.

– Meg ne próbáld! Fehér! Nem mered! Hallod, Rajmund! Viselkedjél. Sára, figyeljél rá, jussatok tovább! – kiabálta utánunk Tahi, de már nem tudtam reagálni rá, mert a következő pillanatban két szervező tolni kezdte a fagerendákból álló kaput, aminek mindkét szárnyát kilökték, a csapatok pedig Róbert vezetésével elindultak a szabaddá vált kijáraton.

A mögöttünk lévő táborhelyen maradt csapattagok kiabálva és fütyülve buzdították a feladatra igyekvőket, és Rajmund mellett sétálva utolsóként hátrapillantottam a vállam felett. A gerendák tágas résein át láttam, ahogyan a többszínű melegítőt viselő versenyzők közt Tahi, Vivi és Dominik pirosban állva néznek utánunk, és tölcsért formálva a kezükből buzdítva kiabálnak utánunk mindenfélét, aztán visszakaptam a fejem, és továbbsétálva Rajmund mellett a reggeli napsütésben rápillantottam.

– Ugye az nem komoly, amit Tahinak mondtál? – kérdeztem, Rajmund pedig mosolyogva nézett a szemembe. – Nem ejtenél ki minket csak bosszantásból?

– Viccelsz, ugye? Én innen maximum akkor megyek el, ha valaki legyőzött – mondta eltökélten, mire megkönnyebbülten bólintottam. – Viszont imádom Tahit idegesíteni – tette hozzá. – Az a második legjobb dolog abban, hogy itt vagyok.

– És mi az első? – érdeklődtem, mire Rajmund még mindig mosolyogva, a naptól hunyorogva nézett rám.

– A rejtélyes gumikacsás feladat. Mi más? – hazudta, mire összehúzott szemmel fürkésztem, tudva, hogy most nem mondott igazat, aztán hirtelen megálltunk, mert az előttünk lévők is így tettek. Megérkeztünk a kisbuszokhoz.

Andiék elsőként ültek be a járműbe, ami el is hagyta velük a helyszínt, sűrű porfelhőt hagyva maga után. A bézsek távoztával a sorban következő két versenyző, az ezüst csapat tagjai léptek előre, és amikor odakanyarodott eléjük a következő kisbusz, ők is beszálltak, majd elhajtottak. Így szállították az IOV-versenyzőket az első feladat helyszínére. Ami Tiszafüreden volt.

9.

Fél órát autóztunk a Hortobágyon át Rajmunddal egymás mellett ülve a kisbuszban, kezünkben az ülésen talált IOV-os tornazsákokkal, amikben fejenként egy összehajtott törülköző volt, plusz némi snack és üdítő.   

– Készen állsz a strandolásra? – kérdezte Rajmund szórakozottan, mire a mellkasomhoz szorítottam a tornazsákot, és fintorogva bólintottam. Nem lehetettem túl meggyőző, mert Rajmund hangosan felnevetett.

A busz indulását követően már a menetirányból rájöttünk, hogy valószínűleg a Tisza-tó környékén lesz a feladat helyszíne, éppen ezért egyáltalán nem lepődtünk meg azon, hogy végül Tiszafüred strandjánál álltunk meg. Mi voltunk az utolsó csapat, akik megérkeztek a helyszínre, a kiszállásunkat követően pedig teljes lett a versenyzők létszáma, mind a tizenhét csapat harmincnégy versenyzője megvolt.

Az érkezésünkre a csapattagok felkászálódtak a bejárat környékén elfoglalt padokról és padkáról, majd Róbertet követve bementünk a strand füves területére.

A Tisza-tó partján a hűvös, nyár eleji hétköznap délelőttön alig voltak, egy-egy leterített törülközőn napozó emberen kívül senkit nem láttunk. A vízben egy lélek sem volt, kivéve a narancssárga pólót viselő IOV-szervezőket, akik, úgy tűnik, már korábban megérkeztek a helyszínre, és a vízben vártak ránk. Vagyis a vízen. A hűvös szél erősen fodrozta a vízfelszínt, a szervezők pedig hat kiscsónakban egyensúlyozva nagy precizitással egyengettek valamit a víz felszínén.

– Mit csinálnak? – kérdeztem Rajmundot, és a többi versenyző is a nyakát nyújtogatva nézte a tavon történő intézkedést.

– Valamiféle pályát jelölnek ki, vagy ilyesmi lehet – felelte.

És valóban, a csónakokban lévő szervezők a víz fölé hajolva előbb bedobták, majd összedolgozva kifeszítették a medencékből is ismert pályaelválasztó kötelet, amivel így kijelölték a verseny területét. Azt már tudtuk, hogy a kijelölt köteleken belül kell majd valamit csinálni. Csak azt nem tudtuk, hogy mit.

Mindenki a vízben lévő pályát figyelte, ahol a szervezők még igazgatták a köteleket, aztán az egyik narancssárga ruhás lehajolt a csónakjában, és egy hatalmas zsákot vett fel. A többi öt szervező is így tett, így hamarosan mindannyian fejenként egy-egy nagy zsákot fogva álltak, fél lábukat a csónak szélének támasztva, mintha csak jelzésre várnának.

– Figyelem! – sétált el köztünk Róbert, akit egészen addig észre sem vettünk, annyira lekötött minket a szélben a csónakokon egyensúlyozó, vízipályakötelet kifeszítő szervezők bámulása. A főszervező érkezésére azonban valamennyien elszakítottuk róluk a tekintetünket, és Róbertre néztünk. – A feladat minden csapatnak a következő! – kiáltotta, megpróbálva túlkiabálni a fütyülő szelet. – Amint a jelzést meghalljátok, bementek a vízbe, és megkeresitek a csapatotok színével ellátott négy gumikacsát. A feladatot akkor teljesítettétek, ha mind a négy kacsátokat kihoztátok a partra. Az a csapat, amelyik utolsóként végez, kiesik, és a táborba visszaérve azonnal hazaindul. Készüljetek! – üvöltötte a szélben, mire mindenki azonnal mozgolódni kezdett.

Rajmunddal sietősen ledobtuk a tornazsákunkat, és lerúgtuk a cipőnket, majd elkezdtük levenni a piros szirteses melegítőt, a fejünket folyamatosan a víz felé kapkodva, ahol a szervezők még mindig ugyanúgy álltak a csónakokban, zsákkal a kezükben, Róbert jelzésére várva. A cuccaimhoz lehajolva a zoknimat belenyomtam a cipőmbe, és ráraktam a kapkodva összehajtott szirteses ruhámat, majd egy pillanatnyi töprengés után Rajmund holmiját is összeszedtem egy kupacba, és inkább letakartam a szirteses pulcsijával, hogy ne hagyja szanaszét, majd feltápászkodva megálltam mellette, és újra a vízre néztem.

– Oké, ez gyorsasági feladat – szóltam izgatottan, miközben már csak a fekete bikinimben álltam a tóparton. Hiába sütött a nap, a hűvös széltől az egész testemet kirázta a hideg.

– Az – biccentett Rajmund, két kezével gondterhelten beletúrva a hajába, és elindult a vízpart szélére, ahol a többi csapat már egymás mellett állva várta a jelzést. Rajmund nyomában a fűszálakon mezítláb lépkedve igyekeztem a tópartra, majd a széléhez érve megálltam, és a fodrozódó vízen ringó csónakokon álló szervezőket néztem.

A látványra a strandon lévő néhány ember felült a törölközőjén, úgy nézett felénk, ahogyan a pavilonok ablakában lévő személyzet is érdeklődve figyelte, hogy mi történik, miközben mi harmincnégyen egymás mellett arra vártunk, hogy berohanjunk a vízbe.

– Koncepció? – kérdeztem Rajmundot, félve pillantva rá.

– Berohanunk, megszerezzük a négy piros gumikacsát, kirohanunk, és bedobunk egy lángost – biccentett az egyik bódé felé, mire felnevettem.

– Én sajtos-tejfölöst kérek.

– Bízd ide – mosolygott rám, aztán mindketten a főszervező felé pillantottunk.

– Felkészülni! – kiáltotta Róbert, mire a csónakokon álló szervezők, akik erre a jelre vártak, megemelték a zsákjaikat, és beleborították a tartalmát a vízbe. És ekkor jött az első sokk, amitől minden csapattag zúgolódni kezdett a rajtvonalnak számító vízparton. Merthogy szemben azzal, amit gondoltunk, a szervezők nem a csapatszíneknek megfelelő gumikacsákat dobtak a vízbe, hanem tökéletesen egyforma, sárga gumikacsákat. Ráadásul szemmértékkel felmérve sem annyit, amennyi csapattag volt az IOV-on, hanem sokkal többet, mert a tizenhét csapat négy gumikacsája összesen hatvannyolc lett volna, miközben a csónakokon álló szervezők a hatalmas fekete a zsákokból több száz darabot borítottak a vízbe. 

– Na baszki – köhintette Rajmund felmérve, hogy kicsit romlottak az esélyek, miközben a megjelölt területen lévő vízfelszínt ellepték a sárga gumikacsák.

– Elnézést, nem úgy volt, hogy a kacsák olyan színűek, mint a csapatok? – kiabálta Róbert felé egy fiú, akit így sortban nem tudtam semelyik csapathoz beazonosítani. Ahogyan másokat sem. Fürdőruhában és sortban megszűntek a csapatszínek, nem igazán lehetett megállapítani, hogy ki melyik színű csapatot képviseli.

– Tényleg, az lett mondva, hogy keressük meg a saját színű kacsánkat! – zúgolódott egy lány is, őket kettejüket követve pedig szinte mindenki felháborodva kezdett magyarázni, mire Róbert türelemre intette őket.

– Senki nem mondott ilyet – nyugtatta le a tömeget. – Azt mondtam, a feladat az, hogy keressétek meg a saját csapatotok színével ellátott gumikacsákat – ismételte meg.

– De... mind egyforma – kiabálták.

– Vagy mind a sárga csapaté? – kérdezte egy srác, mire mindenki elnevette magát, Róbert pedig megrázta a fejét.

– Nyugodjatok meg, a gumikacsákon jól látható a jelzés. Csak ahhoz fel kell emelni őket.

– Az alján van – értelmeztem. – A kacsák alján van a csapatjelzés – motyogtam magam elé, és a szélben odafordultam a vízen ringó kacsák irányába.

– Vigyázz! – kiáltotta Róbert hirtelen, mire a legtöbben a vízparton felvették a rajtpozíciót, és behajolva, futásra vagy inkább sprintelésre beállva, mozdulatlanul várták, hogy Róbert megadja a végső jelet. – Rajt! – ordította, és megnyomta a kezében lévő irtó hangos dudát is, amit meghallva mindenki ész nélkül kezdett befutni a tóba.

A lelkesedés nagyjából addig tartott, amíg a lábunkat nem érte a víz, mert hiába melegedett fokozatosan az idő, az elmúlt napok hűvös, esős időjárása olyan rohadt hidegre hűtötte a tavat, hogy mindenki felkiáltott. A lányok visongva, feltartott kézzel, lassan sétáltak a vízben, és behúzott hassal, libabőrösen haladtak egyre beljebb a leválasztott rész felé. A fiúk ennél sokkal bevállalósabbak voltak, ők nem foglalkoztak azzal, hogy mennyire hideg a tó vize, nagy fröcskölést csapva maguk körül egyenesen a kötél irányába szaladtak, amin belül a sárga gumikacsák ringatóztak. A legtöbb kacsa együtt maradt, egy nagy csoportban, de voltak, amiket a szél elsodort. A csónakban lévő szervezők a pálya szélét jelző kötélnél eveztek, ügyelve arra, hogy a kacsákat a szél ne fújja ki a pályáról, így ők a lapátokkal folyamatosan visszaterelték a szökni próbáló gumiállatokat.

Rajmund előttem járt, én pedig visszatartott lélegzettel követtem, miközben a hidegtől még a gondolataim is lehibernálódtak. A lassan mélyülő Tisza-tóba gyalogolva siettem Rajmund után, a víz már a derekamig ért, és ahogy elúszott mellettem egy srác, a csapkodó karjaival rám fröcskölte a hideg vizet, amitől feltartott kézzel felsikoltottam. Rajmund azonnal megtorpant, és visszanézett rám.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Ühüm – biccentettem vacogó szájjal, aztán minden mindegy alapon gondoltam egyet, és hirtelen leguggoltam, hogy mielőbb túl legyek a megmártózáson, és ne ugráljak sikongatva a fröcsköléstől. A nyakam körül bezáródó víz rettenetesen hideg volt, egy pillanatra még a lélegzetem is elakadt, de aztán fellökve magam kiemelkedtem, és sietősen Rajmund után tudtam menni, aki már bent volt a pályán, és feltartva a kötelet engem várt, hogy átmenjek alatta.

– Itt vagyok – szóltam, amikor átbújtam a kötél alatt, Rajmund pedig leengedte utánam, és felkapta az első gumikacsát, amit elé sodort a víz. Egy narancssárga X jel volt az alján.

– A francba – dobta félre. A narancssárga jelzés ugyanis nem csapatot jelentett, hiszen narancssárga csapat nincs az IOV-on. Ez a szervezők színe volt, amivel nem mentünk semmire. És a legtöbb gumikacsa alján ez volt található, megtévesztésből.

A tiszafüredi strandon lévő pálya a mélyülést is számításba véve nagyjából deréktól mellig érő vízben volt kijelölve, és rövid időn belül valamennyi csapat tagja beérkezett a lekerített területre, ahol a felszínen úszkáló gumikacsák tengerében mindenki a saját színével ellátott négy darab gumiállatot kereste. Rajmunddal egymás után ragadtuk meg a sárga játékokat, és néztük meg az aljukat, aztán félre is hajítottuk, merthogy egyelőre nem került a kezünkbe a sajátunk. Négyből egy sem. A kétfős csapatok mindenféle stratégiát bevetettek az eredményes keresés érdekében. Voltak, akik egymástól a lehető legmesszebb álltak, úgy keresték a kacsáikat. Voltak, akik viszont pont szorosan egymás mellett láncként haladtak, ellenőrizve az összes eléjük kerülő kacsát. Megint mások úgy próbálták redukálni a kacsákat, hogy amit az egyikük megnézett, hátraadta a másiknak, aki megpróbálta kinyújtott karral elkeríteni, hogy ne keveredjen vissza a már lecsekkolt gumiállatok közé. Minden csapatnak más volt a stratégiája, és mindenki a sajátjára esküdött.

– Itt van, itt van egy világoszöld! – kiáltotta büszkén egy egészen izmos srác, és a mellkasa körül úszkáló kacsák gyűrűjében kiemelt egyet, és elégedetten tartotta fel. A jelenetre mindenki abbahagyta a keresést, és egy pillanatra odafordult, mire a (jelek szerint) világoszöld csapat tagja még elégedettebb arckifejezéssel ünnepélyesen feljebb emelte a levegőbe a kacsát, ami hirtelen kicsúszott a vizes kezéből, és visszaesett a vízbe a többi állat közé.

– Na bazdmeg – szaladt ki a száján, mire mindenki felröhögött, szegény fiú pedig villámgyorsan felkapkodva maga előtt a kacsákat, ész nélkül kezdte nézni az aljukon lévő jelzéseket, és amelyik nem az övé volt, azt a háta mögé dobta.

– Fehér, lila, semmi, semmi – hadartam a reszkető ujjaimmal a nyakuknál felemelt gumikacsák alját nézve, és félredobtam őket.

– Lila? – fordult felém egy háttal álló fiú. – Azt mondtad, lila? – kérdezte.

– Aha – biccentettem dideregve.

– Melyik volt az?

– Nem tudom, ezek között... – nyúltam az imént eldobott kacsákhoz, amik négyen ringatóztak egymás mellett, aztán egyesével felemeltem és sietve megnéztem az aljukat. – Tessék – találtam meg, mire a fiú a lila csapatból hálásan nézett rám.

– Ezer kösz, visszaadom, ha a kezembe kerül a tiétek. Melyik csapat vagytok? – kérdezte, mert fürdőruhában, az egyenmelegítők nélkül fogalmunk sem volt, hogy ki melyik színű csapatot képviseli. A tegnap reggeli érkezés óta senki nem tudta memorizálni az összes csapat összes versenyzőjét, csak azokat, akikkel esetleg több időt töltöttek, mint például mi a bézs csapattal. A melegítők nélkül azonban a legtöbben vadidegenként tekintettek a másikra. És nem mellesleg így az előítéletek is kevésbé ütötték fel a fejüket. 

– A piros csapat vagyunk – feleltem, mire a srác a liláktól azonnal kapcsolt.

– A címvédők – tette hozzá.

– A sulink az – javítottam ki.

– Kösz a segítséget, ha látok piros kacsát, dobom – ígérte meg.

– Rendben – borzongtam meg, miközben a vállamon leperegtek a vízcseppek.

– Átmegyek a másik oldalra – sétált oda hozzám Rajmund maga előtt söpörve a vizet, felkapva minden egyes útjába kerülő kacsát. – Itt van valami?

– Semmi – közöltem bosszúsan, és kezdtem elveszíteni a reményt, miközben minden irányból ünneplést hallottam, ahogyan a csapatok elkezdték megtalálni a saját kacsáikat.

Rajmund beljebb indult a tóban, a kijelölt pálya legtávolibb részére, ahol a legmélyebb volt a víz. Ott több nagyobb csoport gumikacsát fújt össze a szél, amik a kötélnek csapódva himbálóztak a víz felszínén, és odaérve azok közt kezdte keresni a miénket.

– Sára! – kiáltotta felém egy hang, mire odakaptam a fejem. Andi volt az, aki egyrészes fürdőruhában állt a csapattársával, Zéténnyel a derékig érő vízben, és amíg a németes a kacsákat dobálta, addig Andi, kezében két már megtalált darabbal nézett felém. – Mennyitek van?

– Semmi – tártam szét az üres karomat.

– Basszus! – kerekedett el a szeme. – Nekünk már van kettő – mutatta fel.

– Az klassz, ügyesek vagytok – fésültem hátra a hajam, ami a sokadszorra ismételt mozdulattól már teljesen vizes volt, és elfordulva újabb kacsákat vettem fel. – Nem, nem, nem – dobáltam el a narancssárga x jelzésűeket, majd felvettem egy újabbat, és már majdnem reflexből a többi után hajítottam, amikor megálltam a mozdulattal. – Piros – suttogtam, pont abban a pillanatban, amikor a mellettem lévő lány ugorva kapott a társa által felé dobott kacsáért, és a vízbe esve totálisan arcon fröcskölt a mozdulattal.

– Bocs – intézte el ennyivel, én pedig a szempillámról csöpögő hideg vízzel dünnyögtem egy szarkasztikus, „ugyan, pont jól esett” megjegyzést, aztán a tekintetemmel Rajmundot kerestem, aki a mélyebb részben a kötélnél tartózkodott.

– Rajmund! – kiabáltam túl a köztünk lévő hangzavart. Rajmund odafordította a fejét, mire felmutattam a kacsát. – Egy megvan!

– Kettő – mutatott egyet ő is, mire őszintén elmosolyodva megkönnyebbültem, mert úgy éreztem, újra van remény. Két kacsánk volt. Igen, csakhogy a megnyugvásom pontosan öt másodpercig tartott, ugyanis a következő pillanatban két lány nagy ricsajjal kiment a vízből, és a füves partra érve felkapták a halvány rózsaszín törülközőjüket, és egymást átölelve kezdtek ugrálni. Mindkét lánynak két gumikacsa volt a kezében. A halvány rózsaszín csapat volt az első továbbjutó.

A két lány ünneplésére mindenki abbahagyta egy pillanatra a keresést, aztán felfogva, hogy valakik már teljesítették a feladatot, a vízben lévők őrült tempóban kezdték felkutatni a többi kacsát. A halvány rózsaszínek sikerén felbuzdulva a kissé lanyhult keresgélést felváltotta az őrült kapkodás, mindenki csapkodott a vízben, a csapattársak ide-oda dobálták a megtalált gumikacsákat egymás között, és ezerrel ment a kiabálás. „Te menj arra, én erre”, „nézd meg, ott van a kötélnél van harminc egyben, azokat már ellenőrizted?”, „ezek között nincs a miénk”. Mindenki fejvesztve kapkodta fel a vízen úszó kis sárga gumikacsákat, és dobta hanyagul a háta mögé, ha nem azt a jelzést rejtette, amit keresett. Az egész nyugodt strandot, ha nem az egész tavat felverte az IOV-versenyzők randalírozása a vízben, miközben szép lassan, egymás után lettek meg a továbbjutók. A halvány rózsaszín csapatot követte a türkiz, a világoszöld, majd a bézs. Andi és Zétény aggódva pillantgatott felénk, majd amikor kiértek, a törülközőjükbe csavarva magukat a tóparton állva figyelték a verseny további kimenetelét.

– Itt a harmadik – kiáltott felém Rajmund, mire összekoccanó fogakkal bólogattam, amitől lehulltak az államon összegyűlt hideg vízcseppek, és sietősen kerestem tovább.

Közben láttam, hogy a lila csapatból a fiú, akinek segítettem, meg a lány társa is kiértek a partra, ahol a srác megállt, és tölcsért formálva a kezéből odakiáltott felém.

– Bocs, nem jött szembe – magyarázta, mire csak hanyagul megráztam a fejem, jelezve, hogy nem tudok foglalkozni vele, mert éppen odaértem egy, a víz felszínén nagy kupacba verődött kacsacsapathoz. Két kézzel négyesével ragadtam meg a gumikacsákat, és egy mozdulattal megfordítva a levegőben már meg is néztem az aljukat, aztán magam mögé dobva már vettem is fel a következő adagot.

A gumikacsákon egyre több narancssárga x jelzést olvastam le, ahogyan a csapatok egyre kevesebben voltak már a vízben. Időközben a legtöbben végeztek, és törülközőbe bugyolálva magukat a partról nézték a történéseket.

– Arra semmi – ért oda hozzám Rajmund, továbbra is két gumikacsát fogva. Nálam pedig még mindig csak egy volt, amit a vállamon a bikinifelsőm pántjába dugtam, hogy ne zavarjon a keresgélésben.

A vízben rajtunk kívül már csak három csapat volt. A pinkek közül két kissrác, őket felismertem melegítő nélkül is, mert Pannához hasonlóan kicsik voltak, plusz egy fiú-lány páros, és két izmos srác a szürke csapatból, akik a reggelinél is köszöntek nekünk. A szürkék voltak a legközelebb hozzánk, szinte mellettünk álltak, úgy keresték a kacsákat.

– Narancs, narancs, narancs, narancs, piros – sorolta az egyikük, mire Rajmunddal mind a ketten odakaptuk a fejünket, és elkiáltottuk magunkat, amitől a fiú megmerevedett a kacsánkkal a kezében.

– Piros? Az ott egy piros a kezedben? – kérdeztem, a fiú pedig a fogát összeszorítva felmérte a helyzetet. Abban a pillanatban a két kilencedikes kissrác a pinkektől megtalálta a negyedik kacsájukat, és örömünneplés közepette kirohantak a vízből.

Hatan maradtunk a tóban. A fiú-lány, tőlünk távolabb állva. Rajmund és én. És a két srác a szürke csapatból, akik közül az egyiknek a kezében volt a negyedik piros jelzésű gumikacsa. Mi tudtuk, hogy nála van, mert hallottuk, amikor mondta. Ő tudta, hogy nekünk már csak egy hiányzik, mert látta nálunk a másik hármat. Ha odaadja nekünk, akkor mi megvagyunk, és a kiesésük múlik azon, hogy ők vagy a fiú-lány páros végeznek előbb. Ha nem adja oda, akkor sportszerűtlen, hiszen szándékosan hátráltat minket. Ha csak lerakja a víz felszínére, akkor mi azonnal megtaláljuk, hiszen látjuk, hogy melyik kacsa az, le sem vettük róla a szemünket. A döntés az ő kezében volt, mi pedig Rajmunddal mozdulatlanul álltunk a napsütésben, várva, hogy mit lép, miközben a hideg víz újra és újra a mellkasunknak csapódott. A szürke csapat fiú tagja pofákat vágva mérlegelt, látszólag nagyon vívódott, aztán legnagyobb félelmünkre elfordult tőlünk.

– Ne, ne, ne – rázta meg a fejét Rajmund, a tekintetével követve a szürke srác mozdulatát, aki a messzebb lévő kötélnél összegyűlt hatalmas gumikacsarajt nézte ki. Aztán felemelve a kezét odahajította a piros jelzésű kacsát, egyenesen be a tömegbe. – Rohadj meg – szólt rá Rajmund idegesen, aztán mivel a tó mélysége azon a részen pont nem volt alkalmas arra, hogy máshogy siessünk, úszni kezdett, én pedig követtem a példáját.

– Bruhh – prüszköltem fogvacogtatva, miközben gyorsúszásban haladtam Rajmund után a pályán összeállt legnagyobb gumikacsa alakulathoz.

Odaérve megpróbáltuk azon a helyen keresni a kacsánkat, ahová úgy láttuk, hogy a szemét srác dobta, de a szél miatt, na meg mert legalább száz ugyanolyan idióta kacsáról volt szó egy kupacban, nem volt könnyű dolgunk. Egymás után hajigáltuk el a kacsákat, miközben felváltva néztük a másik két csapatot, hogy ők hogy állnak. A két fiú és a fiú-lány is kereste a saját kacsáit a kijelölt pálya két különböző pontjánál, ahol szintén besűrűsödtek a csapatba verődött játékok.

A tóparton álló, törölközős továbbjutók hunyorogva, a szemük elé rakott kézzel figyelték a történéseket, miközben a napsugarak szikrázva táncoltak a tó vízén.

– Nem, nem, ez sem, nem – dobáltam a kacsákat, ahogyan Rajmund is tette velem szemben állva, aztán egyszer csak megfordítottam a kezembe vett darabot, és az alján ott volt a piros csík. Tű a szénakazalban. És meglett.

– Itt van – suttogtam vacogva. Rajmund nem hallotta, teljesen eksztázisban volt, és se kép, se hang stílusban, egyenletes ritmusban vette fel és hajigálta maga mögé a gumikacsákat. – Rajmund. Megvan! – kiáltottam el magam, kizökkentve a monotonitásából, mire a kezemre nézve felfogta a dolgot, és elkerekedett szemmel elmosolyodott.

– Szép volt, Major – bólogatott, aztán megragadta a karomat, és együtt indultunk ki a vízből.

Az egyre sekélyebb vízbe érve vacogva lépkedtünk egymás mellett, majd a vállunk felett hátrapillantottunk a tóra.

A fiú és a lány kapkodva dobálták a kacsákat, a két srác pedig bosszankodva nézett utánunk. Rajmund stílusosan bemutatott nekik, majd a kezét leengedve elfordította róluk a fejét. Ennyit erről.

A parton állók össze-összesúgtak az érkezésünkre, feltehetőleg vagy maguktól vagy pedig segítséggel, de rájöttek, hogy mi vagyunk a címvédők, és a teljesítményünket firtatták azon morfondírozva, hogy tavalyi nyertesként vajon csak megjátsszuk a rossz szereplést a versenyen, és elterelésként elhitetjük mindenkivel, hogy gyengék vagyunk, vagy tényleg nem vagyunk formában. Hallottuk a duruzsolást és a konspirációkat a hátunk mögött, mi azonban nem figyeltünk rá, hanem a tornazsákjainkhoz siettünk, és remegve kaptuk magunkra a piros törölközőnket, úgy sétáltunk vissza a tópartra, hogy megnézzük, ki esik ki.

A hűvös szélben a vizes hajam hideg tincsekké állt össze, és egész testemben remegtem, miközben magam előtt összefogtam a törölközőt, úgy vacogtam tovább a napsütésben állva a tóparton. A vízben lévő két csapat még mindig a gumikacsákat kereste elkeseredett küzdelmet folytatva az elemekkel, merthogy a szél folyamatosan egybehordta a hullámlovas kacsákat, összekeverve azokkal a darabokkal, amelyeket már átnéztek a versenyzők.

A törölközőt belülről fogtam össze az állam alatt, és próbáltam kontrollálni a remegésemet, miközben a történéseket figyeltem, amikor is a szürkék egyik tagja, az a srác, amelyik eldobta a gumikacsánkat, hirtelen kiabálva csapkodni kezdte a víz felszínét.

– Megtalálták – jelentettem ki halkan.

– Meg – közölte Rajmund összehúzott szemmel figyelve a kifelé igyekvő két fiút, aztán a vizes hajába túrva megfordult, és a táskánkhoz indult.

A két fiú ünnepelve érkezett ki a partra azt skandálva, hogy „szür-ke, szür-ke”, és össze is boxoltak egy kicsit örömükben, miközben a hátuk mögött a kiesettek is elindultak kifelé a vízből. A lány vigasztalhatatlannak tűnt, lehajtott fejjel törölgette a szemét, a fiú csapattársa pedig a vállát átölelve próbálta nyugtatni. Kiérve mindketten felvették a törölközőjüket. Sötétzöld volt.

A jelenetet figyelve szomorúan elhúztam a számat, aztán a fűben lépkedve odasétáltam Rajmundhoz, aki már felvette a piros melegítőgatyáját és éppen a cipőjét kötötte be.

A törölközőmbe tekerve hajoltam le előtte, és előszedtem a saját ruhámat, amit felvettem a vizes fürdőruhámra. A bikinifelsőm azonnal átütötte az ujjatlan piros pólómat, amire rávettem a piros pulcsit, és hagytam, hogy a fejemen maradjon a kapucni. Rajmund, miután bekötötte a cipőjét, felpattant a fűből, és belebújt a pulcsijába. A mozdulatot akaratlanul is megfigyeltem, és miközben ráhúzta a libabőrös felsőtestére a szirteses pulcsit, feltűnt, hogy mennyire szálkás és kidolgozott. Az a típus volt, aki úgy izmos, hogy észre sem veszed, csak akkor, ha bizonyos mozdulatokat tesz. De akkor nagyon is szembetűnő. Rajmund felhúzta a fejére a pulcsiját, így gyorsan elkaptam a tekintetem, és Róbert felé fordultam, mert a főszervező szót kért.

– A mai feladaton kiesett a sötétzöld csapat! – jelentette be kíméletlenül, aminek következtében az éppen törölköző és öltözködő versenyzők elhalkultak, és befejezték a beszélgetést. – A visszaérkezést követően negyedórátok lesz összepakolni és elhagyni az IOV élménytáborát – tette hozzá, a kiesett csapathoz intézve a szavait. – A többieknek gratulálok a továbbjutáshoz. Indulhattok vissza a buszokhoz – közölte, mire a legtöbben felkászálódtak a fűből, a vállukra vették a vizes törölközőt és a tornazsákot, majd komótosan elindultak a strand kijárata felé.

A cipőmbe belebújva felálltam a fűből, és a tornazsákkal a kezemben elindultam a tömeg után Rajmunddal az oldalamon, és amíg a strand kapujánál kialakult tumultus következtében meg kellett állnunk, visszafordultam egy pillanatra. A tavon lévő csónakokban álló szervezők egyensúlyozva, merítőhálókkal pecázták ki éppen a gumikacsákat ügyelve arra, hogy mindet befogják. A távozásunkkal a strandon azonnal visszaállt a rend és a nyugalom, így a törölközőkön fekvő néhány napozó is visszadőlt, véget ért a műsor.

A kisbuszok egymás után kanyarodtak be a parkolóba, a csapattagokat pedig kettesével szállították vissza, pont úgy, ahogyan hoztak minket. A sorban állva Andi és Zétény sétált hátra hozzánk, hogy váltsunk néhány szót várakozás közben.

– Nem sokon múlt nektek – ingatta a fejét Andi.

– Hát... – mondtam. – Izgalmas lett a vége – hagytam ennyiben.

– Mi volt az a szürkékkel? Miért mutatott be nekik Rajmund, amikor már kifelé jöttetek? – érdeklődött Zétény, és Andi is kérdőn nézett rám, én pedig akkor értettem meg, hogy a partról nem látszódott a konfliktusunk, és főként az, hogy ez minek a hatására történt. Így aztán nem láthatták, ahogyan a szürke srác direkt eldobja a kacsánkat.

– Hogy az? – köhintettem, és a szürke csapat két tagjára néztem, akik a sor elején állva éppen beültek a kisbuszba, ami elhajtott velük. – Semmi, csak egy kis hülyülés Rajmund és a szürkék között – füllentettem, mert egyáltalán nem állt szándékomban beköpni őket vagy azt, ahogyan ezt a játékot játsszák. Az ő dolguk. És most már a miénk is. Másra azonban nem tartozik. És mivel az árulás, elárulás és beárulás téma elég érzékeny pontom, eszemben sem volt a szürkékről bármit mondani másoknak. Még Andiéknak sem. – Ugye, Rajmund? – fordultam oldalra, de a legnagyobb meglepetésemre nem volt ott. – Rajmund? – kapkodtam a fejem, miközben a sor újra haladt egyet, és rohamosan közel kerültünk ahhoz, hogy mi következzünk. – Rajmund! – kiáltottam a fejemet forgatva.

– Mi a gond? – lépett oda hozzánk Róbert azonnal.

– Semmi – feleltem a nyakamat behúzva. A főszervező rögtön átlátott rajtam, és összehúzott szemmel, gyanakvón fordult körbe. – Hol a csapattársad? – kérdezte.

– Öhm – kezdtem, miközben egy kisbusz megállt előttünk, és Andi Zéténnyel együtt beszállt. Az ajtót becsapva a jármű kikanyarodott a parkolóból, és az utolsó kisbusz gurult be elénk. Amibe be kellett volna szállnunk. Csakhogy Rajmund nem volt sehol.

– Hol van? – kérdezte idegesen Róbert.

– Nem tudom, biztosan a mosdóba ment... – improvizáltam.

– Mosdóba, mi? – kérdezte a strand irányába meredve, mire én is odafordultam, és elfojtottam a röhögésemet. Rajmund két lángossal sétált felénk olyan lazasággal, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

– Mégis mit képzelsz, hol voltál??? – kérdezte Róbert, amikor Rajmund odaért hozzánk.

– Lángosért – felelte egyszerűen, és az egyiket felém nyújtotta. – Sajtos-tejfölöst mondtál, ugye, Major?

– Aha – bólintottam visszatartott nevetéssel, és átvettem.

– Tilos elmenni a feladatok előtt, alatt és után! – kiáltott rá Róbert mérgesen.

– Elnézést, nem tudtam – vonta meg a vállát Rajmund, és már készült beleharapni a lángosába, amikor a levegőben megállt a mozdulattal, és kérdőn Róbertre nézett. – Kér?

Róbert bosszúsan megrázta a fejét, és kinyitotta a kisbusz ajtaját.

– Na szálljatok be – közölte, mi pedig a fejünket behúzva léptünk be a kisbusz terébe.

A főszervező becsapta mögöttünk az ajtót, és elsietett egy másik járműhöz, ami a szervezőket szállította, majd mi is elindultunk, de ahogy a sofőr a visszapillantóba nézve észrevett minket, satuféket nyomott, és mérgesen hátrafordult.

– Nem, nem, nem! Már a vizes ruhára is mondtam, hogy nem örülök, de hogy lángos? Na azt már nem! Szálljatok ki vele – közölte, mire Rajmunddal meglepetten néztünk rá. – Kifelé a lángossal! – ismételte meg, mi pedig szófogadón kimásztunk a kisbuszból, a következő pillanatban pedig a járdapadkán ülve találtam magam Rajmund mellett, és mindketten néma csendben ettük a lángosunkat, miközben az előttünk parkoló kisbusz oldalának dőlve mérgesen figyelt minket a sofőr.

– Szóval... – gondolkodtam el, miközben nagyot haraptam a félbehajtott lángosomból – ezért mondják, hogy zűrös vagy – pillantottam rá, Rajmund pedig, aki mellettem ülve ette a lángosát, feldobódva nézett vissza rám.

– Ezt mondják?

– Ezt is – helyesbítettem, Rajmund pedig hangosan felnevetett, aztán megtörölte a száját.

– Befejeztétek végre? – kérdezte a sofőr megunva a várakozást.

– Igen – felelte Rajmund, és feltápászkodva a padkáról elsétált.

– Most meg hová mész? – kiáltott utána a sofőr.

– Kidobom a szemetet – mutatta fel az összegyűrt, zsírfoltos papírt, amin a lángost adták, én pedig visszatartott nevetéssel figyeltem, ahogyan lazán beledobja a kukába, és ráérősen visszasétál.

10.

– Továbbjutottunk! – léptünk be a kapun, aminek a másik oldalán Vivi, Dominik és Tahi várt ránk a kiürült asztaloknál és padoknál.

– Tudjuk! Andiék elmondták – ugrott a nyakamba Vivi, és Dominik is gratulált az eredményünkhöz. – De... – tűnődött el Vivi –, hol voltatok eddig? Már legalább húsz perce visszaért mindenki. A kiesett sötétzöldek már el is mentek – húzta el a száját.

– Ó, hát mi... – kezdtem, mire Róbert sietősen odalépkedett hozzánk.

– Na végre! – fújtatott. – Megkaptam a sofőr üzenetét, miszerint késve érkeztek vissza, mert – emelte fel a telefonját – az úton meg kellett várni egy szarvasmarhacsorda átvonulást – olvasta fel gyanúsan méregetve minket. – Igaz ez?

– Ha a sofőr mondja – tettem fel a kezem védekezőn, és Rajmund is ártatlanul nézett rá. Egyébként ezt tényleg a sofőr találta ki, tekintettel arra, hogy nem engedett minket beszállni a kajával, így kénytelen volt megvárni, hogy megegyük a lángost. Emiatt viszont késve érkeztünk vissza, amivel ő megszegte a visszaszállításunk szabályát, szóval... Azt írta Róbertnek, hogy feltartott minket egy marhacsorda, ezzel a kis ködösítéssel pedig mindenki jól járt. Csak hát kérdés, hogy ezt ki veszi be. A jelek szerint Tahi természetesen nem hitte el. Merthogy a fizikatanár maga előtt összefont karral, mogorván bámult minket, pont úgy, mint aki egy szavunkat sem veszi be.

– Szarvasmarhacsorda... Értem – sóhajtotta Róbert úgy, mint akinek nincs más választása. – Nyilván veletek történik ez, ki mással... Mindenesetre máskor a ti csapatotok inkább az első buszok egyikével jöjjön – jegyezte meg, vagyis inkább csak hangosan gondolkodott, majd fontoskodva elsietett. Mindannyian hosszasan néztünk a főszervező után, aztán Tahi idegesen nézett ránk.

– Szeretnétek valamit mondani?

– Mindent elfeledtet az a tény, hogy továbbjutottunk? – kérdezte Rajmund.

– Természetesen nem – vágta rá a fizikatanár.

– Akkor inkább hagyjuk – gondolta át Rajmund, Tahi pedig a fejét rázva sóhajtott.

– Na meséljetek inkább a versenyről – kérte izgatottan, mi pedig felültünk az asztalra, és a déli napsütésben elmondtuk, mi hogyan történt.

A többiek érdeklődve hallgatták végig a beszámolónkat, különös tekintettel az eldobott gumikacsa esetére. A saját csapatunknak nyilván elmeséltük az incidenst, mert tudniuk kell, hogy mire számíthatunk velük kapcsolatban a későbbiekben.

– A szürkék? – kérdezte Vivi lesajnálóan. – A négy izmos gyerek, akik köszöngetnek, meg azt sem tudják hogyan tegyék magukat?

– Aha – bólogattam.

– Gyönyörű – ingatta a fejét nemtetszőn.

– Várjatok, várjatok – csitított minket Tahi. – Ne feledjük, hogy ez egy verseny – gondolta át. – Mindenki magáért és a saját csapatáért küzd. Ti pedig címvédők vagytok – figyelmeztetett a fizikatanár. – Emiatt a ti kieséseteket többen és jobban akarják. Titeket legyőzni nagy dolog lenne, erre sokan pályáznak.

– Ez igaz, de hol a határ az egészséges versenyszellem és a másik szándékos hátráltatása között? – kérdeztem, Tahi pedig tudva, hogy a táncból kifolyólag sok versenyen vettem már részt, megrázta a fejét.

– Na jó, még egyszer mondjátok el, pontosan hogy volt – kérte, mire Rajmund rákezdett.

– A szürke csapattag elszólta magát, hogy nála van a piros jelzésű gumikacsa, és amikor rájött, hogy meghallottuk, az a rohadék nem lerakta és nem is odaadta, hanem eldobta direkt egy olyan helyre, ahol a többi kacsa közt nehezebb volt megtalálni. Így akart előnyre szert tenni, hogy kicseszett velünk – fejezte be.

Tahi hosszasan eltűnődött a hallottakon, majd határozottan bólintva meghozta a döntését.

– Jó, ez tényleg gyökérség – jelentette ki végül.

– Az – értettünk egyet.

– Van valami ötlet arra, hogy mit lépjünk erre a szürkékkel szemben? – kérdezte Vivi.

– Van – biccentett Rajmund.

– Olyan, ami miatt nem zárnak ki a versenyről? – pillantott rá Tahi rosszallón.

– Nincs – javította ki magát Rajmund, mire valamennyien felnevettünk, miközben mindannyiunk telefonjára értesítés érkezett.

– Ez Kocsis lesz, már elküldtem neki, hogy továbbjutottunk – szólt Vivi, majd elővéve a telefonjainkat megnyitottuk az igazgató Instáját, ahová az értesítés vezetett.

Kocsis igazgató a streamben szótlanul nézett maga elé. Először azt hittük, hogy lefagyott, de mivel pislogott, és a háttérből zaj is hallatszódott, rájöttünk, hogy csak mereng.

– Szeretném tudatni a kedves követőimmel… – szipogta, mire azonnal záporozni kezdtek a kommentek.

„Ki halt meg?”

„Mi van fater, de le vagy törve”

„Kiestünk???”

„Tutira kiestünk”

„Sára és Rajmund elcseszték a feladatot?”

„Loool, ennyi volt az IOVunk?”

„Nehogymár kiestünk”

„Basszus, még csak most kezdődött, mit fogok csinálni?”

„Gondoltam, hogy bukta ez a csapat, de hogy máris? Anyám!”

„Van egy eladó Sound bérletem, érdekel valakit?”

„Takarogymá máshova hirdetni, most dráma van”

„Szerintem nem estünk ki, csak Kocsis szívat minket”

„Mi van, Kocsis sír, vagy megin’ hagymát pucol mint tegnap este?”

„Helló, most jöttem, mi van itt, kiestünk?”

„Mi sem tudjuk, Kocsis nem szól semmit, csak bágyadtan néz”

„Már csinálom is belőle a „sadKocsis” mémet.

„Küldd el pls”

„Nekem is”

„Kiestünk emberek?”

„Na mi van, vesztesSzirtes kappa?”

„Kész a sadKocsis mém, dobom privátba aki kéri”

„Kizárt, hogy Rajmund kiesett, nem hiszem el!”

„Tudjuk mi volt a feladat?”

„Semmit nem tudunk!!!!”

„Kiestünk! XDDDDD”

A záporozó kommenteket figyelmen kívül hagyva Kocsis egyszer csak megszólalt:

– Elnézést, itt vagyok, csak megvártam, hogy kicsit többen legyünk – mondta halk, megtört hangon.

„Többen vagyunk tesó, mondjad már”

„Ja, elegen vagyunk”

„Mi van Kocsissal, meg fog halni? Vagy miért vág ilyen fejet?”

„Biztos Tahiról van szó. Rájöttek, hogy kiszabadult, és befogták”

„Lool”

„Papi, mondjad már mivan, beszarok az izgalomtól”

„Lájk, aki otthonról nézi”

„Menjél már innen a lájkvadászatoddal te szerencsétlen”

„Annyira megborított Kocsis élője, hogy az ablak ugrott ki rajtam”

„Volt már”

„Vótmá!’

„Mótvá”

„Istenem ezek a kommentek XD”

„Csá most jöttem, mi van?”

„Passz, de ha Kocsis így folytatja jövőre sem tudjuk meg”

Az igazgató megdörzsölte az arcát, és újra a kamerába nézett.

– Köszönöm, hogy itt vagytok velem az élő adásban. Szeretném, ha elsőként tőlem tudnátok meg, hogy... – suttogta, majd széles vigyorra húzta a száját, és hirtelen elkiáltotta magát. – Sára és Rajmund továbbjutottak a feladaton, a Szirtes még mindig versenyben van!!!

„Menjmáááá”

„Kocsis mekkora troll úristen”

„Halljátok, komolyan elhittem, hogy kiestünk”

„Emberek, Kocsisnak van humora???”

„Hülye vagy? A humornak van Kocsisa!”

„Sírok!”

„Most mi van, nem estünk ki?”

„Azt mondja nem”

„Öcsém ezt a felvezetést, kiégtem Kocsison”

„Kocsis for prezident!”

„Idióta, ő már az...”

„Ja. Tényleg. LOL”

– Na hát, köszönöm szépen, nagyon örülök, hogy tetszett ez a kis mókázás itt az élő elején – mosolygott Kocsis. – Természetesen nem állt szándékomban senkit sem megijeszteni, sem pedig gúnyt űzni bárkiből, ez csak egy kis tréfa volt, ezt találtam ki, hogy így jelentem be a továbbjutásunkat – magyarázta meg a „poénját”. – Úgy látom, többen kérdezitek, hogy mi volt a feladat. Nos, még én sem tudok sokat, egyelőre nem sikerült a résztvevőkkel beszélni, mert amikor Felcser Vivien értesített a továbbjutásról, akkor Major Sára és Fehér Rajmund még nem érkeztek vissza a táborba – magyarázta, aztán a kommentekre rápillantva vörössé vált az arca, és mérgesen megrázta a fejét. – Megkérném az oldalam nézőit, hogy válogassák meg a kommentjeiket, mert pillanatokon belül kibannolom innen azokat, akik minősíthetetlen és alpári stílusban írnak az iskolatársukról! – kiabálta mérgesen, miután Vivi nevének említésére a kommentszekció bedurvult. – Komolyan mondom, meg ne lássam még egyszer! Tudod, mit? Te, te és te – nyomkodta a telefonját. – Ti repültetek is az oldalamról. Van valakinek még problémája a Szirtes bármely csapattagjával? – kérdezte mérgesen. – Azokkal, akik jelenleg éppen az iskolánkért versenyzenek? Hm??? – kérdezte ijesztően közel hajolva a kamerába. Az igazgató élőjének a kommentszekciója teljesen leállt, senki nem mert semmit írni. – Na én is így gondoltam – dőlt hátra Kocsis, és mérgesen kifújta magát. – Szóval a feladat értesülésem szerint az volt, hogy rengeteg gumikacsa közt kellett megtalálni minden csapatnak azt a négyet, amelyiknek az alján a saját színű jelzése volt felfestve. Szeretném kihangsúlyozni, hogy Sára és Rajmund a kifejezetten hideg Tisza-tóban teljesítette a feladatot, hogy iskolánk versenyben maradhasson. Kérném, hogy ezt is mérlegeljétek akkor, amikor könnyűszerrel felszínes véleményt alkottok az otthoni kényelmetekből – szipogta Kocsis sértődötten. A kommentek ekkor kezdtek el valamelyest újra megindulni.

„Jó, az tényleg durva azért... Hideg lehetett a víz”

„Igen. Respect nekik”

„Kösz a szirtesesek nevében”

„Persze, most ájuljunk el mert bementek júniusban a kicsit hüvi vízbe... Emberek, téli Balaton átúszás megvan??? NA AZ HIDEG. Ne csináljunk már belőlük hőst mert két hétig fullosan nyaralnak és meg kellett mártózniuk a Tisza-tóban. Hú de szar nekik. Amúgy meg tilthat Kocsis, nem érdekel, akkor sem bírom ezt a csapatot, és nem fogok nekik drukkolni. Na cső.”

„Igazad van”

„Tényleg, annyira nem is hideg a víz”

„Ez jogos, visszavonom a respectemet”

„A visszavont respect az a tcepser?”

„XDDD”

„Mikor lesz újra KK? A tegnapi gulyásleves streamet már hétszer megnéztem”

„Akkor szerintem rendelj magadnak életet”

„Lol”

Mindannyian a Kocsis élőjén történteket figyeltük, miközben a vizes fürdőruhám ott volt rajtam a melegítőm alatt, és a hajam is hideg tincsekben lógott.

– Na eleget néztétek, kapcsoljátok ki – szólt hirtelen Tahi elsőként kinyomva Kocsis streamjét a saját telefonján, és a fejét megrázva fordult hozzánk. – Mondom, elrakni a telefonokat – ismételte meg ellentmondást nem tűrő hangon, mire valamennyien bezártuk az igazgató élőjét, és kérdőn néztünk Tahira.

– Sára, menj, és szárítkozz meg, Rajmund, te is – utasított bennünket. – Aztán kapcsolódjatok ki, megérdemlitek, továbbjutottatok – nézett végig rajtunk. – Menjetek – küldött el minket.

– Rendben – biccentettem, és elindultunk a házak irányába.

– Major, Fehér – szólt utánunk, mire megfordultunk. – Ne vegyétek magatokra. Tudom, hogy hideg volt a tó, ti pedig szó nélkül kibírtátok a feladatot. A fotelhuszárok többsége kezet sem mos ilyen hőmérsékletű vízben, nemhogy belemenjen. Büszkék lehettek magatokra – nézett ránk őszintén.

– Köszönjük – mosolyodtam el, és Rajmund is bólintva vette tudomásul a tanár szavait, aztán Vivi és Dominik társaságában visszaindultunk a házak irányába.

A kisházba beérve Vivi lehuppant az ágyára, én pedig gyorsan kivettem a szekrényemből a váltás melegítőmet és egy szett tiszta fehérneműt. Besiettem a fürdőszobába és végre levettem a jéghideg, vizes fürdőruhát, amit csattanó hang kíséretében lazán dobtam le a földre, aztán gyorsan megnyitva a csapot beálltam a meleg víz alá.

Amikor végeztem, a tökéletesen száraz melegítőmben kiléptem a fürdőszobából egy törölközővel dörzsölve a hajam, Vivi pedig, aki egészen addig rám várva telefonozott, letette a készülékét.

– Sokkal jobb, mi? – kérdezte szórakozottan.

– Az nem kifejezés – feleltem, aztán megszárítottam a hajam.

Miután elkészültem, a csapnál kézzel kimostam a fürdőruhámat, majd beleraktam egy törölközőbe, és megkértem Vivit, hogy fogja meg az egyik végét, aztán ellentétes irányba kezdtük el tekerni kipréselve a vizet a benne lévő fürdőruhából. Jobb híján a boltíves ablakba teregettem ki a vizes cuccaimat, amikre mindenféle nehezéket pakoltunk, nehogy a fújdogáló szél felkapja, és egy juhcsordáig repítse a bikinimet a Hortobágyon, aztán összeszedtük a fiúkat, és elmentünk ebédelni.

Az étkezőben teltház volt, a feladatról visszaért versenyzők nagyjából velünk egy időben érkeztek, mert a továbbjutást követően valamennyi csapatnak voltak kötelezettségei. Ahogyan sorban álltunk a svédasztalnál, elkaptam néhány beszélgetésfoszlányt másoktól, amiből az derült ki, hogy visszaérve a legtöbben először egymás közt, a táborhelyen maradt csapattagjaikkal osztották meg a tapasztalataikat, aztán ahogy mi is, beszámoltak az iskolájuk igazgatójának és az otthoniaknak, sokan pedig ezek után a saját felületeiken is tartottak élménybeszámolót storyk és fotók formájában. Amíg a salátáknál válogattam, hallottam másoktól, hogy többen élőztek az Instájukon, egy csomóan pedig a feladat után visszaérve vicces TikTok-videókat készítettek, és gyorsan feltöltötték az oldalukra. Úgy tűnt, mindenki nagyon komolyan tolja a tartalmat az IOV-ról.

Megfogtam egy kis tálka salátát, a tálcámra helyezve az asztalunkhoz mentem, és leültem a többiekhez.

– Jó étvágyat – mondtam.

– Ennyi? – lepődött meg Vivi a tányéromra pillantva.

– Most igen – legyintettem, merthogy a lángossal már jóllaktam a feladat után, aztán a villámra szúrtam egy uborkaszeletet és a nyüzsgést hallgattam. Kiváló volt a hangulat, az étkező zengett a versenyzők zajongásától, a tizenhat versenyben lévő csapat hangos volt, lármás, és nem mellesleg felszabadult.

Mindenki úgy volt vele, hogy oké, túlestünk a mai feladaton, bennmaradtunk, a neheze megvan, most jöhet a jól megérdemelt kikapcsolódás és pihenés, úgyhogy a legtöbben sietősen ebédeltek, hogy mielőbb mehessenek biliárdozni és léghokizni, nehogy valaki más elfoglalja az asztalt előlük, mert akkor az vacsoráig tuti nem szabadul fel, de lehet, hogy még azután sem. Ha valakik végeztek az evéssel és felálltak, mindenki odapillantott, aztán még jobban kezdtek sietni azon kattogva, hogy vajon milyen játék jut nekik, ha elég gyorsak. Valahogy mindenki megfeledkezett arról, hogy a verseny nem áll meg, és nincs pihenés csak azért, mert ma már sikeresen teljesítettünk egy feladatot. Így aztán mindenki nagyon meglepődött, amikor délután, miközben a legtöbb csapat a játékteremben szórakozott, vagy a házakban sziesztázott, esetleg a főépület konditermében és medencéjében sportolt, a narancssárga ruhások megindultak borítékokkal a kezükben, hogy kiosszák a következő feladat instrukcióit.

Mi akkor éppen a hátsó lengőtekepályánál voltunk, és a délutáni napsütésben a puszta szélén lévő játszótéren foglaltuk el magunkat, mert korainak találtuk az időpontot ahhoz, hogy máris bevonuljunk a játékterembe. Maradtunk a szabad levegőn, csak úgy magunkban négyen, és miközben Dominik és Rajmund a lengőtekét próbálta ki, addig mi Vivivel egy-egy hintában ültünk, úgy néztük a fiúk játékát. Rajtunk kívül még egy arany fiú tartózkodott ott, aki libikókázott az egyik lila melegítős lánnyal, és a türkizektől két lány volt a kilátón, ők valószínűleg TikTok-videót készítettek, mert többször ugyanazt a mozdulatsort ismételték meg a kitámasztott telefonjuk előtt. A narancssárga ruhás érkezésére azonban mindenki megmerevedett, és amikor látták, hogy a szervező átad nekünk egy piros borítékot, a játszótéren lévő többi versenyző fejvesztve kezdett rohanni, hogy megkeresse a saját csapatát valószínűsítve, hogy már ők is kaptak levelet.

A türkiz lányok dübörögve rohantak le a kilátó falépcsőjén, és átugrálva az eléjük kerülő akadályokat a táborhely irányába rohantak. Eközben a szervező átadta nekem mint csapatkapitánynak a borítékot.

– Parancsoljatok. Hatig adjátok le annak az egy versenyzőnek a nevét, akit a feladatra küldtök – tette hozzá, majd meg sem várva, hogy bármit reagáljunk, fogta magát, és hátat fordítva elment.

Ott álltunk a táborhely végében lévő játszótéren a hortobágyi pusztaság szélén, és miközben a délutáni nap kellemes melegen sütötte az arcunkat, mind a négyen a kezemben tartott piros borítékot néztük megbabonázva. A körben állva Dominik gondterhelten hunyorogva, szélborzolta haját hátrafogva figyelt. Mellette Vivi idegesen rágózott, és magáról megfeledkezve teljes izgalomban egymás után fújta a rágólufikat, amik hangos csattanással pukkantak ki. Rajmund szintén feszülten nézte a kezemben tartott borítékot, miközben megragadta a szájából kilógó nyalóka pálcáját és az édességet áttolta a másik oldalra, amitől az arcán kerek dudor jelent meg.

Én pedig, mint a piros csapat kapitánya, abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy köztük állva kibonthattam a következő feladatot rejtő borítékot.

– Na nézzük – dünnyögtem kelletlenül, aztán feltéptem a piros levelet, és kivettem belőle az üzenetet.

Ami összesen egy madárról készült illusztráció volt. Ennyi, semmi több. Hiába forgattam a kezemben, nem volt más a lap hátulján és a borítékban sem. Csupán egy fehér hátterű kép egy madár rajzával. Ez volt minden, amit a feladatról kaptunk. Tanácstalanul bámultam a rajzot, aztán passzolva a dolgot továbbadtam a többieknek.

– Nektek mond ez valamit? – kérdezte Vivi értetlenül nézve az illusztrációt.

– Nem igazán, de gondolom, errefelé van ilyen madár – vontam le a következtetést, ahogyan a beláthatatlan rónára pillantottam. – Talán meg kell keresni.

– Könnyű lesz. Egy hosszú lábú, fehér madár a Hortobágyon – vette ki a szájából a nyalókát Rajmund, és azzal mutatott körbe. – Nincs belőle sok errefelé...

– Ez lesz a feladat? Kócsagokat kell keresni? – kérdezte Vivi.

– Szerinted ez egy kócsag a rajzon? – gondolkodtam el.

– Ja, nem tudom, csak úgy tippeltem – közölte. 

– Várjatok, én ezt ismerem – szólt Dominik hirtelen, aki egészen addig csendben volt.

– És kócsag? – kérdeztem felvont szemöldökkel.

– Mi? – zavarodott össze.

– Azt mondtad, ismered. Vivi kócsagra tippelt. Az? – kérdeztem meg újra.

– Nem. Mármint nem tudom, nem a madarat ismerem – rázta meg a fejét Dominik, és kikapta a kezemből a képet. – Hanem ezt a rajzot ismerem. Láttam már – közölte elmélyülten.

– Mármint... – csodálkoztam el. – Láttad ezt a rajzot? Ami a képen van?

– Igen – bólogatott nagyon erősen kutatva az emlékei között.

– Várj – szólt közbe Rajmund is. – Egy ilyen rajzot vagy ezt a rajzot?

– Ezt! Pontosan ugyanezt. Most láttam valahol, amióta itt vagyunk – erősködött, erre pedig mind a hárman elkerekedett szemmel néztünk rá.

– Amióta itt vagyunk? – csodálkozott Vivi.

– Igen.

– Ez biztos? – pillantottam a képre, ami nekem még csak ismerősnek sem tűnt.

– Biztos – erősítette meg Dominik továbbra is görcsösen gondolkodva, aztán hirtelen, amikor beugrott neki, felkiáltott. – Megvan!

– Mi? – kérdeztük.

– Ó, basszus, mindjárt jövök! – kezdett hátrálni, majd az értetlen arcunkat látva hozzátette. – Menjetek fel a kilátóba, mindjárt jövök! – mondta, és megfordulva elrohant.

Döbbenten néztünk Dominik után kezünkben a madaras képpel, aztán betartva, amit kért, felsiettünk a falépcsőn, és a kilátó tetejére érve leültünk, hátunkat az emelvény oldalának támasztva. Tökéletes takarásban voltunk, miközben Dominikra vártunk, aki alig öt perc múlva dobogva trappolt fel a falépcsőn, és megállva előttünk elmosolyodott.

– Tudtam, hogy láttam azt a rajzot – közölte elégedetten, majd a kezében lévő kártyapaklit Rajmund felé dobta, aki elkapta a levegőben, és a szeme elé tartva megnézte, hogy mi az.

– Szép volt, haver – mosolyodott el, mi pedig Vivivel együtt feltápászkodtunk, és odasiettünk.  

Rajmund kezében egy pakli tanulókártya volt, aminek az elején, a fehér dobozon a borítékban megkapott madár rajza szerepelt. Pontosan ugyanaz a rajz volt.

– Mégis mikor... Vagy hogy? És honnan? – kereste a szavakat Vivi, nekem pedig nagyjából ugyanezek lettek volna a kérdéseim, ezért kérdőn néztem Dominikra, aki szórakozottan a füle mögé tűrte hullámos haját, és belekezdett.

– Emlékeztek, amikor tegnap érkezés után feltérképeztük az élménytárbort?

– Igen.

– Na, amikor a szertárban voltunk és fotóztunk Kocsisnak, akkor feltűnt, hogy a Salgó polcon van egy csomó kártyapakli, amiket megnézegettem. Különösnek véltem, hogy amíg a legtöbb fajtából, köztük a marha népszerű UNO-ból és franciakártyából is csak három-három pakli van ennyi emberre, ebből a madaras tanulóizéből öt csomag volt a polcon – magyarázta. – Még furcsállottam is magamban, hogy mégis mit gondolnak a szervezők, mennyien akarnak madarakról tanulni, de aztán ennyiben hagytam... – magyarázta. – Nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget ennek, sőt, el is felejtettem már, csak most ugrott be, amikor láttam, hogy érdekes módon ugyanazt a képet kaptuk a feladat segítségének, ami a tanulókártya dobozán is szerepel. Gondolom, nem véletlen – gondolkodott el.

– Itt semmi nem az – bólintott Rajmund, majd hozzátette. – Zseni vagy, ember – ismerte el, és az öklét tartotta Dominik felé, aki viszonozta a pacsit.

– Ez tényleg nagyon durva – fogta a kezében Vivi a paklit, és a tetejét kibontva kivette belőle a kártyalapokat.

– Komolyan, Dominik, szerintem ezzel megoldottad előre a feladatot – tartottam vissza a nevetésem elképedve, és Vivire néztem, aki felém tartotta az első kártyát, amin egy madár rajza szerepelt.

– Réce – mondta, és megfordította a kártyalapot. A madárrajz másik oldalán ott szerepelt a fajtája. – De komoly – nézegette a lapokat tovább.

– Oké, akkor rakjuk össze, amit tudunk – tanácsoltam, és a kilátóban ülve átbeszéltük, hogy ki mit gondol.

Valamennyien egyetértettünk abban, hogy ez valamiféle memóriafeladat lesz. Tippünk szerint valami olyasmi várható a megmérettetésen, hogy a versenyzőknek egyszer vagy kétszer megmutatják a madárrajzokat a fajtájuk nevével, aztán valahogy, valahol, valakinek vissza kell mondani emlékezetből. Aki pedig a legkevesebbet tudja majd, az a csapatával együtt kiesik.

Mi pedig Dominik figyelmességének és nyitott szemmel járásának köszönhetően a birtokába jutottunk a feladatot segítő tanulókártyáknak, sőt, nagy valószínűség szerint maga a feladat volt a kezünkben.

– És nem csalás? Hogy tudjuk előre? – kérdeztem. – Nem lesz ebből gond?

– Ááá – rázta meg a fejét Rajmund. – A szervezők nem hülyék, egy évig készülnek az IOV-ra, kizárt, hogy bármi elkerülje a figyelmüket. Ha a feladat instrukciója megegyezik egy tanulójátékkal, ami a versenyzők számára elérhető szertárban található, akkor az nem véletlen. Róbert még a beszédében is külön kiemelte, hogy nézzünk körül a játékok között – gondolkodott hangosan, miközben a nyalókája pálcáját húzogatta a szájában jobbra-balra. – Szerintem – folytatta – az is a feladat része, hogy ki mennyire élelmes. Aki észrevette és rájött, mint Dominiknak köszönhetően a mi csapatunk, az simán továbbjutó – közölte. – Mit mondtál, hány pakli tanulókártya volt a szertárban? – kérdezte.

– Öt – felelte Dominik.

– És most, amikor ezt elhoztad?

– Még megvolt mind, én vettem el az elsőt.

– Oké – bólintott Rajmund, és tovább gondolkodott a nyalókája pálcikáját birizgálva.

– Most már muszáj megkérdeznem. Mégis honnan van nyalókád? – kérdeztem témát váltva.

– Otthonról... Hoztam magammal egy csomaggal – felelte vigyorogva. – Kérsz?

– Van még?

– Van.

– Epres? – kérdeztem.

– Megnézem – tápászkodott fel. – Még valaki?

– Van rágó a közepén? – kérdezte Vivi.

– Nincs.

– Akkor köszi, nem – nézegette tovább a tanulókártyákat újabb lufikat fújva.

– Oké – fojtotta el a röhögését Rajmund, aztán Dominikra nézett. – Cowboy?

– Kösz, nem kérek – rázta meg a fejét, Rajmund pedig a lépcső korlátjához lépett, aztán hátrafordult, és széttárta a karját.

– Major, az a minimum, hogy elkísérsz, ha már neked megyek vissza – közölte, mire hangosan felnevetve kinyújtottam a kezem, Rajmund pedig felrántott maga mellé, és lementünk a lépcsőn.

11.

A fiúk szobájába lépve a teljes ezüst csapatot ott találtuk. A három lány és az egyetlen fiú az egyik ágyon ült, és az érkezésünkre azonnal abbahagyták a beszélgetést, sőt, még a köztük lévő madárrajzot is letakarták, mintha csak nem ugyanazt kapta volna minden csapat. Amint beléptünk, kérdőn néztek ránk.

– Csá, egy perc az egész, csak a szekrényemből kell valami – tette fel a kezét Rajmund védekezőn, érzékelve, hogy zavarjuk a megbeszélésüket, és sietősen a hátsó szekrényekhez ment.

Én addig az ajtóban maradtam, és a keretnek támaszkodva magam előtt összefont karral álltam az engem fürkésző ezüstök tekintetét, akik végül visszafordították rólam a fejüket és csendben várták, hogy kimenjünk. Addig egy szót sem szóltak egymáshoz, nem diskuráltak tovább a feladatról, hanem félbehagyták a kupaktanácsot. Nem hibáztattam érte őket, valószínűleg én is ugyanígy tettem volna a helyükben. 

– Oké, nagyon úgy tűnik, hogy – motyogta Rajmund a szekrényében turkálva – nincs epres – fordult hátra a zacskóval csörögve.

– Kár – húztam el a számat szomorúan.

– Más nem jó? – mutatta felém a teljes csomagot. – Kólás, málnás, dinnyés, barackos, cseresznyés... – sorolta a nyalókák közt kutatva.

– Nem is tudom – fintorogtam.

– Ne idegesíts, Major, tessék, itt egy málnás, az majdnem eper – dobott felém egy nyalókát, én pedig nevetve elkaptam a levegőben.

– Mi az? – kérdezte az egyik lány, és úgy tűnt, a kíváncsisága felülkerekedett a közömbösségén.

– Nyalóka – felelte Rajmund felmutatva a csomagot. – Kértek? – érdeklődött, mire az ezüstök, mintha csak ezt is meg kellene beszélniük, összenéztek, aztán valószínűleg némán megállapították, hogy ebben nincs semmi rossz.

– Aha, kösz – felelték végül lelkesen, és válogatni kezdtek a feléjük kínált zacskóból.

Mosolyogva bontogattam a málnás nyalókát, aztán kivarázsolva a papírból szórakozottan megkóstoltam, miközben Rajmund ellátta nyalókával az ezüst csapatot.

– Köszi, esküszöm, ez egy olyan dolog, amiről nem tudtam, hogy szükségem van rá, de most örülök – röhögte el magát a fiú, aki kólás nyalókát evett.

– Ugye? – dobta vissza a csomagot Rajmund a szekrényébe, és bevágta az ajtót. – Na mi léptünk is, tényleg csak ezért jöttünk – intett feléjük, az ezüst csapat tagjai pedig megköszönve a nyalókákat sokkal normálisabban köszöntek el tőlünk, mint a két perccel azelőtti érkezésünkkor. És természetesen nem a nyalókák miatt. Hanem azért, mert valószínűleg ennyiből belátták, hogy a velünk szemben lévő sztereotípiákkal ellentétben nem vagyunk gyökerek. Ez a baj az előítélettel. Marha nagy meló bebizonyítani, hogy alapjaiban téves az ember megítélése.

A házból kilépve a nyalókám pálcáját csavargatva már indultam volna vissza a játszótér irányába, amikor Rajmund megragadta a karomat, és visszarántott.

– Mi az? – kérdeztem.

– Gyere – mondta mindenfajta magyarázat nélkül, és elhúzott magával a főépület felé.

Nem kérdeztem, hogy hová tartunk, mert rögtön rájöttem magamtól is, így aztán csak csendben lépkedtem Rajmund mellett a házak közt, ahonnan kiszűrődtek a csapatok megbeszéléseinek hangjai. Ahol nyitva volt az ajtó, és meghallották a közelgő lépteinket, azonnal elhalkultak, és addig nem folytatták a beszélgetést, amíg el nem távolodtunk onnan, nehogy megtudjuk, hogy mire jutottak a madaras rajzzal kapcsolatban. Az egész élménytábor csendes volt, minden csapat a feladatot próbálta kitalálni. A legtöbben egy-egy házba vonultak vissza a saját csapatukkal, de láttunk kupaktanácsot a főkapunál lévő faasztaloknál is, ahogyan voltak, akik az étkezőben és a játékteremben tartottak megbeszélést. Ezúttal azonban nem szűrődött ki sem biliárd-, sem pedig csocsóhang, a csapatok a feladatra koncentráltak, és arra, hogy a legjobb tudásuk szerint válasszák ki a versenyzőjüket, tudva, hogy a kiesésük múlhat ezen a döntésen. A délelőtti gumikacsás feladat már a múlté volt, senki nem foglalkozott vele, ahogyan azzal sem, hogy a kiesett sötétzöldek még talán haza sem értek. Itt volt az új feladat, ami új megoldást és új helyes döntést kívánt meg a csapatoktól.

A főépület oldalához érkezve megálltunk, és miközben Rajmund a szertárajtóhoz lépett, visszapillantott rám.

– Fél perc és jövök, addig figyelj.

– Rendben.

Rajmund lenyomta a kilincset és egy pillanat alatt eltűnt az ajtó mögött, én pedig a számból kilógó nyalókapálcát fogva idegesen a fogamhoz kocogtattam a cukrot, megállás nélkül figyelve, hogy jön-e valaki. Semmi nem történt volna akkor sem, ha arra jönnek, mert simán kereshettünk bármit a szertárban, de azért sokkal jobb volt, hogy végül azalatt a pár másodperc alatt, amíg Rajmund odabent volt, senki nem járt arra. Rajmund a sneakersében óvatlanul kisurrant, és hangtalanul becsukta maga mögött az ajtót, aztán mellém lépve már indultunk is vissza lazán sétálva, mint akik éppen csak arra járnak.

– Mi volt? – kérdeztem rá sem nézve, csak szigorúan előre, a szemben lévő pusztaságra meredve, miközben a játszótér felé tartottunk.

– Már nincs ott egy sem – mondta, mire elkerekedett szemmel fordultam felé.

– Mi? – döbbentem le teljesen. – Elvitték a másik négyet is?

– Aha.

– Oké. Akkor rajtunk kívül még négy csapat rájött, hogy mi a feladat – értelmeztem.

– Vagy egy, aki elvitte az összeset, hogy más ne juthasson hozzá – mondta.

– Ó – húztam kínos mosolyra a számat. – Ez nem jutott eszembe.

– Nem baj, Major. Ez azt jelenti, hogy nem vagy rossz ember – nézett rám kedvesen. – Na milyen a málnás? – váltott témát, és a számban lévő pálcika felé intett.

– Az epres jobb lett volna – feleltem.

– Akkor add vissza – kapott felém, mire röhögve felsikoltottam, a nyalókát a hátam mögé rejtettem, és megráztam a fejem.

– Nem, nagyon finom, tényleg, csak vicceltem – szabadkoztam.

A kilátóba érve Vivi és Dominik egymás mellett ülve nézegették a kártyákat, és az érkezésünkre felnéztek.

– Hol voltatok nyalókáért, otthon? – kérdezte Vivi visszatartott nevetéssel, jelezve, hogy soká jöttünk vissza.

– Nem, csak... – huppantam le a másik oldalra – Rajmund visszament a szertárba megnézni, hogy hány pakli van a helyén.

– És? – érdeklődött Dominik.

– Nulla – feleltem.

– Mi? Elvitték mindet? – lepődött meg Vivi.

– Aha – bólintottam.

– Na basszus – fújtatott gondterhelten, és Dominik is összefonta maga előtt a karját.

– Mindegy, szerintem lassan beszéljük meg, hogy kit küldünk, mert idő ezt mind megtanulni – mutattam a tanulókártyákra. – És vacsoráig döntenünk kell. Szóval a kérdés... – néztem körbe. – Ki tud jól magolni közülünk? – pillantottam felváltva a többiekre. A fiúk fájdalmas arccal, nyöszörögve húzták el a szájukat, de mielőtt bármit mondtak volna, Vivi magától ajánlkozott a feladatra.

– Megyek én – jelentette ki határozottan. – Sára, engem írass fel.

– Ööö. Ez biztos? – kérdeztem. – Mert van még időnk, beszélhetünk többet róla, pro-kontra, tudod... – próbálkoztam.

– Nem szükséges. Már döntöttem – nézett eltökélten, aztán megenyhült az arca és a szemembe nézve elmosolyodott. – Figyelj, te és Rajmund ma a jéghideg vízben kerestetek gumikacsákat, Dominik figyelmének köszönhetően pedig konkrétan megfejtettük előre a feladatot megoldással együtt, úgyhogy az a minimum, hogy most én szívok ezzel, és bevágom a madarak nevét – mutatta fel a kezében tartott paklit.

– Köszi – mosolyogtam rá hálásan, amiért magától, kérés nélkül levette rólunk a terhet.

– Menni fog? – érdeklődött Rajmund, Vivi pedig egymás mögé rakosgatva a tanulókártyákat, fel sem nézve bólintott.

– Aha – mondta. – Sokat jártam versmondóversenyre, mert könnyen memorizálok dolgokat – közölte mellékesen. Az információ mindannyiunkat meglepett, így csodálkozva néztünk Vivire, aki ezt érzékelte, és felnézve a madaras kártyákból fújt egy rágólufit, majd gúnyosan elmosolyodott. – Mi az, nem erről vagyok híres? – kérdezte, mire akaratlanul is kitört belőlünk a röhögés. Nem, Felcser Viviről nem ezt terjesztik leginkább. – Na menjetek, hagyjatok, tanulnom kell – tett hessegető mozdulatot a kezével, mi pedig lesiettünk a falépcsőn.

Amíg Vivi a kilátóban ülve egyedül magolta a kártyalapokon szereplő madárfajokat, addig mi a játszótéren vártunk rá. Így a közelében voltunk, de nem zavartuk, hagytuk tanulni. Dominik a lengőtekével játszott, Rajmund az egyik faasztal tetején feküdt felhúzott térddel, és az égbolton lévő bárányfelhőket bámulta a napszemüvege lencséjén keresztül, én pedig a kerítésként szolgáló három gerendára másztam fel, és először csak felültem a legfelsőre, majd felálltam rá, és egyensúlyozva, két karomat széttárva lépkedtem rajta. A gerendán ide-oda járkálva csináltam néhány gyakorlatot, végül pedig arábeleztem egyet.

– Woa! – hangzott fel a fiúk irányából a mozdulatsorom végén, mire odakaptam a fejem, és akkor tűnt fel, hogy időközben közönségem lett, mivel Dominik abbahagyta a lengőtekézést, Rajmund pedig felült az asztalon. Mindketten azt nézték, hogy mit csinálok.

– Mi az? – kérdeztem.

– Viccelsz, Major? Mi volt ez? – nézett rám Rajmund szórakozottan a kéz nélküli cigánykerekemre reagálva, és leugorva az asztalról felém sétált.

– Semmi – legyintettem.

– Semmi, mi? – röhögött fel. – Add a telódat – kérte el.

– Miért? – vettem ki a zsebemből, és feloldva a jelkódzárat átnyújtottam neki. 

– Mert marha jól néz ki a háttérrel, videózok neked párat, aztán majd eldöntöd, hogy csinálsz-e vele valamit.

– Tényleg? Kösz – lepődtem meg a felajánlott gesztuson, és zavartan elmosolyodtam.

– Ha viszont leesel a másik oldalra, akkor kizárnak minket, mert az már nem a tábor része – tette hozzá.

– Nem esem le – közöltem már a feltételezéstől is sértetten, mire Rajmund felnevetett, aztán szólt, hogy megy a videó.

Elhülyültünk egy darabig a videózással, Rajmund többször is megismételtette velem az arábelezést, aztán odalépve hozzám a hátát a kerítésnek támasztotta, és a telefont maga előtt tartva megmutatta nekem a felvételeket. Én mellette, a gerendán guggolva néztem a videókat, amik tényleg baromira jól sikerültek.

Már benne jártunk a késő délutánban, amikor Vivi jelezte, hogy kész van a tanulással, így amikor kiszólt a kilátó tetején, mindhárman átvetettük a lábunkat a kerítés legfelső gerendáján, leugrottunk, majd felsiettünk a lépcsőn. Egészen addig a kerítés tetején ülve bámultuk a tájat, háttal a tábornak. Technikailag még a táboron belül tartózkodtunk, mert a lábunk nem érte a földet a másik oldalon, csupán átlógott. Úgy ítéltük meg, hogy ez, bár súrolja a szabályokat, még nem számít megszegésnek, így aztán csak ültünk ott, és figyeltük a pusztaságot, a felszálló madarakat és a vizet imitáló, mindig máshol felbukkanó délibábokat. Így töltöttük az időt, amíg Vivi magolt.

– Megvagy? – kérdezte Dominik, amikor felértünk a kilátó tetejére.

– Azt hiszem – nyújtotta át Vivi a tanulókártyákat, amiket Dominik átvett tőle, majd találomra háromfelé szedte, és továbbadott egy-egy adagot Rajmundnak és nekem is.

A kilátó tetején leülve kört alkottunk, és a kártyalapokat megkeverve elkezdtük Vivit kikérdezni, aki felhúzott térdeit átkulcsolva előre-hátra dőlve válaszolgatott a felé mutatott madárkártya rajzokra, amiknek a megfejtése a lapok hátoldalán volt, így azonnal tudtuk ellenőrizni.

– Vörösgém – mondta, mire bólintottam, és már tovább is fordult Rajmundhoz, aki egy másik kártyát mutatott felé. – Búbos vöcsök – szólt, aztán Dominik kártyájára nézett. – Nádiposztáta – jelentette ki.

– Milyen? – kérdezte Dominik, Vivi pedig visszafordult hozzá, és a szája szélét rágva, hunyorogva meredt a kártyára. – Cserregő?

– Az – mosolyodott el Dominik.

Vivi megkönnyebbülten fújta ki a levegőt, és a kezemben tartott újabb kártyalapra nézett.

– Tőkés réce – mondta határozottan. – Függőcinege – szólt Rajmundnak. – Rétisas – pillantott Dominik kártyalapjára. A kikérdezés folyamatos volt, Vivi pedig alig hibázott. Úgy tűnt, vagy tényleg kifejezetten jó a memóriája, vagy pedig titkon madarakról szokott tanulni. Én inkább az elsőre tippelnék.

Amit nem tudott, vagy amiben tévedett, azokat a kártyákat félreraktuk, hogy később nézze át újra. Teljesen belemerültünk a kikérdezésbe, így váratlanul ért minket a lépcsőn feltrappoló nehéz léptek dübörgése, amitől a kis fakilátó ingatagon nyikorgott a hortobágyi pusztaságban.

– Gyorsan – kapkodott Vivi összekaparva maga előtt a tanulókártyákat, hogy elrejtse a látogatónk elől. Mind segítettünk neki, és sietősen eldugtuk a lapokat. A cipőtalpunk alá vagy a hátunk mögé söpörtük, a kezünkben tartott köteget pedig a piros melegítőnk ujjába rejtettünk. A léptek egyre csak közeledtek, mi pedig épphogy megvoltunk, amikor az illető felért a kilátóba.

– Ó, csak a tanár úr az – fújta ki magát Vivi, amikor meglátta, hogy Tahi érkezett. Valamennyien felsóhajtottunk a megkönnyebbüléstől, amiért nem egy másik versenyző érkezett, aki elől el kellett volna rejteni a feladat megoldását. Csakhogy a mi megkönnyebbülésünk Tahit egyáltalán nem nyugtatta meg, akinek fogalma sem volt arról, hogy miről van szó, csak annyit érzékelt, hogy valamit kapkodva elrejtettünk előle. A tévedhetetlen tanár-radarja jelzett neki, aminek következtében mérgesen fordult körbe köztünk.

– Na jó, egy percetek van, hogy odaadjátok, ami nálatok van – nyújtotta ki a kezét. – Nem mondom el még egyszer, kérem a pulcsik ujjába dugott dolgot, láttam, amikor felértem! – dühöngött amolyan „ezt nem ússzátok meg” stílusban.

Bólintva szót fogadtunk, és elkezdtük kihalászni a pulóverünk ujjába dugott kártyalapokat, majd felé nyújtottuk. Tahi, aki feltehetőleg mindenre számított egy olyan társaságtól, mint a miénk, teljesen ledöbbenve, leesett állal nézte a kezébe nyomott, egyre csak gyűlő madaras tanulókártyákat. Odaadtuk neki mindet, a hátunk mögé söpört darabokat, a cipőnk alá rejtetteket és a pulcsinkba beszórtakat is. Tahi értetlenül megrázta a fejét, és magyarázatot várva nézett végig rajtunk.

– Kérem, amit igazából eldugtatok.

– Ez volt az – közölte Rajmund.

– Ez? – kérdezte a tanár amolyan „ne röhögtessetek” stílusban.

– Igen – feleltük egyszerre.

– Itt ültök fent, megjegyzem, kértem, hogy ne tegyétek, de itt ültök fent a kilátóban, ahol senki nem lát rátok, és amikor feljövök ide, eldugtok előlem egy... egy pakli madaras tanulókártyát?

– Igen – ismételtük meg.

– Ti teljesen hülyének néztek engem? – kérdezte, és látszott rajta, hogy kezd kiakadni. – Fehér, Pap, levenni a pulcsikat, lássam, mit rejtegettek – fújtatott gondterhelten a fiúkra nézve, akik unottan bámultak rá, és meg sem mozdultak.

– Tanár úr, tényleg a kártyákat dugtuk el, mert nem tudtuk, hogy ki jön, és más nem láthatja meg! – erősködtem.

– Miért nem?

– Mert ez a következő feladat megoldása! – szakadt ki belőlem, mire Tahi arckifejezése megváltozott, és a dühöt egy pillanat alatt felváltotta a meglepettség, úgy nézett a kezében tartott kártyákra.

– Micsoda? – motyogta.

– A tanulókártyák – bólogatott Vivi. – A tanulókártyák a következő feladat. Csak ezt más nem tudja.

– Hogy értitek, hogy más nem tudja? – kérdezte, aztán összehúzta a szemöldökét és gyanakodva Rajmundra nézett. – Fehér, mit műveltél?

– Semmit – mondtuk egyszerre.

– Oké, magyarázzátok el nekem, hogy miről van szó, mert ebből nem sokat értek – ült le közénk Tahi, mi pedig helyet szorítottunk neki a kis körünkben, és beavattuk a fizikatanárt Dominik felfedezésébe, amire a borítékban kapott illusztrációt felismerve jött rá.

– És akkor azt mondjátok, hogy mostanra nem maradt a szertárban egyetlen pakli sem...

– Nem, ellenőriztük. Nem sokkal azután, hogy Dominik elhozta, már egy darab sem volt ott – közölte Rajmund.

– Értem – gondolkodott Tahi. – És ti voltatok az elsők?

– Igen.

Tahi egy apró, alig látható, de mégis elismerő biccentéssel nyugtázta a hallottakat, miközben a kezében tartott kártyákat nézegette egymás mögé téve a lapokat. Néha szúrópróbaszerűen felmutatott egyet Vivinek.

– Dankasirály – vágta rá a lány, a tanár pedig a fejét rázva elmosolyodott. – Nem mondom, megleptetek – tűnődött el. – Mindenesetre szép munka, nem mellesleg pedig szép csapatmunka – dicsért meg minket óvatosan, aztán elgondolkodva hozzátette: – És tartozom egy bocsánatkéréssel, amiért nem hittem el, hogy a tanulókártyákat rejtettétek el előlem. Rendben? – kérdezte, és felváltva a fiúkra nézett.

– Rendben – biccentett Dominik.

– Részemről is – felelte Rajmund. – Meg így legalább nem találta meg a tanár úr a zsebemben lévő laposüveget – tette hozzá, mire mind felröhögtünk, Tahi pedig mérgesen nézett Rajmundra.

– A zsebeidet, most – közölte szigorúan.

– Csak vicceltem – nevetett Rajmund döbbenten, de Tahi hajthatatlannak tűnt.

– Mondom, mutasd – ismételte meg. Rajmund szórakozottan kifordította a piros szirteses pulcsijának a zsebeit, aztán Tahi kérésére felállt, és a melegítőgatyája üres zsebeit is megmutatta.

Amikor a tanár megbizonyosodott róla, hogy Rajmund tényleg csak viccelt, egy újabb kártyát mutatott fel Vivinek.

– Bölömbika.

– Az – mosolygott rá Tahi és tovább kérdezgette, amikor is Vivi telefonja rezegni kezdett a fapadlón. A kijelzőn Kocsis neve szerepelt, aki videóhívást indított.

Vivi még rápillantva egy kártyalapra odamondta Tahinak, hogy „kerecsensólyom”, aztán felkapta a telefonját. Tahi bólintva a többi mögé tette a kártyát, és csendben nézegette tovább a madarakról szóló lapokat a hátoldalon lévő megfejtéssel, amíg mi az igazgatóval beszéltünk.

Kocsis lelkesen köszöntötte Vivit, majd amikor meglátta, hogy mi is odaülünk mellé, mind a négyünkre rámosolygott a kamerán át.

– Hogy van a csapatom? – érdeklődött az igazgató, akit azonnal beavattunk a madaras feladatba és abba is, hogy Dominiknak köszönhetően mennyire előre járunk a megoldásában. Kocsis ámulva hallgatta a beszámolónkat, és nagyokat bólintott mindenre, amit mondtuk neki.

– Le-nyű-gö-ző – közölte szótagolva, amikor befejeztük. – Lenyűgöző teljesítmény – ismételte meg. – Tehát ha jól értem, akkor Vivien úgy megy a feladatra, hogy a kiesés esélye roppant csekély, tekintve, hogy előre felkészül a válaszokból.

– Voltaképpen igen – biccentett Dominik.

– Hát, Szirtes-csapat – meredt ránk Kocsis elérzékenyülve a kamerán keresztül. – Mit mondhatnék? Nem véletlenül bízom bennetek az első perctől kezdve – szipogta. – Vivi – kereste meg a tekintetével, és rámosolygott. – Mindent tudsz?

– A többiek folyamatosan kikérdeznek, és szerintem jól állok.

– Így van – szóltam bele megerősítve azt, hogy Vivi megtanulta a kártyákat.

– Fantasztikus – sóhajtotta Kocsis büszkén. – És a feladat... Milyen ötletes... – tűnődött el.

– Igen, de igazgató úr – vette át a szót Dominik. – Összesen öt pakli tanulókártya volt tizenhat csapatra, ráadásul utánunk nagyon hamar megtalálták a többit is. Feltehetőleg a csapatok nagy része nem is tud semmit erről a segítségről... – kezdte.

– Pontosan – bólogattam azonnal. – Ezért szerintünk nem kellene posztolni róla.

– Igen, tényleg – értett egyet Vivi.

– Ja, a végén még a sulink oldaláról lesik le a megoldást mások – reagálta Rajmund.

– Igazatok lehet! – gondolta át Kocsis. – Az Instagram-oldalam roppant nagy népszerűségnek örvend, más iskolák igazgatói és diákjai is követnek, és ki tudja, talán a versenyről is figyelik a profilomat más csapatok – bólogatott. – Nem kizárt, hogy nálam tudakolóznak – gyanakodott. – Jól mondjátok, óvatosan kell posztolnom a versenyről. Látjátok, erre nem gondoltam. Itt akár ipari kémkedés is felütheti a fejét – dramatizálta túl.

– Nem, mi csak azt mondjuk... – próbálkozott Rajmund, de addigra Kocsis már teljesen bepörgött.

– Minden világos. Köszönöm, hogy figyelmeztettetek erre, nagyon okos elgondolás volt. Mostantól szűkszavúbban posztolok a feladatok előtt – határozta el Kocsis, aztán hirtelen témát váltott. – És még egy kérdés, ha már így magunk vagyunk. Tahi tanár úrral kapcsolatban – mondta, mire mind a négyünknek elkerekedett a szeme, és a Vivi kezében lévő telefon mögé pillantottunk, ahol a fizikatanár felnézett a tanulókártyákból.

– Igazgató úr... – köhintette Vivi, megpróbálva jelezni Kocsisnak, akit nem sikerült félbeszakítania.

– Szeretném tudni, hogy jól kijöttök-e a kísérőtanárotokkal – folytatta Kocsis. – Tudom, hogy Tahi tanár úr nem feltétlenül a legnépszerűbb tanár a Szirtes diákjai között, én mégis úgy gondolom, hogy maximálisan megfelel a feladatra, amit rábíztam. Azonban szeretném hallani a ti véleményeteket is így, hogy a verseny második napjának estéjén vagyunk – nézett felváltva Kocsis a kamerán keresztül négyünkre, miközben velünk szemben Tahi felvont szemöldökkel szintén a válaszunkat várta.

– Az a helyzet... – szólt Rajmund elsőként, mire Tahi keze ökölbe szorult, és feltartotta, hogy jól láthassa a mozdulatot. – Hogy a tanár úr magasról tesz ránk, azóta sem láttuk, hogy ideértünk a Hortobágyra – közölte Rajmund, mire Tahi felháborodva nyitotta a száját, és némán rázni kezdte az öklét, Kocsis pedig gondterhelt arckifejezéssel nézett a kamerába, amikor mind a négyen felröhögtünk. – Csak vicceltem, minden a legnagyobb rendben Tahi tanár úrral – korrigált Rajmund mosolyogva.

– Valóban? – kérdezett vissza Kocsis, aki láthatóan megkönnyebbült.

– Tényleg – bólogattunk.

– Sokat van velünk a tanár úr – pillantott félre Vivi a telefonjáról, ami mögött Tahi összefont karral, összehúzott szemmel nézett ránk felváltva.

– És sokat ellenőriz minket – szóltam.

– Mindig – javított ki Dominik.

– De azért nem rossz, hogy itt van – fejezte be Rajmund, mire Tahi arca megenyhült, és a mosolyát leplezve nézett bele újra a tanulókártyákba. A kamerában Kocsis a válaszunktól elégedetten bólogatott.

– Nagyszerű. Akkor tehát minden a legnagyobb rendben a Hortobágyon – foglalta össze.

– Úgy is mondhatjuk – biccentett Dominik.

– Ezt örömmel hallom.

Miután elköszöntünk Kocsistól, Vivi elrakta a zsebébe a telefonját, az alkonyodó égbolt alatt felálltunk a kilátóban, lesétáltunk a falépcsőn és az étkező felé indultunk. Tahi szótlanul lépkedett mellettünk, majd amikor elérkeztünk az ablakon át kiszűrődő evőeszközcsörgéstől és hangzavartól zajos épülethez, a fizikatanár elköszönt tőlünk.

– Jó étvágyat – mondta.

– Köszönjük, viszont – feleltük, majd Tahi megfordult, és elindult, mi pedig az étkező ajtaja felé léptünk, amikor a fizikatanár utánunk kiáltott.

– Fehér! – szólt Rajmundhoz intézve a szavait, aki megfordult és kérdőn nézett rá. – Köszönöm. Azt, amit az igazgatónak mondtál rólam – szólt.

– Hogy felénk se néz? – kérdezte Rajmund visszatartott röhögéssel.

– Nem, azért majdnem pofán csaptalak – tette fel a mutatóujját fenyegetőn. – De amit utána mondtál. Az jól esett – ismerte be.

– Nincs mit. Bármikor hazudok szebbet is a tanár úrról – intett Rajmund vigyorogva, Tahi meg egy „az agyamra mész” szemforgatással indult el a főépület felé.

Az étkezőbe belépve teltház fogadott minket, minden csapat a helyiségben volt, azonban már valamennyi versenyző nagyban vacsorázott , a svédasztalnál senki nem állt sorban.

Dominikék odamentek az ételpulthoz, én pedig felirattam Vivit a szervezőnél, aki regisztrálta a másnapi feladat résztvevőit. Eleget téve csapatkapitányi kötelességemnek a többiek után siettem, és egy üres tálcát felkapva beértem őket. Amíg Vivi megkapta a spéci gluténmentes menüjét, én szedtem a kipakolt kínálatból, és leültem az asztalunkhoz.

A villámra szúrt nokedlit belemártottam a csirkepaprikás szaftjába, és a többi csapatot figyelve megpróbáltam kiszúrni, hogy ki nyugodt túlságosan, hátha kiderül, kinél lehet még madaras tanulókártya. A csapatok hangosak és harsányak voltak, a legtöbben megpróbálták túlkiabálni egymást, és úgy tűnt, már megint mindenki marhára siet, feltehetőleg a játékterem miatt. Senki nem volt gyanús, szóval aki rajtunk kívül még megfejtette a feladatot, ugyanúgy titkolta, ahogyan mi is.

– Szerintetek? – kérdezte Vivi óvatosan pillantva körbe.

– Talán a világosbarnák, ők nagyon csendesek – gondolkodott Dominik.

– Csak mert neteznek – felelte Rajmund, mire mind feléjük néztünk. A világosbarna csapat tagjai az asztalon könyökölve bámulták a feltartott telefonjukat, mellettük a kiszedett ételek érintetlenül hevertek a tányérokon.

– Ők belevesztek egy streambe – legyintettem én is, és a tekintetemmel a többi asztalt pásztáztam.

Nem jöttünk rá, csak tippelgettünk vacsorázás közben, miközben a csapatok sietősen ettek, hogy minél előbb átmehessenek a játékterembe. Róbert érkezése némileg elcsendesítette az IOV résztvevőit, mert amikor a narancssárga ruhás főszervező belépett az étkezőbe, minden fej felé fordult.

– Jó étvágyat – mondta csak úgy általánosságban, és sejteni lehetett, hogy nem ezért jött. Némi hatásszünet után már folytatta is. – Szeretném kérni a csapatkapitányokat, hogy vacsora után maradjanak egy kicsit itt. Aki nem csapatkapitány és befejezte az evést, az hagyja el az étkezőt – közölte.

Ez a bejelentés némi zúgolódást és értetlenséget okozott a csapatok között, főként, mert a csapatkapitányoknak semmi kedve nem volt evés után maradni.

– Szívás – röhögték ki a saját kapitányukat néhányan, és szó nélkül egyedül hagyták őket az asztaluknál, miközben kivonultak az étkezőből.

– Kint megvárunk, jó? – nézett rám Vivi, amikor befejezte az evést. Dominik és Rajmund már megvoltak, csak rá vártak.

– Nem kell, menjetek nyugodtan a játékterembe – legyintettem.

– Biztos? – kérdezték.

– Aha – erősködtem. – Tudjátok, szocializálódás... Ma egész nap nem voltunk társaságban, a kilátóban ültünk – emlékeztettem őket arra, hogy nem igazán sikerült ma senkivel kapcsolatba kerülnünk. Erre a többiek egyetértőn bólintottak, és miután az egyik szervező másodszorra szólt rájuk, hogy amennyiben végeztek, menjenek ki, felállva az asztalunktól elhagyták az étkezőt.

A tálcámat elvittem abba az ablakba, ahol a konyhások beszedték az üres tányérokat, aztán visszasétáltam az asztalunkhoz, és leültem a székemre. Az étkező egyre inkább elhalkult, összesen csak két asztalnál ültek egy főnél többen, de amint befejezték az evést, ők is sietősen távoztak, így aztán hamarosan csak a tizenhat kapitány maradt a helyiségben. A melegítőpulcsim mindkét ujját feltűrtem szabaddá téve a karkötőimet, és magam előtt összefont kézzel vártam, hogy Róbert elmondja, mi a feladat. A főszervező azonban még nem végzett, feltűnően ráérősen ette a levesét a szervezők asztalánál nem zavartatva magát, hogy többen nézik arra várva, hogy tájékoztasson minket arról, miért kellett maradnunk. Olyan volt, mintha direkt csinálná. Merthogy direkt is csinálta. Több csapat kapitánya is idegesen dobolt az ujjaival az asztalon, vagy éppen a nyakukat nyújtogatva figyelték a boltíves átjárón átszűrődő játéktermi hangokat. A biliárdgolyók összecsattanása vagy éppen a csocsó pörgetése sokakból türelmetlenséget és bosszúságot váltott ki, miközben Róbert megette a levesét, és nekikezdett a második fogásnak.

– Ó, hogy akadna a torkán a petrezselymes krumpli – dünnyögte a mellettem lévő asztalnál a világos rózsaszínbe öltözött fiú, és lehajtotta a fejét, homlokát az asztal szélének támasztva, úgy bámulta a cipőjét.

Az asztalokat pásztázva összetalálkozott a tekintetem a szintén csapatkapitány Andival, aki széttárt karral nézett rám, jelezve, hogy nem tudja, mi történik. A fejemet rázva válaszoltam neki, hogy én sem tudom, aztán továbbfordultam. A csapatkapitányok fele telefonozni kezdett, a másik fele pedig a látványos szenvedést választotta, amíg Róbert komótosan eszegetett. A főszervező egyszer csak felállt, ekkor mindenki felnézett, de csak a svédasztalhoz ment, hogy szedjen még egy kis resztelt májat a krumplijára.

A jelenetet hangos nyöszörgés és ciccegés követte, Róbert azonban, mint akit ez egy cseppet sem zavar, visszaült az asztalához, és nyugodtan evett tovább.

– Ez nem igaz már – dünnyögte a szürkék csapatkapitánya. Ő volt az, aki délelőtt eldobta előlünk a gumikacsát.

Közömbös arckifejezéssel néztem rá, aztán amikor felém pillantott, én lassan elfordultam, és feloldottam a telefonom kijelzőjét. Azok között a videók között nézelődtem, amiket Rajmund készített rólam a kerítésen állva, és amikor kiválasztottam a szerintem legjobbat, a fülesemet felrakva megnyitottam a TikTokot, aztán kerestem egy passzoló számot a felvételhez, és feltöltöttem a profilomra. Az oldalamon a januári balhé óta nem volt semmi tartalom, így aztán valószínűnek tartottam, hogy meglepődnek majd a követőim a nem várt posztolásom miatt. Ó, és nyilván azok is meglepődnek majd, akik már nem követnek, de biztosan ránéznek az oldalamra. Mint a volt legjobb barátnőm és a régi társaságom... 

A felvétel egyébként baromi szuper lett, Rajmund tényleg jó érzékkel látta meg a potenciális videót abban, ahogyan ott járkáltam a farönk tetején, és a zene is nagyon passzolt, amit végül aláraktam. A feltöltött videót többször is megnéztem, hagytam, hogy loopolva folyamatosan lejátssza nekem, aztán nem tudom, valahogy ösztönösen felpöccintettem, aminek hatására az előző TikTok-videóm töltődött be. Még magam is meglepődtem a két felvétel közti különbségen, annyira éles volt a kontraszt a fél évvel ezelőtti és a mostani énem között. A januári videóm egy próba előtt felvett shuffle tánc volt, amin a délutáni sötétben, az utcai lámpák fényében a frissen hullott hóban táncolok, gyors mozdulatokkal szétrúgva a mindenfelé szálló havat és a vízcseppeket, amik még a telefon kameráját is eltalálták. A felvételt még Sziszi készítette rólam pontosan a tánctábor előtti napon, és a végét, amikor szanaszét száll a hó, belassítottam, úgy töltöttem fel. Elképesztően látványos és hangulatos anyag lett, és meg sem lepődtem, hogy kikerültem vele a For You oldalra, aminek következtében majdnem kétmilliószor nézték meg a videót, miközben az, amit ugyanúgy, ugyanakkor én készítettem Szisziről, az oldalára feltöltve csak hétezer emberhez ért el, és összesen kétszázan lájkolták. Az ő havas tánca nem került ki a főoldalra, az enyém meg igen, amit Sziszi úgy reagált le, hogy odakommentelte, „látszik, ki csinálta a felvételt”, utalva ezzel arra, hogy tulajdonképpen ez az ő érdeme is. Vagy teljesen az övé. Részletkérdés.

És nem is fontos, mert néhány nappal később már sem milliós megtekintésekkel, sem For You-ba kerüléssel, semmi ilyesmivel nem tudtam foglalkozni, mert egy pillanat alatt megváltoztak a dolgok, és úgy kicsaptak a táncsuliból, hogy a lábam nem érte a földet, lett egy nem túl szép ügyem fegyelmivel és minden egyéb nyalánksággal, az állítólagos legjobb barátnőm és a többiek pedig egy emberként kenték rám az egészet, gondolván, ha valakinek el kell vinnie a balhét, az legyek már én, mert miért ne. Többé messze nem volt már érdekes az a havazás utáni délután, amikor Sziszivel egymás táncát vettük fel a hófedte úttesten egymás kabátját megfogva, mert hülyén nézett volna ki a videón, ezért csak úgy pulcsiban voltunk a felvételen, ami teljesen életszerűtlen a téli időjárásban, ellenben látványos, és amikor végeztünk, átfagyva rohantunk oda egymáshoz, és vacogva vettük fel a dzsekinket. Ez mind egy pillanat alatt merült feledésbe a tánctábor után. Nem számított, hogy kinek mekkorát ment a videója, kinek mit kommentelnek, kinek hány új követője jött. Az árulását követően nekem már nem számított egyetlen múltban együtt töltött perc sem, mert a legjobb barátnőm nem létezett többé számomra, és a posztolt közös képek és videók kitörlésén túl legszívesebben az összes közös emlékünket is kitöröltem volna az agyamból, egyszerűen azért, mert rájöttem, hogy egy hamis barátságnak a szép emlékei is hamisak. Az, hogy kiderült, milyen ember valójában, és milyen barát a bajban (semmilyen), megmérgezte a valaha volt összes kedves, vicces vagy éppen megható közös emlékünket, és egyszerűen csak szívből utáltam az életem minden pillanatát, amiben ez a kígyó részt vett. És ha nagy is volt a tanulópénz, a fél év különbséggel feltöltött két TikTok-videómat egymás után megnézve őszintén örültem, hogy mennyit változtam, és a lehető legkevésbé sem hasonlítok már Szilviára vagy az akkori társaságomra. A két felvétel között ordított a különbség. Főként külsőleg. Januárban még tucatkülsőm volt, úgy néztem ki, mint Sziszi, aki meg úgy nézett ki, mint minden második lány a videókon. Nekem is hosszú hajam volt magas copfba kötve, a fejemen brutál mennyiségű alapozó kínosan sok highlighterrel, ami porcelánbaba-hatást keltett. Megvolt a tökéletes fekete szemhéjtus vastagon festett fekete pillákkal, de ezenkívül minden más natúr az arcon, mint valami elcseszett Snapchat-filter. A stílusom, a ruhám, a sminkem és az életem is kopi volt, csak egy trend, amire felültem a többiekkel együtt. Visszanézve a felvételt már csak a tánc tetszett belőle, a lány, aki előadta, idegennek és kifejezetten szánalmasnak tűnt számomra. Fintorogva néztem a folyamatosan ismétlődő felvételt, aztán visszapöccintettem a videót a mostani posztomra, amin piros szirteses melegítőfelsőben fordulok át egy arábellel a hortobágyi puszta szélén lévő kerítés tetején. A mozdulat előtt az állig érő, egyenes hajamat a fülem mögé fésülöm, hogy ne zavarjon, a pulcsim ujját feltűröm az alkaromon, és lazán megcsinálom az oldalszaltót kéz nélkül, a gerenda másik végében megállva pedig az egyensúlyomat megtartva őszintén mosolygok a telefonomra. Vagyis inkább arra, aki a telefont fogja. Az arcomon nincs alapozó, így látható a régebben olyan gondosan elfedett szeplők csapata, ami az orromon és körülötte helyezkedik el. A tusvonalam is a múlté már, kiváltotta a fekete szemceruza és spirál. Életemben először nem olyan videót töltöttem fel, amit láttam valakinél és megcsináltam én is, hanem olyat, ami egyszerűen én voltam, úgy, ahogy éppen voltam.

Éppen ezért a videón nem volt semmi erőltetés, semmi mesterkélt, csak egy egyszerű felvétel arról, ami éppen történt, ettől pedig őszintének tűnt. Mert az is volt. És függetlenül attól, hogy a feltöltést követően érkezni kezdtek az első reakciók, én azt tettem, amit régen soha nem tettem volna. Egyszerűen bezártam az oldalt.

Róbert még mindig ráérősen vacsorázott, bár már a végén járt, a többi csapatkapitány pedig halálra unt arccal figyelt minden egyes mozdulatot, ahogyan a főszervező a szájába kanalazza az ételt. A székemen hátradőlve várakoztam, miközben az asztalra kirakott telefonom kijelzője megállás nélkül világított, ahogyan egymást érték a szalagértesítések.

– Na, ez jó volt – törölte meg Róbert a száját egy szalvétával, amit aztán összegyűrve a tányérjára dobott.

– Végre már – nyöszörögték jópáran. Pontosan egy órája ültünk ott a világ leglassabban elfogyasztott vacsoráját figyelve.

– Köszönöm a türelmet – vigyorodott el Róbert úgy, mint aki magában remekül szórakozik ezen.

„Mi történik, Major?” – kaptam hirtelen egy üzenetet az értesítések között, mire a kezembe vettem a telefont, és gyorsan visszaírtam Rajmundnak.

„Most fog kiderülni, eddig evett...”

„Eddig vártátok, hogy valaki kajáljon?”

„Aha. Direkt szívatják a csapatkapitányokat. Egy csomóan kikészültek... De mindegy, én jól elvoltam” – üzentem.

„Azt látom.”

„Mármint?”

„A feltöltött videót.”

„Nem tudtam, hogy követsz TikTokon” – üzentem meg, és gyorsan megnyitottam az appot, hogy ellenőrizzem a friss követőimet. „Mi a neved?” – kérdeztem.

„:D”

„Most komolyan... Rajmund!”

De nem válaszolt. Visszatartott röhögéssel pörgettem át az új követőimet, de fogalmam sem volt, hogy melyik lehet az övé. A verseny kezdete óta elég sokan követtek be a suliból, meg egyébként is mindig jön egy adag érhetetlen és teljesen indokolatlan követő, ezért nem tudtam kiszűrni, hogy a sok kamuprofil közül melyik lehet Rajmundé. Merthogy nem a saját nevén volt, az tuti.

– Na szóval – törte meg a csendet Róbert, mire leraktam a telefonomat, és a főszervezőt figyeltem, aki az asztal előtt állva az egymásnak támasztott ujjait nézte, mintha csak gondolkodna, majd folytatta. – Mint tudjátok, a holnapi napon újabb megmérettetés vár a csapatokra. A feladatra jelentkezők a reggelit követően indulnak el. Azt, hogy mikor jönnek vissza, természetesen nem árulhatom el előre. Azonban, hogy ne unatkozzanak azok sem, akik a táborhelyen maradnak, egy fakultatív program lehetőségét kínálom – mondta, mire a többi szervező prospektusokat kezdett kiosztani az asztalok között.

– Köszönöm – vettem el az elém lerakott darabot, amin a „csikósbemutató” felirat szerepelt.

– Mi ez? – kérdezték többen.

– Megkérném a csapatkapitányokat, hogy holnap reggel kilenc óráig írassák fel azokat, akiket érdekel a program. A brosúrát elvihetitek megmutatni. Köszönöm – zárta le Róbert.

– Most ez komoly? – kérdezte elsőként a sárgák csapatkapitánya. – Egy órát vártunk ezért?

– Igen – felelte Róbert.

– És frankón meg kellett várnunk, hogy megvacsorázzon? – háborodott fel a világoskék csapatkapitány, akivel többen egyetértettek.

– Hát valamikor nekem is kell ennem, nem? – kérdezte ártatlanul Róbert, a megjegyzésére pedig senki nem reagált, csak dünnyögve felálltak az asztaloktól, és kifelé indultak.

Róbert szórakozottan, szinte már nevetve nézett utánunk, aztán levett egy tiszta tányért a kupac tetejéről, és a desszertekhez lépett.

– Inkább örüljenek, hogy ezt nem kellett megvárni – beszélt magában egy adag vargabélest szedve.

Eközben a csapatkapitányok sietősen rohantak a játékterem irányába, én pedig, hogy elkerüljem a tumultust, inkább ülve maradtam és vártam, hogy a többiek egymást lökdösve érjenek át. Andi a többiek közül kitűnve várakozott, hogy a boltív alatt átmehessen a másik terembe, de mivel ide-oda taszigálták, végül inkább kihátrált a nyomulásból, és félreállva várakozott. Odamentem hozzá, és együtt ácsorogtunk előreengedve mindenkit. A kiüresedett étkezőben már csak a szervezők maradtak, akik csendben vacsoráztak. Végül a csapatkapitányok egymáson átverekedve magukat átjutottak a játékterembe, mi pedig Andival utolsóként, ráérősen sétáltunk át a boltíves átjárón.

Mindkettőnk csapata ott ült, ahol előző este, a hátsó asztalok egyike körüli fotelekben és kanapén. Átvágtunk a léghokisok mellett, és odaléptünk hozzájuk.

– Na mi volt? – kérdezte Dominik, miközben Andi a saját csapatához ült le, és számolt be nekik a történésekről.

– Amíg Vivi megy a feladatra, nekünk lehetőségünk van fakultatív programon részt venni – válaszoltam Dominiknak, átadva neki a tájékoztatót.

– Csikósbemutató? – olvasta fel, és belelapozott.

– Ezért vártatok ennyit? – csodálkozott Rajmund.

– Aha. Egy kis csapatkapitány-szívatás – mondtam. – De ha a szervezők azt akarták elérni, hogy emiatt veszekedjenek a csapatok, akkor bejött nekik – magyaráztam lehuppanva mellé a kanapéra a többi csapat felé biccentve, mire Rajmund is elfordult, hogy ellenőrizze a vitákat. Egy csomó asztalnál mérgelődött a CsK-kitűzős csapattag olyasmiket mondva a társainak, hogy „jó, akkor máskor üljél te egy órát egy csikósbemutató-prospektus miatt”, vagy éppen „azért vártam ennyit, hogy egyikőtök se akarjon menni rá?”, de volt, akinek a szájáról azt olvastam le, hogy nem akar többé csapatkapitány lenni.

– Klassz – jegyezte meg Rajmund a vitákat figyelve, aztán visszafordította a fejét, és elvette Dominiktól a felé nyújtott brosúrát. 

– Mit gondoltok? Menjünk a programra, amíg Vivi a feladaton van? – érdeklődött Dominik.

– Nyugodtan menjetek – tanácsolta Vivi a fotelben ülve, fel sem nézve a könyvéből, amibe cselesen belerakta a tanulókártyalapokat, így nyugodtan tudta memorizálni a madarakat anélkül, hogy feltűnést keltett volna. Olyan volt, mintha olvasna, miközben folyamatosan tanult.

– Oké, akkor menjünk erre a – kaptam ki a mellettem ülő Rajmund kezéből a brosúrát – csikósbemutatóra.

– Még olvastam, Major – tárta szét az üres kezét Rajmund tettetett felháborodással, és egy laza mozdulattal visszavette a prospektust, mire felnevettem.

– Van kedvetek jengázni? – kérdezte hirtelen Keri az asztalon lévő dobozból kiszórva a faelemeket.

– Jó – hajoltam előre, és beszálltam a játékba.

– Bárcsak egyszer szabad lenne a biliárdasztal – sóhajtotta Zétény, mire az egész bézs társaság vágyakozva pillantott oda, ahol éppen az arany és lila csapat tagjai játszottak egymás ellen.

Dominik összehúzott szemöldökkel figyelte, aztán felállt, és odament.

– Most mit csinál? – kérdezte megszeppenve Zétény.

– Megszerzi az asztalt – felelte Vivi egyszerűen a könyvet bújva.

Mindannyian Dominikot néztük, ahogy beszélt pár szót a játékosokkal, akikkel szemmel láthatóan megegyezett valamiben, mert kezet fogtak egymással, aztán átadtak neki egy dákót, amivel beszállhatott a játékba.

A bézsek elképedve figyelték a jelenetet, aztán visszafordulva összenéztek egymás között.

– Csak úgy odament, és beállt – pislogott Keri, megpróbálva felfogni a látottakat.

– Én is akartam, de végül nem mertem hozzájuk szólni, ezért inkább elmentem a mosdóba – ismerte be Zétény. – De mindegy, mert végül is kellett – közelítette meg a történteket pozitívan, mire hangosan felnevettünk.

– Ti mentek a csikósbemutatóra? – érdeklődött Keri felénk fordulva.

– Aham. Elmegyünk rá, megnézzük – feleltem kihúzva egy faelemet a toronyból. – Ti? – kérdeztem vissza.

– Mi is – mondta. – Bár én már voltam ilyenen, de megnézem újra. Jobb, mint itt ülni a táborban és várni, hogy Laci visszaérjen – tette hozzá, mire az épülő torony mögül ránéztem.

– Te mész a feladatra?

– Igen – felelte zavartan. – Tőletek?

– Én – közölte Vivi fel sem nézve a könyvből.

– Ó, oké – reagálták le ennyivel, majd tovább jengáztunk. A fejünket akkor kaptuk fel, amikor Dominik két dákóval a kezében visszatért.

– Tessék, nyertem, miénk az asztal – nyújtotta az egyiket Zéténynek, mire a fiú meglepetten pislogott. – Mire vársz, vedd el – buzdította Dominik, Zétény pedig zavartan felállt, és átvette tőle a dákót, majd a megüresedett biliárdasztal felé nézett.

– Azta – jegyezte meg teljesen lenyűgözve, majd Kerivel és Lacival együtt odaszaladt, és elkezdték a lyukakból kivenni a golyókat, amit az asztalon lévő háromszög formába gyűjtöttek össze. Miután végeztek, kiabáltak Dominiknak, hogy rá várnak, aki visszatartott röhögéssel, a többi csapat pásztázó tekintetét állva sétált oda a hármashoz, és játszani kezdett velük.

Eközben mi ott maradtunk, és a kanapén előrehajolva jengáztunk tovább, amikor is egyszerre érkezett értesítés a telefonunkra. Kocsis posztolt.

12.

A játékterem hangzavarában ülve Rajmund, Vivi és én is megnyitottuk az értesítést, a Keriékkel biliárdozó Dominik pedig a dákót félrerakva, hátát a falnak támasztva vette ki a zsebéből a telefonját, és nézte meg ő is a posztot.

Szirtes gimnázium megosztott egy bejegyzést. Négy perccel ezelőtt.

„Kedves IOV-rajongók. A holnapi feladaton csapatunkat Felcser Vivi képviseli, aki egyedül megy a megmérettetésre. Kérném, hogy KULTURÁLTAN drukkoljunk iskolánk tanulójának és a Szirtes-csapat nagyra becsült tagjának. A kommenteket ezúttal szigorúbban moderálom! Drukkoljunk Vivinek holnap délelőtt! Kocsis igazgató"

A kiírására rögtön érkeztek a kommentek is, amit ezúttal félve, kissé hunyorogva kezdtem olvasni. Vivi egyedül szerepelt a posztban, ez pedig a trollok etetését jelentette.

„Nagyrabecsült tag? Felcser? Kiszerint???”

„Lehet, hogy Felcser Vivi egyedül megy a feladatra, de tuti nem egyedül érkezik vissza”

„Ezen mekkorát röhögtem! Lol”

„Mi a feladat?”

„Nem tudjuk”

„Nem írta Kocsis”

„Nem tudjuk, de biztos, hogy olyan, amiben Felcser össze tud jönni valakivel”

„Valakivel?”

„Mindenkivel”

„Mindenkivel IS”

„De rohadékok vagytok... :D”

„Menjél innen, ha máshogy gondolod”

„Nem gondolom máshogy, csak rohadékok vagytok”

„Ja, azt vállaljuk”

„Én lennék egyedül Felcserrel egy feladaton”

„Akkor te azon kevesek közé tartozol, akinek még nem volt rá lehetősége”

„XDDD”

„Hülye állatok, kiköptem a röhögéstől a vizet!

„Csá. Miről maradtam le?”

„Semmiről, nem derül ki semmi a posztból”

„Kocsis titokzatoskodik”

„Vagy a titokzatosság kocsiskodik”

„Fejezzétek már be ezeket az idióta kommenteket, nem lehet normális hozzászólást olvasni csak állandóan ezt a baromkodást!”

„Most aztán jól megmondtad!”

„Ja, ettől a kommenttől a macskám etetett meg engem”

„XDDDDD”

„Hát ebből a posztból sok minden nem derül ki, Kocsis miért nem írt semmit? Kaptak borítékot? Mi volt benne?”

„Hát ha Felcser kapta, akkor pénz...”

„SÍROK!”

„Na jó, ez már erős volt”

„A hozzászólás eltávolítva”

„A hozzászólás eltávolítva”

„A hozzászólás eltávolítva”

„A hozzászólás eltávolítva”

„A hozzászólás eltávolítva”

„Mi történik, Kocsis radírozgat?”

„Eltűnt a kommentem”

„Miért, mit írtál?”

„A hozzászólás eltávolítva”

„A hozzászólás eltávolítva”

„Ez így nem poén, mi van már, nem lehet akármit írni?”

„Szerintem csak olyat nem, ami trágár”

„Hé, láttátok Major Sára TikTok videóját?”

„A régieket?”

„Nem, van egy új”

„Nem mondod!”

„De, ma töltötte fel. Esküszöm tök jó.”

„Muti”

„LINK”

„Kösz”

„Hé, AZONNAL gyertek Kocsis instasztorijába. Azt írja holnap mi irányítjuk a napját. Lehet szavazni, hogy miket egyen, meg mit csináljon”

„Ne bazz! Megyek!”

„Ez komoly?”

„Aha. Valami vlogot készít erről. Most szavaztam meg a reggelijét”

„Mit választottál?”

„Hogy egyen tojást”

„Öcsém, besírok az igazgatónkon, mekkora arc!”

„Szavaztam arra, hogy a lakásából kilépve menjen balra!”

„XDDDD”

„Na jó, Kocsis a legjobb fej”

„Más igazgató: Én vagyok a diákok kedvence. Kocsis: Fogd meg a gulyáslevesem”

„XD”

„XDDD”

„:D Ez jó, megcsinálhatom mémnek ezzel a szöveggel?”

„Persze, viheted”

„Császtok, most jöttem, mi van a csapatunkkal?”

„Semmit nem tudunk, csak hogy Felcser megy egyedül a feladatra holnap”

„Hátha lovagolnia kell XD”

„A hozzászólás eltávolítva”

Ekkor úgy döntöttem, hogy eleget láttam, ezért bezártam a suli oldalát, miközben Vivire pillantottam, aki a fotelben ülve rezzenéstelen arccal nézte a kezében tartott telefonját, és unottan pörgette felfelé a kommenteket. Semmit nem lehetett leolvasni róla, egyáltalán nem mutatott érzelmeket vagy bármi reakciót, csak végigfutotta a hozzászólásokat, amik egy-két kivétellel róla szóltak, vagyis őt bírálták, majd megköszörülve a torkát felvont állal rakta el a telefonját, és visszavette a kezébe a könyvet, hogy a lapok közé rejtett tanulókártyákkal foglalkozzon. Kínosan néztem a mellettem ülő Rajmundra, akivel találkozott a tekintetünk, és némán, egy pillantással beszéltük meg szavak nélkül, hogy igazából marhára sajnáljuk Vivit.

Dominik, aki szintén elolvasta a kommenteket, ellökte magát a faltól, és odakiáltott neki.

– Gyere játszani – kérte, Vivi pedig mosolyogva megrázta a fejét, és felmutatta a könyvet.

– Még nem végeztem – rázta meg a fejét.

– Dehogynem – erősködött Dominik. – Gyere – invitálta újra, Vivi pedig sóhajtva elmosolyodott, és átadta a kártyákat rejtő könyvet Rajmundnak, aztán felállt a fotelből, és a plafon felé megnyújtózott úgy, hogy a piros pulcsija és az alatta lévő pólója is felhúzódott, szabaddá téve a derekát és a hasát. A mozdulatsort nagyjából minden fiú versenyző végignézte, aztán Vivi odasétált Dominikhoz, átvette tőle a felé tartott dákót, majd mosolyogva ráhajolt az asztalra, és meglökte a fehér golyót.

Andi, akárcsak a teremben lévő többi lány, irigykedve figyelte Vivit, majd visszafordulva hozzánk, sóhajtva megrázta a fejét.

– Csak egy napra lehetnék olyan, mint ő – suttogta.

– Vigyázz, mit kívánsz – húztam ki egy faelemet a Jenga toronyból, ami meginogott, és egy darabig úgy tűnt, hogy összeomlik, de végül állva maradt, ezért vigyorogva Rajmundra néztem, tudva, hogy nála fog ledőlni.

– Azt hiszed, Major, hogy megverhetsz? – kérdezte, és nagy szakértelemmel hajolt a toronyhoz azt figyelve, hogy honnan tudna kivenni egy elemet anélkül, hogy leborulna az egész, amivel megnyerném a játékot.

– Ezt hogy értetted? – gondolkodott el Andi arra reagálva, amit mondtam.

– Ahogy mondom – mosolyodtam el a biliárdozók irányába nézve. Vivi éppen összepacsizott Dominikkal, miközben a teremben egy csomóan összesúgtak és róla beszéltek. – Sokan egy napig sem bírnák azt, amit Vivi kap – vontam meg a vállamat.

– Kit érdekel, ha úgy néz ki az ember, mint ő? – tárta szét a karját Andi. – Ha neki azt írják egy képéhez, hogy „de szép vagy”, azt komolyan gondolják. Amikor nekem írják, az maximum egy rokonom. De inkább ők sem... – magyarázta, én pedig hangosan felnevetve megráztam a fejem.

– Ez butaság – néztem a szemébe. – És nehogy azt hidd, hogy Vivinek sűrűn írják – ráztam meg a fejem.

– Ja, persze – forgatta a szemét Andi úgy, mint aki nem hiszi.

– Tessék – emeltem fel a telefonomat az asztalról, a kijelzőre nézve feloldottam a zárat, és a szemben lévő fotelben elhelyezkedő Andi felé dobtam. – Jó szórakozást – mondtam, majd eltátva a számat tettetett bosszankodással néztem Rajmundra, aki valahogy kivett egy fadarabot a toronyból anélkül, hogy ledőlt volna.

– Ne már – nevettem fel. – Tuti, hogy csaltál – jegyeztem meg.

– Ugyan, Major, egyszerűen csak ismerd be, hogy jobb vagyok nálad – nézett rám szórakozottan.

– Oké – futottam át a tekintetemmel a tornyot, majd megakadt a szemem egy biztonságosnak tűnő elemen, és visszatartva a nevetésem egyszerűen kihúztam a helyéről. A torony még csak meg sem mozdult. – De bocs, mit is mondtál? Mit ismerjek be? Ne haragudj, nem figyeltem. Lefoglalt, hogy ennyire jó vagyok – mutattam felé a kis fadarabot, mire Rajmund hangosan felröhögve megrázta a fejét, és fájdalmas arckifejezéssel fürkészte a labilis tornyot. – Nem fog menni – nevettem.

– Várd ki a végét – intett türelemre.

– Uramisten – kerekedett el Andi szeme, aki a Szirtes posztja alatti kommenteket nézte. – Jézusom.

– Én mondtam – komorodtam el, és a számat elhúzva nyúltam a telefonomért, Andi pedig elborzadva nézett Vivi irányába.

– Úristen, hogy lehet elviselni ennyi gyűlöletet?

– Muszáj – szóltam szűkszavúan, aztán nevetve tapsolni kezdtem, mert Rajmundnál ledőlt a torony. Lehunyt szemmel, a röhögéstől rázkódó vállal maradt úgy, ahogy akkor volt, amikor megpróbálta kihúzni az utolsó, végzetes faelemet.

– Hogy is van ez? Nyertem? – kérdeztem vidáman.

– Sportszerű leszek, Major, és elismerem a győzelmed. Szép volt – kezdte összesöpörni az asztalon széthullott fadarabokat.

– Köszönöm – mosolyogtam rá őszintén.

– Mehet egy visszavágó? – pillantott rám.

– Mehet – bólintottam.

– Oké – rakta össze a jengákat. – Nem innál egy kólát? – kérdezte.

– De.

– Akkor hozz egyet, légyszi, nekem is – kérte halálosan komoly arccal, mire Andi felröhögött, én pedig felkapva az asztalon lévő fadarabokat dobálni kezdtem Rajmundot, aki a hűtő felé hátrált, és folyamatosan nevetve kivett két üdítőt, majd odahozta, és az egyiket átadta nekem.

Időközben Viviékhez becsatlakozott a biliárdba az ezüst csapat, így Keriék nézővé váltak, amíg Dominikék játszottak az újonnan hozzájuk csapódókkal. A teremben lévő csapatok közül sokan és sokszor néztek feléjük, ahogyan felénk is, csekkolva azt, hogy a címvédők kikkel lettek jóban. A bézsek után immáron az ezüstökkel is együtt látták a csapatunkat, ezt pedig garantáltan megjegyezték azok, akiknek ez számított. És azok voltak többen, akiknek ez számított.

Végül Rajmunddal döntetlen lett a Jenga versenyünk, mert valahogy úgy alakult, hogy egyszer nála, egyszer pedig nálam dőlt le a torony, ha nem számítjuk azokat az eseteket, amikor szabálytalankodva lökdöstük az asztalt, miközben a másik próbált eltávolítani egy faelemet. Azokat a toronyborulásokat leszámítva teljesen egálra jött ki a játékunk. A játékterem a tegnapi, első estéhez képest sokkal később kezdett csendesedni, már éjfél is elmúlt, amikor a legkisebbek, a pink csapat elsőként bontotta meg a társaságot. Őket követték a sportolók, akik reggel mindentől függetlenül felkelnek edzeni. Utánuk valamikor szép lassan mindenki szedelőzködni kezdett. Mi ismételten valahol a középmezőnyben indultunk el aludni, nem is azokkal, akik elsőként léptek le, de nem is az utolsókkal, akik a felszabadult léghoki- és biliárdasztaloknak megörülve még csak akkor, éjjel egy körül kezdtek bele a játékba. Takarodó és időkorlátozások nélkül ezt bátran megtehetik, de kérdés, hogy milyen állapotban lesznek az ikszedik nap reggelén. Mi inkább úgy döntöttünk, hogy a nagyobb tömeggel egy időben megyünk aludni. Nagy ciripelés közepette sétáltunk vissza az utolsó előtti házakig a fiúkkal, miközben a letaposott füves út mellett halványsárgán világítottak a felkapcsolt lámpák, amiknek fényében lepkék és éjszakai rovarok köröztek.

A házat elérve elköszöntünk Dominikéktól, majd Vivivel és Andival beléptem az ajtón a sötétbe. Panna már régebben eljött a játékteremből, és aludt, amikor megérkeztünk, így a szobában nem kapcsoltunk villanyt, hanem a telefonjaink elemlámpájával oldottuk meg a világítást, hogy ne verjük fel a kilencedikes lányt.

A fürdőszobában a mosdó szélére rakott telefonommal világítva mostam fogat, aztán egy nedves sminklemosó kendővel (nagyjából) letöröltem az arcomat, körkörös mozdulattal bekrémeztem, miközben néztem a horrorisztikusan, alulról megvilágított tükörképemet, végül ráültem a WC-re, és megpróbáltam a lehető leggyorsabban végezni, igyekezve nem gondolni arra, hogy van valami alattam a kagylóban. Hát, volt már nyugodtabb huszonöt másodpercem is. A telefonomat az állam alá szorítva gyorsan megmostam a kezem, és kisiettem az apró fürdőszobából. Én voltam az utolsó, addigra már Andi az ágyában oldalra fordulva nézett valamit a YouTube-on, a fülébe dugott fülhallgatón át halkan kiszűrődött a zene, Vivi pedig hanyatt fekve maga fölé emelte a telefonját. Az ágyamhoz lépve lerúgtam a cipőmet, amibe mezítláb ugrottam bele fogmosás előtt, és a takarómat felhajtva az elemlámpámmal ellenőriztem, hogy nincs-e semmilyen nemkívánatos rovar, pók vagy bogár az ágyamban, aztán lefekve magamra húztam a hideg takarót, és a könyökömre támaszkodva hasra fordultam, mert így átláttam Vivihez, akinek az ágya az enyémhez volt tolva.

– Mit nézel? – suttogtam, mire hátrahajtotta a fejét a párnáján, így fejjel lefelé látott engem, majd átfordult ő is a hasára, és szembekerültünk egymással a két fejrésznél összetolt ágyon.

– Az Instán lógtam – válaszolta.

– És van valami érdekes? – érdeklődtem.

– Azokkal, akiket követek? – suttogta visszatartott nevetéssel. – Nem igazán – ismerte be. – Évek óta ugyanazokat posztolják. Az sem tűnne fel, ha ismétlődne – magyarázta, mire halkan elnevettem magam.

– A holnapi feladattal kapcsolatban jól vagy? Nem izgulsz? – váltottam témát.

– Nem – felelte meggyőzően, miközben a kezében tartott telefonja kijelzője megvilágította az arcát.

– Oké. És amúgy jól vagy? – kérdeztem, ezúttal már a kommentekre célozva.

– Jól – mosolyodott el, mire én is mosolyogva bólintottam egyet, aztán kivettem magam alól a karjaimat, és úgy, ahogy voltam, hason fekve a párnámra hajtotta a fejem.  – Nem érdekelnek – tette hozzá, mire újra feltápászkodtam, és könyökölve néztem rá, mert úgy tűnt, Vivi még folytatja. – Tudod, én magammal foglalkozom, ők meg velem. Akkor ki a hülye?

– Ez jó – biccentettem átgondolva a hallottakat. – És igaz – suttogtam, majd megint leraktam a párnámra a fejem, aztán a sötétbe bámulva vártam egy kicsit, mígnem újra feltámaszkodtam az alkaromra. – Mi a te kereszted? – kérdeztem.

– Mi?

– A te kereszted, amit cipelsz. Tudod, amiért ilyen szemetek veled. Mit csináltál? – ismételtem meg halkan a párnámon könyökölve, belebámulva a szoba sötétségébe.

– Ja, hogy az – értette meg Vivi, majd pár pillanatig gondolkodott, miközben Andi és Panna egyenletes, szuszogó légzése töltötte be a szobát. – Rossz döntéseket hoztam – felelte végül halkan. – És te? – kérdezett vissza.

– Rossz barátokat választottam – ismertem be.

– Értem – nevetett erőltetetten. – Jól nézünk ki, mi?

– Nagyon – értettem egyet, és a sötétben átfordulva a hátamra, alkaromat a homlokomon pihentetve bámultam a plafon felé a teljes sötétségben, az odakintről beszűrődő ciripelést hallgatva. A fejem mögött, az ágyammal összetolt másik ágyban Vivi hozzám hasonlóan néma csendben gondolkodott valószínűleg ugyanazon, mint én. Vagyis az elcseszett dolgokon és a második esély lehetőségén. Ugyanazt kerestük az Iskolák Országos Versenyén. 

Úgy, ahogy voltam, a könyökhajlatomat a fejemen pihentetve aludtam el, aminek következtében reggelre annyira elzsibbadt a karom, hogy amikor megébredtem, nem is éreztem. A világos szobában hunyorogva nyitottam ki a szemem, és az ép kezemmel esetlenül szedtem le magamról, és raktam a párnámra a mázsás súlyúnak tűnő, teljesen elzsibbadt végtagomat, mintha csak valami nemkívánatos tárgy lenne. A vérkeringés beindulásával azonnal bizseregni kezdett az egész karom, és ha ez még nem lett volna elég, valaki megállás nélkül beszélt. Kissé megemelve a fejem kábán és álmosan néztem körbe a kisházunkban. Úgy tűnt, utolsóként ébredtem, Andi már nem volt ott, az ágyát rendezetten, bevetve hagyta hátra. Vivi a fürdőszobában szárította a haját, az ő fekhelye még nem volt megcsinálva, az ágyneműje úgy hevert félretolva, ahogy felkelést követően hagyta. A helyiségben tehát egyedül tartózkodtam Pannával, aki az ágyán ült, és a füléhez tartott telefonján beszélt megállás nélkül.

– És ma elmegyünk egy csikósbemutatóra, amíg Tibi a feladaton vesz részt. Fakultatív a program, de Palkóval és Danival azt beszéltük meg, hogy megnézzük, mert a neten utánaolvastam, és állítólag olyan bemutatót látunk majd, amikor a lovakat lefektetik a fűbe. Elég természetellenesnek tűnt a videón, amit láttam. Szoktak a lovak lefeküdni? Mert az tudom, hogy állva esznek. Vagyis azt hallottam, de hogy lefeküdnének, abban nem vagyok biztos. Te mit gondolsz? – hadarta a pink melegítős kilencedikes az ágyán ülve, aztán észrevette, hogy ébren vagyok. – Várj, felébredt a szobatársam – szólt a telefonba, és őszinte örömmel intett felém. – Jó reggelt – mosolygott rám. – Bocs, én keltettelek fel? – kérdezte, de mire válaszolhattam volna, Panna megelőzött és folytatta. – Mondjuk, nem baj, hogy felkeltél, nagyon durván elaludtad a karodat, néztem, amikor felébredtem, hogy a fejeden van, gondolom, most ezerrel hangyás érzésed van, nem irigyellek, én is úgy utálom, amikor ez történik, a múltkor éjjel ébredtem meg arra, hogy úristen, ez nem az én kezem, de aztán persze az enyém volt, még jó, hogy nem sikítottam – nevetett, aztán feltartotta a mutatóujját jelezve, hogy várjak, miközben én egyelőre csak addig jutottam az ébredés után, hogy képes voltam pislogni, Panna pedig újra a telefonjába szólt. – Bocs, itt vagyok, csak a szobatársam most ébredt, és dumáltam vele pár szót – mesélte a telefonba, bár ez így nem feltétlen volt igaz, majd Panna elfordult a fal felé, és sokkal halkabban folytatta. – Tudod, meséltem róluk. Nem a magas, hanem a piros csapatból az egyik. Akik két rohadt helyes fiúval jöttek. Az ő sulijuk a tavalyi nyertes – suttogta, mintha így nem hallanám. Másfél méterre volt tőlem, tökéletesen hallottam, amit rólam, vagyis rólunk mond. A szememet forgatva ültem fel az ágyamban, és a karomat masszíroztam, amibe már nagyjából visszatért az élet, amikor is Panna befejezte a sustorgást, és visszafordulva normál hangon folytatta. – És veletek mi van? Mi újság otthon? Ott is jobb az idő? Itt már most folyamatosan süt a nap, igaz, délutántól megint vihart és esőt ír, de most csodaszép, ha kinézek, várj csak, csekkolom – pattant fel, és kinyitva az ajtót kidugta a fejét. – Aha, jól gondoltam, ma már semmi, tök szép idő van, ragyogó napsütés, sehol egy felhő. Megyünk is mindjárt reggelizni, a többiek szerintem lassan elkészülnek. Nem tudom még, mit fogok enni, elég pazar itt a kaja, mondtam már, hogy svédasztalos? Tegnap a vacsora is brutál jó volt, csak siettünk az evéssel, mert a játékteremben szerettük volna a léghokiasztalt elfoglalni, de nem voltunk elég gyorsak, megelőztek minket, pedig Palkó még desszertet sem evett, annyira sietett, aztán végül a sötétkékeké meg a szürkéké lett, egész este játszottak, mi meg nem jutottunk hozzá, de majd ma megpróbálunk még gyorsabbak lenni. Dartsozni tudtunk egy kicsit, meg társasoztunk egy asztalnál, de igazából léghokit szerettünk volna játszani, remélem, ma sikerül – magyarázta. – Jé, szerintem látok egy tehenet – csodálkozott el az ajtóban állva a puszta felé nézve. – Válts át videóhívásra, megmutatom. De jópofa – közölte, aztán kiment a házból. Egészen addig hallottam a távolodó Panna szavait, amíg az ajtó be nem csapódott mögötte, aztán a hirtelen kialakult csendben hálásan sóhajtva megdörzsöltem az arcomat, és a fürdő irányába pillantottam, ahol Vivi dugta ki a fejét. Frissen mosott és szárított haja a vállára omlott, miközben a fésűjével a kezében mérte fel a terepet.

– Elment? – kérdezte hosszasan kifújva a levegőt.

– Igen, látott egy tehenet vagy mit – dőltem vissza az ágyamba fáradtan.

– Hála a jó égnek – nyitotta ki teljesen az ajtót, és kilépett a kis fürdőszobából. – Basszus, arra keltem, hogy megállás nélkül beszél.

– Igen, én is – biccentettem.

– Abban sem vagyok biztos, hogy volt valaki a vonal másik végén – röhögte, aztán lehuppant az ágyára, és az egyik lábát felhúzva nézett rám. – Viszont – folytatta – kiderült, hogy semmit nem tudnak a mai feladatról, a pinkek biztosan nem találták meg a tanulókártyát.

– Honnan veszed?

– Panna telefonálásából. Akivel beszélt, annak mesélte, hogy szerintük a mai feladat madárles lesz – mesélte halkan. – Ennyit tudtam kivenni ezzel kapcsolatban, közvetlenül előtte a melegítőnadrágjának a bolyhosságáról beszélt, rögtön utána pedig arról, hogy látott-e már négylevelű lóherét – közölte Vivi.

– Értem – bólintottam furán. – Akkor Pannáék sem jöttek rá – gondolkodtam.

– Nem.

– Fura, pedig azt tippeltem volna, hogy ők biztosan észrevették a madaras paklit a szertárban...

– Úgy látszik, hogy nem – vonta meg a vállát Vivi. – És Andiék meg az ezüst csapat sem.

– Most már kíváncsi vagyok, hogy kik jöttek rá – gondolkodtam.

– Én is – biccentett, miközben felálltam, és kivettem a szekrényemből a neszesszeremet.

Tusolás után melltartóban és bugyiban álltam a tükör előtt, és a törölközőmmel a vizes hajamat dörzsöltem szárazabbra, amikor dörömbölés hangzott fel az ajtó túloldalán.

– Sára! – kiáltotta Vivi odakintről, mire riadtan kinyitottam.

– Mi az? – kérdeztem szapora pulzussal, mert azt hittem, valami baj van, azonnal indulnia kell a feladatra, vagy valami ilyesmi, de legnagyobb meglepetésemre Vivi teljesen normálisan állt előttem, az arcán nyoma sem volt semmi feszültségnek vagy izgalomnak, ezért kérdőn néztem rá.

– A telefonod – mutatta fel előttem. – Valami Milán már harmadszorra hívott FaceTime-on – adta át, és kíváncsian fürkészett, amíg elvettem a készüléket és megnéztem a kijelzőt.

– Köszi – mondtam, Vivi pedig továbbra is érdeklődve figyelt, miközben leültem az ágyamra, és úgy, ahogy voltam, fehérneműben, a törölközőt magam mellé dobva, vizes hajjal indítottam a videóhívást a párnámnak támasztva a telefont.

Vivi meglepetten nézett rám, aztán úgy csinált, mintha azért nem menne ki, mert valami dolga van a szekrényénél, miközben üvöltött a szituációról, hogy csak érdekli, ki az, akit így hívok vissza. A FaceTime kapcsolódott, az öcsém pedig mosolyogva nézett a kamerába, aztán meglátta, hogy még félig vizesen, melltartóban ülök előtte, amitől fintorogva hátrahőkölt.

– Mi történt? – mutogattam sietve.

– Urgh, miért nem öltözöl fel? – kérdezett vissza viszolyogva.

– Mert háromszor hívtál, és azt hittem, valami baj van otthon – jeleltem a fejemet rázva.

– Semmi, csak úgy hívtalak, hogy mi újság – mutatta a vállát vonogatva, én pedig úgy igazítottam a párnának támasztott telefonomat, hogy válltól felfelé mutasson.

– Csak úgy hívtál háromszor? – mutattam felháborodott arccal. – Tudod, mi a szabály. Háromszor egymás után csak sürgős esetben hívj, vagyis ha a) valami gáz van, b) táncos tehetségkutató indul...

Milán rázkódó vállal nevetett és jelelve bocsánatot kért, mire megenyhült arccal bólintottam, és beszélgetni kezdtünk. Vivi eddig háttal állt a szekrényénél, és látszólag keresett valamit, de tekintve, hogy nem hangzott el semmi, hátrapillantott a válla felett, aztán felvont szemöldökkel nézte, ahogyan a kamerába jelelek, majd ettől kissé zavarba jött, és úgy csinált, mintha megtalálta volna, amit keres, mert még mosolyogva felém is mutatta a szekrényéből kivett tasakot, aztán azzal együtt kiment a kisházból.

– Otthon minden oké? – kérdeztem Milánt, aki bólogatva megvonta a vállát, utalva arra, hogy a szokásos.

– A versenyen? – kérdezett vissza.

– Itt is. Tegnap teljesítettem a feladatot, amivel bentmaradtunk – meséltem.

– Tudom, anyu megosztotta a sulid oldaláról.  

– Aha... És... Csak anyu meg te láttad? – jeleltem összeszorított fogakkal előre tartva a választól.

– Nem, apunak is mutatta.

– Ühüm – bólogattam. – És volt valami reakciója? Apunak? – próbálkoztam.

– Nem, nem igazán érdekelte – rázta meg a fejét Milán, én pedig úgy tettem, mintha ez nem esne szarul.

– Oké – értettem meg.

– És milyen a csapat? – érdeklődött témát váltva.

– Jó – bólogattam átgondolva a kérdést, aztán módosítottam. – Nagyon jó – mosolyodtam el. – Meg a helyszín is! Basszus, őrült jól néz ki. Láttad a TikTokon, amit feltöltöttem?

– Aha! – bólogatott lelkesen.

– Itt van pár lépésre a háztól – magyaráztam.

– Nagyon durva! Megmutatod? – csillant fel Milán szeme, mire határozottan bólintottam, és magamról megfeledkezve, na meg arról, hogy összesen csak egy melltartó és bugyi van rajtam, felálltam az ágyról, és az ajtó felé indultam.

Mivel arra figyeltem, hogy kinyissam az ajtót, nem tűnt fel a telefonom kijelzőjén vadul integető Milán, aki próbálta jelezni, hogy nem vagyok rendesen felöltözve, csak lenyomtam a kilincset, aztán lazán kitártam az ajtót, és a telefonomat magam elé tartva kiléptem a házból.

A reggelizni igyekvő versenyzők meglepetten, felvont szemöldökkel fordultak felém, páran meg is álltak, úgy néztek rám (utóbbi a fiúkra volt jellemző), miközben a szemközti ház ajtaja előtt a tornácon könyöklő Rajmund szirteses kulaccsal a kezében mért végig homlokába lógó sötétbarna hajtincsei alól.

Nekem pedig akkor esett le a dolog, és egy „ó, basszus!” kiáltást hallatva megfordultam, és visszarohantam a házba becsapva magam mögött az ajtót.

Milán elkerekedett szemmel, szinte vöröslő fejjel meredt rám a kamerán keresztül, annyira próbálta visszatartani a röhögését, miközben én ledobtam a telefonomat az ágyamra, és az arcomat a tenyerembe temetve, égve dühöngtem egy sort.

Végül Milán lemondott a Hortobágy FaceTime-on történő megnézéséről, de saját bevallása szerint amúgy is sokkal jobban szórakozott a spontán performanszomon, úgyhogy elköszönve tőle megszakítottam a hívást, felöltöztem, és visszamentem a fürdőszobába megszárítani a hajam. Miután elkészültem, kifestettem a szemem, aztán már nem volt milyen ürüggyel a házban maradnom, így összeszorítottam a fogaimat, és elindultam reggelizni.

Az étkezőben teltház volt, és ahogy beléptem, az adminisztrációs asztalkánál álló szervezőnél felirattam magunkat a fakultatív programra, majd viszonylag közömbös arccal a svédasztalhoz léptem, szedtem magamnak uborkát, paprikát és paradicsomot, aztán a felvágottakhoz fordulva tettem a tányéromra egy kis sonkát és Medve sajtot, végül a kosárból kivettem egy zsömlét. Vivi, Dominik és Rajmund már az asztalunknál ülve reggeliztek, és amikor leültem közéjük, köszöntek, majd jó étvágyat kívánva folytatták a reggelit.

– Nem kellett volna így kiöltöznöd a reggelihez, Major, részemről rendben volt az előbbi szett is – jegyezte meg Rajmund szórakozottan, mire a zsömlét megkenve beharaptam a számat, és egy „nagyon vicces” pillantással ajándékoztam meg.

– Lemaradtunk valamiről? – érdeklődött Dominik.

– Semmiről – feleltem diplomatikusan, Rajmund pedig átnyúlt előttem az asztalon, felvette a ketchupöt, és a tubust megfordítva nyomott egy adagot a tojásrántottájára. Grimaszolva néztem a folyamatot, aztán megráztam a fejem. – Miért... Miért raksz mindenre ketchupöt? – kérdeztem értetlenül.

– Mert jó – zárta le a flakon kupakját. – Semmit nem tudsz, amíg nem próbáltad – közölte egyszerűen, a válaszán pedig felnevettem, és a fejemet csóválva a tányérja felé nyúltam a villámmal.

– Vehetek? – kérdeztem meg, mielőtt hozzáértem volna az ételéhez.

– Szolgáld ki magad – ajánlotta fel. A villámra szúrt ketchupös tojásrántotta-darabot az arcom elé emeltem, és összevont szemöldökkel vizslattam a nem túl bizalomgerjesztő kaját, majd minden mindegy alapon bekaptam.

Vivien és Dominik félbeszakítva a reggelizést tágra nyílt szemmel várták a reakciómat, miközben Rajmund nevetve felkapta a villáját, és kérdőn nézett rám.

– Na mi az, Major?

– Igazából – gondoltam át a dolgot – mondanám, hogy ez undorító, de... Egész jó – ismertem be, abban a pillanatban pedig Vivien és Dominik is fogott egy-egy villát, és az asztalon áthajolva Rajmund tányérjába nyúltak vele, hogy ők is kipróbálják.

A zsibongva reggeliző csapattagok egy emberként kapták az ajtó felé a tekintetüket, amikor Róbert belépett az étkezőbe. Mindenki elhalkult, és feszülten nézte a főszervezőt, aki elégedetten nézett végig a riadt arcokon.

– Itt az idő – jelentette ki külön-külön belenézve a szempárokba. – Kérném a feladatra induló csapattagokat, hogy tizenöt perc múlva álljanak készen a főkapunál.

– A csikósbemutatóra is akkor megyünk? – ordította be valaki, mire Róbert egy lenéző pillantással elhallgattatta a fehér melegítős fiút.

– Ha nem haragszol, előtte azokat engedjük el, akik a bentmaradásért küzdenek meg ma – oltotta le egyetlen mondattal, aztán megismételte, hogy negyedórájuk van a versenyzőknek, és otthagyta a reggeliző csapatokat.

Megvártuk, hogy Vivi befejezze a reggelijét, aztán elkísértük a kapuhoz, ahol Tahi tanár úr is csatlakozott hozzánk, hogy elköszönjön a feladatra induló Vivientől.

– Menni fog? – kérdezte Tahi aggódva.

– Konkrétan gémekkel és kócsagokkal álmodtam – felelte. – Mindent tudok, ami a pakliban volt – erősítette meg.

– Rendben – biccentett a tanár. – Akkor sok sikert – veregette meg esetlenül a vállát, mire Vivi hatalmasat sóhajtva körbefordult.

– Ügyesen – mosolygott rá Rajmund.

– Sok sikert – öleltem át sietősen. Vivi viszonozta, aztán Dominikra nézett.

– Megcsinálod – biztatta Dominik, és felé nyújtott valamit.

– Mi ez? – kérdezte Vivi meglepetten, és kivette a holmit a kezéből, aztán a csomag gyümölcsös rágót látva hangosan felnevetett.

– Gondoltam, legyen nálad bőven – magyarázkodott Dominik, mire Vivi hálásan mosolyogva nézte a kezében tartott csomagot, és kibontotta.

– Kösz, ez nagyon figyelmes tőled – mondta szinte elérzékenyülve, aztán bevett egyet, és idegesen rágózva fordult a felénk közeledő Róbert irányába. Ideje volt indulni.

A főszervező kérésére a csapattagok hátrébb húzódtak, hogy csak az a tizenhat versenyző álljon a kapu előtt, aki a feladatra indult.

– Vivi! – kiáltottam oda, mire felém fordulva meglátta a kezemben a telefont, és mosolyogva megállt, hogy készítsek róla egy képet Kocsisnak, majd a telefonom felett odaszóltam neki. – És most egy őszintét a kommentelőknek – kértem, mire Vivi azonnal feltartotta mindkét kezét, és egy hatalmas rágólufit fújva duplán bemutatott a fényképen.

– Lányok, viselkedjetek – szólt Tahi rosszallón.

– Elnézést, ez a privát IOV-albumunkba készült – motyogtam visszatartott nevetéssel, miközben Róbert kinyitotta a kaput, a versenyzők pedig elindultak a feladatra.

A színes melegítőt viselő csapattagok közt addig figyeltük a piros ruhás Vivit, amíg a táborból kiérve el nem tűnt a szemünk elől, amikor Róbert vezetésével elkanyarodtak a kisbuszok irányába.

Megtámaszkodtam a gerendákon, és egy ideig csak úgy néztem a semmit, aztán Tahi és a fiúk beszélgetésére hátrafordultam, és odaléptem hozzájuk.

– Na és halljam, ti mit fogtok csinálni, amíg Vivi visszaér? Ne kelljen megint felmásznom értetek a kilátóba – közölte Tahi szigorúan.

– Tanár úr, ne aggódjon, itt sem leszünk – vágta rá Rajmund.

– Hát Fehér, ebben a mondatodban semmi nem stimmel – dünnyögte gondterhelten, és morcos arccal meredt ránk. – Halljam, miről van szó?

– Van egy fakultatív program, amire feliratkoztunk – vettem át a szót.

– Fakultatív program? És én erről miért nem tudok? – idegesedett be. – Hol egy szervező? – kapkodta a fejét. – Milyen program? Kivisznek benneteket innen?

– Igen, egy csikósbemutatóra megyünk – felelte Dominik.

– Miért érdekelne az benneteket? – gyanakodott, aztán észrevett egy narancssárga ruhás tagot, és sietősen felé indult.

A szervező megrettenve figyelte, ahogyan a nagydarab, szakállas fizikatanárunk lomhán kocog felé, aztán hebegve válaszolt a kérdéseire, majd sűrűn bólogatott, mire Tahi a napszemüvegét feltolva elégedetten nézett vissza felénk, és ránk mutatott.

– Van egy olyan érzésem, hogy jön velünk a csikósbemutatóra – jegyezte meg Rajmund.

– Ezer százalék – biccentett Dominik.

13.

És ahogyan azt előre sejtettünk, a kísérőtanárunk nem bízta a véletlenre, hogy egy fakultatív program ürügyén elhagyjuk az IOV-élménytábort, úgyhogy a biztonság kedvéért eljött velünk. A bemutatóra egyébként feltűnően sokan jelentkeztek a táborhelyen maradt versenyzők közül. Szinte mindenki, kivéve azokat, akik ezt az alkalmat használták ki arra, hogy elfoglalják a játéktermet és kiélvezzék, hogy üres minden csocsó- és biliárdasztal, valamint azt, hogy kivételesen a léghoki is szabad. A sötétkékektől, liláktól, fehérektől és világoszöldektől maradtak a táborhelyen versenyzők, mindenki más elindult a csikósbemutatóra.

Amire nem mellesleg gyalog mentünk.

Mivel Róbert és a szervezők többsége a feladatra kísérte a résztvevőket, mi négy narancssárga ruhással és kilenc tanárral indultunk el a bemutatóra. Elég lett volna nyolc tanár is, a szervezők ennyit kértek meg, Tahi volt az önként jelentkező kilencedik, aki a többi pedagógussal ellentétben nem mindenkire, hanem kifejezetten ránk akart figyelni.

A csikósbemutatóra egy rövid, nagyjából tizenöt-húsz perces sétát követően érkeztünk meg a puszta egy kijelölt helyére, ahol már vártak ránk.

A kietlen területen megkértek minket, hogy üljünk le, mire a szervezők és a tanárok a színes ruhát viselő IOV-versenyzőket két sorban rendezték el a fűben.

A mi társaságunk értelemszerűen a második sort választotta, Andival, Kerivel és Zéténnyel kiegészülve ültünk le. Én Rajmund és Dominik között foglaltam helyet, a lábamat törökülésbe húztam, és az előttem ülő szürke fiúk válla közt néztem, hogy mi történik. Tahi nem ült le, hanem Dominik mellett a sor szélén állva összefonta maga előtt a kezét, és morcosan nézett ránk abban a pillanatban, ahogy megmozdultunk. Nekem például egy tüsszentésemre is úgy reagált, mintha valami szörnyűséget követtem volna el.

– Egészségedre – suttogta Dominik.

– Köszi – biccentettem, és a nyakamat behúzva ültem tovább a szürkék mögött várva, hogy elinduljon az előadás.

– Minden rendben? Jól láttok innen hátulról? – lépett oda Andiék kísérőtanárnője, és fontoskodva ellenőrizte a diákjait.

– Én jól látok, köszönöm – válaszolta Keri.

– Én is – felelte Zétény.

– Én lehetnék még egy kicsit magasabb – dünnyögte Andi kedvtelenül, aki így a második sorban ülve jó egy fejjel lógott ki közülünk. A megjegyzésére a tanárnő zavartan motyogott valamit, aztán elnézést kérve egy halvány rózsaszín melegítős fiútól, akinek egészen addig a vállán támaszkodva hajolt oda a diákjaihoz, az egyensúlyát visszanyerve gondos mozdulatokkal simította le a melegítőfelsője nem létező gyűrődéseit, és félreállva figyelte a pusztán készülő bemutatót.

– Mit tanít a tanárnőtök? – érdeklődtem Anditól Rajmund előtt áthajolva.

– Közgáz – válaszolta, mire biccentetve visszaültem a helyemre, aztán a telefonom kijelzőjére pillantottam. Vivi üzent. Azonnal meglöktem Rajmund vállát, aztán Dominiknak is szóltam, így mindhárman a kijelzőm fölé hajoltunk, és elolvastuk, hogy mit írt.

„Debrecenbe hoztak minket egy egyetemi előadóba, itt lesz a feladat. Mindjárt mutatják a madarakat egy kivetítőn, amit meg kell jegyeznünk. Az van, amire gondoltunk. Menni fog, ne aggódjatok. Most elveszik a telefonomat, nem lehet nálunk a feladat alatt. Puszi.”

Vivi üzenetét elolvasva elmosolyodtam, és megnyugodva tartottam fel Tahinak a készüléket, aki hunyorogva, a napszemüvegét feltolva futotta át a szöveget, és elégedetten bólintott. Közben egy csikós kiállt a közönsége elé, és elkiáltva magát belekezdett a bemutatóba, mire többen felemelték a telefonjukat, hogy levideózzák. Én is így tettem, az előttem ülő két szürke melegítős fiú válla közti résen át igyekeztem Kocsisnak dokumentálni a leglátványosabb pillanatokat.

A nap egyre melegebben sütött, így egy idő után levettem a pulcsimat, és a piros ujjatlan pólómban ültem Rajmund és Dominik között, kamerázva az előttünk körbe-körbe vágtázó lovakon álló csikósokat. Az IOV-osok minden mutatvány után hangos tapsolásban törtek ki, aztán már vették is tovább a történéseket. Az első sorban az egyik ezüst lány élőzött az Instáján, a kijelzőjén egyre több szív érkezett a nézőitől, és még a makacsul ránk figyelő Tahi tanár úr is kiesett a szerepéből egy idő után, és a szakálla mögül óvatosan mosolyogva figyelte a lovasszámot, sőt, néhány képet és videót is csinált a saját készülékével. A napszemüvegem lencséje mögül figyeltem a tanárt, aztán visszafordultam, és a telómat a letaposott fűbe rakva megtapsoltam az ostor produkciót. Ezután a csikósok önként jelentkezőt kértek a közönség soraiból. Az összes színes melegítős diák behúzott nyakkal ült, különösen az első sorban, ahonnan mindig nagyobb a sansz arra, hogy kiválasztják az embert. A hátsó sorban Andi ledőlt a fűbe, érthető módon, mert őt könnyű kiszűrni a tömegből, és nagyon nem akart önként jelentkező lenni.

– Senki? Az hogy lehet? – járkált előttünk a csikós megpróbálva kiválasztani valakit, ha már önként nem megy. Ekkor Rajmund felvett a földről egy megszáradt, elsárgult fűszálat, és az előttünk ülő szürke srác füléhez érintette, aki azonnal odakapott, hogy „elhessegesse” onnan.

– Itt! Előttünk, ő jelentkezik – kiáltotta Rajmund, mire a csikós és az összes versenyző egy emberként fordult felénk, majd megállapodott a tekintetük a szürke melegítős srácon, akinek még mindig fent volt a keze a fülénél.

– Mi? Én? Én nem, ez nem – rázta meg a fejét azonnal, leengedve a karját maga mellé.

– És meg is van az önként jelentkezőnk, gyere, gyere! – indult meg a csikós a srác felé, aki továbbra is ellenkezett. – Csak nem félsz? Egy ilyen izmos fiú csak nem rezel be – jegyezte meg a csikós kinevetve a szürke versenyzőt, mire mindenki őt nézte, várva, hogy felálljon és részt vegyen a bemutatón. Ha már egyszer önként jelentkezett...

A srác égő vörös fejjel, megadóan bólintott, aztán mérgesen hátrafordult Rajmundhoz.

– Miért csináltad? – kérdezte felháborodva.

– Mi? Én azt hittem, hogy jelentkezel, de akkor... – magyarázkodott Rajmund ártatlanul, a szívére téve a kezét. – Akkor biztos csak a légy...

– Milyen légy? – húzta össze a szemét.

– A légy, amit elhessegettél a füledtől.

– Milyen légy, te seggfej? Te piszkáltál egy fűszállal – háborodott fel.

– Én? Én biztos nem – kérte ki magának Rajmund. – Major, te is láttad a legyet, nem? – fordult felém, és a srác is dühösen nézett rám a válaszomat várva.

– Kettőt is – közöltem meggyőzően, mire a fiút újra szólította a csikós.

– Csesszétek meg – fújtatott ránk, aztán feltápászkodva a fűből kelletlenül odament a csikóshoz, aki megállította középen azzal az utasítással, hogy maradjon ott.

A srác totál berezelve fogadott szót, aztán rémülten figyelte, hogy a lovak a csikósok vezénylésével körülötte kezdenek futni körbe-körbe, aminek hatására hatalmas porfelhő szállt fel. Eközben ő középen állva úgy kiabált, attól tartva, hogy nekimennek a lovak, hogy szinte belerengett a Hortobágy.

– Te, Fehér – hajolt le hozzánk Tahi Rajmund és köztem átdugva a fejét, miközben tűnődve nézte a jelenetet, amint a szürke csapattag körül dübörögve köröznek a lovak, a csikósok pedig kiabálva irányítják őket.

– Igen? – kérdezte Rajmund a tanártól.

– Nem ez a gyerek dobta el véletlenül a kacsátokat a tegnapi feladaton? – érdeklődött.

– Arra gondol, amelyik halálra rémülve sikongat a Hortobágyon? – kérdezett vissza Rajmund ártatlan arccal. – De, lehet – válaszolta végül visszatartott röhögéssel.

– Gondoltam – dünnyögte Tahi, és egy alig látható, elismerő biccentéssel nyugtázta a dolgot, aztán visszaállt a helyére.

A srác jó ideig a bemutató része volt, mire végre elengedték, és a porból kilépve, idegileg teljesen kikészülve ült vissza a helyére. Ráadásul miután rájött, hogy semmi baja nem történt, és kábé mindennapos az ilyen bemutató, már kicsit szégyellte, hogy végigordította, úgyhogy a két társának folyamatosan azt próbálta bemagyarázni, hogy talán kívülről nem látszódott, de igenis nagyon veszélyes volt, és hát ott állva azt hitte, átrohannak rajta a lovak, és ha tudnák, hogy milyen ott köztük a porfelhőben lenni, ők is ordítottak volna... Hogyne, persze. A már szinte horrorisztikusan előadott beszámolóját hallgatva szórakozottan felvettem egy fűszálat, és előrenyúlva a füléhez érintettem. Azonnal odacsapott, majd mérgesen fordult hátra. Abban a pillanatban Rajmund, én, és a mellettem ülő Dominik is a levegőt kezdte legyezni maga körül, mintha csak valami repülő rovart próbálnánk elüldözni.

– Hagyjátok már abba! Nem volt még elég? – szólt sértetten, aztán felpattant, és mérgesen elviharzott onnan. A társai követték, mire nevetve hátradőltem a fűben, és a bárányfelhőkkel tarkított kék égboltot néztem folyamatosan röhögve.

A bemutató végeztével még volt lehetőség fotózkodni a csikósokkal, a ménessel, a szürkemarhákkal és a gémeskúttal is, úgyhogy egy halom képet készítettünk egymásról meg a bézsekkel közösen is, akik a fakultatív program végén lévő nagyjából egyórás szabadfoglalkozást velünk töltötték. Az elmúlt időszakban sok mindent gondoltam, de azt nem, hogy a nyári szünetben az első szelfim egy szürkemarhával lesz.

A fűben ülve, kört alkotva nézegettük meg a telefonunkon a készült képeket és videókat, és átdobtuk egymásnak is, ha valami esetleg nem lett volna meg, amíg a többi versenyzőt vártuk, akik még fotózkodtak, vagy éppen szekéren vitették magukat ide-oda.

– Feltölthetem Instára ezt a közös képünket? – mutatta felém Andi a telefonját, mire átvettem a készüléket, és a kezemmel eltakarva a kijelzőt, hogy valamennyit lássak belőle a napsütésben, ellenőriztem a fotót. A képen Andi a gémeskút szélén ül, én pedig a másik oldalon állva mosolygok.

– Persze – adtam vissza.

– Oké. Betaggellek, megmondod a neved?

– majorsaraisdead – feleltem, mire Andi átgondolta a hallottakat, aztán megvonva a vállát, görbén ülve, mélyen előrehajolva kezdte nyomkodni a telefonját.

– Aztarohadt, mennyi követőd van... – lepődött meg, miközben már meg is kaptam az értesítést a taggelésről, na meg arról is, hogy követni kezdett.

– Ha nem gond – magyarázta, amikor észrevette, hogy látom.

– Dehogy – vontam meg a vállamat, és én is visszakövettem. Láttam Andin, hogy ez jólesik neki, aztán belájkolgatta azt a néhány IOV-ról feltöltött képemet, amit a napokban osztottam meg. A régebbi cuccaimat január után archiváltam, így más néznivaló az Instámon nem igazán akadt. Illetve még egy dolog, ami azonnal szemet szúrt Andinak.

– Mi ez a kiírás a biódban? – kérdezte.

– Egy szám dalszövege – válaszoltam.

– „You’re not a judge, but if you’re gonna judge me, Well, sentence me to another life” – olvasta fel. – Nem ismerős. Milyen szám ez?

– Paramore: Ignorance – feleltem a napszemüvegem át magam elé nézve.

– Nem hallottam még. Jó?

– Hát... – gondoltam át. – Ha történik egy véletlen baleset, ami után a legjobb barátnőd elárul, és mindenki mellette áll ki úgy, hogy a szemedbe hazudnak, emiatt ráadásul kirúgnak a tánccsapatodból, fegyelmit kapsz, apád pedig csalódik benned és nem bocsát meg neked kábé soha, ezért dühödben egyszer csak megfogod a copfodat, majd egyetlen határozott nyisszantással levágod a hajad, hogy ne is hasonlíts többé azokra, akiket addig a barátaidnak hittél – magyaráztam, mire Andi elkerekedett szemmel hallgatott, és Rajmund, Dominik, valamint a bézs fiúk is meglepetten néztek felém félbeszakítva azt, amit éppen csináltak –, akkor szerintem sokat tud adni ez a dal – fejeztem be végül megválaszolva az eredeti kérdést. Vagyis, hogy jó-e a szám. Mert amúgy az.

– Akkor... meghallgatom – dünnyögte Andi zavartan.

– Oké – vigyorogtam rá, és felállva lesepertem a piros nadrágomról a port, valamint a felszedett fűszálakat. – Szerintem indulunk vissza – pillantottam a szervezők felé, akik éppen összeterelték a fakultatív programon részt vevőket.

Mikor visszaértünk a táborba, a feladaton résztvevőkről semmit nem lehetett hallani, és hiába hívtam Vivit, a telója ki volt kapcsolva. Úgy tűnt, még nem végeztek. Viszont a többi csapattal ellentétben, akik izgultak a társukért és az esetleges kiesésük miatt, én tökélesen nyugodt voltam és bíztam Viviben, így aztán elfoglaltam magam a visszatérésükig. Átküldtem Kocsisnak egy halom képet és videót, aminek nagyon örült (ezt a válaszul elküldött már-már kínosan sok örömködő emojiból következtettem ki), aztán feltettem a nyakamra a fülesemet, és kimentem a hátsó játszótérre.

A lengőteke, a libikóka és a hinta is üresen állt, a kerítés gerendáin túl a füves puszta lágyan hullámzott az enyhe szélben. Senki nem volt ott. A napszemüvegemet a fejemre tolva tébláboltam egy kicsit, aztán megragadtam a kilátó lépcsőjének korlátját, és felmentem. Felérve aztán megtorpantam, mert láttam, hogy nem vagyok egyedül.

– Hát te? – néztem Rajmundra meglepetten, aki a hátát a kilátó oldalának támasztva felhúzott lábakkal ült, és a telefonját leengedve pillantott fel rám. – Mit csinálsz? – kérdeztem.

– Zenét hallgatok – felelte.

– Mit? – kérdeztem, mire a fél füléből kivette az airpodsot, és felém nyújtotta. Szó nélkül átvettem, és leültem vele szemben a másik oldalra, miközben bedugtam a fülembe a vezeték nélküli fülhallgató felét. A szám folytatódott, én pedig azonnal felismertem. – Ez jó, erre táncoltam régen – jegyeztem meg.

– Persze hogy jó, Major. Azért hallgatom – oktatott ki óvatos mosollyal, mire egy „oké, ez jogos” biccentéssel nyugtáztam, majd tovább hallgattam a számot, amihez millió próbatermi emlékem fűződött. Meg egy bokaszalag-sérülés is, de mindegy, a fellépésre felépültem.

Rajmunddal egymással szemben ülve az airpodsán keresztül hallgattuk a hiphop-válogatást, aztán az egyik szám végén elgondolkodva rám nézett.

– Mit is mondtál, milyen kiírás van az Insta-biódban?

– A Paramore-dalszöveg? – kérdeztem vissza.

– Az, az. Melyik szám?

– Ignorance – feleltem, mire Rajmund megkereste a telefonján, aztán berakta.

A fél fülemben felcsendülő dal első másodperce felidézte bennem az összes dühös emléket, amikor ezt hallgatva ugráltam a szobámban, megpróbálva kiadni magamból azt a mérhetetlenül sok felgyülemlett feszültséget, amit a januári tánctábor okozott. Hetekig szólt folyamatos lejátszásban, az egész családom, az egész környék, de az is lehet, hogy az egész világ megutálta, mire kikapcsoltam, annyit hallgattam max hangerővel.

– Hát, Major, erre én is levágnám a hajamat – jegyezte meg, amikor végighallgattuk, én pedig a fejemet rázva elnevettem magam. – Egyébként ha számít a véleményem... Most ezerszer jobb, mint volt. Nem csak a hajad... Hanem az egész – mutatott rám körözve az ujjával, jelezve, hogy tetőtől talpig érti a dicséretet, amitől zavartan lesütöttem a szemem, és hirtelen nem is tudtam, hogy mit feleljek erre, csak a cipőfűzőmet piszkáltam.

– Kösz – motyogtam, aztán felemelve a fejem Rajmund szemébe néztem. – Te tudod, hogy mi történt?

– A balhédnál? – kérdezett vissza.

– Aha.

– Nem. Hallottam ezt-azt, de passz, fogalmam sincs, hogy mi az igazság – csóválta a fejét. – Valaki rosszul lett, nem?

– Igen... – feleltem halkan, aztán fogalmam sincs, hogy miért, de végül olyat kérdeztem, amit magamtól még senkinek nem ajánlottam fel január óta. – Érdekel, hogy pontosan mi volt?

– Persze – felelte egyszerűen, és kivette a füléből az airpodsot.

– Oké – fújtam ki hosszasan a levegőt, és a telefonomat a kezembe véve megnyitottam a galériámat, és visszapörgettem a képeket egészen tavalyig. – Ez így megvan? – mutattam fel egy ötfős fotót, amin Szisziékkel vagyok a táncpróbán.

– Nagyjából – biccentett. – Mutasd – hajolt előre, és elkérte a telefonomat. Vele szemben ülve láttam, ahogyan az ölébe ejtve a készülékemet ujjaival széthúzva kinagyítja a fotót. Rám zoomolt, a többieket figyelmen kívül hagyta. – Most komolyan, Major... – ingatta a fejét lemondóan.

– Jó, tudom, tudom – vágtam közbe, mielőtt befejezhette volna, hogy a képen sok haj, sok smink és nulla egyéniség található. Eléggé máshogy festettem akkoriban. – Na mindegy. Szóval így voltunk mi. Öten, jóban-rosszban. Vagyis azt hittem. Utólag kiderült, hogy csak jóban – hadartam. – Aki mellettem áll...

– Melyik? Ariana Grande egy vagy kettő? – mutatta felém a telefont szórakozottan, utalva arra, hogy mindenki ugyanúgy néz ki a fotón.

– A jobbomon – mondtam. – Sziszi.

– Tudom, amúgy ismerem – felelte nem túl lelkesen.

– Jó. Szóval ő volt a legjobb barátnőm ezer éve, együtt táncoltunk, együtt jártunk a táncsuliba is, együtt lógtunk mindig.

– Annyira, hogy ikertestvérekké váltatok – pillantott a képre.

– Lehetne szívózás nélkül? – kérdeztem elhúzva a számat.

– Persze, bocs – tartotta vissza a röhögését. – Csak ez... Szóval – nevetett a képen.

– Na jó, kérem vissza – nyúltam oda azzal a szándékkal, hogy kivegyem a kezéből, mire Rajmund elhajolva előlem feltartotta, hogy ne érjem el.

– Befejeztem, ígérem – nevetett.

– Jó, szóval így voltunk mi, osztálytársak és tánccsapattagok is, meg nem mellesleg tényleg legjobb barátnők. Vagyis azt hittem – meséltem tovább, Rajmund pedig addigra elkomolyodott, és figyelmesen hallgatott. – Aztán a januári tánctáborban, hogy úgy mondjam, eléggé félrement minden. Semmi extra nem lett volna, ezer ilyenen voltunk már, ennek sem kellett volna különlegesnek lennie, csak aztán mégis az lett. Minden a szokásos módon indult, a tánctanárunk, Zita, és a három másik tánctanár meg az ő kísérőik az összes tánciskolai csoportot vitték a táborba, beleértve a kezdőket is. Na meg persze mi, a haladók is ott voltunk. Mint mondtam, ezer ilyenen vettünk már részt, és azért az hozzátartozik a történethez, hogy ezek a tánctáborok számunkra főleg a bulizásról meg ilyesmikről szóltak, mert hát érted... – magyaráztam.

– Ja, gondolom – bólintott Rajmund.

– Szóval azért nem voltunk szentek, és nem is akarom annak beállítani magunkat, úgyhogy miután megérkeztünk a szállásra, Szisziékkel azonnal feltérképeztük a környéket, aztán le is léptünk, hogy bevásároljunk. A közeli szupermarketbe vetettük be magunkat, aminek volt önkiszolgáló kasszája, ez nagyon fontos, mert jelentősen megkönnyítette a piavásárlást – meséltem, Rajmund pedig bólintott. – Beérve a közértbe úgy viselkedtünk, mint az összes vállalhatatlan videón lévő lány, én bemásztam a bevásárlókocsiba, amit Sziszi tolt, a többiek meg röhögtek, és kipróbáltak mindent, amit találtak, beöltöztek a polcokról levett ruhákba... Valaki rám is adott egy kalapot, meg folyamatosan rakták be mellém a kocsiba a zacskókat, popcorn meg chips, kétliteres üdítő, egy csomag műanyag pohár a sörponghoz, miközben állandóan videóztunk, hogy jó lesz TikTokra, és majd jönnek a „friendship goals” kommentek, mert hát ja, tökre irigylésre méltó barátok voltunk. Igen... Hogyne. Egy csomószor ránk szóltak vásárlás közben, főleg rám, hogy szálljak ki a kocsiból, mert mások oda teszik a vásárolt termékeket, én meg a mocskos cipőmmel beleültem. Simán visszaszóltam a biztonságinak, hogy a cipőm kábé tisztább, mint a retkes kocsi – meséltem kínosan. – Nagyon gáz volt – suttogtam utólag is szégyellve az egészet. – Végül a biztonsági közölte, hogy kidob, ha nem szállok ki, úgyhogy megpróbáltam kimászni a bevásárlókocsiból, de nem sikerült azonnal, Sziszi meg úgy röhögött az egyik polc mellett guggolva, hogy nem tudott segíteni, ráadásul a nevetés közben valami kapaszkodót keresett, ezért leborította az első sor dezodort, a flakonok pedig szanaszét gurultak a földön. A biztonsági iszonyatosan mérges volt, és látszott rajta, hogy más sem hiányzott neki, csak egy csapat idióta picsa, akik vihogva randalíroznak a közértben – forgattam a szemem mesélés közben, aztán a fejemet ingatva folytattam: – Végül amikor megpróbáltam kimászni, a fél lábam beakadt a kocsiba, úgy zuhantam ki belőle, amitől annyira röhögtünk, hogy beleremegett az egész szupermarket. A körülöttünk tök normálisan vásárló emberek megvetően és értetlenül néztek ránk, de pont nem érdekelt minket. Basszus, utólag visszagondolva annyira ég a fejem saját magamtól, és annyira kínos volt a viselkedésünk meg az egész. Tudod, az, hogy pár videóért tényleg képesek voltunk bármire, fel sem fogva, hogy mennyi szart okozunk ezzel másoknak... – sóhajtottam grimaszolva. – Mindegy, ez volt, ilyenek voltunk, és ilyen voltam én is, nincs mit szépíteni rajta. Szóval kizuhantam a bevásárlókocsiból, amivel ismét elég nagy feltűnést keltettünk, úgyhogy szétszéledtünk a szupermarketben, és amíg a többiek hangoskodva a csokiknál válogattak, addig mi Sziszivel átslisszoltunk az alkoholrészleghez. Sietnünk kellett, úgyhogy amíg én a sor szélén őrködtem figyelve, hogy jön-e valaki, addig Sziszi lekapkodott a polcról öt üveg valamit, ami először a kezébe került, aztán gondosan elrejtettük a bevásárlókocsiban, beraktuk a chipseszacskók alá, aztán jeleztük a többieknek, hogy indulhat az elterelés. Egyszerre értünk az önkiszolgáló kasszákhoz, ahol ugye mindig van eladó, aki ellenőrzi a cuccokat, úgyhogy egy másodperc alatt lebuktunk volna a piavásárlással, így aztán a többiek hárman körbeállták az egyik önkiszolgáló kasszát, és direkt műszaki analfabétát tettetve összevissza kezdték nyomkodni. A gép azonnal magyarázni kezdett, hogy „tegye vissza a terméket”, vagy „várja meg, amíg...”. Teljesen beőrült az automata hang, az önkiszolgáló vásárlást felügyelő eladók pedig rögtön odapattantak, megkérve a lányokat, hogy ne nyomkodják már ész nélkül, mit művelnek, fejezzék be. Ez volt az a pont, amikor ránk senki nem figyelt, így Sziszivel áthúztuk az üvegeket a leolvasón, a gép pedig pittyegve felszámolta, aztán sietősen kapkodva lehúztuk a többi vásárolt terméket, majd eszelős tempóban kifizettük, és ahogy a gép szólt, hogy elvehetjük a megvásárolt árukat, én a táskámba rejtettem a piákat. Nem először csináltuk már, nagyjából minden tánctábor így kezdődött, úgyhogy végül Sziszivel egymás mellett sétálva, mint akik jól végezték a dolgukat, ártatlan arccal siettünk ki a közértből, odakint pedig megvártuk a többieket, akikkel még vagy jó negyedórát vitatkoztak az eladók, hogy márpedig így nem lehet viselkedni. Amikor kiértek, röhögve összepacsiztunk, és visszamentünk a szállásra. Megvolt minden a bulihoz. A délutáni táncpróbák lementek rendesen, aztán jött az este, amikor is megvártuk, hogy bealudjanak a tánctanárok, vagy legalábbis elvonuljanak a szobájukba, aztán szokás szerint nálunk kötött ki mindenki. Emlékszem, ahogyan más csoportokból is átjöttek, és egyre többen lettünk nálunk, aztán előkerült a táskámból az első üveg. A lebukás veszélye miatt egyszerre csak egyet vettünk ki, ez nagyon fontos a későbbiekre nézve, szóval amikor az első üveg előkerült, további négy maradt a hátizsákomban. Vicces, mert még az is megvan, hogy az üveget megfogva leolvastam a címkéjét, és odakiáltottam Sziszinek, hogy ne már, tömény helyett valami béna likőrt választott, meg hogy még a szájvíznek is magasabb az alkoholtartalma, mint ennek, ezzel semmire nem megyünk, aztán valaki kivette a kezemből, és szétöntötte a műanyag poharakba. Eddig ez teljesen szokásos volt, semmi új nem történt, aztán... nem tudom, egy pillanat alatt beállt a baj. Én az egyik ágynál álltam pohárral a kezemben és valami zenére ugráltam, amikor kiabálni kezdett valaki a szoba másik végében. Először azt hittük, hogy videót csinálnak, vagy ilyesmi, de aztán a fejetlenséget látva odaléptem, és elkerekedett szemmel néztem az egyik kezdő csoportos lányra, aki rémesen festett, kapkodta a levegőt, a haja vizesen tapadt az izzadt homlokába, a kezéből pedig kiesett a műanyag pohár. Úgy nézett ki, mint aki mindjárt megfullad. A barátnője kiabálta, hogy azonnal szóljunk Zitának, valaki menjen már, én pedig teljesen lefagyva, földbe gyökerezett lábbal álltam, és a rosszul lévő lányt néztem, miközben körülöttem mindenki fejvesztve kapkodott... Kérdeztem, hogy mi a baja, mire a barátnője hisztérikusan üvöltött, hogy mi a szart adtunk neki inni, én meg kiabáltam, hogy nem tudom, amikor is valaki visszaért Zitával. A tánctanár félrelökve mindenkit, köztük engem is, a lányhoz hajolt, aztán rémült arccal nyúlt a telefonjához, és mentőt hívott. Sziszivel összetalálkozott a tekintetünk, azt hiszem, akkor néztünk egymásra utoljára, és egy „ó, baszki, nekünk végünk” pillantást követően véget ért a barátságunk – mondtam, és a felelevenített emlékek hatására egy pillanatra újra ott voltam a jeges januári éjszakán, ahol a szállás előtt állva, átfagyva néztem a mentőautó után.

A hortobágyi kilátóban ülve Rajmund néma csendben hallgatott, miközben sóhajtva megráztam a fejem. – Kiderült, hogy a lánynak csonthéjas allergiája van. És mit gondolsz, Sziszi milyen piát fogott meg tök véletlenül, és rakott a bevásárlókocsiba? – kérdeztem.

– Baszki – sütötte le a szemét Rajmund.

– Ja. Mogyorólikőr volt – biccentettem. – A történet viszont csak innen igazán érdekes. A lányt ugye elvitte a mentő, és kitört a balhé. Amúgy szerencsére nem lett baja, a kórházból értesítették a szüleit, akik érte mentek és hazavitték – szúrtam közbe. – Mi pedig ott maradtunk a szálláson... És miután az allergiától kis híján megfulladó lányt elvitte a mentő, még inkább elszabadult a pokol. Merthogy Zita és a többi tánctanár teljesen kiakadva a szobánkba roncsolt, sorba állított minket, és következett a számonkérés – meséltem, felhúzva a térdemet, és rákönyökölve a kilátó oldalának döntöttem a hátamat. – Zitáék mindenkit kiküldtek, csak mi öten maradtunk a szobánkban, értelemszerűen ott keresték a felelősöket, akiknél történt az incidens, így aztán egymás mellett állva öten lehajtott fejjel hallgattuk az üvöltözést, hogy ennek mi lesz a következménye, és nekünk teljesen elment az eszünk, van fogalmunk róla, mi történhetett volna, óriásit csalódtak bennünk, és ezt így nem lehet...  Követelték, hogy valljunk színt, mondjuk meg, kinek az ötlete volt, ki vette a piát, ki hozta be, hol van, azonnal adja oda, akinél van, ne legyen gyáva, nézzen szembe a retorzióval, vagyis azzal, hogy azonnali hatállyal kirakják a csapatból, és akkor még jó, ha ennyivel megússza a bűnös. Az ordítozás közepette én csak álltam ott iszonyatosan megijedve az egésztől, ami történt, miközben a tekintetemmel a földre hajigált műanyag poharakat vizslattam, és a padlón összetaposott chipsdarabokat, amiken mindenki áttrappolt a nagy fejetlenségben. Zita utoljára megkérdezte, hogy ki a felelőse a történteknek, és hozzátette, jobb, ha megnevezzük, különben egységesen mind repülünk – mondtam halkan, aztán kérdőn Rajmundra pillantottam, aki a júniusi napsütésben ült velem szemben a kilátóban. – Érezted már úgy, hogy tehetetlen vagy, és semmit nem tehetsz az ellen, hogy elcsesződnek a dolgaid?

– Először a születésem pillanatában – vágta rá kapásból, mire elmosolyodtam.

– Én akkor, ott éreztem ezt először ennyire intenzíven – vettem vissza a szót. – Álltam ott a többiek mellett, és tudtam, most aztán cseszhetjük. Igen, akkor még többes számban gondoltam erre a dologra, aztán nagyjából tíz másodperccel később rájöttem, hogy nem, nem cseszhetjük... Csak én cseszhetem – húztam el a számat egy kínos mosoly kíséretében. Rajmund érdeklődve várta, hogy folytassam, mire egyszerűen csak széttártam a karomat. – Ezerszer visszagondoltam már arra, ami ezután történt. Hogy miként lehetett volna máshogy. Ha esetleg igazi csapatként mind csendben maradunk, és kitartunk amellett, hogy egy szót sem mondunk. Mindannyiunkat úgysem rúgták volna ki, az csak megfélemlítés volt. Én azt hittem, ezt a többiek is így gondolják, ezért is álltam lehajtott fejjel, várva, hogy Zitáék feladják a kérdezősködést, aztán majd a többiekkel megbeszéljük, hogyan tovább. Aha, ez volt a tervem. Kár, hogy egyedül voltam vele. Merthogy amíg én ezt hittem és így cselekedtem, addig valami olyan történt, amire azóta sem kaptam magyarázatot, és valószínűleg már nem is fogok soha. Meg aztán jelentősége sem lenne, mert ami történt, megtörtént. A tánctanárunk az üvöltözést befejezve csalódottan és megvetően nézett végig rajtunk, várva, hogy egyikünk megtörjön és beismerje a tettét, mire... Mire a mellettem álló Sziszi megszólalt. Esküszöm, egy pillanatig azt hittem, hogy magára vállalja – mosolyodtam el gúnyosan. – De nem. Tisztán emlékszem, ahogyan lehajtott fejjel állok, még mindig a széttaposott chipsdarabkákat nézem a földön, aztán meghallom Sziszi szavait, és mintha lassított felvétel lenne, felé fordulva a meglepettségtől és dühtől torzult arccal kérdezem, hogy: MI??? Ugyanis Sziszi közölte, hogy Sára volt. Ennyi. Kimondta, rám kente, én voltam. Nem mi, nem együtt, nem közösen. Én. Csakis én. És tudod, mi a legszarabb az egészben? – pillantottam Rajmundra, aki tudta, hogy költői a kérdésem, ezért nem is reagált, csak hagyta, hogy folytassam. – Hogy Zitán egy csepp döbbenetet vagy csodálkozást nem láttam. Nem mondta, hogy Sára, na ő biztos nem. Nem kérdezett semmit, azonnal elhitte, és megvetően meredt rám úgy, mint aki ezen meg sem lepődik. Azonnal kiabálni kezdtem nagyjából mindent, ami eszembe jutott. Hogy Sziszi hazudik, a többiek mondják meg, hogy hazudik, hiszen mindenki tudja, hogy hazudik, és együtt voltunk, sőt, ha nagyon pontos akarok lenni, akkor konkrétan a piákat Sziszi választotta, ne csinálják már, ezt nem viszem el egyedül. Összevissza üvöltöztem, és sajnos ezzel pont az ellenkezőjét váltottam ki, merthogy a mondás szerint is az kiabál, akinek a háza ég, tehát azzal, hogy Sziszi és a többiek csendben nézték az őrjöngésemet játszva az ártatlant, engem még bűnösebbnek állítottak be. Zita egyébként sem akart hinni nekem, mert nem volt rá oka, hogy higgyen nekem, akkoriban elég szar arc voltam, de tényleg, na mindegy, azért adott egy esélyt annak, hogy csak fújok valami ellenkezőt, mint Sziszi, ezért nagyvonalúan Sziszihez fordult, és megkérdezte, hogy igaz-e, amit állítok, vagyis hogy nem egyedül voltam benne a piavásárlásban meg úgy az egészben. Itt úgy tűnhetett, hogy fordul a kocka, mert hát ha Sziszi le is tagadja, a többiek csak nem fogják, ráadásul az „egy igen, egy nem” üti egymást, tehát legalább az azonnali kirúgás helyett kivizsgálják az ügyet normálisan. Igen, ebben bíztam, ez volt az egyetlen kapaszkodóm. Csak teljesen megfeledkeztem valamiről, amiről Sziszi nem. És elő is vette az ütőkártyáját. Közölte, hogy hülyeség, amit mondok, én voltam, tudja, és ha valaki nem hiszi, nézze meg az ÉN táskámat. Aláírta a halálos ítéletemet, ráadásul a beszólására nem reagáltam túl jól, mert ordítva felé indultam, egyébként azzal a szándékkal, hogy megrángatom egy kicsit, amire ő úgy tett, mintha félne tőlem, ami hülyeség, de eljátszotta, közben pedig a tanárok kinyitották a táskámat, amiben ott volt a további négy üveg bontatlan pia.

– Ne viccelj – fogta a fejét Rajmund fújtatva.

– De. Ezután tovább próbálkoztam, hogy de együtt voltunk vásárolni, mindannyian, a többiek is, kérdezze őket. Zita meg is tette, de a lányok csak hebegtek arról, hogy hát igen, ott voltak, de nem látták, hogy mi mit csinálunk Sziszivel, mert ők mást vettek, ropit meg chipset, sőt, külön kasszánál is fizettek, mint mi, és csak kint találkoztunk újra, úgyhogy ők aztán nem tudják, mi történt, fogalmuk sincs, ki volt, ki mit vásárolt... Összehúzott szemmel, a fejemet ingatva, hitetlenül néztem rájuk, és nem tudtam mit kezdeni a maszatolásukkal meg a féligazságokkal, amiket mondtak, mert pont a lényegi részeket nem említették, amivel mondjuk segíthettek volna nekem. Vagy rajtam. Nem tették meg, én pedig rádöbbentem, hogy fegyvertelenül állok egy háború közepén. A többiek tehát, akik az egész elterelést művelték a fizetéskor a közértben, ártatlan angyali arccal mondták, hogy hát ők tényleg semmit nem is sejtettek, hiszen nem velünk voltak. Hihető volt. Ők ezzel ki is szálltak a sztoriból, mosták kezeiket, megúszták, nem fenyegette őket annak a veszélye, hogy felelősségre vonják őket. Maradt tehát a két ellentétes állítás, Sziszié és az enyém. Nekem pedig rosszul állt a szénám, mert nálam találták meg a többi italt. Sziszi azt mondta, fogalma sem volt, hogy mit veszek, mert mással volt elfoglalva, de meglepte a dolog, és eléggé elítéli, na meg reméli, hogy a lánynak nem lesz semmi baja, esetleg lehet tudni valamit az állapotáról, mert úgy aggódik, ez szörnyű, ami történt... 

– Ennél rohadékabb történetet is rég hallottam – szólt közbe Rajmund kínosan röhögve.

– Tudom – biccentettem. – Sziszi szemrebbenés nélkül hazudott az egészről, és ami a legfájóbb az egészben, hogy azonnal hittek neki. Vagyis ez az egyik legfájóbb, a többi fájó dolog mellett – javítottam ki magam. – Azonnal kirúgtak a tánccsapatból és a táborból is, össze kellett pakolnom a cuccomat, és kiültettek a szállás halljába, hogy ott várjam a szüleimet. Akiket természetesen értesítettek a történtekről, és felhívták őket, hogy jöjjenek értem, mondjuk, azonnal. A többiek maradhattak a tánctáborban. Nem volt lehetőségem Sziszivel beszélni és a többiekkel sem, mert Zitáék felügyelték a pakolásomat, aztán lekísértek. Ennyi volt, kirúgtak. Ott ültem a sporttáskámmal a hallban a recepciós megvető pillantásait tűrve, és folyamatosan azon kattogtam, hogy mi a fenét mondok apuéknak, mit... Mit mond az ember a szüleinek, amikor a tánctáborba egy piálós-mentős-kórházi balhé miatt kell érte menni, mert kirúgták. Soha nem felejtem el, ahogyan a pulcsim ujját húzogatva ülök a hallban, és a fotocellás ajtón át nézem a hideg téli feketeséget odakint, majd az érkező autó fényszórója megvilágítja az utat. Egy szót sem szólhattam, mert apu megelőzött, felém tartva közölte, hogy azonnal üljek be hátra a kocsiba, én pedig szófogadón hallgattam rá, majd az ablakon át láttam, hogy odabent anyu, apu és Zita hosszasan beszélnek a szálloda recepciója előtt. A késő éjszakai órában alig égett már villany, az épület több emelete is sötét volt, én pedig a halántékomat az üvegnek nyomva felpillantottam a sötét épületre oda, ahol a szobánk volt Szisziékkel. Ott még égett a lámpa. Gondolom, volt miről beszélniük. A járó motorú autóban ülve teljesen sokkban voltam, és a fényszóró fényében szálló hódarát bámultam tehetetlenül. A szüleim végül elköszöntek Zitától, és a hotelből kilépve a csúszós lépcsőn lesietve igyekeztek a kocsi felé. Apu még meg is csúszott, de nem esett el, megtartotta az egyensúlyát. Mindketten beültek, és elindultunk haza. Mindenre számítottam, hogy mit fognak mondani, felkészültem lelkileg arra, hogy hazáig ordítanak majd, de legnagyobb meglepetésemre nem ez történt. Sokkal rosszabb. Mert szar, ha a szülő kiabál az emberrel, de van egy sokkal szarabb is. Amikor semmit nem mond. Komolyan, hazáig, majdnem egy teljes órán át csendben voltunk, és még a légvételem is nemkívánatos hangnak hatott. Tapintani lehetett a feszültséget, és tudtam, hogy egy időzített bombán ülök, csak fogalmam sem volt, hogy mikor robban. Amúgy már másnap megtörtént. Zita ugyanis értesítette a történtekről a sulimat, és fegyelmi eljárás indult ellenem az ügy komolyságára való tekintettel. Egyébként az allergiás lány szülei és apuék felvették egymással a kapcsolatot, és végül nem jelentettek fel, aminek azért is örülök, mert ez amúgy fel sem merült bennem, csak akkor tudatosult, hogy ez is lehetett volna, amikor kiderült, hogy elállnak tőle betudva balesetnek az ügyet, és nem szándékosnak. Merthogy életveszély meg minden... – suttogtam halkan. – A lány rendben volt, én viszont kevésbé. Egyetlen hülye este és egyetlen szerencsétlen helyzet mindent megváltoztatott. Kirúgtak a tánccsapatból, ami mindennél jobban fájt. A legjobb barátnőm elárult, hátba szúrt és feláldozott engem azért, hogy a saját bőrét mentse. A szüleim csalódtak bennem, és elveszítettem a bizalmukat. A barátaimról kiderült, hogy soha nem is voltak azok – meséltem. – Fegyelmim lett, aminek a végén, mondjuk, nem rúgtak ki a Szirtesből is, de azért meghurcoltak rendesen. És ami a legdurvább, hogy elvittem egyedül a balhét valami miatt, amit nem egyedül követtem el – meséltem.

– Miért nem mondtad el mindenkinek? Ezt az egészet. Ahogyan most nekem – gondolkodott hangosan Rajmund. 

– Akartam. Tényleg. De aztán meggondoltam magam – szóltam. – A kocsiban ülve, amíg anyuék Zitával beszélgettek, én végig azon agyaltam, hogy majd mit posztolok ki. Milyen videót készítek. Élőzök róla, hogy mindenki tudja meg, Sziszi milyen ember, és mit tett velem, és mekkora egy szemét... Aztán amikor beültek a szüleim, és szótlanul elindultunk haza, egyre távolabbi gondolatom lett, hogy a saját igazamat hallassam, és egyre kisebb lett a görcsös késztetés, hogy mások is tudják meg. Mire hazaértem, már egyáltalán nem számított. Sokkal nagyobb szarban voltam, és sokkal nagyobb volt a törés, amit éreztem, minthogy ezt is kifelé éljem meg. Ezt magamban kellett lerendeznem. És magammal. Ráadásul okosan. Éppen ezért Sziszinek sem írtam meg, hogy mit gondolok róla, pedig nagyon várhatta. Talán azért haragszik a mai napig rám ennyire nagyon, és gyűlöl mindennél jobban, mert nem hangoskodtam, és nem feszültem neki publikusan. Hagytam, hogy rám kenje, és némán elvittem a balhét, amivel bebizonyítottam, hogy kettőnk közül ő a szar ember, és annyira baromira fájhat neki ezt belátni. Hiszen mi ketten tudjuk pontosan, hogy mi történt, és ahogyan én is, úgy ő is tisztában van minden egyes hazug szavával – nevettem el magam. – És tudod, mit? Még a szüleimnek sem mondtam el, hogy pontosan mi történt. Mert nem akartam, hogy felhívják Sziszi anyját, és sárdobálás kezdődjön. Mert ez jól jött volna Sziszinek. A lelkiismeretét kicsit simogatta volna, ha legalább valami balhé kerekedik az árulásából. Ha a fejemhez vághat bármit az elmúlt évekből, csak hogy a jelenlegi helyzetet szépítse. Jó, talán ő most nem viselkedett barátként, de emlékezzek, hogy x éve én pedig... Neeem! – nevettem el magam erőltetetten. – Nem adtam meg neki ezt az örömöt. Nem hagytam, hogy szépítse a helyzetét bármivel, és nem hagytam, hogy neki is lehessen igaza. Ha megosztom a sztorit és kiposztolom az oldalaimra, akkor megosztjuk vele az ismerőseinket, meg azokat az idegeneket is, akik követnek minket. Lett volna a „Sára igaza”, meg tutira lett volna a „Sziszi igaza”. Mert biztosan jött volna olyan, aki neki ad igazat, mondván, hogy „inkább akkor az egyiküket rúgják ki, mint mindkettejüket, szerintem nem gáz, én is ezt csináltam volna”, vagy esetleg a „ha Sára igazi barát, akkor elviszi egyedül, nem értem, mi ezzel a gond”. Nem, ezt az örömet nem adtam meg Sziszinek, hogy simogassa a rothadt lelkét néhány kommentelő, akiknek amúgy marhára mindegy minden, meg semmi közük az egészhez, csak jöttek igazságot osztani, ahogy szoktak. Nem, nem tettem meg neki azt a szívességet, hogy balhézok, nem adtam neki lehetőséget arra, hogy támogatókat és szimpatizánsokat gyűjtsön, amivel aztán könnyít a lelkiismeretén, mondván „jaj, de jó, más is így tett volna”. Szóval azóta sem tudta meg Sziszi, hogy hányan adtak volna neki igazat.

– Ügyes – dicsért meg biccentve Rajmund.   

– Hát... – gondolkodtam. – Ez nem valami személyes bosszú a részemről, vagy ilyesmi, csak egyszerűen úgy voltam vele, hogy Sziszi két út közül azt választotta, és nagyon fontos, hogy erre senki nem kényszerítette, hanem magától választotta azt, hogy nem vállalja a tetteink következményét, hanem beáldoz engem és az egész barátságunkat azért, hogy mentse a bőrét. Így döntött, én pedig elfogadtam. Nem megértettem – tettem hozzá gyorsan –, csak elfogadtam – mondtam. – Gyáva volt és félt a következményektől, úgy volt vele, hogy menti magát bármi áron, ez jutott eszébe, pont én, oké – bólintottam. – De akkor ezzel kell együtt élnie, ezzel kell feküdnie és kelnie, igenis azzal a tudattal, hogy ami a kettőnk ötlete volt, azt ő rám kente. Szóval ezért nem mondtam el senkinek. Hogy ne legyen „kinek van igaza” reakció. Mert nekem van, és kész – mondtam ki egyszerűen. – Éppen ezért végül csak az öcsémnek meséltem el, hogy mi volt a tánctáborban. Ő elég nagy támaszom volt az elmúlt fél évben. Ja, és még Kocsis tud róla.

– Elmondtad az igazgatónak? – lepődött meg Rajmund.

– Nem mondtam el. Leírtam neki. A második IOV-jelentkezésemben. Azzal a kéréssel, hogy maradjon köztünk – mondtam. – Az első mailemben még Sziszivel voltunk legjobb barátok. Ez érződött az elküldött jelentkezésemen is, üvöltött róla, hogy a barátaimmal, vagyis a barátaimnak hitt személyekkel együtt akarok bekerülni a versenybe, amit semmi másnak nem láttam, csak egy jó bulinak – mondtam a vállamat vonogatva. – Egyébként akkoriban a legtöbb dologhoz így álltam hozzá. Éppen ezért, amikor a balhé után magamra maradtam, és lecsitultak a dolgok körülöttem, de mégsem tértek vissza a rendes kerékvágásba, mert olyanom már nem volt többé, akkor sok mindennel számot vetettem. Nem volt tudatos, csak így alakult. Fura, mert a történtek ellenére nem vesztesként, hanem nyertesként tekintek magamra. Valahogy az, ahogy csalódtam azokban, akiket az életem legfontosabb szereplőinek tartottam, sok mindenben felnyitotta a szemem. A kamubarátságunk, és valódi helyzetben a helytállás teljes hiánya a részükről sokat segített abban, hogy leszámoljak azzal a Major Sárával, aki akkor voltam, amikor még közéjük tartoztam. Valahogy abból, hogy egyedül maradtam, megtanultam a lehető legjobbat kihozni. Biztos voltam benne, hogy soha többet nem akarok ilyen felszínes, semmit nem érő kapcsolatokat az életemben, és megtanultam, hogy inkább vagyok egyedül, mint hamis barátokkal. Megváltoztattam a kinézetemet, hogy ne csak belsőleg, hanem külsőleg is a lehető legtávolabb kerüljek tőlük, és nem tudom, szép lassan megtaláltam magam, és abból, aki voltam, az lettem, aki most vagyok. És jól érzem magam így – magyaráztam. – De attól még én vagyok az a lány, aki mögött mindig összesúgnak majd. A kirúgott, a balhés, a piás ügy résztvevője. A „jó táncos volt, kár érte-Sára”. És mivel szerintem egy ilyen bélyeget csak egy másik tud elfedni, megírtam a második jelentkezésemet, bízva abban, hogy amennyiben Kocsis tudja az igazságot, akkor ad egy esélyt. Nem más miatt. Csakis magam miatt.

– És adott – bólintott Rajmund, aki innentől már ismerte a történetet.

– Igen – feleltem. – Hát ennyi. Ez lenne Major Sára rövid és tragikus története – sóhajtottam, mire Rajmund halkan elnevette magát. – Az öcsém és Kocsis után már te is tudod, hogy mi történt pontosan.

– Kösz, hogy megosztottad velem – nézett a szemembe, mire mosolyogva bólintottam, aztán elgondolkodtam.

– És te?

– Mi van velem? – kérdezett vissza meglepetten.

– Mi a te történeted?

– Semmi. Minden igaz, amit hallottál rólam, és az én esetemben minden úgy is volt, ahogy hallottál róla.

– Az nem lehet – tátottam el a számat, miközben az agyamban ezerrel cikáztak a híres Fehér Rajmund-sztorik.

– Hidd el, Major, mind igaz – erősködött mosolyogva, én pedig tovább gondolkodtam, folyamatosan nevetve.

A kilátó lépcsője felől hirtelen dobogást hallottunk, mire odakaptuk a fejünket, és megpillantottuk a felfelé tartó Dominikot.

– Mi történt? – kérdezte Rajmund.

– Most jönnek vissza a versenyzők, Tahit már láttam Vivivel beszélni – felelte.

14.

Továbbjutottunk. A feladat, amire Vivi ment, pontosan az volt, amit előre kitaláltunk. A résztvevők visszatérte után Vivivel és Dominikkal kiegészülve négyen ültünk a kilátó tetején, és Vivi beszámolóját hallgattuk. Csakúgy, mint minket Rajmunddal, ezúttal is buszokkal vitték a versenyzőket, csak most a Tisza-tó helyett a másik irányba, Debrecenbe. Az egyetemi előadóba beterelve mindenki kapott egy tabletet, majd kezdődött is a feladat, ami abból állt, hogy egy kivetítőn háromszor egymás után megmutatták a madarakat a fajtájuk kiírásával együtt, majd a tableten lévő applikáción kellett azonosítani őket, immáron emlékezetből.

– Kik estek ki? – kérdezte Dominik.

– A fehér csapat – válaszolta Vivi.

– Ők voltak a... – gondolkodtam hangosan, de nem igazán ugrott be, hogy kik voltak a fehérek. Ami azt illeti, egész kevés versenyzőt sikerült megismernünk a harmadik nap feléig, pedig Kocsis többször figyelmeztetett minket, hogy figyeljünk oda ezekre a dolgokra.

– A három lány és a focista fiú. Keszthelyiek, ha jól tudom – mondta Rajmund.

– Igen – biccentett Vivi.

– És rájöttél, hogy kik találták még ki előre a feladatot? – érdeklődtem.

– Hát fura, mert ketten teljesítettük nagyon hamar és nagyon sok ponttal, a világoskék lány meg én. Mindenki más marhára sokáig szenvedett az appal, és a mi maximum pontszámunkhoz képest óriási lemaradással következett a harmadik. Mi ötvenből ötvenet tudtunk, a harmadik továbbjutó meg csak harminckettőt. És így csökkent. A bézsek majdnem kiestek, ha nem súgtam volna, mert Laci a világáról nem tudott, mellettem ült, és csak azt láttam, hogy mindenre azt írja, gólya... – mesélte. – Segítettem neki párat.

– Jól tetted – vágtuk rá mindannyian.

– Szóval a világoskékek és mi hoztuk a maximum pontot? – töprengett Dominik.

– Igen – közölte Vivi.

– Nem hinném, hogy bárki megkockáztatná, hogy csak azért kevesebb pontot gyűjtsön, hogy ne tűnjön fel az, hogy tudta előre a feladatot – gondolkodott hangosan Rajmund. – Szóval nagy valószínűséggel a világoskékek lenyúlták utánunk az összes paklit, hogy másnak ne jusson.

– Nagyon úgy tűnik – értettünk egyet.

– Mindegy, szép volt, Vivi – dicsérte meg Dominik, és mi is Vivit ünnepeltük, akin látszott, hogy szívből örül az elért eredményének, aztán valamennyiünk telefonja jelzett. Kocsis élőzni kezdett az Instán.

Az igazgatót a jelek szerint éppen a borbélynál érte a továbbjutásunk híre, így aztán onnan jelentkezett be.

– Üdvözlöm minden kedves nézőmet! – kezdte Kocsis, a nyaka körül beterítőkendővel. – Mint láthatjátok, nem a megszokott helyről élőzöm, mert ma van a „ti irányítjátok a napomat”-eseménysorozat az oldalamon, aminek következtében oda megyek, amit megszavaztatok nekem. Ezúttal pedig szeretném elmondani, hogy a „menjek a francba” nem volt opció, így aki ezt írta, tiltva lett az oldalamról! – bosszankodott, majd a feje fölött tevékenykedő borbélysrácra pillantott. – Nem zavarja, hogy élőzöm a követőimnek közben? – kérdezte. A srác a vállát vonogatva jelezte, hogy őt nem érdekli, így Kocsis elégedetten bólintva folytatta: – Tehát szavazatszám alapján magasan verte a „jöjjek el borbélyszalonba” az „egyek egy süteményt” opciót, így itt vagyok. Nem is tudtam, hogy ennyire trendi program lett borbélyhoz járni – fordította körbe a kamerát, hogy a nézők is láthassák, aztán befejezte a forgolódást, mert a borbélysrác egy pamaccsal borotvahabot vitt fel Kocsis arcára. – Na de amiért bejelentkeztem így hirtelen – tért a lényegre, miközben az arcát ellepte a fehér hab –, az az apropó, hogy iskolánk csapata ismételten továbbjutott az IOV-on. Felcser Vivien remekelt a mai feladaton, maximum pontszámmal az egyik legjobban teljesítő versenyző volt, ötvenből ötven madárfajt talált el, ami, valljuk be, lenyűgöző teljesítmény – mondta vigyorogva. – A Szirtes-diákok tehát továbbra is ott vannak az Iskolák Országos Versenyén, és kérném a kommentelőket, hogy kulturált hangnemben fejtsék ki véleményüket! Büszke vagyok a csapatunkra, harmadik napja helytállnak a hortobágyi versenyen, a mai teljesítménnyel pedig továbbmenetelünk, Major Sára, Felcser Vivien, Fehér Rajmund és Pap Dominik várják a következő feladatot az IOV-on. Biztassuk őket közösen. Köszönöm! – mondta Kocsis, aztán oldalra kapta a fejét, és a borbélyra nézett. – Hogy mi? Forró törülközős arcpakolás? Hogyne, kérek – bólogatott, miközben dőlni kezdtek a kommentek.

„Menjmár, Felcsert továbbjuttatott minket?”

„Úgy tűnik”

„Basszus, azt hittem vele esünk majd ki”

„Mi volt a feladat?”

„Madárfajokat kellett kitalálni”

„És Felcser tudta?”

„Azt mondja Kocsis, hogy ötvenet”

„Honnan ismer ennyi madarat?”

„Mittudomén’, biztos sok verébben volt már dolga”

„Loooooool”

„XDDDD”

„Azért ügyes volt”

„Mér, mer tudta a madarakat?”

„Aha”

„Nagy ügy”

„Miért, te mennyit tudsz?”

„Bármennyit”

„Ja, persze”

„Halljátok, Kocsis fülszőrét pörkölik éppen”

„Sírok, milyen rémült a feje”

„Tudok ötven madarat. Van a galamb, meg a hattyú, meg a fecske...”

„Gratulálok, ez három, és nem biztos, hogy ezeket kérdezték”

„Sirály, sas, bölömbika”

„Hagyd már abba”

„A bölömbika mióta madár???”

„Mindig IS az volt”

„Miért, mit hittél, micsoda?”

„Hát bika...”

„XD”

„Gratulálok, megnyerted a napi hülye versenyt”

„Esküszöm ettől a kommentszekciótól a hajam mos meg engem”

„Első”

„Anyádnak elsőzz”

„Csá, mi történik, Kocsis arcán miért van törölköző?”

„Barbernél van”

„Ne már, én arra szavaztam, hogy sütizzen”

„Sziasztok, mi volt a versenyen?”

„Felcser továbbjuttatott minket”

„Komoly?”

„Ja.”

„És hány emberrel jött össze ezért?”

„Kiköptem a teámat XD”

„Állítólag maximum pontszámmal tolta a feladatot”

„Most nézzétek, pengét szorítanak Kocsis torkának!”

„Nem szorítják, nyírják a bajeszkáját”

„Istenem, ez a legjobb dolog EVER”

„Mi lesz még ma Kocsisnál? Mit csinál a nyírás után?”

„A szavazások szerint borbély után elmegy a benzinkútra, és ellenőrzi a kocsija guminyomását”

„Zokogok, ezt szavaztuk meg?”

„Aha”

„Istenem nem bírom XDDD”

„Szevasztok, mi van a versennyel?”

„Bent maradtunk”

„Na, az jó. Felcser odatette magát?”

„Oda is.”

„XDDDD”

„Figyeljetek már, rákerestem a hortobágyi madarakra és fogalmam sincs honnan tudta, de ha tényleg az összeset eltalálta, amit kérdeztek tőle, akkor az nem semmi”

„Szerintem meg madarakat tippelt, nem agysebész lett, úgyhogy ne csináljunk belőle zsenit”

„Jó, én csak mondtam...”

„Halljátok, a borbélynál ülő Kocsis lett a háttérképem”

„Nekem is”

„Dettó”

„Felcser Vivi, ha esetleg olvasol itt, és szomorú vagy a kommentek miatt, akkor szívesen megvigasztallak, csak úgy barátilag, érted. XD”

„Szintén jelentkező”

„Hát azért én is megengedném, hogy kettesben beszélgessünk az atomfizikáról...”

„De undorítóak vagytok! Elhordjátok mindennek, aztán meg csorog a nyálatok”

„És? A kettő nem zárja ki egymást”

„Jól beszélsz tesó”

„Eladó egy alig használt mélyhűtő”

„Mennyiért?”

„Egy alig használt mélyhűtő áráért”

„Menjetek már innen, ez ezer éve nem vicces”

„Ennek meg mi baja?”

„Biztos irigy a hűtődre”

„Szar ügy”

„Na, Kocsist megberetválták, nézzétek, kész van”

„Patent lett igazgató úr!”

„Kitűnő borotválkozás volt!”

„Igazgató úr, bőre mint a babapopsi!”

„Kocsis igazgató, ne felejtsen el jattot adni!”

„Ha bankkártyával fizet, megmutatná a nézőinek a kártyát közelről?”

„És a hátoldalát se felejtse!”

„Igen, az ellenőrzőkódra is igényt tartunk”

„XDDD”

A kommentszekció ezután teljesen elveszett, és abszolút nem foglalkoztak tovább a versennyel, mert teljesen lekötötte a Szirtes diákjait, na meg a nem kevés idegen nézőt is Kocsis kalandja a borbélynál. Aztán pedig a gumiabroncsának ellenőrzése. Furcsán néztünk össze, majd mind elraktuk a telefonjainkat, és elindultunk a kilátóból.

A csapatok már javában ebédeltek, amikor mi beértünk, csupán három asztal volt üresen. Az egyik a miénk volt, a másik kettő pedig már szabad is maradt, mert az a két csapat már kiesett. A fehérek távoztával ismét kevesebben lettünk négy fővel, ez azonban még nem volt igazán érezhető, a bentmaradt csapatok éppen elég lármát és hangzavart tudtak okozni.

Miután a tálcáinkkal elfoglaltuk a helyünket, ebédelni kezdtünk, és miközben a villámra tekertem a milánói spagettit, elgondolkodva néztem Rajmundra.

– Tizenegy szaktanári tizedikben?

– Igaz – vágta rá rögtön, meg sem kérdezve, hogy miről beszélek. Tudta, hogy még mindig azon agyalok, amit mondott.

– Miről van szó? – érdeklődött Vivi, mire Dominik is csendben szemlélődött.

– Rajmund azt állítja, minden igaz, amit róla mondanak – mondtam úgy, mint aki nem hiszi.

– Ja, azt tuti – legyintett Vivi.

– Egészen biztos – biccentett Dominik is, és a villájával félbevágott egy fasírtgolyót.

– Az nem létezik – ingattam a fejem. – Képes voltál bezárni a szertárba Margó tanárnőt? – tátottam el a számat, amikor eszembe jutott, hogy ezt is beszélték.

– Ez így technikailag nem helyes – köszörülte meg a torkát Rajmund, miközben szórakozottan néztük. – A huzat csapta be az ajtót.

– És mi okozta a huzatot? – kérdeztem gyanakvón.

– Én – felelte egyértelműen, mire hangosan felnevettem. – Mentségemre legyen mondva – tette fel a kezét védekezőn –, mielőtt valami szörnyetegnek lennék beállítva... Azt nem tudtam, hogy beragad az ajtó, szóval tűzoltókra én sem számítottam – mesélte, mire megállás nélkül nevettünk.

– Gólyatábor-balhé? – tettem fel a keresztkérdést.

– Az tényleg megtörtént, közösen ment az osztályunk – erősítette meg Dominik.

– A pizza-sztori? – néztem Rajmundra.

– Igaz – közölte szórakozottan.

– Te jó ég, hogy lehet, hogy nem rúgtak még ki? – kérdeztem csodálkozva.

– Hát látod, Major, szerencsés vagyok – dőlt hátra a székén magabiztosan.

– Bocs, nem akarunk zavarni – állt meg hirtelen Andi az asztalunk mellett a csapattársaival, és kedves arccal nézett végig rajtunk, majd megállapodott a tekintete Vivin. – Csak szeretnénk megköszönni a segítséget – suttogta, hogy mások ne hallják. – Laci mondta, hogy súgtál neki a madaras feladaton...

– Szívesen – felelte Vivi.

– Ez nagyon rendes tőletek, tényleg, ki is eshettünk volna – folytatta. – Szóval nagyon köszi, és szerettük volna felajánlani, hogy bármiben, ha tudunk segíteni, akár feladaton, akár azon kívül, akkor számíthattok ránk.

– Köszönjük.

– Mondjuk azt nem tudom, hogy mi miben tudnánk nektek segíteni, amikor címvédő suliból jöttetek, és kábé mindenben jobbak vagytok nálunk, de esetleg ha magasról kell levenni valamit, és nem akartok létrával szenvedni, akkor bátran forduljatok hozzám – gondolkodott hangosan, mi pedig elnevettük magunkat a felajánláson.

– Vagy ha egy jó németesre lenne szükségetek... – szólt bele Zétény.

– Mondta a Hortobágyon soha senki – vágta rá Laci, és a beszólására még hangosabban röhögtünk fel, mire többen odafordultak felénk.

– Szóval ha bármiben kell a segítség... – mondták. – Foglalunk nektek asztalt a játékteremben, vagy ha bármi ilyesmi kell, csak szóljatok nekünk.

– Rendben – mondtuk.

– Egyébként... – torpant meg Andi, és hezitálva nézett ránk. – Valamiből rájöttetek, hogy mi lesz a feladat, és felkészültél a válaszokkal, ugye? – pillantott Vivire. – Úgy lett maximum pontod – tette hozzá.

– Igen – ismerte be Vivi.

– Fú, de jók vagytok – szaladt ki Andi száján, és olyan őszinte volt a megjegyzése, annyira belülről jött, hogy akaratlanul is elmosolyodtam, és a többiekkel együtt megköszöntem a dicséretet.

Az étkező ajtaja kinyílt, amitől mindenki elcsendesedett, mert Róbert érkezése önmagában elhallgattatta a csapatokat, és az összes versenyző félbehagyva az étkezést, sőt, az aktuális falat rágását is, némán nézte a főszervezőt. A legtöbb arcon kidudorodott egy-egy falat étel, miközben a helyiségre rátelepedett a csend, és mindenki figyelte, hogy mi történik.

– Jó étvágyat – közölte hangosan, mire néhányan dünnyögtek valami köszönjük-félét, de azért a legtöbben tudták, hogy nyilvánvalóan nem ezért érkezett. – Gratulálok a mai feladaton elért eredményetekhez, és bízom benne, hogy hosszú távon is megragad az, amit e csodás helyszín élővilágáról tudtatok meg – mosolygott körbe, majd folytatta: – Két csapat különösen jól teljesített, ötvenből ötven választ tudtak, ami tényleg figyelemre méltó eredmény. Sőt, már-már gyanúsnak is nevezhető. Nos, ez nem véletlen. Mielőtt azt hinnétek, hogy a világoskék és a piros csapat tagjai amolyan madarász zsenik, megsúgom, amit már nyilván magatoktól is sejtetek, hogy a figyelmességüknek, körültekintésüknek és éles szemüknek köszönhetően előre kitalálták, hogy mi lesz a feladat, és sikeresen felkészültek belőle – magyarázta, mire minden versenyző egy emberként fordult a két említett csapat irányába. A négy világoskék melegítőt viselő lány zavartan viselkedve, a nyakukat behúzva, amolyan „bocs, bocsi mindenki” stílusban reagálta le a hirtelen rájuk irányuló figyelmet, megpróbálva jófejnek tűnni azok előtt, akik nem találták ki előre a feladatot. Eközben mi rezzenéstelen arccal ülve tűrtük, hogy ennyien néznek és súgnak össze velünk kapcsolatban, és egyáltalán nem cukiskodtunk, és főleg nem szabadkoztunk, mint a világoskékek, hanem egyszerűen csak ültünk a helyünkön, és vártuk, hogy ne bámuljanak minket tovább. Úgy voltunk vele, hogy nyilván megunják. Egyedül a bézsek mosolyogtak ránk biztatóan, illetve az ezüstök intettek felénk normálisan, mindenki más eléggé hűvösen és távolságtartón méregetett minket. Hiába teljesített maxon két csapat is, a világoskékek nem voltak annyira érdekesek a többiek számára, velük együtt tudtak örülni. Ez annak tükrében vicces, hogy mi egy pakli kártyával távoztunk a szertárból, a világoskék lányok meg ezek szerint eltették az összes többit. Ezt azonban rajtunk kívül senki nem tudta, így a csapatok számára a világoskékek szimpik voltak, mert a szabadkozó, „bocs, nem tehetünk róla” viselkedésük azt sugallta a többieknek, hogy a szerencsének köszönhetik a teljesítményt, és ez bárkivel előfordulhatott volna. Ehhez képest mi a csapatok szemében a tavalyi nyertes suli voltunk, a címvédők, akik egyértelműen sokkal többet tudnak, és nagy forral indulnak minden feladatnál tudva a tutit, és így aztán könnyű. Totálisan el voltak tévedve velünk kapcsolatban. – Tehát a piros és a világoskék csapat megtalálta az easter egget a feladathoz – mondta ki Róbert, majd a két társaság között kapkodva a tekintetét hozzátette. – Érdekes módon más nem... – intézte a szavait a két csapathoz, elsőként a világoskékekre nézve.

Ekkor mi is feléjük pillantottunk, hogy megnézzük, hogy reagálnak a főszervező gyanújára, de a legnagyobb meglepetésünkre egy másodpercre sem estek ki a szerepből, nagyokat pislogva néztek vissza Róbertre, vérprofin eljátszva, hogy még csak nem is veszik a célzást, mintha nem tudnák, hogy miről van szó, vagy inkább mintha nem tudnák, hogy szó van bármiről. Ügyes.

Így aztán a főszervező, aki hitt a világoskékek ártatlanságában, kizárásos alapon felénk fordult azzal a gyanúval, hogy akkor mi nem hagytunk kártyát másoknak. Csakhogy a mi viselkedésünk is elbizonytalanította, ugyanis mind a négyen álltuk a tekintetét, és úgy néztünk rá, mint akiknek semmi titkolnivalójuk nincs. Ettől Róbert kellőképpen elbizonytalanodott és zavartan vakargatta a homlokát. Látszott rajta a vívódás, miszerint ezúttal nem tudja, ki sumákol. – Hát mindegy, elismerésem, ügyesek voltatok – köhintett végül visszatérve az eredeti mondandójához, és látszólag továbblépett a dolgon, mert a többi versenyző mit sem sejtett arról, hogy Róbert céloz valamire. Azt csak az érintettek tudták. Így aztán a főszervező folytatta azt, ami mindenkire vonatkozott. – És persze nem fogok szó nélkül elmenni a maximum pontszám mellett sem, mert valóban figyelemre méltó teljesítmény, így aztán szeretném a világoskék és a piros csapatot megjutalmazni – jelentette ki, ez pedig mindenkit izgatni kezdett, ugyanis az étkezőben halk duruzsolás és a csapattagok közti tanácskozás vette kezdetét.

– Védettség – hangzott fel a legtöbb asztaltól, és én is keresztbe tett mutató és középső ujjal vártam, hogy Róbert kimondja. Hallottunk olyat, hogy az IOV-on létezik védettség, ami felmentést nyújt a következő feladaton való részvétel alól, de nem tudtuk, hogy ezt a védettséget mikor, miért és ki kaphatja. Most azonban úgy éreztük, sőt, a legtöbb IOV-versenyző úgy sejtette, hogy valami ilyesmi helyzetben fordulhat elő, éppen ezért mindenki fészkelődve ült a székén, és idegesen várta, hogy Róbert bejelentse. Aki természetesen hallotta, hogy nagyjából minden asztalnál felhangzik a bűvös szó, és mindenki ezt találgatja, ezért elmosolyodva megrázta a fejét.

– Nem, nem védettséget kapnak a csapatok – mondta ki, mire a terem egy emberként sóhajtott fel megkönnyebbülten.

– Francba – suttogta Vivi csalódottan.

– Nem baj – vigasztaltam, mert láttam rajta, hogy mennyire letörte a hír. Nagyon szerette volna, ha a teljesítménye védettséget ér. 

Ez azonban nem történt meg. Sem a világoskékek, sem pedig mi nem lettünk védettek a következő feladaton. És úgy tűnt, ha nem védettség a nyeremény, akkor az IOV-versenyzőket abszolút nem érdekli, hogy mi történik, így aztán anélkül, hogy megvárták volna Róbert mondandójának a végét, egyszerűen folytatták az evést. Az étkezőt rögtön megtöltötte a jól ismert beszélgetés és csörömpölés hangja, felhangzott egy-egy nevetés, meg elindult néhány videó a poharaknak támasztott telefonokon. A főszervező, mintha csak előre tudta volna ezt, szórakozott arccal állt, figyelve az ebédelő versenyzőket, miközben már csak ketten vártuk a bejelentését. A két érdekelt csapat, a világoskékek és mi. Róbert türelmesen várt ott állva az első asztalok előtt, aztán hirtelen összecsapta a tenyerét, amitől megint elcsendesedett mindenki.

– Na szóval – erőszakolta ki újra a figyelmet. – A világoskék és a piros csapat nyereménye a maximális pontszámmal teljesített feladat után az, hogy mostantól a holnapi reggeli kezdetéig kizárólag ők használhatják a játéktermet, illetve az a négy-négy csapat, akiket meghívnak. Más nem léphet be – mondta ki, a bejelentését követően pedig mindenki egyszerre csendesedett el, egy kis hatásszünet után, amíg felfogták Róbert szavait, az egész étkező egy emberként kezdett zúgolódni és hangot adni a nemtetszésének.

„Micsoda? Jólvanmá! Ne már, ezt hogy értik? Menjenek már, ez nem fair! Akkor mit csináljunk? Jó, majd akkor halálra unjuk magunkat! Ez nem ér, pont az estét érinti! Fú, ez mekkora szemétség! Na, a pirosak tuti a magas csajt meg annak a csapattársait hívják meg. Most akkor be sem lehet menni vagy mi? Na, nekem elegem van, lopjuk ki gyorsan a léghokiasztalt!”

Záporoztak az ilyen és ennél cifrább beszólások, és hát úgy tűnt, ez a nyeremény sem kedveltetett meg minket különösebben a többi versenyzővel, mert amíg a világoskékekhez simán közelíteni kezdtek azok, akik éltek-haltak a játékteremért, és mindenképpen be akartak jutni, addig minket meg sem próbáltak megkörnyékezni, elkönyveltek minket az „úgyse” kategóriának anélkül, hogy egy szót is szóltunk volna.

– Hát ez tök jó – dünnyögte Vivi. – Vajon lesz az életemben olyan pillanat, amikor teszek is azért, hogy utáljanak, és nem kapom csak úgy a semmire? – forgatta a szemét azt nézve, hogy mindenki puncsolni kezd a világoskék lányoknak.

– Melós, de összejöhet – keltett benne reményt Rajmund.

– Alig várom – nevette el magát Vivi, aztán egy „mi van?” nézéssel fordult körbe, amitől a legtöbben lesütötték a szemüket, vagy elkapták a fejüket.

És ha ez még nem lenne elég, estére viharos, esős, szeles időt írtak, úgyhogy a játékterem hiánya eléggé megviselte a versenyzőket, tekintve, hogy szabadtéri programot az időjárás miatt nem igazán tervezhettek.

– Kérném, hogy nevezzétek meg a meghívott barátaitokat. A döntéseteken nem változtathattok, akiket megjelöltök, nem cserélhetők le a későbbiekben. Tehát még egyszer, négy-négy csapatot választhattok, akik holnap reggelig veletek együtt bemehetnek a játékterembe. A választottjaitokat a csapatkapitány jelentse be mindenki számára jól hallhatóan. Pár percetek van rá. Addig kérném, hogy senki ne hagyja el az étkezőt – közölte Róbert, majd leült a szervezők asztalához enni.

A következő pillanatban pedig mindenki a négy világoskék melegítőt viselő lánynak kezdett kiabálni, hogy válasszák őket, mire ők az asztalra ráhajolva összedugták a fejüket, és tanácskozni kezdtek. Eközben mi ráérősen ettünk tovább.

– Ötlet? – érdeklődött Vivi egészen közömbösen. Azért nekünk ez nem jelentett akkora nyereményt, mint például a védettség, úgyhogy nem tudtuk teljesen átérezni a többi csapat bekattanását, akik mindenképpen be akartak jutni a játékterembe.

– Nekem mindegy – közölte Dominik. Nagyjából mind ezen az állásponton voltunk.

– Nekem is – értett egyet Rajmund.

– Azért valakiket mondanunk kell – néztem rájuk segítségkérőn jelezve, hogy csapatkapitányként hamarosan fel kell szólalnom.

– Oké – biccentett felém Rajmund. – Gondolom, a bézsek alapból – segített.

– Igen, az tuti – bólintott Vivi. – Meg szerintem vigyük az ezüstöket is, mit szóltok?

– Nekem jó – helyeselt Rajmund.

– Akkor a bézs és ezüst csapat a meghívottaink között – bólintottam. – Még kell kettő.

– Ismerünk másokat? – kérdezte Dominik.

– Nem – feleltük egyszerre Rajmunddal. 

– Ne már, ennyit sikerült szocializálódnunk három nap alatt? Két csapat? – kérdezte Vivi visszatartott nevetéssel.

– Úgy tűnik – dünnyögtem. – Hé, nektek van szobatársatok – jutott eszembe a fiúkra nézve.

– Csanád, de ő az ezüst csapat tagja, már választottuk őket – mondta Dominik.

– És a másik szobatársatok? – próbálkoztam.

– Már kiesett... – emlékeztetett, hogy a sötétzöld sráccal osztoztak a szobájukon.

– Ó. Tényleg – fintorogtam folyamatosan gondolkodva.

– És a ti szobatársatok? – kérdezett vissza Dominik, mire Vivivel összenéztünk, és némán próbáltunk dűlőre jutni abban, hogy vajon jó ötlet-e Pannát választani az összes mondanivalójával együtt. De nem volt jobb ötletünk.

– Oké, legyenek – mondtam.

– Biztos? – kérdezte Vivi megrökönyödve.

– Persze – sóhajtottam megadón. – Majd... Majd valahogy elviseljük – legyintettem. – Különben pedig reggel hallottam Pannát telefonálni, ahogyan arról panaszkodik valakinek, hogy nem jutnak oda a léghokiasztalhoz... Szóval legalább tudnak majd játszani – meséltem.

– Jó. Akkor a pinkeket is visszük – értettek egyet a többiek.

– De még mindig maradt egy szabad hely, és lassan közölnünk kellene a döntésünket – fordult hátra Vivi a széken alkarját megtámasztva a támlán, miközben egy rágólufit fújva figyelte a csapatokat.

Tudtuk, hogy a nyeremény valószínűleg viszályt, feszültséget és sértődést szül majd az élménytáborban, tekintve, hogy öt csapat mindenféleképpen a játéktermen kívül marad. A szervezők ezt remekül kitalálták. Egyértelmű volt a céljuk, kicsit felkavarni az állóvizet. Az öt lemaradt, nem választott csapat tutira összefog majd, és egész este a sebüket nyalogatva szidják majd azokat, akik a játékteremben vannak. Az étkezőben lévők már így is három csoportra oszlottak. Akik biztosak voltak abban, hogy kiválasztják őket, akik remélték, hogy kiválasztják őket, és akik esélyét sem látták annak, hogy kiválasztják őket. 

Így várta a három típusú csapat a döntést a nyertesektől, ezt látva pedig kezdtük kapizsgálni, hogy az IOV csupán ötven százalékban függ a versenyzők fizikai és logikai teljesítményétől. A másik ötven százalék a dolgok érzelmi része, a pszichés megterhelés, ami egyértelműen nekünk kedvezett. Merthogy mi amúgy is kicsinálódva érkeztünk, úgy voltunk vele, hogy sokat nem oszt vagy szoroz az állapotunkon semmi. A többi csapatot azonban látványosan megviselte a dolog, főleg akkor, amikor a világoskékektől a csapatkapitány-jelvényt viselő lány felállt, és kért egy kis figyelmet az ebédelőktől.

– Mi megvagyunk... – kezdte látszólag gondterhelten, és elhúzta a száját, mintha fájna valamije. – Ezer bocs mindenkitől, tudjátok, hogy szívünk szerint az összes csapatot kiválasztottuk volna – szónokolt. – De hát ez van, a szabály az szabály, szóval döntenünk kellett. Mielőtt ismertetném az eredményt, szeretném, ha tudnátok, hogy mindenkit nagyon szeretünk...

– Annyira, hogy lenyúltátok a tanulókártyákat – bólintott Vivi suttogva, mire visszatartott nevetéssel néztem rá. Mekkora álszentek.

– Szóval imádás van mindenkinek, de választanunk kellett, szóval a négy csapat, aki bejöhet a játékterembe velünk... – mondta hangosan, mire mindenki elhalkult, és érdeklődve várta a bejelentést. – Természetesen a szürkék – kezdte, mire a négy seggfej fiú, akikkel problémánk volt a kacsás feladatnál, elégedetten pacsizott össze amolyan „jók vagyunk, bro, szerintem is, bro” stílusban. – Jön velünk az arany csapat is – folytatta, és a másik négyes fiúcsapat is örömmel fogadta a hírt. – A harmadik választott csapatunk – affektált, így próbált bájosan kedvesnek tűnni, hogy ne legyen az utálat tárgya, amiért éppen az IOV-hierarchiát közli a versenyzőkkel. Merthogy a világoskék csapat lányai a választottjaikkal együtt egyelőre úgy néztek ki, mint egy menő medencés buli résztvevői, a többi asztalnál ülő meg úgy, mint akik szeretnék, ha meghívnák őket, de erre kevés az esély. Vagy semmi. – Gyertek, lilák! – közölte ünnepélyesen, mire a két lila fiú és lány, akik azért annyira nem lepődtek meg ezen a döntésen, elégedetten álltak fel, és soroltak be a világoskék lányok mögé.

– Na alakul az az Insta-fotó – közölte Vivi halkan rágózva, és vigyorogva nézte az összejött társaságot. Közben a világoskék csapatkapitány a negyedik csapatot is bejelentette.

– Az utolsó négyes pedig, akiket választottunk, és tényleg ezer bocsi, nem volt könnyű, és sajnáljuk a dolgot, tényleg – szabadkozott, előadva azt, hogy annyira nagyon bántja a dolog. – Világoszöld! – mondta ki abban a pillanatban, amitől az említett csapat elégedetten csapott az asztalra amolyan „tudtuk” stílusban. – Mindenki mástól bocs. Na menjünk – zárta le ennyivel a világoskékek kapitánya, és bevárva a többieket átmentek a boltíves átjárón a játékterembe. A következő pillanatban a teremben maradt versenyzők mind hallották, ahogyan a biliárdgolyók összecsapódnak, és megindul az élet a másik helyiségben.

A főszervező ekkor a nyakát nyújtogatva keresett meg engem a tekintetével, és amikor a szemébe néztem, kurtán biccentett, jelezve, hogy én jövök. Igaz, még nem volt negyedik választottunk. Mindegy.  

– Oké, akkor improvizáljunk – álltam fel dünnyögve, és mivel ez nem sok mindenkinek tűnt fel, a kanalamat a tányér szélének kocogtattam. A csörömpölésemre többen odafordultak. – Köszi – kezdtem, és körbefordultam a termen. – Én rövidebb leszek és kevésbé színpadias, mint a világoskékek. Úgyhogy nem is tartanék fel senkit, a választottjaink a bézsek, az ezüstök, a pinkek, negyedikünk meg nincs, szóval aki elsőnek jelentkezik, bejutást nyer a játékterembe – zavartam le tíz másodpercen belül a dolgot, miközben a kiválasztott csapatok boldogan néztek össze, a többi versenyző pedig értetlenül pislogva meredt rám, megpróbálva felfogni a hallottakat.

– Ööö – tette fel a kezét bátortalanul az egyik sötétkék melegítőt viselő lány. Ő kapcsolt elsőként. – Lehetünk mi? – kérdezte.

– Persze – vontam meg a vállamat. – Megvagyunk – intettem Róbert felé, aki maga előtt összefont karral, összehúzott szemmel nézett rám, végül bólintott, ami azt jelentette, hogy elfogadja. Akkor is, ha nem pont így képzelte, én pedig visszaülve a székemre tovább ebédeltem. Megvoltunk.

Az öt csapat, akiket senki nem választott, keserű szájízzel, lehangoltan hagyta el az étkezőt. Nem kértünk tőlük elnézést, és nem tettük az agyunkat, mint a világoskékek, hogy hú, de nagyon sajnáljuk, mert ez semmit nem jelentett volna nekik. Ha kiközösítenek valakit, azon az sem segít, ha elnézést kérnek érte. Tudtuk, hogy rettenetesen rosszul eshet nekik, éppen ezért nem is próbáltunk úgy csinálni, mintha átéreznénk a problémájukat, hiszen nem éreztük. Mi benne voltunk valamiben, ők meg nem, felesleges lett volna úgy tenni, mintha ez nem így lenne. Így aztán csak csendben néztem az étkezőből kivonuló sötétbarna, sárga, világosbarna, halvány rózsaszín és türkiz csapat után, de nem mondtam nekik semmit, ahogyan a többiek sem. Szegények, amúgy halmozottan szerencsétlenül jártak, mert ha az nem lett volna elég, hogy nem választották őket, ahogy elhagyták az étkezőt, mint valami rossz filmben, az ablakban lógó virágcserép először csak ide-oda kezdett libegni, majd egy nagyobb széllökés erősen himbálni kezdte. Merthogy megérkezett a vihar, így aztán nagyjából annyi volt a lehetőségük, hogy visszamentek a házaikba. Nem csoda, hogy Kocsis többször felhívta a figyelmünket arra, hogy a versenyen fejben legyünk a legerősebbek. Kezdtük érteni, mire gondol.

Eredetileg még nem terveztünk bevonulni a játékterembe, hanem ebéd után a kilátóba indultunk volna, de odaérve láttuk, hogy beborult, így csak készítettünk Vivivel néhány fotót a kilátó tetején egymásról, mert úgy nézett ki a viharos égbolt a háttérben, mintha eleve photoshopolva lenne, aztán nevetve lesiettünk a lépcsőn, és visszaindultunk az épületek irányába. Éppen az első esőcseppek előtt húzódtunk be a játékterembe. Az ajtóban egy szervező állt, aki szigorúan ellenőrizte, hogy csak azok mehessenek be, akik erre jogosultak. A terembe érve rajtunk kívül már mindenki ott volt, a világoskékek és a választott csapataik az egyik biliárdasztalt és a két dartsot foglalták el, a mi választott csapataink közül pedig a pinkek a léghokit nyüstölték, amihez végre hozzájutottak, a sötétkékek a másik biliárdasztalnál játszottak az ezüstökkel, a bézsek pedig a szokásos asztalunknál ültek. Odasétáltunk hozzájuk, és helyet foglaltunk.

– Kösz, hogy itt lehetünk – nézett ránk hálásan Andi.

– Igazán nincs mit – feleltük leülve a szabad fotelekre és a kanapéra.

– Mi is köszönjük – álltak le a játékkal az ezüstök és a sötétkékek, és a biliárddákóval a kezükben pillantottak felénk.

– Semmiség – rázta meg a fejét Rajmund, jelezve, hogy nem kell hálálkodni.

– Őrület, hogy minket is beválasztottatok – sétált oda hozzánk Panna a léghokiütővel a kezében. – Hogy jött ez az ötlet? – forgatta a fejét köztünk, miközben a másik három kilencedikes is minket nézett a pink csapatból. – Őrületesen meglepődtem, mondjuk örülünk is a fiúkkal rendesen – pillantott hátra rájuk. – Nem számítottunk arra, hogy bárki minket választ, mert azért valljuk be, eléggé kilógunk itt a sorból, főleg a korunk miatt, meg mert a legtöbben sportolók, mi meg nem igazán erről a területről érkeztünk. A türkizeknél például az egyik lány rúdugró, tudtátok? Én még soha nem ismertem senkit, aki rúdugró lenne, pedig mindig meg akartam kérdezni, hogy arra hogy jön rá valaki? Mármint honnan tudja, hogy abban jó? Véletlenül derül ki az ilyen, vagy hogyan? Egyszer csak ugrik egyet? – kérdezte, de mire bárki válaszolhatott, vagy legalább reagálhatott volna valamit, Panna szokásához híven tovább beszélt, valami teljesen másról. – Még csak pár perce játszom, de ettől a koronglökéstől biztos, hogy izomlázam lesz holnap. Mennyivel üthetem a korongot, hogy lehetne kiszámítani? Jaj, de kár, hogy itt nincs olyan nagy bokszolni való zsák, ami méri az ütés erejét, TikTokon egy csomó videót láttam arról, hogy miként prankelnek meg embereket az ütés közben, láttatok már olyat? Ha érdekel, én elmentettem néhányat, vagyis beszíveztem, hogy később is megtaláljam, bár ez vicces, mert lassan annyi videóm van bekedvencelve, hogy így is nehezen találok meg bármit. Vagytok TikTokon? – nézett körbe.

– Én ig... – kezdte Timi, a sötétkékek egyetlen lány tagja, de nem mondhatta végig, mert Panna folytatta.

– Én vagyok, elég rég regisztráltam, de akkor még nem töltöttem fel semmit, anyuék nem engedték, csak miután elmúltam tizennégy, azóta vannak saját videóim, főleg challenge-ek, imádom a challenge-eket, mindig figyelem és megcsinálom a trendeket, az egyik videóm For You-ba is került, ami tök sok nézőt meg lájkot hozott, egy doboznyitós prank volt, apukámat vicceltem meg egy ajándékkal, volt vagy háromszáz kedvelésem rajta, de mondjuk amiatt, hogy sokan látták a For You-ban, jött bunkó komment is, aminek nem örültem, valaki például azt írta, cickányfejű vagyok, ami nem tudom, hogy sértő-e, mert a cickány végtére is aranyos, de nem tudom, szerintetek ez sértő vagy nem? – kérdezte, de mire bárki elmondhatta volna a véleményét a cickányokról, vagy elképzelt volna egy cickányt, Panna már tovább is hadart. – Szerintem jó lenne, ha bekövetnénk egymást, megmondjátok a neveteket? Hú, mekkorát dörgött, hallottátok? – kapta az ablak felé a fejét, ahol a beborult égbolt idő előtti sötétedés hatását keltette a kora délutáni órában. – Nagyon durva, nem? Ilyenkor hová mennek az állatok a pusztán? Biztos félnek. Vagy nem tudom, szerintetek fél egy szarvasmarha? – csapongott a léghokiütőt a keze közt fogva, mire a terem másik feléből a lila csapat fiúi odaléptek hozzánk.

– Csá – kezdték, és az indokoltnál kissé tovább nézték Vivit, aki a biliárdgolyókat pakolta a háromszög tartóba félig ráhajolva az asztalra, majd észbe kapva visszafordultak, és folytatták. – Ha úgyis szabad az asztal, akkor elkérhetjük az ütőket a léghokihoz? – kérdezték, mire a kilencedikesek, akik Panna miatt leálltak a játékkal, szó nélkül átadták a léghoki kellékeit.

– Ne, ne, várjatok – szóltam rájuk a fejemet rázva. – Még játszanak – mondtam a lila melegítős srácnak megvédve a pinkeket, és a kezemet nyújtva kértem vissza az ütőket.

– Otthagyták az asztalt, ergo szabad – szállt vitába a srác.

– Még játékban vannak, a kijelző szerint a partijuknak sincs vége, ergo az asztal nem szabad... – makacsoltam meg magam a léghokiasztalra mutatva, ahol a kiírás szerint még tartott a játék.

– Ez nem így működik, egy csomó ideje nem játszik rajta senki – ingatta a fejét, továbbra sem adva vissza Pannáéknak az ütőket. 

– De játszanak, csak szünetet tartottak, amíg beszélgettünk – erősködtem. – Kérem – nyújtottam ki újra a kezem egyértelművé téve, hogy igényt tartok a kellékekre.

– Nem. Beszélgessetek tovább, mi addig játszunk – fordult meg azzal a szándékkal, hogy otthagyjon engem. – A kiscsaj úgyis szófosást kapott, mire befejezi a mondatot, mi lejátszottunk egy menetet – szólt hátra a lila srác a válla felett, és összeröhögött a haverjával.

Ettől eléggé ideges lettem, úgyhogy dühösen utána kaptam, majd a maga mellett lóbált kezéből egy hirtelen mozdulattal kikaptam a léghokiütőt, és hátraugrottam egyet, hogy ne legyek benne a lendületének hatótávolságában. Ugyanis abban a pillanatban, hogy észrevette, megperdült a tengelye körül, és utánam nyúlt.

– Hé, add vissza – kiáltott rám mérgesen.

– Bocs, de lejátsszák a partit, ha tetszik nektek, ha nem. Utána felőlem jöhettek ti – közöltem ellentmondást nem tűrő hangon, és felmutattam a kezemben tartott ütőt, jelezve, hogy anélkül nehezen boldogulnak. A két srác idegesen összenézett, és talán eszükbe jutott, hogy elvegyék tőlem, de közben a játékterem elcsendesedett, és mindenki felénk fordulva figyelte a jelenetet. A biliárdozók megálltak a lökéssel, a csocsó nem pörgött, és az ajtóban álló szervező is a nyakát nyújtogatta felénk.

– Mi történik? – szólt oda hozzánk, gyanakodva méregetve minket.

– Tényleg... Mi történik? – lépett oda hozzánk Rajmund is, és szórakozottan beleivott az üdítőjébe.

A hirtelen megváltozott erőviszonyokat felmérve, illetve azt, hogy a szervező is minket figyel, a két lila csapattag dühösen megrázta a fejét, majd akinél a másik ütő volt, a felé nyújtott szabad kezembe vágta azt, de olyan lendülettel és erővel, hogy a kinyújtott tenyerem vagy harminc centit zuhant le a levegőben, mire meg tudtam tartani.

– Aú – suttogtam, tartva vele a szemkontaktust.

– Bocs – vigyorgott elégedetten.

– Ésszel, ember – szólt rá Rajmund idegesen.

– Véletlen volt – hazudta, aztán a szervező felé fordult, hogy megválaszolja a kérdését. – Semmi nem történik, minden rendben van. Csak nem tudtuk, ki következik. De ők... – magyarázta, a szervező pedig biccentett, és odaszólt, hogy „normálisan játsszunk”, majd amikor látta, hogy a lila csapattagok elsétálnak tőlünk, tovább tabletezett.

A lila fiúk bosszúsan mentek vissza a saját társaságukhoz, és gondolom, elpanaszolták a sérelmeiket, mert hirtelen a világoskék lányok és a szürke fiúk is felénk néztek és úgy beszéltek tovább, valószínűleg Rajmundról és rólam.

– Látom, Major, sikerült barátkoznod – közölte Rajmund visszatartott röhögéssel, és újra belekortyolt a félliteres palackba.

– Csak a szokásos – forgattam a szemem. 

– Nem fáj a kezed? – pillantott le a tenyeremre, amibe belevágta az ütőt az a seggfej.

– Nem – füllentettem, aztán a hozzám lépő Pannára néztem, és visszaadtam nekik a léghokikellékeket.

– Azta... Sose láttam még ilyet – ámult el az alacsony lány, és nagyokat pislogva meredt rám. – Hogy beleálltál a két gyerekbe, hát te aztán nem félsz, esküszöm, a szemed sem rebbent, mit nem adnék, ha ilyen bátor lennék, és nem beszari. Én még a sötétben is félek, tavaly például a zánkai táborban a szállásunk úgy volt, hogy az ágyamnál lévő ablak előtt fák voltak, és amikor fújt a szél, akkor a faágak hozzáértek az üveghez és kaparászták. Na hallod, gondolhatod, hogy mennyit aludtam. De ez még mindig nem olyan durva, mint az unokanővérem esete, aki... 

– Panna... – szóltam halkan, aztán amikor nem hagyta abba, erélyesebben megismételtem. – Panna!!! – kiáltottam rá, amikor elfogyott a türelmem. – Az asztal. Azért szereztem nektek vissza, hogy játsszatok – mondtam.

– Ó, tényleg, köszi – felelte. – Csak ezt még elmesélem, mert vicces a vége – próbálkozott, mire mérgesen meredtem rá. – Vagy nem mesélem el – helyesbített, majd a társaihoz visszasietve folytatták a játékot.

Sóhajtva néztem utána, és Rajmund mellett állva, magam előtt összefont karral figyeltem, ahogyan játszanak, miközben a termet betöltötte a korong csapódásának hangja. A biliárdasztaltól ellépve Dominik jött oda hozzánk, és a dákóra támaszkodva rám nézett.

– Minden rendben? – érdeklődött.

– Persze, csak a liláknak akadt egy kis értelmezési problémájuk... – vontam meg a vállamat, mire Dominik odafordult, és végignézett a még mindig látványosan rólunk diskuráló társaságon, akik emiatt elkapták a tekintetüket rólunk, és inkább dartsozni kezdtek.

És nem kérték el többé a léghokiasztalt.

Az egész délutánt és estét a játékteremben töltöttük, tekintve, hogy odakint viharos szél volt és szakadó eső, így mást nem is nagyon tehettünk. A világoskékekkel és a választott csapataikkal nem kommunikáltunk, és ami még fontosabb, nem is konfrontálódtunk többet, a léghokiasztal-esetet követően valahogy elkerültük egymást a termen belül, mintha a két biliárdasztal között létezett volna egy láthatatlan demarkációs vonal, amit egyik fél sem lép át. Az egyik biliárdasztal a csocsókkal együtt a világoskékekhez és barátaikhoz tartozott, a másik biliárdasztal a léghokival pedig hozzánk. Ez egy ilyen szó nélküli megállapodás volt, magától alakult ki, és bevált, nem zavartuk egymás köreit. És bár nem kellett volna, de a választott csapataink, köztük az önként jelentkező sötétkékek is mellettünk maradtak végig, nem vegyültek el a „másik térfélen” lévőkkel. 

Vacsorára átmentünk az étkezőbe, ahol találkoztunk a játékteremből kizárt csapatokkal, akik unottan étkeztek, aztán kedvtelenül elmentek a házaikba, mi pedig az evés végeztével a boltíven át visszamentünk a játékterembe.

Tahi egyszer benézett hozzánk, és a sötét esőpöttyökkel tarkított kapucniját levéve gyanakodva lépett oda hozzánk, miközben a foteleken és a kanapén ülve kártyáztunk.

– Mi ez a feltűnően normális viselkedés? – kérdezte odaállva Rajmund és közém.

– Csak unózunk – mutattam fel a kezemben lévő lapokat.

– Értem – nézett körbe Tahi. – Szóval így kártyázgattok együtt, békésen – húzta össze a szemét. – És ők miért néznek felénk annyira csúnyán? – biccentett a világoskékek és barátaik felé.

– Talán ilyen az arcberendezésük – vonogatta a vállát Rajmund, és dobott egy kártyalapot, mire többen elfojtották a nevetésüket a beszólásán.

– Aha, hát persze. Mit műveltetek? Fehér, benne volt a kezed, ugye? – tippelt rögtön.

– Nem, hanem úgy volt, hogy a lilák el akarták kérni a léghokiasztalt – kezdte Panna. – Pedig még játszottunk rajta, Tibi még nem is lökött egyszer sem, csak közben én beszélgettem kicsit Sárával, erre jött az a gyerek a liláktól, hogy amíg beszélgetünk, ők átvennék az asztalt. Én rögtön odaadtam az ütőt, meg Palkó is, mert hát nem akartunk konfliktust. Amúgy az a lila csapattag, aki az ütőt elvette, totál emlékeztetett valakire, szerintem arra, aki egyszer mellettem ült a buszon hetedikben, amikor Hódmezővásárhelyen voltunk az osztállyal. Járt már Hódmezővásárhelyen? Mert akkor tudja, hogy a buszállomáson, ahol van a... – hadarta Panna, Tahi pedig pislogás nélkül meredt rá.

– Mi? – kérdezte, és ez volt minden, amit ki tudott préselni magából, miközben Panna már egészen máshol járt a mesélésben.

– Öt és feles a lábam, ami a magasságomhoz stimmt, mert hát elég alacsony vagyok, na de nem könnyű cipőt találni, mert a feles méret becsapós, és nincs is minden márkából, az ötös meg sokszor kicsi, a hatos meg nagy. Van köztetek feles lábú? – pillantott körbe.

– Nem, de öngyilkos több is – motyogta Keri, a megjegyzésén pedig halkan elnevettük magunkat.

– És akkor Sára megvédett, kikapta a lila gyerek kezéből az ütőt – kanyarodott vissza hirtelen Panna a sztori elejére –, és visszaadta nekünk. Úgyhogy játszhattunk tovább – magyarázta, Tahi pedig a terem másik oldalára pillantott, és megnézte magának a két biliárdozó lila tagot.

– Major, ne keresd a bajt – tanácsolta.

– Rendben.

– Akkor sem, ha igazad van – tette hozzá megenyhült arccal, utalva arra, hogy egyébként jogosnak tartja a viselkedésemet. Mosolyogva bólintottam, mire a tanár továbbfordult. – És Fehér, te is figyeljél magadra – szúrta oda Rajmundnak, aki felnézett a kezében tartott kártyákból, és értetlenül megrázta a fejét.

– Csináltam most valamit?

– Nem, csak megszokásból mondom. Beidegződés – vágta oda Tahi, mire Rajmund átgondolva a dolgot biccentett egyet, jelezve, hogy kibékül ezzel a válasszal. – Jól van, ne halljak rólatok. Vivi, neked meg még egyszer gratulálok, nagyon ügyes voltál.

– Köszönöm – mosolygott a tanárra, aztán dobott egy lapot.

– Jó éjszakát – szólt Tahi.

– Jó éjt, tanár úr – intettem.

– Ne maradjatok fent sokáig. És még benézek hozzátok egyszer – tette hozzá.

– Betakargatni? – kérdezte Rajmund fel sem nézve a kártyalapjaiból, mire mindenki elröhögte magát, Tahi pedig a fogát szívva biccentett egyet, és Rajmund mögé sétált.

– Sárga kettes, sárga hármas, zöld hármas, ó, nocsak, piros plusz kettes, kék vissza lap – kezdte hangosan felmondani Rajmund kezéből a lapokat.

– Na jó – röhögte el magát a fiú, és ledobta a kártyáit. – Ezt megérdemeltem – biccentett a tanár felé, aki szórakozottan elköszönt tőlünk és kiment a játékteremből, mi pedig új partit kezdtünk.

Egy ideje játszottunk már, amikor hirtelen egy narancssárga esőkabátos rontott be odakintről, ledobta a fejéről a vizes kapucniját, majd belenyúlt a mély zsebébe, kihúzott belőle egy köteg borítékot, és felszólította a csapatkapitányokat, hogy menjenek érte.

– Ó, hogy az a... – dobta le Andi a kártyákat a kezéből.

– Nem mondtad, hogy uno, vehetsz fel egy csomót – szólt rá a sötétkékek infósa, Viktor. Ő kicsit később értette meg, hogy mi történik.

15.

Ilyen borítékot még nem kaptunk eddig. Semmifajta rejtvény nem volt benne, sem egy képeslap, ami utalna valamire, semmi. Csupán egy tényleges levél arról, hogy másnap reggeli után tíz órakor álljunk készenlétben a kapuban mindannyian, mert csapatfeladatra megyünk.

– Ez fura – forgattam az ujjaim között a borítékot, és újra belenéztem, hátha elkerülte valami a figyelmünket. De nem, nem volt ott más. A levelet közben átadtam a többieknek, akik hozzám hasonlóan tüzetesen átnézték.

– Semmi – jelentette ki Vivi. – Nálatok? – pillantott Andiékra.

– Semmi – mutatták fel a saját borítékjukat, amiben szintén csak egy levél állt azzal, hogy másnap tízkor csapatfeladat.

Mindenki ugyanolyat kapott, és hiába kapargattuk, tartottuk a fény felé, fényképeztük le és filtereztük, hátha van valami rejtett nyom, nem szerepelt benne más, csak ami valóban látható volt. Úgyhogy feladtuk a nem létező rejtvény kutatását, betudva annak a dolgot, hogy a szervezők biztosan nem véletlenül alakították így. Hiszen azzal is ki lehet csinálni az idegeket, ha csak megmondod, hogy mikor lesz valami, de arra még csak nem is utalsz, hogy mi... Holnap tízkor, reggeli után legyünk a kapunál, mert indulunk csapatfeladatra. Semmi más. Hová megyünk, meddig tart, mit vigyünk.... Passz.

Minden csapat ugyanazt az üzenetet kapta, így aztán senki nem tudott semmire gondolni, vagy éppen az volt a baj, hogy mindenre gondolhattunk, szóval mi viszonylag hamar túl lettünk azon, hogy feladatra megyünk, mert a jelek szerint ezzel egyelőre nem volt több dolgunk. De velünk ellentétben néhány versenyzőt azonnal bestresszelt a dolog, így aztán a borítékosztás után némiképp megváltozott a hangulat. A pinkek például elmentek aludni, hogy kipihentek legyenek a feladatra, mert hát „bármi lehet”, ezt az elvet pedig a sötétkékek is osztották, így ők is hamar leléptek.

Egyébként mint kiderült a közösen töltött estén, a sötétkék csapat tök normális, a salgótarjáni négyes tagjai az úszó Timi, az infós Viktor, az atléta, azon belül is futó Jani és a vívó Gábor voltak, és jót beszélgettünk velük, úgyhogy végül örültünk, hogy ők jelentkeztek önként a játéktermi nyereményünkre. A pinkek és sötétkékek távoztával az ezüst és bézs versenyzőkkel maradtunk, és játszottunk még néhány partit. A terem másik felében lévő társaság viszont teljes létszámban maradt, tőlük az összes játéktermi tartózkodásra jogosult csapat jelen volt, és nagyon úgy tűnt, hogy maximálisan kihasználják a nyereményüket, mert egyszerűen nem tágítottak. Egy idő után egyre közelebb merészkedtek hozzánk, végül az egyik fiú a világoszöld csapatból vette a bátorságot, és megkérdezte, hogy ha már mi nem játszunk a léghokival, akkor esetleg ők...

Mivel ezúttal az asztalon hevertek az ütők és a korong is, a kijelzőn pedig null-null szerepelt, természetesen megengedtük, sőt, meg sem vártuk, hogy végigmondja, már rávágtuk, hogy nyugodtan. Na, ettől a lilák számára még nagyobb ellenségek lettünk. Egyszerűen nem értették, hogy mi volt a gond, amikor elszedték az asztalt. Személyesnek vették a dolgot, de őszintén, nem ért annyit, hogy megmagyarázzuk nekik, úgyhogy hagytuk, hadd mérgelődjenek. Én már akkor mondtam nekik, amikor visszakértem a pinkeknek az asztalt, hogy várják meg az aktuális menet lejátszását, utána felőlem lehet az övék, arról viszont nem tehetek, ha megsértődtek, és ezután nem próbálkoztak újra. Az ő bajuk. Így viszont a világoszöldeké lett az asztal, akik játszani kezdtek, az ide-oda ütődő korong pedig ismét okozott egy kis lármát.

Az asztalon félretolt dobókockák, Gazdálkodj okosan játékpénzek és Jenga kockák rumlijában a telefonom kijelzője világítani kezdett, mire érdeklődve előrehajoltam, és felemeltem.  

– Mi a... – motyogtam, amikor is a szalagértesítéseim egymást váltották nagyjából másodpercenként.

– Jézusom, az mi? – kérdezte Andi, aki mellettem ülve észrevette, hogy mi történik a kezemben lévő készüléken.

– Értesítések – feleltem összehúzott szemmel ellenőrizve a dolgot.

– Ennyi? – lepődött meg. – Ha meghalok, sem érdekel ennyi embert – közölte, mire többen felnevettek a társaságból. – Jönne tíz sírós emoji, meg szerintem egy nagy röhögés is. Őt visszajárnék kísérteni – tervezgette. – De tényleg, mi ez, amire ennyien reagálnak? – nézett újra a telefonomra, ahol a szalagértesítésben még mindig érkeztek az újabb és újabb lájkok és kommentek. Andi a homlokát ráncolva rázta a fejét, jelezve, hogy nem érti, én azonban rögtön tudtam, hogy mi ez.

– A TikTok-videóm kikerült a főoldalra – magyaráztam meg, mire a többiek is felnéztek a kártyalapjukból.

– Tényleg? Milyen videó, muti! – érdeklődött, mire megnyitottam az alkalmazást, és közelebb hajolva hozzá megmutattam neki.

– Hű, basszus, ezt nem csodálom, hogy For You-ba ment – biccentett elismerően. – Megnézhetem a többi videódat is? – kérdezte, aztán amikor bólintottam, Andi felpöccintette a Rajmund által készített videót, és megjelent a fél évvel ezelőtti, legutolsó feltöltésem. – Na ne már, hogy ez te vagy – kerekedett el a szeme, és ledöbbenve pörgette a videóimat, én pedig mellette ülve néztem vele a régi önmagamat.

– De, én vagyok – biccentettem. – Voltam – javítottam ki magam, és Andival együtt néztem a felvételeket, amikből a táncon kívül már semmi nem volt az életemben. Sem olyan külső, sem az állítólagos legjobb barátok... Semmi. Abból a Major Sárából, aki a TikTok-videóimon szerepelt, már csak a tánc tetszett, de az még mindig nagyon. 

Ami szerencsére annak ellenére is az életem része maradt, hogy kiraktak a csapatból. Sőt, ha lehet, a balhé után még inkább erről szólt az életem. Csak a megszokottól eltérően nem a kollektív, csoportos értelemben, mert miután Zita kirúgott, nem mentem új tánciskolába. Mehettem volna, de nem tettem. Még nem éreztem megfelelőnek az időpontot. Éppen ezért egyedül, magamban folytattam, és képes voltam délutántól késő estig próbálni a szobámban, koreókat kitalálni, kidolgozni és megvalósítani. Ez az egy volt, ami éltetett.

A tánc hatására rengeteg időt voltam otthon, barátok nélkül mondjuk ez nem esett nehezemre, de nem is volt nehéz, és anélkül, hogy észrevettem volna, megtanultam egyedül lenni, csak úgy a tánccal, a zenével meg magammal. Ez különösen jó hatással volt mindenre, hiszen suli után rögtön hazamentem, végig otthon voltam, nem kértem, hogy elmehessek ide-oda, nem kértem pénzt feleslegesen, nem volt szükségem semmire. A változás nemcsak bennem, hanem rajtam is érezhető volt, és ezt anyu is észrevette, így aztán egy idő után eltűnt a haragja, kiérdemeltem a bocsánatát, és nagyjából olyan lett a viszonyunk, mint a balhém előtt. Vagy sokkal jobb. Aput viszont nem tudtam meggyőzni, ő a mai napig mérges, és ezt minden adandó alkalommal ki is mutatja felém. Az ő csalódottsága talán összetettebb vagy mélyebb, esetleg őt jobban megbántottam a viselkedésemmel, jobban szégyent hoztam rá, vagy nem tudom. Fogalmam sincs, nem beszélünk róla. Meg másról sem. Anyu szerint idővel jobb lesz. Én ebben nem bízom, de azt hiszem, már nem is érdekel, majd egyszer, ha akar, megbocsát, addig fejen is állhatok, úgysem történik semmi. De csak apu haragja a negatívum, azon kívül minden más jobb a balhé óta akkor is, ha látszólag csak veszítettem az egésszel. Szerintem nagyobb nyertese vagyok még így is a történteknek, mint azt bárki gondolná, mert időközben rájöttem, hogy nem is hiányzik a régi Major Sára élete, és főleg nem hiányoznak a régi Major Sára barátai, akik az Andi kezében lévő telefonom kijelzőjén táncoltak velem együtt egy nagyjából egyéves videón.

– Ők azok, akiket említettél? – kérdezte a telefonomat felém mutatva. – A régi barátaid?

– Ők azok. De sosem voltak a barátaim – feleltem őszintén, miközben a próbaterem tükrén keresztül rögzített felvételt néztem, amiben látszik, hogy én állok legelöl, mert Zita engem állított oda, mondván, én vagyok a legjobb, Sziszi és a többiek pedig kicsivel mögöttem.

A felvételen egy szürke, bő fazonú melegítőgatya volt rajtam, aminek gumis alja a magas szárú fehér sneakersembe volt tűrve, felül pedig egy spagettipántos fekete topot viseltem. A felcopfozott hajam ide-oda libeg ugrálás közben, miközben egymás után próbáljuk el újra és újra a koreót. A felvételen a kezdeti bénázások után egyre jobbak és jobbak vagyunk, és az összevágott videó végére természetesen már hibátlanul, tökéletesen egyszerre adjuk elő. Majdnem két hét próbáját sűrítettem bele egyetlen percbe összevágva, ami borzasztóan nagyot ment, a második leglájkoltabb videóm volt (az első a havazásban a shuffle tánc), a videó legvégén pedig mindenki eldől, lefekszik a földre, vagy éppen összeroskad amolyan „sikerült, megcsináltuk, végünk van” stílusban. Kivettem Andi kezéből a telefonomat, magam elé tartva rányomtam a kijelzőre, és megállítottam a felvételt. A leállított képkockán Sziszi és én hanyatt fekszünk a földön felhúzott térdekkel, arcunkat takarva a kezünkkel, de azért látszik, hogy mennyire nagyon nevetünk. A felvétel tökéletesnek hatott, tényleg minden komment „ilyen társaságot és ilyen barátokat akarok” stílusú volt. Na ja, friendship goals. Inkább ne kívánjon senki ilyet. Mert attól, hogy engem kipateroltak onnan, Szisziék most ugyanúgy ott vannak a próbateremben, ugyanúgy csinálják ezeket a videókat, timelapse felvétellel mutatják a fejlődésüket és a tánc betanulását, ugyanúgy fekszenek a végén a próbaterem padlóján kimerülten, ugyanúgy nevetnek, ugyanúgy állatkodnak és hülyülnek. Csak annyi a különbség, hogy én nem vagyok ott. Ja, meg hogy a helyemet Sziszi vette át. Most ő a fő táncosa a csoportunknak. Elnézést, a csoportjuknak. Engem kiszórtak maguk közül, és tök jól megvannak nélkülem is. Mindegy, már nem is lennék oda való. Sem külsőleg, sem belsőleg nem passzolok a társaságukba, és talán sosem kellett volna ennyire bevegyülnöm. Ha valamit megtanultam a történtekből, az az, hogy nem gond, ha kilógsz a sorból a tökéletesek között. Olyankor keresd a hozzád hasonlóan elcseszettek társaságát, mert ők szó nélkül befogadnak.

És ahogyan a kijelzőm Sziszivel a földön fekvős, röhögős képkockájáról felnéztem az unózókra, akik éppen Kerivel kiabáltak, amiért nem mert Dominiknak rossz lapot dobni, mert félt tőle, elmosolyodtam, aztán felpöccintettem a videót a következőre, hogy haladjunk tovább, nincs azon annyi néznivaló. Andi vette a célzást, és bólintva továbblépett a táncos videóimat nézegetve.

– Mi van, Major, nem állsz be? – szólt hirtelen Rajmund, mire elszakítottam a tekintetem a felvételről, és a szemébe néztem. – A többieket olyan könnyen elverem, egy kis kihívás jól jönne – tette hozzá kiosztva a kártyákat.

– Te akartad – fogadtam el azonnal a felhívást, és felvettem az első lapot, amit dobott. – Uhh – néztem meg a kártyát. – Nem akarsz újra osztani? – kérdeztem, tettetve, hogy jó lapom van, mire Rajmund megállt a mozdulatban, és gyanakodva kezdett méregetni.

– Blöffölsz, Major, valami béna lapot kaptál – húzta össze a szemét.

– Vagy... – mondtam. – Vagy egy plusz négyest kaptam rögtön – próbálkoztam a sima piros kettessel a kezemben, mire Rajmund ingatni kezdte a fejét, hogy nem érdekli, és folytatta, de egyetlen lap leosztása után, amit Dominik elé dobott le, Rajmund újra rám nézett.

– Mit kaptál?

– Nem mondom meg – nevettem fel, és a mellkasomhoz szorítottam a lapot.

– Mutasd – kérte.

– Nem! Miért tenném? – nevettem megállás nélkül.

– Mert tudom, hogy kamuzol – erősködött.

– Akkor kamuzom – vontam meg a vállamat, mire Rajmund újra egyesével osztotta szét a kártyákat. – Vagy igazat mondtam – tettem hozzá.

– Húsz másodperc múlva a kezemben lesz a kártyalapod – közölte halálosan komolyan.

– Csak próbáld meg – vágtam rá kissé elhamarkodottan, mert a következő pillanatban Rajmund az egész, kezében lévő paklit ledobta az asztalra, amire a többiek felháborodottan röhögve tárták szét a karjukat, jelezve, hogy éppen játszottak volna, de Rajmund figyelmen kívül hagyta, és odalépett hozzám.

Nevetve felsikoltottam a kanapén ülve, és védekezőn magam elé húztam a térdeimet, miközben a kezemet a hátam mögé rejtettem a kártyalappal együtt. Rajmund rám hajolva ügyet sem vetett arra, hogy próbálom távol tartani magamtól, és egy ölelő mozdulattal egyszerűen megpróbált benyúlni a hátam mögé, de nem sikerült neki, mert olyan erősen nyomtam magam a kanapénak, amennyire csak tudtam. Ezt azonban viszonylag hamar megunta, és hirtelen belenyúlt az oldalamba a csípőm és a bordáim között, ami egyszerre csikizett és ugrasztott ki a helyemről olyannyira, hogy röhögve felkiáltottam, és reflexből kirántottam magam mögül a karomat. Rajmund egy laza mozdulattal elégedetten vette ki az ujjaim közül a kártyalapot, és szórakozott mosollyal huppant le mellém, aztán maga elé feltartva nézegette, miközben én még mindig fájdalmasan röhögtem attól, ahogy belém bökött.

– Látod, Major, mondtam, hogy odaadod – nézegette a kártyát elégedetten.

– Nem adtam oda – nevettem az oldalamat fogva.

– Dehogynem – pillantott rám. – És ahogy sejtettem. Béna lap – sóhajtotta.

– Jó, nyertél – ismertem be. – De ezt ne csináld többet – dörzsöltem meg az oldalamat a pulcsimon keresztül.

– Ne?

– Ne – kértem.

– Mit, ezt? – nyúlt felém, mire hangosan felnevettem, és a levegőben elkaptam a karját.

– Igen, ezt.

– Miért, fájt?

– Nem, csak rossz volt – feleltem.

– De nevettél – emlékeztetett.

– Nem akartam – fojtottam el újra a nevetésemet.

– Aha... – méregetett Rajmund mellettem ülve. – Jó, nem csinálom többet.

– Köszi – bólogattam, mire Rajmund elgondolkodott.

– Csak hogy tisztázzuk, ezt ne csináljam többet? – kérdezte, és megint belenyúlt az oldalamba, amitől akkorát üvöltöttem nevetve, hogy az ajtóban tabletező szervező felénk nézett, és a dartsozók is hátrafordultak, hogy mi történik.

– Hülye! – röhögtem Rajmund vállába fúrva az arcomat, aztán félig nevetve, félig mérgesen emeltem fel a fejem, és a szemébe néztem azzal a szándékkal, hogy haragos arcot vágok, de végül újra elnevettem magam, és megpróbáltam visszabökni, mire Rajmund lazán mosolyogva lefogta a kezem.

– Na jó, ezzel ellesznek egy darabig, játsszunk – közölte Vivi visszatartott mosollyal, és osztani kezdett.

Amikor mindenki felvette a kártyalapjait, Rajmund elengedett, és a sajátjait felvéve legyező alakba rendezte a kezében. Ezek után én is normális, ülő pozícióba kászálódtam, és felvettem a saját lapjaimat.

– Te kezdesz, Sára – szólt Dominik.

– Ó, tényleg? – vigyorodtam el. – Akkor tessék, Rajmund, indítsunk azzal, hogy kimaradsz – dobtam le a kártyalapot.

– Jól van, Major, de nem arra megy a kör – vágta rá, mire mindenkiből kitört a röhögés.

– Mi? – kérdeztem zavartan, miközben a másik oldalamon Andi fapofával nézett maga elé. Merthogy utánam ő következett, és ezek szerint rögtön ki is maradt.

– Basszus, bocsi – kaptam a szám elé a kezem nevetve.

– Semmi baj – ingatta a fejét. – Ha egy szituációval kellene jellemeznem az életem, akkor ez lenne az – közölte, a megjegyzésére pedig többen felnevettünk.

Éjfél volt, amikor végül kiléptünk a játékteremből. Már nem esett, de a levegő kifejezetten hideg volt, így sietősen indultunk a házakhoz. A rónán látszódtak a távoli villámcsapások, arra, amerre elvonult a vihar, az égbolton néha végigcikázott a fény, megvilágítva a fekete égboltot, amit messzi mennydörgés követett.

A szobánkban Panna már aludt, így halkan, egymás után készülődtünk el. Én mentem elsőként, majd amikor a fürdőszobában végeztem, bebújtam az ágyamba, nyakig felhúztam a takarómat, és fejemet a hideg párnahuzatra rakva hanyatt feküdtem, aztán kidugtam a kezem annyira, hogy lássam a telefonomat, amihez az államat természetellenes pózban kellett lefelé nyomnom a mellkasom irányába. A kijelző fénye tompán bevilágította a szobát, és kiütögetve a TikTok-értesítéseimet észrevettem egy Instagram-taggelést, úgyhogy rányomva megnyitottam a @majorsaraisdead profilomat, és megnéztem, hogy ki és min jelölt. Egy lapozgatós poszt volt, Zétény töltötte fel a ma esti fotókat, amin engem is bejelölt. A képek a játékteremben készültek, az első kettőn a bézs csapat biliárdozik vegyesen az ezüstökkel (a fotón félig Dominik is látszódik), a második képen Vivi beszélget Kerivel, a háttérben Andi az üdítős hűtőhöz hajol éppen le. A harmadik képen Panna beszél, mindenki más pedig nézi. A negyedik fotó már a kanapénál és foteleknél készült, a köztünk lévő asztalon a világ legnagyobb rumlija volt látható, kártyalapok, csocsólabda, ledőlt Jenga torony elemei, társasjáték bábuk és persze mindezek tetején az UNO kártya kupaca. A kártyázásról egymás után négy kép is felkerült a lapozgatós posztba, volt, amin Andi mellett ülök és mindketten a kamerába mosolygunk, a másikon hátul állok és valamin nevetek, aztán volt egy olyan, amin Dominikra nézek, aki éppen dob egy lapot. És volt egy olyan is, amin Rajmund mellett ülök, ez azután történt, hogy bökdöste az oldalamat, és ott is maradt velem. A fotón széles mosollyal nézek rá, ő pedig az asztalra felrakott lábbal ül mellettem, és a kanapén hátradőlve a tenyerébe temeti az arcát, úgy nevet. Azon gondolkodtam, hogy itt éppen mit mondhattam neki, amin ennyire jól szórakozott, de nem ugrott be, közben pedig az ujjaimmal széthúzva kinagyítottam a képet, amennyire csak lehet, hogy lássam az arcát nevetés közben, de eltakarta a kézfeje.

– Jó képek – suttogta hirtelen Vivi a fejem felől, mire annyira megijedtem, hogy kiejtettem a kezemből a telefonomat, ami tompán zuhant a mellkasomra, majd természetesen a nem kívánt irányba eldőlve hangos koppanással találta el a kulccsontomat.

– Aú – dörzsöltem meg az ütés helyét, és hasra fordultam, úgy néztem Vivire a félhomályban, aki a saját párnáján könyökölve nézett át az ágytámlája felett, és mozizott a telefonomon. – Miért... – kezdtem, aztán megráztam a fejem. – Mégis mióta nézed, hogy mit netezek?

Vivi rögtön megértette, hogy nem örülök a történteknek, mert túl személyes és intim dolog megnézni, hogy ki mit csinál az Instán, és íratlan szabály, hogy nem illik leskelődni, ezért a fejét rázva szabadkozott.

– Csak mikor lefeküdtem, láttam, hogy képeket nézel, amin rajta vagyok, úgyhogy rápillantottam, és véletlenül úgy maradtam... Bocs, nem akartam tapintatlan lenni – mondta, én meg időközben rájöttem, hogy túlzás volt ilyen mérgesnek tűnnöm, hiszen eleve ő is taggelve van a fotókon, meg hát egyébként is, IOV-os életképeket néztem, semmi mást, nem csináltam semmi rosszat...

– Oké, semmi gond, csak nem tudtam, mióta nézed – feleltem.

– Nemrég, de ígérem, nem figyelem tovább, itt a sajátom – mutatta fel a telefonját, mintha csak bizonyítani akarná.

– Tényleg nem probléma – bizonygattam, de addigra már mindegy volt, sikerült hülyén viselkednem.

Vivi visszafordulva a kezébe vette a telefonját és netezni kezdett, miközben én a saját készülékemmel a kezemben feküdtem a helyemen, és a kijelző erőtlen fényében fintorogva fordultam újra felé.

– Az előbb... – kezdtem.

– Igen? – pillantott rám, arcán egy videó képkockáinak váltakozó fényével.

– Amikor ránagyítottam a képre, nem tudom, láttad-e – magyaráztam.

– Nem tűnt fel – mondta, és nem tudtam megállapítani, hogy igazat mond-e.

– Ja, akkor mindegy – paskoltam meg a párnámat, és hanyatt elhelyezkedve meredtem a plafon felé. Majdnem öt másodpercig bírtam így, aztán megint hasra vágtam magam. Vivi elszakította a tekintetét a telefonjáról, és kérdőn nézett rám. – Nem baj, csak akartam mondani, hogy ránagyítottam, mert olyan volt, mintha pixeles lenne egy ponton... – közöltem.

– És az volt? – kérdezte.

– Mi?

– Pixeles... Egy ponton – emlékeztetett, mire rögtön megráztam a fejem.

– Ja, nem, csak azt hittem.

– Akkor jó – mosolyodott el a száját beharapva.

– Igen – biccentettem, aztán újra megfordultam, és kínosan lesütöttem a szemem. Nyilván elhitte nekem. Nyilván...

16.

Az Iskolák Országos Versenye negyedik napjának hajnalán magamtól ébredtem, és a telefonom kijelzőjén ellenőrizve az időt hunyorogva megállapítottam, hogy fájdalmasan korán van. Betudtam annak, hogy valószínűleg a ránk váró csapatfeladat miatti izgalom ugrasztott ki az ágyból, majd halkan a fürdőszobába indultam, hogy elkészüljek. A lehető legkörültekintőbben lépkedtem a többiek ágya között, majd óvatosan kivettem a szekrényből a holmikat, amikre szükségem volt, és behúzva magam mögött a fürdőszobaajtót, beléptem a pici helyiségbe.

A zuhanyrózsa először szaggatottan lövellte a vizet, aztán folyamatosan kezdett folyni, így beálltam alá, majd sebes mozdulatokkal betusfürdőztem magam, és kinyúlva a kabin bepárásodott ajtaján, vakon tapogattam a mosdó szélét, mire a kezembe került a borotvám, amit elfelejtettem bevinni magammal a zuhanykabinba. Mikor elkészültem, a törölközőmet magam köré csavarva letöröltem a csap feletti bepárásodott tükröt, aztán ösztönösen a hajszárítóért nyúltam volna, amikor beugrott, hogy még mindig rettenetesen korán van, a többiek pedig alszanak, és egészen biztos, hogy nem szeretnének felkelni a zajongásomra. Úgyhogy csak magamra kaptam a ruháimat, felvettem a karkötőimet, aztán átdörzsöltem a vizes hajam a törölközővel, és fellógatva visszaraktam a tartóra. A sminkcuccaimat tartalmazó neszesszeremet és a kihúzott hajszárítót megfogva kislisszoltam a fürdőszobából, és a bejárati ajtót halkan kinyitva léptem ki a hortobágyi napkeltébe. Csípős volt az idő az esti vihartól és esőzéstől, ezért a piros szirteses pulcsim kapucniját a fejemre húztam, és a tanároknak szállást adó főépületbe siettem, mert ott a belső uszodához tartozott öltöző, ahol magamban lehettem. Így aztán kellőképpen kiélveztem a pazarul megvilágított nagy tükröket, amik előtt végre normálisan tudtam kifesteni a szemem és megcsinálni a szemöldökömet, nem úgy, mint a szobában, ahol általában az ágyon ülve a két combom közé erősítve tartom a tükröt, és összevissza helyezkedek, mire beállítom úgy, hogy látom magam, amint szempillaspirálozok.

Ehhez képest a főépülethez tartozó belső medence öltözője maga volt a luxus, így aztán ráérősen készülgettem, még a hajamba is tök jól beleszárítottam egy hullámot nagyjából a fülem közepénél, aztán nyugodtan kifestettem a szemem, sehova nem siettem, és senki nem zavart.

Mikor végeztem, a piros szirteses tornazsákomba visszatettem a saját hajszárítómat meg a sminkes piperémet is, és egy utolsó ellenőrzés után az egész alakos (!) tükörben már kész is voltam. Hát így azért egészen más volt készülődni. Az öltözőből kilépve a kijárat felé indultam, amikor is a vízcsapkodást hallva érdeklődve megfordultam, és követve az egyre erősödő, semmivel össze nem keverhető klóros uszodaszagot, benéztem a medencéhez vezető ajtón. Összesen heten tartózkodtak a vízben, mind úszók vagy vízisportot űzők lehettek, és az egymástól kötéllel elválasztott pályákon edzettek egymás után úszva a hosszakat. Az ajtóban állva néztem őket pár pillanatig, aztán tekintve, hogy nem akartam zavarni, visszaindultam a kijárat felé.

A főépületből kilépve a már teljesen kivilágosodott égbolt alatt sétáltam a csendes házsorok között, miközben a puszta irányából madarak éneke hangzott fel. A tornazsákomat nem vittem vissza a házba, hanem magamnál hagytam, mert a jelek szerint a többiek még mindig aludtak, ezért csak elhaladtam a házunk előtt, és automatikusan a hátsó játszótérre mentem. A kerítéshez lépve rátámászkodtam a felső gerendára, és alkaromon pihentetve az államat a madarakat figyeltem, ahogyan fel- és leszállnak a rónára. Döbbenetesen megnyugtató volt nézni.

– Szia, Sára – szólt hirtelen egy hang a kilátó tetejéről, mire ijedten ugrottam egyet hátra. – Bocs, nem akartalak megijeszteni – tette hozzá Dominik, aki a faépület tetejéről nézett le rám.

– Már mindegy – nevettem zavartan még mindig a mellkasomra szorított tenyérrel, aztán amikor újra normalizálódott a pulzusom, kérdőn pillantottam fel. – Te mit csinálsz ilyen korán?

– Amit te – vonogatta a vállát.

– Átmentél a főépületbe az uszodai öltöző tükréhez kényelmesen és nyugodtan kifesteni magad? – kérdeztem vidáman.

– Vagy nem azt, mint te – gondolta át, én pedig hangosan felnevettem. – Igazából kijöttem megnézni a napkeltét – ismerte be.

– Hogyhogy? – indultam fel a falépcsőn hozzá, Dominik pedig a kilátó tetején állva várt rám, és az utolsó fokoknál felém nyújtotta a kezét, hogy segítsen. – Köszi – fogadtam el, aztán felérve újra megkérdeztem. – Szóval hogyhogy napkeltét néztél?

– Azt olvastam a neten, hogy aki erre jár, ne hagyja ki – mesélte, aztán elővette a telefonját, és megnyitva a képgalériáját felém mutatta.

– Hű – ámultam el a fotót nézve. – Ezt te készítetted? – lepődtem meg.

– Aha.

– Filterezett? – érdeklődtem, mire Dominik úgy nézett rám, mint akit még a feltételezés is sért. – Gondolom, nem – javítottam ki magam.

– Nem – helyeselt. 

– Gyönyörű – néztem a képeket, egymás után lapozva Dominik telefonján. – Szerintem holnap kijövök én is, főleg, ha ennyire korán kelek – terveztem.

– Megéri, tényleg – biccentett, miközben még mindig a telefonja kijelzőjén húztam az ujjamat, pörgetve a fotókat.

– Remélem, még nekem is lesz lehetőségem megnézni itt a napkeltét – sóhajtottam államat az alkaromra támasztva, úgy bámultam a kilátóból a végtelen rónát.  

– Lesz – biztosított Dominik, aki magabiztosnak tűnt azzal kapcsolatban, hogy ma nem esünk ki. Én is reménykedtem, de azért volt bennem egy kis félsz, leginkább azért, mert marhára nem akartam hazamenni. Egyáltalán, semennyire.

– Úgy legyen – mosolyogtam rá, aztán tovább álltunk egymás mellett csendben, és csak úgy néztünk magunk elé.

Reggeli előtt Vivi és Rajmund is csatlakozott hozzánk, így négyen indultunk az étkezőbe. Ahol sokkal másabb volt a légkör, mint az előző napokban. Úgy tűnt, hogy az első csapatfeladat előtt a versenyzők kifejezetten idegesek, és az asztalunknál ülve, ahogy körbenéztem, feltűnt, hogy sokan alig bírnak enni, és csak csipegetnek a svédasztalról szedett ételekből. A szokásos nyüzsgés és a nevetgélős, vihogós reggel helyett kissé világvége-hangulat uralkodott, mert a versenyzők nyomottak voltak, és féltek az ismeretlentől, vagyis attól, hogy tényleg halvány fogalmunk sem volt arról, milyen típusú megmérettetés vár ránk. A sportosabb csapatok rettegtek, hogy logikai vagy reál feladat lesz, a reálosok és infósok féltek, hogy erőnlétit kapunk, a humán beállítottságúak mindkettőtől tartottak, a vegyes csapatok, ahol az igazgató úgy rakta össze a négyeseket, hogy minden területen megállják a helyüket, ott meg attól riadtak meg a tagok, hogy melyikükre nehezedik majd a továbbjutás vagy kiesés terhe, vagyis kinek kell ténylegesen megoldania majd a feladatot. Így az egész étkezőt általános nyámnyogás töltötte be, ahogy a versenyzők egy-egy falatot pépessé rágtak, majd keserves küzdelmek árán nyelték le a nem kívánt ételt. Én valamennyire kilógtam a sorból, mert annak ellenére, hogy izgultam picit az ismeretlen miatt, na meg persze frászt kaptam attól, hogy esetleg kiesünk és mennünk kell haza, mert ennyi volt, én azért tudtam enni, és ahogy megfigyeltem, a többieknek sem volt gondja az étvággyal, Vivi, Rajmund és Dominik is normálisan reggeliztek. Maximum egy kicsit csendesebbek voltunk, és kevesebbet beszéltünk. A telefonjaink kijelzője egyszerre villant fel, ami csak egyet jelenthetett. Kocsis posztolt.

Szirtes gimnázium megosztott egy fényképet. Egy perccel ezelőtt.

„Jó reggelt Szirtes Army! Remélem, nem gond, hogy így nevezem csapatunk drukkereit. Tegnap láttam egy kommentben, és nagyon tetszett, ezért... Mit is szoktak ilyen esetben írni? Á, igen, megvan, loptam a nevet! Persze nem igazából, csak ilyen trendin akartam kifejezni, hogy kölcsönöztem a kommentelőtől a Szirtes Army megnevezést. Na de a lényegre térve. Iskolánk tanulói, Felcser Vivien, Major Sára, Fehér Rajmund és Pap Dominik negyedik napja versenyeznek az IOV-on, és eddig hibátlanul helytálltak, ma pedig az első csapatfeladat vár rájuk! Ma délelőtt tízkor a Szirtes négyese a táborba való bejutás óta most először kell, hogy csapatként mutassa be a tudását, hogy mennyire sikerült összeszokniuk, és miként oldják meg közösen az eléjük kerülő akadályokat. Izgalmas pillanatok ezek, mi, a Szirtes Army tagjai pedig drukkolunk nekik! Hajrá, Szirtes! Kocsis igazgató"

A fotón négyünkről egy szelfi a kilátóból, ami tegnap készült Vivi visszatérése után, és elküldtük Kocsisnak. Az igazgató most megosztotta ezt a képet a bejegyzéséhez, és ahogyan az várható volt, a délelőtti kommentelők máris billentyűzetet ragadtak.

„Mire felkeltem Szirtes Army tag lettem. LOL”

„Az, baszki, egy kész hadsereg vagyunk...”

„Ez kész XD”

„Szirtes Army, hát én visítok. És mi az, hogy lopta?”

„Az igazgató nagyon keni a netes szlenget”

„Keni vágja”

„Hallod, ez annyira komoly, hogy Kocsis kér a wifitől jelszót”

„Najóóó LOOL”

„Ez mekkora”

„Helló, mi volt a feladaton?”

„Olvasni tudsz? Mert ott van a posztban, hogy TÍZKOR LESZ!”

„Mi lesz tízkor?”

„A FELADAT”

„Feladat”

„Feladatra mennek!”

„Jó, kösz”

„Mi ez az Army dolog?”

„Kocsis megborult, elnevezte a követőit Szirtes Armynak”

„Az komoly XD”

„A nagyapám vezetett tankot”

„Mi?

„XDDD”

„Ez hogy jön ide?”

„Miaszar ez a komment? LOL”

„Mifene, ezek még versenyben vannak?”

„Aha, még bent vagyunk”

„Na ezt se gondoltam volna...”

„Ahogy kábé senki”

„Sziasztok, Rajmundnak van barátnője? Egy ismerősöm szomszédjának a kutyájának a legjobb barátjának a gazdája kérdezi, és nem én :D...”

„Helló. Mondd meg az ismerősöd szomszédjának a kutyájának a legjobb barátjának a gazdájának, hogy nincs”

„Tényleg nincs? :OOOOOO”

„Szerintem nincs. Az Instája alapján legalábbis...”

„Ok, kösz. Az ismerősöm szomszédjának a kutyájának a legjobb barátjának a gazdája igazán örül ennek a hírnek.

„Örülök, hogy segíthettem XD”

„Hé, láttátok Major Sára új TikTok-videóját?”

„Igen, én követem”

„Én nem, de kiadta a foryou”

„Van új vidije? Ezer éve nem láttam”

„Most töltött fel az IOV-ról”

„Táncos???”

„Nem, csak egy arábel, de abból a jófajta”

„Mi az az ANABEL?”

„Arábel te nagyon hülye. És az az oldal cigánykerék, amikor a kezedet sem használod.”

„Az milyen, lol, nem tudom elképzelni”

„Szerinted Google a nevem?”

„Nem tudom, az? XD”

„Idióta. Mindegy, nesze, itt egy arábel. LINK”

„Ez meg Sára TikTokja LINK”

„Milyen szép ezen a videón!”

„Hát azért a régieken sem volt csúnya...”

„Igen, de most szerintem jobb”

„Szerintem is”

„Nekem is jobban bejön így”

„Én meg képzeljétek, magasról leszarom”

„XDD”

„LOL”

„Nyertél”

„Jó, igazából én is, csak láttam az új videóját”

„Remélem lesz megint táncos tartalma, azokat nagyon bírtam”

„Kit érdekel, millió táncos videó van, Major Sáráé is csak egy a sok közül. Nem kell sztárolni, megint az van, hogy feltöltött egy videót egy arábelről, amit kábé bárki meg tud csinálni, és ő a menő... Szánalmas”

„Hát azért nem tud bárki arábelt csinálni, főleg nem ilyen szépet, és főleg nem gerendán...”

„Én most megpróbálom, ha leesnék, akkor hívjátok a mentőksdjkcahsdhlakljsld”

„:DDDDD”

„De hülye vagy”

„Zokogok”

„Ribanc Felcser hogy pózol a képen...”

„Most nem is pózol, tök normálisan viselkedik”

„Akkor is ribanc”

„Az nem kérdés, de most normális”

„Normális ribanc”

„Vagyis norbanc”

„XDDDDDD”

„Úristen, ezek a kommentek lehoznak az életről”

„Nekem mondod? Akkorát röhögtem, hogy apám söre rám szisszent a hűtőből, hogy hallgassak el”

„Világiak ezek a hozzászólások :DDD”

„Császtok, mi újság?”

„Itt gyűlnek a Szirtes Armyk”

„És az mi a tököm?”

„Pont az”

„Lájk, aki dinnyeevés közben olvassa”

„Haljál meg!”

„:DDDD Esküszöm, én csak a kommentek miatt követem ezt az egészet”

„Én is”

„Én is. Meg Rajmund miatt”

„Az tuti...”

„Csajok, mi van veletek, mit esztek annyira Fehér Rajmundon?”

„Hát mondjuk ezt LINK”

„Ez az Instájának a linkje, mit csináljak vele?”

„Nézegesd, hátha megérted amiről beszélünk...”

„XD”

„Szép volt”

„Mekkora oltás”

„Halljátok, igaz, hogy Rajmundnak volt fegyelmije idén?”

„Idén IS”

„XDD Neki állandóan van”

„Miért?”

„Mert ilyen a természete”

„A négyesből kettőnek is volt idén fegyelmije”

„Kinek még???”

„Sárának”

„Pap Dominiknak”

„Nem, Sárának volt!”

„Szerintem Dominiknak. A bunyója miatt!”

„SÁRÁNAK, a tánctáboros balhé után...”

„Milyen bunyó? Milyen tánctáboros balhé?”

„Tényleg, Army tagok, mondjátok már el nekünk is”

„Ja, meséljetek, mi volt?”

„Mondom, hogy Dominiknak volt, hát verekedett!”

„Én meg mondom, hogy Sárának is tutira volt, mert ott voltam!”

„Hol???”

„Mi?”

„A tánctáborban...”

„Hallgatunk”

„Várj, én hozok egy csokit, addig ne kezdd el”

„Engem is várj meg, csak pisilek”

„Én meg kakilok”

„XDDDDDD”

„Te állat!!!”

„Bazki, akkorát röhögtem, hogy a húgom felriadt a kiságyban XD”

„Hány éves a húgod?”

„Tizenöt”

„XDDDDD”

„Najó emberek, hivatalosan is folyik a könnyem”

„Dóri, vagy ki vagy, aki a tánctáborban voltál, esetleg befejeznéd a storyt? Itt várok”

„Akit érdekel, az írjon privibe”

„Írtam”

„Én is”

A kommenteket átfutva felvont szemöldökkel akadtam meg a profilon, aki felajánlotta, hogy privátban részleteket oszt meg a táborban történtekről. Dóri volt az. A volt tánccsapattársam, Dóri. A „segítek elterelni a közértest, amíg te piát veszel Sziszivel” Dóri. Az „én nem tudom, mert nem is voltam ott, más kasszánál fizettünk” Dóri. A „nem mondok semmit, hagyom, hogy kirúgjanak, és elvidd egyedül a balhét, mert a többiekkel együtt én is egy gyáva szarkupac vagyok” Dóri. És úgy tűnik, Dóri most önként és dalolva ajánlja fel másoknak, hogy elmeséli a saját verzióját a történtekről. Vajon hogy adja elő úgy, hogy pozitív szereplője legyen a történteknek? Vajon hogy fest az a verzió, amiben nem egy féreg? Vajon milyen lehet az ő igazsága, ami alapból hazugság kell, hogy legyen? Érdekes.

Az appot bezárva letettem a telefonomat az asztalra, és tovább ettem a rántottámat, miközben a többiek még olvasgatták a poszthoz tartozó véleményeket és beszélgetést. Amikor befejezték, hozzám hasonlóan, reakció nélkül folytatták a reggelizést, de azért nyilvánvalóan mindannyiunk fejében ott motoszkált az, amit olvastunk magunkról. Én pedig úgy döntöttem, hogy a negyedik nap reggelén változtatok a szokáson, és szóba hozom. Miért ne?

– Oké – vettem fel a tányéromról a tojásrántotta mellől egy uborkakarikát, és a számba dobva elgondolkodtam, miközben rágni kezdtem. – Kinek van igaza? A vitában?

– Hogy érted? – kérdezte Rajmund meglepve, és a többiek is kérdőn néztek rám.

– A kommentvitában. A fegyelmit illetően – magyaráztam meg.

– Ja, hogy az – értette meg, és a fejét rázva feltette a kezét. – Az enyémet eltalálták.

– Azért ez nem is volt kérdés szerintem – vigyorgott Vivi rágólufit fújva. – Ez volt a kémiaórás dolog?

– Nem – dőlt hátra a székén Rajmund. – A lyukasóra... – közölte, mire mindhárman egy „ááá, tényleg” biccentéssel nyugtáztuk, hogy így már értjük. Azért erről mindenki hallott a Szirtesben.

– És ti? – pillantott Vivi felváltva Dominikra és rám.

– Nekem volt – ismertem be.

– Nekem is – biccentett Dominik.

– Akkor ezek szerint a kommentelők nem jól tudták. A négyből nem kettőnek, hanem háromnak volt – közölte Vivi.

– Ja – köhintettem kelletlenül, és Dominik is fészkelődve ült a székén. Mindkettőnkön látszott, hogy kínosan érint minket a téma, és eléggé szégyelljük a dolgot. Ehhez képest Rajmund lazán ült az asztalnál, és teljesen nyugodtan vett ki a kosárból egy zsömlét, majd tovább evett, mintha mi sem történt volna, vagy legalábbis mint aki abszolút nem bán semmit.

– Jól nézünk ki. Kocsis és a megbélyegzettek csapata – gondolkodott hangosan Dominik.

– Pontosan – biccentett Vivi. – Három fegyelmis meg a norbanc – közölte, a beszólását pedig némi hatásszünet követte, amíg eljutottak a szavai a tudatunkig, aztán mind a négyen olyan hangosan nevettünk fel, hogy minden szempár ránk szegeződött, miközben Vivinek kiesett a rágó a szájából, egyenesen bele a gluténmentes zabpehelyébe, amitől még jobban kezdtünk röhögni, ami a jelen feszült helyzetben, a csapatfeladat előtt nem volt túl szerencsés, mert a többi versenyzőnek gyanús lett a jókedvünk, meg az, hogy felszabadultak vagyunk, ebből ugyanis többen arra következtettek, hogy megint idő előtt kitaláltuk a feladatot, ezért vagyunk ennyire vidámak. 

– Pszt – csitítottam magunkat, és behúzva a nyakam lejjebb csúsztam a széken, de már mindegy volt, a jókedvünkkel felhívtuk magunkra a figyelmet.

A csapatok a reggelit követően már fél tízkor gyűlni kezdtek a kapu előtt, izgatottan várva az indulást, hogy kiderüljön, mi lesz a feladat. Nekünk sem volt nagyon más dolgunk, ezért evés után mi is a kapuhoz sétáltunk, és leültünk az egyik szabad asztalra, valamint a hozzá tartozó padokhoz, majd a napszemüveglencséink mögül bámultuk a kék égen úszó bárányfelhőket.

– Mennyi van? – kérdeztem Vivit, aki ellenőrizte a telefonját.

– Háromnegyed – válaszolta, mire biccentettem, aztán eszembe jutott valami, gyanakodva feltoltam a napszemüveget a fejem tetejére, és a főépület felé néztem.

– Mi az, Major? – kérdezte Rajmund, akinek elsőként tűnt fel, hogy valamit észrevettem.

– Ez fura – gondolkodtam hangosan. – Hol van Tahi? Nem búcsúztat el minket, ahogy szokott?

– Tényleg – lepődött meg Dominik. – És... – fordult körbe. – Hol van bármelyik kísérőtanár?

A kérdésre Vivi és Rajmund is nézelődni kezdtek, és azonnal rájöttek, hogy itt valami nem stimmel. A többi csapat szemmel láthatóan még nem kapcsolt, őket túlontúl lefoglalta az, hogy a kapu előtt járkáló két szervezőt figyelik.

– Egyik csapatnak sincs itt a tanára – jegyezte meg Vivi.

– Mikor láttuk utoljára Tahit? – kérdeztem.

– Éjjel még bejött hozzánk egyszer ellenőrzésre, fél egy körül – felelte Dominik.

– Akkor csak ma reggel nincs meg – biccentett Vivi.

– Igen, ez nem jelent jót – bólogattam egyre izgatottabban, miközben a bézsek odaléptek hozzánk.

– Készen álltok? – érdeklődött Andi, és a frissen mosott és szárított, vastag szálú haját próbálta meg hátrafogni, a csuklójáról lerángatva a barna pamutgumiját.

– Nektek sincs meg a tanárotok? – vágott közbe Vivi anélkül, hogy válaszolt volna.

Andiék ekkor elkerekedett szemmel néztek először körbe, aztán egymásra, végül Zétény ledöbbenve elröhögte magát.

– Basszus, nincs, de a durva, hogy fel sem tűnt – magyarázta szórakozottan. – Szegény Erika néni – forgatta a fejét. – Hol lehet?

– Nem tudjuk, de egy tanárt sem látunk – mondtam.

– Lehet, nem jöhetnek le a szobájukból? – gondolkodott hangosan Laci.

– Vagy nincsenek a táborhelyen – tette hozzá Rajmund.

– És a te verziódnak még értelme is van – tette fel a mutatóujját Laci bólogatva, mire elnevettük magunkat.

– Na most már elképzelésem sincs, hogy mi lesz – tördelte az ujjait Andi a fiú csapattársai közt állva, aztán hunyorogva nézett mögénk. – Kezdődik – jelentette ki, mire mind hátranéztünk.

Valóban, Róbert néhány szervező kíséretében megérkezett a bejárat előtti területre, ahol a versenyzők gyülekeztek. Az érkezésükre a fűben netezők a telefonjukat elrakva feltápászkodtak a földről, és az asztaloknál és padoknál ülők is felálltak, tudva, hogy hamarosan kezdünk.

Róbert a négy másik szervezővel együtt szó nélkül áthaladt a csapatok között, és a kapuhoz léptek. A telefonomat kivéve a zsebemből megnéztem az időt. Kilenc ötvennyolc. Itt valami nem stimmelt. Összesen két perc volt a kezdésig, és még semmit nem mondtak a feladatról. Vagy bármiről. A kijelzőn lévő óra pedig ötvenkilencre váltott.

– Oké, itt valami nem stimmel – ráztam meg a fejem, és ekkor már a legtöbb versenyző értetlenül állt, a főszervezőt és többi narancssárga ruhást nézve, hátha mondanak valamit.

De ez nem történt meg. Mert akkor, amikor az óra tíz nulla nullára váltott, Róbert anélkül, hogy egy szót is szólt volna, kinyitotta a dupla szárnyú kaput, és... És semmi. Ennyi történt.

– Jó, és most? – fújt egy rágólufit idegesen Vivi, és az elöl álló csapatok közül többen kérdezgetni kezdték a főszervezőt.

– Most mi van?

– Mit kell csinálni?

– Menjünk ki?

– Hol a feladat?

– Mi a feladat?

– Nem értjük, halló!

– Segítséget kérnénk...

Ilyen és ehhez hasonló beszólások záporoztak a főszervező felé, aki azonban csak ellépett a kinyitott kaputól, két tenyerét összedörzsölve leporolta róla a koszt, és bátorítóan körbefordult.

– Sok szerencsét mindenkinek! Az utolsóként teljesítő csapat kiesik – mondta mosolyogva, és egyszerűen elindult visszafelé az étkező irányába.

– Mi a... – döbbent meg mindenki, és teljesen értetlenül néztünk a főszervezőre, aki összesen ennyit mondott, majd nemes egyszerűséggel elsétált onnan.

– Menjünk ki a kapun? – üvöltötte utána az egyik fehér melegítős srác.

– Nem, akkor kizárnak minket, benne van a házirendben – felelte egy halvány rózsaszín ruhás lány.

– Nem, az van benne a házirendben, ha magunktól kimegyünk  – okoskodott rögtön az egyik világoskék.

– És most nem magunktól megyünk? Azt hogy kell? – kiáltotta valaki neki.

Ez egy trükk, aki kimegy, kizárják – állították többen.

– De kinyitották nekünk a kaput és feladat van, ilyenkor mehetünk!

– Akkor menj, parancsolj, csak utánad – jött a válasz.

Egy pillanat alatt parázs vita alakult ki azzal kapcsolatban, hogy ilyen esetben ki lehet-e menni a kapun vagy sem, és miközben a csapatok a kapitányuktól várták a megoldást vagy legalábbis az instrukciót, addig mi kissé hátrébb állva, Andiékkal együtt néztük az őrületet.

– Oké, figyeljetek – kezdte Rajmund halkan. – Ez tutira azzal kapcsolatos, hogy nincsenek tanárok – nézett végig rajtunk. – És bár ez a szituáció lett volna minden álmom, most mégis azt mondom, hogy keressük őket – forgatta a szemét.

– Egyetértek – helyeseltem Vivivel és Dominikkal együtt.

– És mégis hol? A Hortobágyon bárhol? – kérdezte Keri a homlokát vakargatva.

– Nem, az hülyeség – szólt bele Andi is.

– Keressük őket ott, ahol legutoljára voltak – gondolkodott hangosan Laci.

– A főépületben a tanárok szobáiban – vágta rá Keri.

– Igen, gyertek, menjünk – szóltak ránk, majd egyszerre hátrafordultak, és sietni kezdtek, mire Rajmund utánuk szólt.

– Ne, ne, ne – suttogta idegesen, és a karjával jelezve visszahívta őket, aztán aggódva pillantott a kapu felé, hogy észrevette-e valaki a megindulásukat. Szerencsére nem, a többi versenyző még mindig azon veszekedett, hogy ki lehet-e menni a kapun. Rajmund hívására visszajöttek, mire ő a fejét ingatva rájuk nézett. – Ez így feltűnő. Ha nyolcan elrohanunk innen. A két csapat kapitánya menjen a tanárokhoz megnézni, hogy mi van, addig mi tartjuk a frontot meg figyeljük, ha van valami – magyarázta.

– Igazad van – bólintott Andi.

– Menjetek, fedezünk titeket – suttogta Vivi nekem és Andinak, mire mindketten óvatosan hátrálni kezdtünk a kaputól le sem véve a szemünket a többi versenyzőről, majd amikor az étkezőhöz értünk és takarásba kerültünk, hirtelen megfordultunk, és ész nélkül rohanni kezdtünk a főépülethez.

Az ajtón berontva egyenesen felfelé indultunk, és kettesével szedve a lépcsőfokokat egy pillanat alatt felértünk az első és egyetlen emelet szőnyeggel borított folyosójára. A poros sneakersemben óvatosan lépkedtem előre, miközben a jobbra-balra nyíló ajtókon lévő borítékok színét figyeltem, majd megálltam a piros előtt. Eközben Andi továbbment, a saját bézs színű levelét keresve.

Tahi ajtaján a piros borítékon kívül még volt egy világosszöld is, ezek szerint a tanárunk a világoszöldek kísérőjével osztozott a szobán, de természetesen az ő üzenetükhöz nem nyúltam, csak lerántottam a celluxszal felerősített pirosat, és szapora lélegzettel felbontottam. A kihalt folyosó nyomasztó, délelőtti tipikus szállodai csendjében a bontás sercegése is hangosnak hatott, és félrefordítva a fejem Andira néztem, aki akkor ért az utolsó ajtóhoz, és szintén bontotta a saját levelét.

A piros borítékból egy kis papírlapot vettem ki, amire gyors, türelmetlen kézírással firkantottak, szemmel láthatóan sietősen.

„Kirándulni mentem. Tahi Dénes”

Hát, ezzel nem sokra mentem, csak homlokráncolva gondolkodtam az egysoros üzeneten, miközben Andi visszaért hozzám.

– Nálad mi volt? – kérdeztem.

– Elment a tanárunk kirándulni... – felelte furcsán.

– Ahogyan a miénk is – bólintottam. – Siessünk vissza a többiekhez.

Ahogy sikerült feltűnés nélkül távoznunk, úgy észrevétlenül vissza is tudtunk térni a saját csapatainkhoz, mert a négy perc alatt, amíg megszereztük a borítékokat, az égvilágon semmi nem történt a kapu előtt, a versenyzők még mindig ugyanott tartottak. Nem tudták, hogy kimehetnek-e. Eközben mi Andival átadtuk a leveleket a csapattársainknak, és a reakciójukat vártuk.

– Nem értem – rázta meg a fejét Keri. – Lehet, hogy tényleg kirándulni mentek?

– Minden tanár? – kérdezett vissza Dominik. – Nem hinném. Ez összefügg a feladattal – erősködött.

– Azt írja, kirándulni... – töprengett Vivi. – Hová?

– Hát ez az. Hová? – kérdezett vissza Andi.

– Talán azt kell kideríteni – tippeltem megvonva a vállamat.

– Ez nem rossz, Major – bólintott Rajmund. – Lehet, hogy ez a feladat...

– Mármint? Hogy hol kirándul Tahi? – grimaszolt Vivi úgy, mint aki nem hiszi.

– Nem – ingattam a fejem megértve, hogy mire gondol Rajmund. – Megtalálni Tahit. Meg a többi tanárt...

– Ez lesz az! – helyeselt Rajmund. – Menjünk – közölte a kapu felé pillantva, és mind a négyen készen álltunk arra, hogy kimenjünk egy életünk, egy halálunk alapon.

– Várjatok – szólt utánunk Andi és a csapattársai is rémülten néztek ránk az elszántságunk miatt. – Tuti biztosak vagytok benne?

– Figyeljetek – tűrtem fel a pulcsim ujját mindkét karomon, szabaddá téve a karkötőimet. – A kapu nyitva, a feladat tíz perce elindult, a tanárok állítólag kirándulni mentek. Szerintünk ez összeállt, és mi kimegyünk azon a kapun. Nem fognak kizárni érte. De pillanatokon belül rájönnek erre mások is, és akkor ennyit az előnyünkről – tettem fel a napszemüvegem, aztán beállva Rajmund, Vivi és Dominik mellé egy határozott bólintással megindultunk kifelé.

Andi, Keri, Zétény és Laci csak egy, maximum két másodpercig néztek utánunk tétlenül, aztán rohanva beértek minket, és felsorakozva mögöttünk, velünk együtt mentek a kijárat felé.

A még mindig vitatkozó csapatok egy pillanat alatt abbahagyták egymás győzködését a saját igazukról, amikor észrevették, hogy valami történik.

– Mit csinálnak? – kérdezgették egymástól felfogva, hogy nem valakikhez megyünk oda beszélgetni, vagy ilyesmi, hanem feltett szándékunk, hogy kimegyünk a kapun.

– Nem baj, ha kizárják őket, az egyszerre kettővel kevesebb – suttogta valaki.

Ügyet sem vetve a mögöttünk beszólogatókra a kapu vonalába értünk, és ha egy pillanatra el is bizonytalanodtunk, az utánunk lépkedő Andiék és a magunk mögött hagyott többi versenyző ebből nem érzékelt semmit. Mert csak egy pillanat volt, amíg óvatosan összenéztünk négyen egymás mellett lépkedve, aztán amolyan „oké, most kiderül” grimasszal, kissé összehúzott szemmel léptünk ki a táborból, engedély nélkül, ami egyébként azonnali kizárással jár, csupán a megérzéseinkre hagyatkozva, bízva abban, hogy nem tévedünk. Keriék meg vakon követtek minket.

Ahogyan átléptük a kapun, rendesen kinyitottuk a szemünket, és az arcizmaink is elernyedtek, merthogy az égvilágon semmi nem történt. Nem rontott ránk Róbert, hogy mégis mit művelünk, nem vontak felelősségre, nem hívattak be semmilyen irodába... A narancssárga ruhás szervező, aki a kapun kívül állt, és természetesen látott minket, egy árva szót sem szólt, csak nézte, hogy mit csinálunk. Közben mögöttünk a kapun belülről felerősödött a csapatok hangja, merthogy egyértelművé vált számukra, hogy nem jár kizárással a tábor elhagyása. Mi voltunk a kísérleti nyulak számukra. Most viszont be akartak érni minket. Csakhogy nekünk volt egy további előnyünk. A boríték.

Amivel viszont a kapun kiérve semmire nem mentünk, ugyanis semmilyen információt nem tartalmazott, Tahi és a többi tanár bárhol lehetett az egész Hortobágyon, fogalmunk sem volt, hogy hol keressük, vagy hogy keressük, mert gyalog bejárni szinte lehetetetlen... És akkor beugrott. Ha Tahi elment, és nekünk utána kell mennünk, azt csak úgy tehetjük, ahogyan egyébként hoznak-visznek minket az IOV alatt. Vagyis...

– A busz! Menjünk a kisbuszokhoz! – szóltam. A többiek azonnal megértették, és rohanni kezdtünk, miközben mögöttünk a táborból egyre több csapat jött ki a kapun, hogy utánunk nézzenek, remélve, hogy kiderül valami számukra a feladatból, vagy rájönnek, hogy mit kell csinálni. Mert odáig rendben volt a dolog, hogy ki lehet jönni. Csak nem tudták, hogy minek. 

– Hé, ezek elfutottak! – kiabálta valaki mögülünk, amikor észrevette, hogy a piros és bézs csapat is rohan át azon a szakaszon, ahol pár nappal ezelőtt még a föld láva volt, aztán már szem elől veszítettek minket, merthogy a fák takarásába kerültünk, ahonnan egyenesen a parkolóba rohantunk.

És ahogy sejtettem, az összes csapatot szállító kisbusz sofőrrel együtt ott állt, valamennyi jármű anyósülésén pedig ott ült egy narancssárga ruhát viselő szervező.

Szinte porzott a cipőnk alatt a föld, ahogyan nagy hévvel megérkezve lelassítottunk a kisbuszok előtt, és a bézsek felénk fordulva megálltak egy pillanatra a rohanásban, és hálásan néztek ránk.

– Azt hiszem, itt különválunk – mondta Keri utalva arra, hogy külön kisbuszokkal folytatódik a feladat.

– Igen. Sok sikert nektek – mondtam.

– Nektek is – bólintott Andi, aztán a fiúkkal együtt elrohant a saját kisbuszukhoz, és mind a négyen beültek hátra.

Mi is beszálltunk a saját járművünkbe, ahol az üléseinken egy-egy IOV tornazsák volt, benne egy üdítővel, müzliszelettel, esőkabáttal meg ilyesmikkel, amikre szükségünk lehet útközben.

– Üdv – köszöntünk, becsapva az ajtókat, és a tornazsákokat az ölünkbe fogva izgatottan kapkodtuk hátra a fejünket azt nézve, hogy érkezik-e a többi csapat. A sofőrünk és a mellette ülő szervező azonban semmit nem szólt vagy reagált az érkezésünkre.

– Na mi lesz? – kérdezte Vivi türelmetlenül. – Induljunk...

De nem indultunk. Rajmund, Dominik, Vivi és én is tanácstalanul néztünk össze, mert nem tudtuk, hogy mit ronthattunk el. Stimmelt, hogy Tahi a feladat. Az is, hogy elment kirándulni. Az is, hogy mivel. Akkor miért nem indultunk???

– Most mi van? – kérdezte Rajmund.

– Nem tudom – hajoltam előre az ülésen, és a vezetőre néztem. – Elnézést... Esetleg indulhatnánk? – kérdeztem. Semmi reakció.

– Na jó, ez tök para – kerekedett el Vivi szeme, amikor a sofőr és az utasülésen helyet foglaló szervező is teljesen levegőnek nézett minket. Visszadőltem az ülésen, és a fejemet rázva jeleztem, hogy passz, nem tudom, mi a gond.

– Bocsánat, de elmondaná valaki, hogy mi a probléma? Miért nem indulunk? – próbálkozott Dominik is.

– Hé, Zétényék kisbusza megindult – szólt Rajmund, a megjegyzésére pedig mind szájtátva fordultunk az ablakhoz, aminek üvegén át láttuk, hogy valóban, a jármű éppen kifordul a parkolóból. Andi a hátsó ülésen lehúzta az ablakot, és valamit felénk ordított.

– Húzzátok le, nem hallani – kiabálta Vivi izgatottan, mire Rajmund rácsapott a gombra, az ablaküveg pedig elkezdett leereszkedni. A kisbuszuk már kikanyarodni készült, amikor Andi kidugta a fejét, és torkaszakadtából kezdett üvölteni.

– Nem állt meg a sofőr, a szervező meg nem engedett kiszállni, de a kesztyűtartót nézzétek meg! – ordította.

– Mi? – kiáltottuk vissza mindannyian, miközben a busz már kikanyarodott az útra.

– Kesztyűtartó! – üvöltött ki az ablakon Andi, az utolsó szavait azonban már elnyelte a menetszél, ahogyan a főútra kikanyarodva elhajtott a jármű.

– Mit mondott? – kérdezte Vivi.

– Hogy kesztyűtartó – feleltem, mire Rajmund előrehajolt a mozdulatlan sofőr és szervező ülése között, de nem érte el a műszerfalat, ezért még előrébb mászott.

– Elnézést... – közölte a szervezővel, akinek a vállán megtámaszkodott, úgy nyúlt előre, majd meghúzta a kesztyűtartó fogantyúját, amitől lassan felnyílt a tartó. Rajmund még egy kicsit előrehajolt, tovább támaszkodva a szervező bal karjára, és ebben talán volt némi szándékosság, tekintve, hogy a narancssárga ruhás némán kellett, hogy tűrje, aztán Rajmund visszaült az ülésére, kezében egy cetlivel, amit széthajtott.  

– Mi az? – kérdeztük türelmetlenül.

– Hortobágyi Nemzeti Park Látogatóközpont – mutatta felénk a sietősen lefirkantott sort, mire a címet meghallva a kisbusz sofőrje beindította a motort, és szó nélkül elindult. Úgy tűnt, hogy elhangzott a kulcsszó. Vagyis ebben az esetben az úti cél.

A kisbusz kikanyarodott az útra, mi pedig a hátsó ablakon át néztünk vissza, és láttuk, hogy a világoskék lányok és a türkiz csapat is akkor ér a parkolóba. A kezükben volt a tanárok szobaajtajáról levett boríték.

17.

Nagyon közel volt az IOV-élménytáborhoz a látógatóközpont, talán két percet, ha utaztunk a kisbuszban, aztán már le is parkoltunk. Ahogy megállt a jármű, az ajtókat feltépve pattantunk ki, a szervező pedig velünk együtt kiszállt, és úgy, hogy ne zavarjon minket, és ne vegyen részt a játékunkban, tisztes távolból szemmel tartott minket, miközben mi futni kezdtünk az ajtó felé. Őszintén szólva fogalmunk sem volt, hogy pontosan mi a feladat, vagy mit kell csinálnunk, azt gyanítottuk, hogy Tahit kell megtalálni, de legnagyobb meglepetésünkre a fizikatanárunk nem volt a látogatóközpontban.

– Ez fura. Nincs itt Tahi – suttogta Vivi a hűvös épület előterében, ahol egy csapat kisiskolásnak éppen előadást tartottak.

– És Andiék sincsenek – mondtam összezavarodva. – Az hogy lehet? Előttünk jöttek kábé egy perccel – tártam szét a karomat tanácstalanul.

– Talán őket nem ide hozta a kisbusz. Ha az ő tanáruk nem itt van – magyarázta Rajmund.

– A miénk sincs itt – közölte Dominik.

– De itt volt – vágta rá Vivi. – Vagy nem? – kérdezte összezavarodva.

– Itt – mondtam körbenézve. – De csak volt... – bólogattam, és egyre inkább kirajzolódott számomra, hogy mi történik, aztán megosztottam a többiekkel is a sejtésemet. – Oké, figyeljetek, szerintem az van, hogy Tahi nyomában vagyunk – mondtam. – De mindig csak a nyomában – próbáltam megfogalmazni. – Értitek. Tahi nem volt a szobájában, de ott volt a boríték. Nem volt a kisbuszban, de ott volt a cetli... – magyaráztam.

– És nincs itt, de hagyott valamit, ami a következő helyre vezet – fejezte be Rajmund a gondolatmenetemet.

– Aha – bólogattam.

– Ügyes vagy, Sára – ismerte el kedvesen Dominik, Vivi pedig odahajolt hozzám, és mosolyogva megsimította a vállamat. – Akkor most derítsük ki, hogy innen merre ment kirándulni Tahi... – pillantott körbe a látogatóközpontban.

Hogy hatékonyabbak legyünk, és ne menjen el annyi idő, különváltunk a központban, és négyfelé indulva kerestünk bármit, ami Tahi nyomára vezethet. De nem jártunk sikerrel, néhány perc múlva tanácstalanul futottunk össze újra a csendes épületben, ahol csupán az osztálykiránduló kisiskolások léptei visszhangzottak, ahogyan körbevezették őket.

– Találtatok valamit? – kérdeztem.

– Semmi – felelték a többiek.

– Nem akadhatunk itt meg, kell, hogy legyen valami, ami... – fordult körbe Vivi, aztán összehúzta a szemöldökökét. – Az ajándékboltban volt valaki?

– Én nem – ráztam meg a fejem, mire a fiúk is közölték, hogy nem nézték meg a shopot, úgyhogy mind a négyen berohantunk a képeslapokat és különböző hortobágyi relikviákat áruló üzletbe, majd a pultnál megállva egymás mellett, türelmetlenül néztünk az eladóra.

– Tessék? – kérdezte.

– Elnézést, nem járt itt véletlenül a fizikatanárunk? – kezdte Vivi. Az eladó közömbös arccal nézett ránk.

– Szakállas, erős, nagydarab ember – vette át a szót Rajmund. – Úgy néz ki, mint aki mindjárt lefeleltet. Mindig olyan a feje. Nem járt itt? – próbálkozott eredménytelenül.

– Ő az – mutattam fel a telefonomon az egyik közös képünket, amin Tahival vagyunk a Szirtes előtt, induláskor.

– Sajnos nem segíthetek – közölte az eladó pókerearccal.

– Nem látta itt, vagy nem segíthet nekünk? – tette fel a keresztkérdést Dominik, mire az eladó a fejét csóválva megismételte.

– Nem segíthetek.

– Ó, oké – értettük meg. Legalább kiderült, hogy jó helyen járunk. Mert azzal, hogy az eladó egyértelműen közölte, nem segíthet nekünk, beismerte, hogy tudomása van a feladatról, sőt, valószínűleg a részese is.

Már csak azt kellett kiderítenünk, hogy az ajándékboltban mi a rejtvény. A pulttól ellépve Dominik a polchoz ment, és a portékát kezdte nézegetni, Vivi pedig a képeslapállványt forgatta meg és a nyikorgó hang közepette nézte át a lapokat, hátha megpillant valami gyanúsat.

Eközben én a pultnál állva a pénztárgép melletti kis tálkában kutattam, amikbe azokat a termékeket szokták ömlesztve tenni, amikből fizetés közben a vásárlók még tuti vesznek egyet-egyet. Éppen a kitűzőket tologattam félre az ujjaimmal, amikor a mellettem álló Rajmund odaszólt az eladónak.

– Ez mi? – kérdezte, mire odakaptam a fejem. A pénztárgép melletti kis kosárra mutatott.

– Az itt hagyott blokkokat tartjuk abban, ha esetleg a vevők visszajönnének érte... – magyarázta, de látszott az arcán, hogy alig bírja visszatartani a mosolyát. A kis fonott kosárban egyetlen blokk árválkodott.

– Szabad? – kérdezte Rajmund a kosárhoz nyúlva, mire Vivi és Dominik is odalépett hozzánk.

– Csak nyugodtan. Mint mondtam, ezt valaki itt hagyta... – harapta be a száját nagyon ügyelve arra, hogy ne árulja el magát, miközben üvöltött róla, hogy beavatott.

Rajmund kikapta a kosárból a blokkot, és megnézte.

– Mi van rajta? – kérdezte Vivi.

– Kilenclyukú híd képeslap, négy ötvenért – mondta.

– Ez az! – szorította ökölbe a kezét Dominik boldogan.

Rajmund visszarakta a blokkot a kosárba, aztán elköszöntünk az eladótól, és sietősen a kijárat felé indultunk.

– Sok sikert! – kiáltott utánunk, mire a vállunk felett visszaszólva megköszöntük, aztán már rohantunk is tovább. A Kilenclyukú hídhoz.

Ami annyira közel volt, hogy a kisbuszt otthagytuk a sofőrrel együtt a látogatóközpontnál, és gyalog futottunk a híd irányába, miközben a velünk érkező és minket felügyelő szervező kissé lemaradva mögöttünk, de elérhető távolságból figyelte, hogy mit csinálunk.

A híd lábánál nagyon sokan voltak, több osztálykiránduló csoport is fényképezkedett a híd elé kihelyezett szelfiponton, illetve egy csapat nyugdíjasnak éppen idegenvezetést tartottak, úgyhogy a füvön átrohanva kisebb tumultusba keveredtünk.

– Jó, és most? – fordultam körbe teljesen tanácstalanul. A többiek is kérdőn pillantottak össze, merthogy ezen a helyszínen nem igazán kereshettünk blokkot vagy hasonlót, nem volt ott semmi, csak a híd, az emberek, akik a hidat fotózták, és egy szelfipont.

– Oké, az tuti, hogy ide kellett jönnünk – fújtatott Rajmund. – Az is tuti, hogy Tahi hagyott itt nekünk valamit – gondolkodott hangosan.

– Talán a szelfipont? – tippelt Vivi.

– Az lehet – értettünk egyet valamennyien, és odasiettünk a hatalmas táblához, amibe beleállva tipikus Insta-fotó készülhetett az emberről, háttérben a Kilenclyukú híddal.

Nem volt időnk kivárni, hogy a kábé tizedikesnek tűnő osztálykirándulók kiszelfizzék magukat, hanem benyomultunk eléjük, mert a parkolóban megláttunk két IOV-os kisbuszt is leparkolni.

– Bocs, bocs, ez életbevágóan fontos – nyugtatta Vivi a fotózásra váró osztályt, akik elé befurakodtunk, és elfoglaltuk a hatalmas táblát. Vagy azért, mert látták rajtunk, hogy tényleg fontos, vagy azért, mert egy fiú osztályt fogtunk ki, és Vivi kérte meg őket (inkább az utóbbi), de végül maguk elé engedtek minket, és furcsán nézték, ahogyan körbejárjuk a táblát, vagy a földet pásztázva, vagy pedig a tábla oldalát figyelve, a kezünkkel végig is simítva, mintha csak keresnénk valamit.

– Találtatok bármit? – kérdezte Dominik.

– Nem – mondtam idegesen, miközben hátrapillantottam, ellenőrizve, hogy jön-e valamelyik csapat. Egyelőre még nem, úgy tűnt, elakadtak a látogatóközpontban.

– Hé, mi van ott? Ott, ahol olyan sokan ülnek? – mutatta Vivi, mire odanéztünk. 

A hídtól nem messze a dombon, egy lépcsőn lelátó volt kialakítva, amin többen ültek, és megpihenve, vagy éppen a reggelijüket elfogyasztva nézték az eléjük táruló látványt.

– Futás – mondta Rajmund, és rohanni kezdtünk a padok irányába.

Odaérve aztán tüzetesen elkezdtük átvizsgálni a padsorokat elnézést kérve azoktól, akiket megzavartunk.

– Megvan! – kiáltotta Vivi a felső, utolsó előtti sorból, mire mi átlépkedve a padokon felfelé indultunk Vivihez, akinek a kezében egy kis láda volt.

A padra lerakva felnyitotta a ládika tetejét, és mind a négyen belenéztünk. A tartalma egy halom boríték volt, csapatszíneknek megfelelően természetesen, így aztán Vivi izgatottan tette egymás mögé a kezében fogott leveleket, majd amikor a piroshoz ért, átadta Rajmundnak, aki felnyitotta, és miközben megnézte, hogy mi van benne, Vivi visszatette a többi borítékot a ládába, lecsukta a tetejét, és elhelyezte ott, ahol ő is találta, a padsor alatt.

A piros borítékunkban egy polaroidfotó volt Tahiról, ahogyan a Kilenclyukú híd előtti szelfipontnál áll, és meglepő módon vigyorog.

– Esküszöm, azért örül ennyire, mert tudja, hogy mekkorát szívunk ezen a feladaton... – meredt Rajmund a fotóra bosszúsan, aztán átadta nekünk, ő pedig megnézte, hogy mi van még a borítékban, majd kivett négy belépőjegyet, amit az ujjai közt tartva legyezőszerűen szétnyitott, hogy jól lássuk mi is. – Úgy tűnik, megyünk halakat nézni – mondta szórakozottan, és felénk tartotta a Tisza-tavi Ökocentrum belépőjegyeket, hogy vegyük ki a sajátunkat.

A kisbuszhoz rohanva a füves területen szembejött a sötétbarna csapat, és csak felénk biccentve elfutottak mellettünk, hogy megkeressék a saját tanáruk nyomát. Nem kértek segítséget, nem kérdeztek semmit, csak a feladatukra koncentráltak, és arra, hogy teljesíteni tudják. Őket is egy szervező kísérte, aki kissé távolabb megállva figyelte, ahogyan a szelfiponthoz érnek, és a tábla környékét kezdik átvizsgálni. Ugyanúgy, ahogy mi is tettük.

– Gyerünk, siessünk – rágózott Vivi türelmetlenül, aztán továbbrohantunk.

A látogatóközponthoz visszaérve lihegve pattantunk be a kisbuszba, a szervező pedig az anyósülésre, és kifulladva dőltünk hátra az ülésen, miközben Dominik előrehajolt.

– Tisza-tavi Ökocentrum – mondta be a címet, a sofőr pedig abban a pillanatban elindult.

Rajmund beütötte a Google-térképbe az útvonaltervezést, és az eredményt megpillantva felénk mutatta a telefonját.

– Kábé fél óra, addig kifújhatjuk magunkat – mondta, mire megkönnyebbülve dőltünk hátra mi is, és miközben a kisbusz kikanyarodott az útra, és a Kilenclyukú hídon át elindult a Tisza felé, addig mi felvettük az ülések alá dugott tornazsákokat, és kivettük belőle az üdítőt meg müzliszeletet, amit a szervezők csomagoltak nekünk.

A 33-as úton mentünk, újra át a Hortobágyon, csendesen utazva, az ablakon át nézve a megunhatatlan tájat, ami minden alkalommal máshogy festett. Ha fújt a szél, ha egy felhő takarta, ha teljesen beborult, ha kisütött a nap. Mindig más színű és más hangulatú volt, én pedig az üvegen át figyeltem a távolban felszálló madarakat, és megittam az üdítőm alján lévő utolsó kortyot, miközben a kisbusz egyre közelebb ért az ökocentrumhoz.

Jól mondta a Google, nagyjából fél óra múlva meg is érkeztünk Poroszlóra, és folytatódhatott a rohanás. Az ökocentrum előtt leparkolva azonnal kipattantunk a buszból, és a belépőjegyünkkel a bejárat felé siettünk.

– Remélem, Tahi lassan kikirándulta magát – dünnyögte Dominik, miközben a jegykezelő elkérte a belépőnket. 

– Igen, sok lesz a jóból – értett egyet Vivi is.

– Jó szórakozást – szólt a jegyszedő, és adott négy prospektust.

– Ez valami vicc? – nyitotta ki a kezében Rajmund az ökocentrum térképét, és elképedve nézett a grafikára.

– Basszus – sóhajtottam.

– Na, ezt megszívtuk – fújt egy rágóluft Vivi, majd hangos csattanást hallatva kipukkasztotta. – Elnézést – szólt azonnal, ahogyan a csendes aulában mindenki felénk fordult. – Bocsánat – intett körbe.

– Vörös rókák, sakálok, borzok, pelikános tó, madárpark, állatsimogató... – olvasta fel Dominik.

– Óriásakvárium... – pillantottam a térképre.

– Na jó, szét kell válnunk, mert ezzel soha nem végzünk – mondta Vivi elkeseredetten.

– Hogyan? Négyfelé? – kérdeztem.

– Az nem jó – rázta meg a fejét Dominik. – Szerintem kettesével, úgy hatékonyabb. Egyedül jobban elkerüli a figyelmünket minden, főként, mert nem tudjuk, mit keresünk.

– Ez igaz – értett egyet Rajmund, aztán rám pillantott. – Leszel velem, Major?

– Leszek – feleltem elfojtott mosollyal, mire Vivi és Dominik egy „oké” vállvonással néztek össze, hogy akkor ők együtt mennek.

– Valami koncepció? – kérdeztem.

– Szerintem – pillantott a térképre Dominik –, hogy ne fussuk ugyanazokat a köröket, ti Rajmunddal nézzétek át ezt a részt – mutatta a térkép bal oldalát. – Mi pedig megyünk ide Vivivel – húzta el a tenyerét a rajzolt ábra jobb oldala felett.

– Rendben.

– Ha bármi van, azonnal hívjuk egymást – hajtotta össze a térképet.

– Jó – bólogattam, aztán hosszan kifújva a levegőt néztem Dominik és Vivi után, akik rohanni kezdtek.

Mi pedig ottmaradtunk Rajmunddal a saját térképünket bámulva.

– Hol... – szóltam, majd tehetetlenül megráztam a fejem. – Mégis hol kezdjük?

– Hát Major, valahol el kell. Szóval. Menjünk az akváriumba, ha már pont itt vagyunk – pillantott körbe.

És valóban, a térkép szerint pont az akváriumnál voltunk, úgyhogy eltettem a prospektust, és feltűrve a pulcsim ujját elindultunk a családok után.

Rajmunddal próbáltunk volna sietni, de mivel nem szerettük volna mások élményét elrontani sem azzal, hogy tolakszunk, sem pedig azzal, hogy lökdösődünk, kicsit belassítottunk, és bármennyire is nehezünkre esett egy verseny kellős közepén türelmesnek lennünk, az akváriumokat és halakat néző kirándulók és családok között egyszerűen nem futkoshattunk. Ráadásul, bár nem tudtuk, hogy mit, de valamit keresnünk is kellett, amit Tahi hagyott hátra nekünk. A folyosókon sétálva be-benéztünk az üvegeken át a halakhoz, bár kizárt dolognak tartottuk, hogy Tahi oda helyezett volna el bármit, azért mindenre rápillantottunk, ami mellett elmentünk.

– Tök jó ez a hely – szóltam halkan, mire a mellettem sétáló Rajmund rám pillantva elmosolyodott, és bólintott egy aprót, majd óvatosan kikerülte az előttünk lévőket, akik nem haladtak, mert a kisgyerek megállt egy halat nézve, és nem mozdult előle.

A halványan megvilágított folyosón sétálva valami kéket láttam meg magam előtt, és az üveg mögötti a víz hullámai a falra vetülve táncoltak.

– Itt az üvegalagút! – szóltam lelkesen, és előrementem.

Az alagútva belépve mosolyogva pillantottam fel, ahol éppen átúszott egy hatalmas hal felettem, és a kezemet feltéve nyúltam felé, mintha csak meg akarnám érinteni.

– Ez marha jó – lelkesedtem, aztán elcsodálkozva néztem Rajmundra, aki a telefonját fogta a kezében. – Mit csinálsz? – kérdeztem.

– Videóztam – mondta egyszerűen.

– Lehet? – kérdeztem.

– Szerinted mások mit csinálnak? – kérdezett vissza röhögve.

– Nem úgy értem... – forgattam a szemem. – Tudom, hogy amúgy lehet. Csak mi éppen egy verseny közepén vagyunk. Nem hiszem, hogy leállhatunk fotózni meg videózni.

– Major, jelenleg azt sem tudjuk, hogy mit keresünk, ha tetszik valami, fotózd és videózd le, nem hiszem, hogy ezen a fél percen múlik bármi... – mondta, az arcán tükröződő hullámokkal.

– Rendben – vettem elő a telefonomat boldogan, és sietősen felvettem az üvegalagutat. – Te nem videózol? – kérdeztem közben, tudva, hogy majd úgyis zenét rakok a felvétel alá.

– Én már felvettem, ami tetszett – közölte egyszerűen, mire összehúztam a szemöldökömet, és felé pillantottam a telefonomom mögül.

– Mit? – kérdeztem.

– Na add azt ide, Major – nyúlt a telefonomért. – Csinálok rólad egy felvételt, aztán lépjünk...

– Oké, köszi – adtam át a telefont, majd a szám szélét rágva álltam meg előtte, miközben Rajmund felemelte előttem a készülékemet. – Mit csináljak? – kérdeztem.

– Viselkedj természetesen – vonta meg a vállát.

– Jó – álltam meg, és a kamerába vigyorogtam.

– Mondom, természetesen – kérte, mire bólintottam, és két kézzel az üvegakvárium teteje felé nyújtóztam.

– Így jó?

– Természetesen, Major! – kiáltott röhögve, mire én is felnevettem.

– Az milyen? – takartam el az arcom nevetve, mert éreztem, hogy égő vörös a fejem.

– Pont ilyen – közölte Rajmund, majd szórakozottan visszaadta a telefonomat. – Csináltam képeket és videót is. Menjünk – indult meg az üvegátjárón a fejünk felett úszkáló halak között, én pedig a telefonomba merülve siettem utána. Feltett szándékomban állt megnézni, hogy miket csinált rólam, de miután véletlenül nekimentem egy tök normálisan álló, halakat néző férfinak, elnézést kérve inkább elraktam a telefonomat, és futólépésben Rajmund után mentem.

Kiérve a napsütésbe kissé tanácstalanul néztünk körbe, hogy most mi legyen.

– Viviék nem jelentkeztek? – kérdezte.

– Nem – ingattam a fejem.

– Oké, akkor induljunk erre – mutatott az útra, ami térkép szerint a ragadozómadarak felé vezetett.

Az ösvényen sétálva igyekeztünk figyelni a részletekre, de mivel nem tudtuk, hogy milyen részletre kell figyelni, így igazából csak sétáltunk, remélve, hogy szerencsénk lesz, és inkább belefutunk a megoldásba, minthogy keresve találjuk meg. Őszintén szólva erre nem sok esélyt láttunk. Túl nagy volt a terület, és túl sok volt a lehetséges rejtekhely egy üzenetnek vagy nyomnak. Valahogy az egész túl sok volt.

– Te nem érzed úgy, hogy ez nagyjából lehetetlen feladat? – kérdeztem Rajmundot a napsütésben hunyorogva, aztán a fejem tetejére tolt napszemüveghez nyúltam, és feltettem a szemem elé.

– De – biccentett. – Szürkék... – köhintette egy adott irány felé bólintva, mire odanéztem. A szürke négyes fiúcsapat ott állt az ékszerteknősöknél, és a kerítésen behajolva nézték meg nagyon alaposan a területet. Aztán az egyikőjük észrevett minket, és oldalba lökdöste a többieket, akik ellépve a kerítéstől beálltak elénk, eltorlaszolva az utat mások elől.

– Ti is megakadtatok? – kérdezte az egyikük látszólag megkönnyebbülve attól, hogy hiába mi jöttünk ki először a kapun, a jelek szerint beértek minket.

– Nem, mi már végeztünk itt – füllentette Rajmund, és alig feltűnően maga felé fordította a kezében tartott telefonja kijelzőjét. Semmi nem volt rajta. Dominikék nem jelentkeztek.

– Végeztetek??? – lepődtek meg a szürkék.

– Aha – kontráztam én is rögtön.

– Mekkora kamusok vagytok... – röhögtek össze. – Fogalmatok sincs a feladatról, ugyanúgy, ahogy nekünk sem.

– Vagy, mivel nem látjátok a két másik csapattagunkat, ők már megfejtették, és mindjárt találkozunk a kijáratnál – fokozta Rajmund, és tisztán látszott, ahogyan a szürkék arcán végigsuhan egy árnyék, és idegesen fürkésznek minket.

– Nem hinném – kötötte az ebet a karóhoz az egyikük.

– Ahogy gondoljátok – vontam meg a vállamat. – Nézd, ott lehet kapni – böktem meg Rajmund oldalát.

– Tényleg – kapcsolt azonnal. – Mindenhol jégkrémet kerestünk – mesélte erőltetett mosollyal a szürkéknek, aztán kikerülve őket egyszerűen továbbsétáltunk a lehető legnyugodtabban.

– Most ez komoly? Szerintetek igazat mondanak, és már végeztek? – kérdezgették a hátunk mögött, mire Rajmund mosolyogva maga elé nyújtotta a tenyerét, én pedig visszatartott nevetéssel belecsaptam.

Oké, ez a személyes kis szívatás a kacsás feladat után kifejezetten jólesett a szürkékkel szemben, azonban attól, hogy megvezettük őket, sajnos még a mi problémánk nem oldódott meg. Vagyis fogalmunk sem volt, hogy mi a feladat, és hogyan jussunk tovább.

Miközben én idegesen fogtam a fejem, és a kerítésnek döntöttem a hátamat, ami mögött a sarkantyús teknősök süttették a hasukat, addig Rajmund nem hazudtolva meg önmagát a bódéhoz lépett, és sorban állt. Hunyorogva néztem felé, aztán amikor két jégkrémmel a kezében visszasétált hozzám, és az egyiket pedig felém nyújtotta, hangosan felnevettem.

– Ezt nem mondod komolyan – vettem el a fejemet rázva.

– Kiesni is lehet stílusosan, Major – mondta őszintén és letépte a jégkrém papírját, majd lazán a kukához sétált, és kidobta a szemetet. Szomorú mosollyal bólintottam a bölcs gondolatra, aztán megakadt a szemem egy kisfiún, aki az anyukájával sétált.

– Nem érted, hogy nem eladó??? – kérdezte a nő idegesen, mire a gyerek egyre hangosabban kezdett el sírni. – A bácsi azt mondta, hogy a jobb oldali közül bármelyikből választhatsz, de a bal oldali valami versenyhez tartozik – magyarázta. – Istenem, ne bőgjél már!!! – veszítette el a türelmét, miközben elhaladtak előttünk, mire a jégkrémem kicsomagolása közben megálltam a mozdulatban, és elkaptam a fejem abba az irányba, ahonnan jöttek.

Az árusok egymást érték a bódéjukkal, volt ott perec, csoki, jégkrém, üdítő és lufi. Sok lufi. Mindkét oldalon. Az egyik összefogott köteg a klasszikus mesefigurákat ábrázolta, a másik oldalon azonban egyszínű lufik voltak egy csokorba fogva. Mindegyikből egy. Világoszöld. Halvány rózsaszín. Piros. Arany. Szürke... Csakis az IOV-csapatok színei. És azt mondta a nő, hogy nem eladó.

– Rajmund – motyogtam, és szájtátva néztem a lufist, miközben a karommal felé hadonásztam. – Rajmund! – suttogtam elképedve. – A lufik! A lufik a megoldás.

– Mi? – kérdezte.

– A lufik – mutattam óvatosan. – Azok IOV-színű lufik. Ott a piros – közöltem, mire Rajmund odafordította a fejét, és a jégkrémje szélébe harapva felhúzta a szemöldökét.

– Basszus – mondta a fagyiba.

– Gyere – ragadtam meg a karját, és elhúztam.

Az árus maga előtt összefont karral állt, és az érkezésünkre végignézett rajtunk.

– Segíthetek? – kérdezte, nem árulva el magát. Biztos akart lenni a dolgában, hogy nem rontja el a rábízott feladatot.

– A piros lufit szeretnénk elkérni – szóltam a szemébe nézve.

– Miért? – tette fel a keresztkérdést utolsó próbálkozás gyanánt.

– Mert... – néztem végig magamon a piros melegítőmben. – Minket illet – feleltem egyszerűen. Az árus még egyszer utoljára összehúzott szemmel meredt rám, mintha csak meg akarna félemlíteni, aztán kedvesen elmosolyodott és a csokorhoz kapva megragadta a madzagokat, és felfelé pislogva nézni kezdte, hogy melyik lehet a pirosé. – Lehetne esetleg kevésbé feltűnően? – rökönyödtem meg, tudva, hogy a szürkék valahol a közelben vannak.

– Próbálom – dünnyögte az árus, aztán óvatosabban rángatva a luficsokrot sokkal finomabban kezdte el szétbontani, hogy kivegye közülük a pirosat. Eközben én FaceTime-on felhívtam Vivit, aki nem vette fel, úgyhogy megpróbáltam Dominikot.

– Megvan??? – vette fel köszönés nélkül, és a napsütéstől hunyorogva nézett a kamerába.

– Igen – mosolyodtam el. – Találkozzunk a kijáratnál.

– Jó. Valahogy kiszedem Vivit a csirkeólból – forgatta a fejét, feltehetőleg Vivit keresve.

– Hogy? – lepődtem meg.

– Hosszú... Jövünk – tette le.

– Parancsoljatok – adta át az árus a piros lufit, én pedig óvatosan elvettem.

– Köszönjük – mondtam boldogan, és el sem hittem, hogy megcsináltuk, amikor is Rajmund gondterhelten mellém lépett, és suttogva így szólt.

– A szürkék erre jönnek.

– Mi?

– Feltűnt nekik, hogy megálltunk itt, és most jönnek, gondolom megnézni, hogy mi van... – pillantott el a vállam felett, ellenőrizve, hogy a rivális csapat hol jár. Óvatosan hátrafordultam, és a mögöttem lévő plüsskínálat felett lestem feléjük. A négy szürke fiú a homlokát ráncolva igyekezett felénk, gyanakvón nézegetve az előttem álló Rajmundot, akire ráláttak az útról.

Azonnal kellett cselekednem, így hirtelen ötlettől vezérelve felhúztam a pulcsim alját, és bedugtam a lufit a hasamhoz, majd gondosan visszahajtottom rá a felsőmet, így rejtve el a feladat megoldását nem csak a vészesen közel járó szürkéktől, hanem a többi csapat elől is, akik közül időközben bizonyára sokan érkeztek meg az ökocentrumba, és messziről is kiszúrták volna nálam a lufit.

Rajmund visszatartott röhögéssel nézett a pulcsim alatt gömbölyödő lufira, mire megráztam a fejem.

– Nem volt jobb ötletem – magyarázkodtam. – Futás – tettem hozzá a plüssök felett látva, hogy a szürkék odaértek a bódéhoz, és egy „jó napot” köszöntéssel üdvözlik az árust.

Rajmund rögtön kapcsolt, és a kezemet megragadva húztunk el onnan.

– Most meg hová rohannak? – kérdezgették a szürkék egymástól. – Mit csináltak itt?

Vissza sem fordultunk, és mivel csak hátulról láttak minket elsietni, nem vették észre a hasamhoz rejtett lufit, de ez nem jelenti azt, hogy nem voltak nagyon közel a megoldáshoz. Mi azonban nem törődtünk velük, ahogyan mással sem, csak igyekeztünk a Viviékkel megbeszélt helyre, miközben a mindkét irányból sétálókkal teli kis úton szlalomozva kerülgettük az embereket a kijárat felé igyekezve. Rajmund ment előttem, és a kezét hátranyújtva fogta az enyémet maga mögött, úgy takarva engem mindenki elől.

– Elnézést, elnézést, bocsánat, köszönjük – szólt azoknak, akiket kikerültünk, akik közül többen furcsán néztek ránk, egy idősebb nő pedig szó szerint felháborodva vizslatta a (lufival) kitömött hasamat, mire Rajmund odaszólt neki.

– Nem én voltam – tagadta a fejét rázva. – De felnevelem becsülettel! – tette hozzá, mire a nő felháborodva, tátott szájjal nézett rám nem tagadva, hogy mit gondol rólam, mire hangosan felröhögtem, és akartam mondani valamiféle magyarázatot, de egyrészt a nevetéstől sem tudtam, másrészt Rajmund elrángatott onnan, és sietve kerülgettük tovább az embereket.

– Kösz, hogy nem hagysz cserben a lufigyerekemmel – szóltam előre Rajmundnak, aki vidáman nézett vissza rám a válla felett.

– Ez alap, Major – mosolyodott el, aztán kijáratot meglátva maga mellé húzott, és rohanni kezdtünk.

Vivi és Dominik már vártak ránk, és az érkezésünkre felpattantak az útszegélyről, amin addig ültek, majd meglepve néztek végig rajtunk.

– Mégis mennyi időt töltöttünk el itt? – kérdezte Vivi visszatartott nevetéssel nézve a lufit rejtő hasamra, és a telefonját felém tartva fotózni kezdett.

– Na jó, menjünk a kisbuszhoz, mindent elmesélünk – pillantgattam körbe gyanakvón, aztán a szervezőnk kíséretében (akinek bizonyára okoztunk némi fejtörést azzal, hogy odabent kettéváltunk, így nehezen tudott ránk figyelni, végül egész idő alatt a kijáratnál maradt) a kisbusz felé siettünk.

A narancssárga ruhás, mint valami fantom vagy árnyék, beszállt előre, mi pedig a kisbusz hátuljába, ahol végre kivettem a pulcsim alól a lufit.

– Ez meg micsoda? – kérdezte Dominik, mire elmeséltük az egészet úgy, ahogy volt. Vivi és Dominik érdeklődve hallgattak, aztán amikor végeztem, elismerően néztek a szemembe.

– Nem semmi – mondta Dominik, aztán Vivi gondolkodva megrázta a fejét.

– De nem értem. Honnan tudtad, hogy a lufi a megfejtés?

– Tényleg, Major, ezt én sem értem – szólt Rajmund.

– Egy kisfiú... – mondtam. – Szeretett volna lufit, pont előttem mentek el, és hallottam, hogy az anyukája mondja, ebből nem kaphat, mert egy versenyhez kell – avattam be őket.

– Úristen, ekkora szerencsét – mosolygott Vivi úgy, mint aki alig hiszi el.

– Tudom – mosolyodtam el megkönnyebbülve, aztán összevontam a szemöldökömet. – Viszont nem tudom, hogy mit jelent – néztem a kezemben fogott piros lufit.

– Hogy van a közelünkben egy gyilkos bohóc – közölte Dominik, a megjegyzésére pedig mind felnevettünk.

– Mutasd csak – kérte el Vivi, és a keze közt forgatva alaposan megnézte, aztán az ujjait mélyen belevájva kezdte összenyomni az ölében, miközben a gumi nyikorgó hangot hallatott a körme alatt.

– Mit csinálsz? – rázta ki a hangtól Rajmundot a hideg, és én is a nyakamat behúzva, résnyire összehúzott szemmel figyeltem a történéseket. Dominik jól bírta, ő az ülésen hátradőlve rezzenéstelen arccal nézte Vivit, ahogyan ki akarja durrantani a lufit.

– Hát... Ha nincs kívül semmi, akkor kizárásos alapon belül kell, hogy legyen – mondta, a következő pillanatban pedig a felfújt ballon kidurrant Vivi kezében, és az anyag szakadtan hullott az ölébe. Egy kis papírral együtt. – Na – vette fel, és kihajtogatva felolvasta az üzenet tartalmát. – Kilátó, Hortobágyi- halastó – mondta ki, mire a sofőr elindította a járművet, mi pedig mind a négyen boldogan éljenezve tapsoltunk.

A kisbusz tehát a Hortobágyi halastó felé tartott velünk, újra visszafelé a 33-as úton, és az ökocentrumról beszélgettünk.

– De most komolyan, mit kerestél a csirkeólban, Vivi? – nevettem megállás nélkül.

– Éppen a baromfiudvarnál voltunk, amikor megláttam az egyik csirke nyakában valamit – magyarázta. – És azt hittem, hogy a feladattal kapcsolatos... – mesélte. – Úgyhogy persze el akartam kapni. De elfutott előlem.

– És mi volt a nyakában? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs, mert pont, amikor sarokba szorítottam volna, Dominik szólt, hogy megvagytok a feladattal. Én meg ott álltam, terpeszben, lehajolva, két kézzel a csirke felé nyúlva, aminek a tekintetét mellesleg soha a büdös életben nem fogom elfelejteni, ahogy rám nézett, és akkor Dominik mondja, hogy mehetünk, mert megtaláltátok Tahi nyomát. Mondom, jó, de akkor én mégis mi a halált csinálok egy csirkeólban? – mesélte, én pedig megállás nélkül nevettem, amiért Felcser Vivi, akit az egész suli egy sznob, magamutogató ribancnak tart, szó nélkül bemászott a csirkék közé, mert azt hitte, a feladat úgy kívánja. Azt hiszem, mindenki nagyon félreismerte őt. Vagy azt hiszem, hogy igazából senki nem ismeri őt. – De a kérdésedre válaszolva nem tudtam meg, hogy mi volt a csirke nyakába kötve, de tuti nem a feladattal kapcsolatos. Ellenben csirkeszaros a cipőm talpa – magyarázta Vivi, amitől még jobban nevettem, és tovább hallgattam az ökocentrumos kalandokat.

A kisbusz a halastavi kisvasútnál tett ki minket, ahol kiszálltunk, és csodálkozva fordultunk körbe a helyszínen. A kora délutáni napsütésben olyan nyugalom és csend vett körül, amilyet korábban még talán sosem tapasztaltam. A természet hangjai minden irányból körbevettek minket, ott álltunk a mocsaras puszta kellős közepén, miközben madárénekek zengték be az egész környéket. Tahi azonban még mindig nem volt sehol.

– Nem hiszem el, hogy innen még elkirándult valamerre – közölte Rajmund megrökönyödve. – Konkrétan a világvégén vagyunk – magyarázta, aztán a kisvasút állomása felé mutatott. – Ott van valami!

A kisbusztól ellépve a vonatállomáshoz siettünk. Eközben a szervezőnk kiszállt az anyósülésről, és nem zavarva minket, távolabb megállva figyelte, hogy mit csinálunk. A kisvonat fedett megállóhelyére lépve a várakozóknak fennttartott asztalokon ásványvizes palackok és néhány energiaszelet volt kirakva, amikhez odasétálva elvettünk egy-egy darabot. Ezenkívül semmit nem találtunk, nem várt minket levél, blokk, boríték, rejtvény... Semmi. Csak néhány ásványvíz és az energiaszeletek.

– Jó, és most? – ivott bele Vivi a vizébe.

– Nem tudom, itt kellene lennie Tahinak, nem? – kérdezte Dominik.

– Vagy vége? Teljesítettük a feladatot? – bontottam ki én is egy ásványvizes palackot.

– Nem hinném – ingatta a fejét Rajmund. – Akkor itt lenne Tahi. Meg a főszervező is...

– Ez igaz – értett egyet Dominik, majd körbenézett a csendes környéken. Gyanúsan nem stimmelt valami.

– Szerintetek rossz helyen vagyunk? – kérdezte Vivi elgondolkodva.

– Nem, biztos, hogy nem. A kisbusz idehozott minket, ide voltak készítve a vizek és kaja is – mutatott Rajmund az asztalra. – Nekünk itt kell lennünk, csak azt nem tudom, hogy Tahi miért nincs itt, vagy miért nem hagyott legalább valami üzenetet... – túrt bele a hajába, kifésülve a homlokából a barna hajtincseit. – Valami nem stimm – gondolkodott ujjaival dobolva az ásványvizes palack oldalán, és a homlokát ráncolva megrázta a fejét. – Várjatok – emelte fel a kezét Rajmund. – Várjatok – ismételte meg, mintha eszébe jutott volna valami. – Mi volt a lufiban lévő papíron?

– Hortobágyi halastó – vonogatta a vállát Vivi, és kivette a zsebéből a cetlit, amit Rajmund elkért tőle, aztán kihajtogatta, és elvigyorodott.

– Nem. Itt az áll, hogy kilátó, Hortobágyi halastó – olvasta fel, majd velünk együtt körbefordult. – És itt marhára nincs kilátó – közölte.

Abban a pillanatban mindannyian előszedtük a telefonunkat, és őrültek módjára kezdtünk guglizni.

– Megvan – szóltam. – Találtam egyet. A Festetics Antal állomásnál ír egy kilátótornyot – mutattam fel a telefonomon a Google-térképet.

– Az lesz az – biccentett Rajmund. – Ott lesz Tahi.

– Akkor az tök jó, megvagyunk – bólogatott Vivi. – Csak meg kell várnunk a vonatot. Mikor jön?

– Nem tudjuk megvárni a vonatot – csóválta a fejét Dominik. – Nemrég ment el, két óra múlva indul legközelebb, addig viszont beérnek minket a többiek...

– Akkor...? – fintorgott Vivi, előre sejtve a választ.

– Akkor nincs más választásunk, mint gyalog a tanösvényen. Az egyenesen odavisz – nézegettem a térképet.

– Az sem véletlen, hogy itt várt minket egy csomó víz és energiaszelet. Tankoljatok fel belőle – tanácsolta Rajmund.

– Miért mondod ezt? – húzta el a száját Vivi. – Milyen messze van a kilátótorony?

– Jobb, ha csak annyit tudsz, hogy nincs közel – fojtottam el a nevetésemet kínosan, és eltettem a telefonomat.

A vonatállomás csendjében, a sínek mellett állva, az ösvény előtt próbáltunk lelkiekben felkészülni a ránk váró gyalogtúrára. A napsütésben levéve a pulcsimat a derekamra kötöttem, aztán a spagettipántos piros topomat megigazítva vártam a többiekre. Dominik a csuklójáról leszedve a hajgumiját hátrafogta a haját, mellette Vivi a szirteses tornazsákjába pakolt pluszvizet, és két vállára vette a csomagot, Rajmund pedig a pulcsiját a kezében fogva sétált elénk, és a napszemüveglencséje mögül nézett a ránk váró ösvényre, aztán hátrafordult hozzánk.

– Megvagytok?

– Mehetünk – felelte Dominik.

– Készen állok – biccentett Vivi.

– Indulhatunk – szóltam, és a csendes, kihalt területen lévő tanösvényre néztem. – Emlékeztek, amikor megérkeztünk, és az IOV-táborba gyalogolva azt mondtam, így kezdődnek a horrofilmek?

– Aha.

– Tévedtem. Pont így kezdődnek – röhögtem el magam a gyalogútra lépve, aminek egyik oldalát víz szegélyezte, a másik oldalát pedig magas fű, ami mögött a végtelen, mocsaras puszta terült el. A többiek szórakozottan bólintottak, miközben az esőzésektől sárossá vált ösvényen csúszkáltunk, úton a több kilométerre lévő kilátótorony felé. Gyalog. A Hortobágyon.

18.

A tanösvényen egymás mögött sétáltunk. Elöl Rajmund, mögötte én, utánam Vivi következett, leghátul pedig Dominik zárta a sort. Vagyis nem ő zárta, hanem a narancssárgába öltözött kísérőnk, aki tőlünk olyan száz méterre lemaradva jött utánunk, és felügyelt minket. A kitaposott ösvény időnként fahídon vezetett át egy-egy mocsarasabb szakaszon vagy tavon, aztán tovább folytattuk az utunkat, egyre beljebb haladva a hortobágyi halastavakon. Az utunkat végigkísérte a kisvasút sínje, ami a mellettünk húzódó víz túloldalán követte az ösvény vonalát. Vonatot azonban nem láttunk rajta.

– Szerintetek a bézsek valahol előttünk vannak? – kérdezte Vivi.

– Lehetséges – bólogattam, és hunyorogva néztem a tiszta égboltra a napszemüvegemen át, ahol a magasan álló nap ragyogóan sütött, egyetlen felhő sem takarta el.

– Ott egy megálló – szólt Rajmund elöl, mire a nyakunkat nyújtogatva néztünk arra.

Amióta elindultunk, már a második megállóhoz érkeztünk meg. A szervezők minden állomáson vizeket, gyümölcsöket és csokikat raktak ki az asztalokra, így odaérve kidobtuk az üres palackjainkat és papírjainkat, és kicseréltük újakra. Jólesett egy kicsit megpihenni az állomás árnyékában, mert az előző esti hűvös, esős idő ellenére a hortobágyi ösvényen, a tűző napon gyalogolva kifejezetten melegünk volt. A felsőm pántját félrehúzva megnéztem, hogy leégtem-e, és meglepve tapasztaltam, hogy kicsit piros a vállam. A többiek is elvoltak, Vivi egy gluténmentes müzliszeletnek örült, Dominik körbeforgolódva a tájról készített panorámafotót, Rajmund pedig az asztalon ülve ivott bele az ásványvizébe, és a megtett út felé bámulva merengett, amikor is megállt a kezében a palack, pont mielőtt újra a szájához emelte volna.

– Szerintem ideje indulnunk. Mondjuk, úgy most – ugrott le az asztaltól.

– Miért, mi van? – kérdezte Dominik.

– Ott jön egy csapat – kapta fel a vállára a tornazsákját, mi pedig rémülten néztünk visszafelé. A tanösvényen négy türkiz melegítőt láttunk felénk közeledni. Mögöttük nem sokkal pedig már ott voltak a világoskék lányok is.

– Basszus – kerekedett el Vivi szeme, és sietősen kapta össze ő is a tornazsákját. Ennyit a pihenőnkről.

– Futás – mondta Rajmund egyszerűen.

– Oké – bólogatott Vivi. – De lehet itt futni? – gondolkodott el. – Az nem tilos? – kérdezte.

– Ööö – mondtam a telefonomat elővéve, és megnyitottam a legutóbbi böngészési előzményt. – Azt írja, tilos szemetelni, hangoskodni, elvenni és elvinni bármit, zavarni az állatokat, inzultálni az élővilágot... Futásról nem ír – mondtam.

– Akkor hajrá – biccentett Vivi és szaladni kezdett, mi pedig követtük.

Az ösvényen rohanva a mögöttünk lévő szervező is futni kezdett utánunk, utána meg a türkiz csapat gyorsított be a saját szervezőjükkel, akiket nyilván be akart érni a világoskék lányok négyese, szóval láncreakciót indítottunk el a tanösvényen. A táv pedig nem volt rövid.

– Bír-já-tok? – kérdeztem futás közben, igyekezve beosztani az erőmet és nem sprintelni, amitől hamar kifulladok.  

– Igen – felelte Vivi, aki fegyelmezetten véve a levegőt, szigorúan maga elé nézve koncentrált. A fiúk is megvoltak, úgyhogy a következő megállóig végig futottunk, ahol is csak annyira álltunk meg, hogy az üres vizespalackunkat lecseréljük egy telire, aztán az arcunkba locsolva belőle, meg egy kicsit a nyakunkra is, futottunk tovább.

Magunk mögé visszanézve láttuk, hogy a türkizeket időközben megelőzték a világoskékek. Tőlük lemaradva pedig, az ösvényen messzebb további színes melegítőt viselő versenyzők tűntek fel. Egyre többen.

– Ha minden igaz, már csak egy megálló, és a toronynál vagyunk – törölte le Rajmund a homlokát az alkarjával.

– Akkor húzzunk bele – suttogtam futva, és félrekaptam a fejem, amikor a közelben felrepült egy vízimadár.

A tavak közti ösvényen egyre inkább ráláttunk a körülöttünk elterülő tavakra, és egyre több hídon keltünk át, ami a sáros földúton megtett tompa futólépéseink után hangos dübörgésnek hatott a vizeken átívelő átjárókon.

– Ott a torony! – mutatott előre Vivi, mire mind megpillantottuk a magas kilátót, ami ugyan még messzebb volt, de legalább célt adott, így aztán Rajmund, aki elöl futott, gyorsabb tempóra kapcsolt, amit követtünk és tartottunk is, nem maradva le tőle.

A kilátótorony egyre közelebb került, miközben a magas fű és víz közé szorított ösvényen futottunk beszélgetés nélkül, az egyenletes légzésünkre koncentrálva. A közelből felröppenő madarakra odakaptuk a fejünket.

– Kanalasgémek – közölte Vivi, mire halkan elnevettem magam, amiért a tanulókártyákból ezt így csípőből megjegyezte futás közben, aztán hátrapillantottam. A világoskékek sprintelni kezdtek, és egyre közelebb kerültek hozzánk.

– Oké, gyorsabban – mondtam Rajmundnak, aki szó nélkül bólintott, és növelte a sebességét, miközben a sneakerse alatt csak úgy csapódott fel a sár. A piros melegítőnadrágjának hátulja csupa sárfolt és pötty volt, ahogyan én is úgy általában, mert a Rajmund által felvert latyak nagy része rajtam landolt, tekintve, hogy én futottam utána.

De nem számított, csak rohantunk a tanösvényen, át a mocsáron és vizen, egyenesen a kilátó felé, nyomunkban a többi csapattal.

Az utolsó vonatállomáshoz érve lassítás nélkül rohantunk tovább, egyenesen a mögötte lévő kilátótorony felé, aminek a tetején a tanárok néztek ki. Ott volt Tahi is, de nem tudtunk vele foglalkozni, mert a torony előtt ott állt Róbert narancssárga ruhában, és az érkezésünkre kiabálni kezdett.

– Gyerünk, gyerünk, a csapatkapitány menjen fel a tanáráért, a többi várja meg lent – ordította, mire Rajmund, Vivi és Dominik megálltak, és lehajolva, térdükre támaszkodva fújták ki magukat, aggódva pillantva felfelé, miközben én tartva a lendületet a torony lépcsőjére felugorva kettesével szedtem a fokokat, és ész nélkül rohantam felfelé. – Gyerünk, a csapatkapitányok felmennek a tanárukért, akkor van vége – kiáltotta Róbert most már a mögöttünk érkező csapatoknak, én azonban nem figyeltem, csak a kanyarban megkapaszkodva a fakorlátba, immáron hármasával szedve a lépcsőfokokat, felrohantam a kilátó tetejére.

Ahol a tanárok remek hangulatban ácsorogtak és biztatóan néztek rám, amikor is lihegve, az oldalamat fogva felértem a kilátótorony tetejére, és Tahi felé nyújtottam a kezem.

– Megvan – fújtattam a levegőt kapkodva. A tanár büszkén nézve rám bólintott, és elfojtva a mosolyát felém lépett, majd mindketten elindultunk a lépcsőn lefelé. Az érkező világoskék csapatkapitány kis híján fellökött minket, olyan hévvel érkezett fel utánunk, két karját kinyújtva, hogy feltartsa a mögötte jobbról-balról kerülni próbáló türkiz lányt.

A toronyból leérve Tahival együtt néztem Róbertre, aki biccentve felírt valamit a tabletjébe, majd elfordulva tőlünk a többi csapattal foglalkozott, akik folyamatosan érkeztek a toronyhoz. Otthagyva Róbertet a többiekhez sétáltunk, akik a kilátó mellett lévő füves pusztán ücsörögtek, és az érkezésünkre ránk néztek.

– Soha nem gondoltam volna, hogy ezt mondom, de... jó látni magát – közölte Rajmund egy fűszállal a szájában, és a napszemüvege mögül hunyorogva nézett a mellettem álló Tahira, aki vette a lapot, és bólintott.

– Én is örülök nektek. De mégis mi tartott ennyi ideig? – kérdezte a szemét forgatva, mire mind a négyen hőbörögve kezdtünk egyszerre magyarázni lufiról meg akváriumról, és sprintelésről a tanösvényen, nem beszélve a látogatóközpontról és a hídról... – Csak viccelek – tette fel a kezét Tahi védekezőn, amikor követni sem tudta a felé záporozó szemrehányásokat, miszerint mi egész nap őt kerestük, szó szerint mindenhol. – Viccelni próbáltam – magyarázkodott, mire mind megnyugodtunk, és megenyhült arccal néztünk a tanárra. – Tudtam, hogy rájöttök, merre járok – közölte. – Arra, mondjuk, én sem számítottam, hogy elsőnek, szóval ismét jár az extra dicséret, de jó lenne, ha nem bíznátok el magatokat... – folytatta a fogát szívva, a szavai hallatán pedig értetlenül néztünk össze.

– Mi? – kérdeztük.

– Ne bízzátok el magatokat – ismételte meg.

– Nem, nem ez – intett Dominik. – Elsők lettünk? – csodálkozott.

– Igen. Sára volt az első diák, aki felért a toronyba. És éppen időben, mielőtt magamtól ugrottam volna ki a toronyból, mert a sárgák tanára akkor már jó ideje beszélt zavarba ejtő részletességgel a vesekő eltávolításáról, megjegyzem, úgy, hogy erről senki nem kérdezte, szóval éppen időben jöttetek, már nem bírtam volna sokáig – magyarázta, mire kissé összezavarodva néztünk egymásra továbbra is annál a pontnál megakadva, hogy mi lettünk az elsők.

– Biztos, hogy nem ért be előttünk senki? – kérdezte Vivi.

– Nem, Sára volt az első – erősítette meg Tahi.

– És a bézsek? – toltam fel a napszemüvegemet a homlokomra.

– Még nem jöttek.

– Ó, a fenébe – fintorogtam, és a folyamatosan érkező négyesekre pillantottam, akik közül a csapatkapitányok egyre csak futottak felfelé a toronyba, hogy lehozzák a tanárukat.

Már a legtöbben megjöttek, és azok a csapatok is beértek, akikkel úgy viszonylag jóban voltunk, mint például az ezüst négyes vagy a sötétkékek, végül pedig már a pinkek is feltűntek az ösvényen, és sietve futottak a kilátó irányába. Andiék viszont még sehol nem voltak. A csapatok kifáradva és megkönnyebbülten ücsörögtek a fűben, már ott voltak a szürke fiúk, akik végül természetesen a távozásunkat követően megtalálták a lufit, és teljesítették a feladatot. Egyre többen értek a kilátóhoz megtalálva a tanárukat, ami után a csapatok a torony körül leülve egy-egy vizet vagy üdítőt kortyolgatva beszélgettek az élményekről, miközben sűrűn nyújtogatták a nyakukat a tanösvény irányába, azt figyelve, hogy kik jönnek. Merthogy már nem sok csapat hiányzott.

– Pszt – sziszegtem. – Panna!

– Sára! Sziasztok! – vett észre a pink melegítős kilencedikes, és a csapatától ellépve odajött hozzánk. – Hányadikok lettetek? Elsők? Gondolom, igen, mivel elsőként jöttetek ki a kapun. Komolyan azt hittük, kizárnak titeket, de aztán, amikor nem történt meg, sejtettük, hogy ha valakik, akkor ti tudjátok, mit kell csinálni, mondtam is Palkónak, hogy ők valamit tudnak, mármint a pirosak, jó suliból jöttek, nem véletlenül címvédők. De mi sajnos eléggé későn jöttünk rá, na nem annyira, mint tavaly a matek témazáróm harmadik feladatánál, amivel az egész időm elment, a többire meg csak hat percem maradt, képzelheted azt a kapkodást, amit leműveltem a végén – magyarázta, mire mind fáradtan néztünk rá.

– Panna... – vágtam közbe, legalábbis megpróbáltam.

– Úgyhogy biztos, hogy visszajövünk még ide, mert sajna nem volt idő rendesen szétnézni az ökocentrumban, de láttátok ti is a nyusziudvart? Hát komolyan, meg kell zabálni őket. Mármint nem szó szerint, jézusom, nem úgy értem, tudom, hogy vannak, akik esznek nyulat, de én nem, mondjuk a nagyapám igen, elég gyakran, szerintem gyerekkoromban a húsvétra kapott nyuszimmal is ez történt, Fifivel, de ha belegondolok, hogy a papa lehet, megette, akkor kikészülök, úgyhogy inkább mindig úgy gondolom, hogy Fifi elszökött, és talált egy jobb helyet...

– Panna, esetleg a bézsekkel nem találkoztatok a feladat alatt? Andiékkal? – szakítottam félbe Fifi meg a feltételezett megevése történetét.

– De, de, láttuk őket, pont az ökocentrumnál, a lufis feladatnál, összefutottunk velük a parkolóban, de nekik az volt az első, és azt mondták, brutálisan megcsúsztak időben, mert nem jöttek rá, vagy valami ilyesmi, és addigra már azok is odaértek, akik máshol kezdték a feladatot, mint például mi, mert mi a Kilenclyukú hídnál voltunk először, aztán mentünk a látogatóközpontba, onnan a centrumba, Andiék viszont meg még csak akkor végeztek ott, mikor nekik az volt az első helyszínük... – hadarta.

– Értem. Köszi – húztam el a számat, és egy „a fenébe” pillantással néztem össze a többiekkel.

Az ösvényen újabb csapat érkezett meg, a világosbarnák, így félrenézve számolgatni kezdtem a fűben ülők között.

– Már csak kettő hiányzik – jegyezte meg Dominik.

– Látom – húztam el a számat.

Nem volt meg az arany fiú négyes és Andiék. Mindenki más továbbjutott.

– Jön az utolsó kettő. Fej-fej mellett, ha jól látom – kiáltotta a sötétkékektől Jani, mire a kilátótorony tetején lévő két tanár buzdítva kezdett kiabálni a saját csapatának.

Mind a négyen feltápászkodtunk a fűből, úgy néztük a bennmaradásért folyó küzdelmet. A két csapat tényleg egymás mellett rohant az ösvényen, a melegítő színei összekeveredtek, és néha az arany, néha pedig a bézs volt előbb, de összességében a két csapat vegyült, és a drukkolást meghallva mindkét társaság felszívta magát, és utolsó erejével kezdett hajrázni.

– Gyerünk – suttogtam, halkan drukkolva, miközben láttam, hogy Keri bézs melegítője csupa sár, szemmel láthatóan többször is elesett, és a másik két fiú sem festett jobban. A csapatuk egyetlen sportolója, Andi hiába bírta a tempót és a fizikai megmérettetést, a fiúk tutira visszatartották.

– Hajrá! – kiabálta Vivi a szája előtt tölcsért formálva a kezéből, miközben a hangját könnyen elnyomta a többi csapat drukkja, akik mind az arany fiúk négyesének szurkoltak.

A két csapat érkezésére Róbert, ahogyan mindenki másnak is, előre odakiáltott, hogy a csapatkapitányokon dől el a vége, akiknek végül fel kell menni a tanárukért, így Andi elhagyta a három fiút, akik kifulladva estek össze a fűben, és hanyatt fekve nézték az eget, mellkasukon pihentetve a kezüket. Eközben Andi egy hajszállal az arany csapatkapitány előtt ért a kilátóhoz, és karjával megfogta a fagerendát, elállva az utat az arany fiú elől, majd lendületből felkanyarodott a lépcsőre, és hármasával, de talán négyesével is sikerült szednie a lépcsőfokokat, így egy pillanat alatt az első fordulóban találta magát.

– Ügyes vagy, menj, menj, menj!!! – sikoltoztunk Vivivel, Andi pedig újabbat fordult, és már ott is volt a következő szinten, ahol az arany fiú utánakapva megragadta a pulóverét, és megpróbálta hátrahúzni, mire az összes IOV-versenyző egy emberként hördült fel, Róbert pedig a gerendákon át felnézve azonnal felszólt, hogy ezt tilos. Az arany csapattag ekkor elengedte Andit, aki két karjával a lépcsőkorlát két oldalát fogva tartotta fel maga mögött az ellenfelét, aztán az utolsó fokon felugorva hangosan elkiáltotta magát, mielőtt összerogyott volna.

Továbbjuttatta a csapatát. Az arany négyes pedig kiesett. A torony előtt álló három fiú csalódottan nézett felfelé, ahol a társuk időközben felért a tanárukhoz, és lehajtott fejjel fújtatott a sprinteléstől kifulladva. Eközben Keri, Laci és Zétény a földről feltápászkodva, sárosan és fűfoltosan, átizzadt bézs melegítőben ölelkeztek össze, várva a negyedik társukat. Andi a tanárnőjükkel együtt komótosan és fáradtan érkezett le a toronyból, majd felénk pillantva egy kedves mosoly kíséretében intett, aztán átölelte a csapatát. Egy hajszálon múlt a kiesésük.

A jelenetet látva Róbert kért egy kis figyelmet, és miután az utolsó, immáron kiesett arany csapat tagja is leért a kilátóból a tanárukkal, a főszervező körbefordult, és a jelenlévőkhöz szólt.

– Az arany csapatnak véget ért az Iskolák Országos Versenye. A táborba visszaérve negyedórán belül elhagyják az élménytábor helyszínét – jelentette be, az arany fiúk pedig a fejüket rázva úgy, mint akik maguk sem hiszik, összetörten bámultak maguk elé. Mivel mind a négyen sportolónak tűntek, egészen biztos, hogy a feladatok közül valamelyik rejtvény hátráltatta őket, az ösvényt pedig sokkal később kezdték, és úgy érték be az utolsó métereken Andiékat. Ami azt illeti, majdnem sikerült is megelőzni és kiejteni őket. – Mindenki másnak folytatódik a verseny – köszörülte meg a torkát Róbert, kierőszakolva a csapatok figyelmét, akik mind szomorúan nézték a búcsúzó aranycsapatot, és pár biztató szót is szóltak feléjük. Úgy tűnt, őket sokan kedvelik, a kiesésük pedig többeket csüggedéssel töltött el. – Ne feledjétek, hamarosan új feladatok várnak rátok – folytatta Róbert. – Most pedig hamarosan érkezik a vonat, ami visszavisz bennünket a buszokig – közölte a jó hírt, vagyis azt, hogy nem gyalog megyünk vissza az ösvényen, mire a legtöbb csapat boldogan dőlt hátra a füvön, és várakozás közben kiélvezték a napsütésben a jól megérdemelt pihenésüket.

A főszervező bejelentését követően a bézsek azonnal odajöttek hozzánk.

– Mi volt veletek? – kérdeztük szinte egyszerre, utalva arra, hogy együtt léptünk ki elsőként a kapun, ők mégis majdnem kiestek a végén.

– Ne is mondjátok – sütötte le a szemét Andi. – Beszívtuk az ökocenteres feladatot, mi azzal kezdtük, de nem is tudom, mennyi időt töltöttünk ott – rázta meg a fejét.

– Legalább másfél órát – közölte Keri bosszúsan.

– Igen, azt mondta Panna, hogy találkoztatok a parkolóban, amikor ők már két feladaton túl voltak – sóhajtottam.

– Igen, ott ennyire megakadtunk, nem jöttünk rá a hülye lufira, úgyhogy így jártunk – mesélte Keri.

– Sajnálom – mondta Vivi szomorúan. – De legalább sikerült.

– Így van. Ez most nem sokon múlt – ismerte be Andi. – A végén rendesen meghajtott minket az arany csapat. Laci hányt is a tanösvényen...

– Jézusom, jól vagy? – kérdeztem aggódva. Még mindig elég sápadtnak tűnt.

– Aha, persze, csak nem bírom a futást – legyintett. – Meg a stresszt – gondolta át. – És a stresszes futást, na azt végképp – állapította meg.

– Jobbulást – mondtam.

– Kösz – mosolyodott el.

– Viszont nagyon szép volt a vége – dicsérte meg Dominik Andit, aki még mindig kipirultan bólintott a kilátótoronyba való felfutástól.

– Ja, úgy látszik, van annak is előnye, ha hét méter hosszú az ember lába. Több lépcsőfokot tud egyszerre átlépni. Vagy mindet – gondolkodott hangosan, a megjegyzésére pedig valamennyien elnevettük magunkat, és gratuláltunk nekik a bentmaradásukhoz.

– Andi, megtennéd, hogy csinálsz rólunk egy képet? – nyújtotta Vivi a telefonját felé.

– Persze – válaszolta úgy, mint akinek ez tényleg nem okoz gondot, aztán hátrált néhány lépést, hogy a fűben ülve mind benne legyünk, majd készített néhány fotót, amit odahozott megmutatni, felajánlva, hogy amennyiben nem jó, csinál nekünk újat.

A fotón öten ülünk egymás mellett a fűben, a teljes Szirtes-csapat. A kép jobb oldalán Dominik felhúzott térdein támaszkodik az alkarjával, az arcán sárpöttyökkel mered maga elé. Mellette Vivi féloldalas pózban, kihúzva magát, napszemüvegben néz bele a kamerába, és még ebben a sáros, kissé leharcolt állapotában is úgy nézett ki, mint akivel bárki azonnal cserélne. Középen Tahi ült a piros melegítőjében maga előtt összefont karral, és morcosan nézett. Vagy csak szokásosan. Attól függ. A tanár mellett én ülök törökülésben, és kissé félrebillentve a fejem, kimerülten pillantok a kamerába. A csoportképünkön Rajmund zárta a sort, aki a mellettem feküdt a fűben, fejét a combomnak támasztva, vagyis igazából a combomon tartva, és fel sem figyelt a fényképezésre, csak fekszik ott mellettem, és a feje fölé tartott telefonját nézi a napszemüveglencséje mögött hunyorogva.

Hiteles és nem mellesleg baromi őszinte kép lett, úgyhogy megköszöntük Andinak, majd Vivi el is küldte Kocsisnak néhány másik fotó kíséretében, amit a verseny közben készített. Csupa olyan képet, amin egyikünk sem szerepelt, csak a helyszín vagy egyéb érdekesség a feladatról. Amit magunkról készítettünk, mint például a hasamnál elrejtett lufi, vagy az ösvényen készült videók, esetleg a nálam lévő akváriumos felvétel, azokat nem küldtük el Kocsisnak, mert nem akartuk, hogy kiposztolja a suli oldalára vagy a saját Instájára. Volt, amit megtartottunk magunknak.

A kisvonat hamarosan megérkezett, így fáradtan feltápászkodva a földről felszálltunk az állomáson a szerelvényre, amin az IOV-osokon kívül csak néhány kiránduló család tartózkodott. A vonatot kibővítették a szervezők előzetes kérésére, így mindenki felfért rá, valamennyi csapat a kísérőtanárokkal együtt, a szervezők és az a néhány turista is, akik a környéken jártak.

Mi a nyitott kocsik közül a leghátsó legvégébe vonultunk, és Tahival együtt ültünk le, miközben a vonat elindult visszafelé. Azért valóban más volt így megtenni a távot, mint gyalog, vagy főleg, mint futva. A legtöbb versenyző letompultan, kifáradva, csendben utazott a vasúton, a tájat nézve bambultak, esetleg kamerázták, az arany csapat barátai pedig a fiúkat körbeülve vigasztalták őket, de hiába, mert vigasztalhatatlanok voltak. Nem erre az eredményre számítottak, és nem ezért jöttek. Nyerni akartak. Ahogy egyébként mindenki.

A nyitott kocsi ablakán kikönyökölve a kellemes menetszélben néztem csak úgy magam elé, amikor mindannyiunk telefonja egyszerre jelezte az értesítést. Kocsis bejelentette a továbbjutásunkat, és posztolta a fotókat.

Szirtes gimnázium új fotókat töltött fel. Két perccel ezelőtt.

„Breaking! Figyelem Szirtes Army! Most kaptam a hírt, hogy csapatunk első helyen végzett a mai versenynapon, ami azt jelenti, hogy nem csupán továbbjutottunk, de a Szirtes négyese elsőként teljesítette a nagyon összetett, komplex feladványt! Diáktársaitoknak a mai napon Tahi tanár úr nyomába kellett eredniük, és egy roppant leleményes feladatsorozatban kellett megtalálniuk a tanár urat. A feltöltött képeken látszik, hogy a megmérettetés lélegzetelállítóan gyönyörű környezetben zajlott, Sára, Vivi, Rajmund és Dominik pedig megcsinálták, megint megcsinálták, elsőként jutottak tovább, megtalálták Tahi tanár urat a kilátótoronyban, és a közös kép igazolja, hogy már együtt vannak. Nézzétek azokat a kimerült, fáradt tekinteteket, nézzétek a sáros ruhát, nézzétek, hogy min mehettek keresztül a továbbjutásért. És ne feledjük, elsők lettek! Büszke vagyok a csapatunkra, akikben senki, de senki nem bízott, ők viszont folyamatosan bizonyítják, hogy pontosan ott van a helyük, ahol most vannak. Szirtes-csapat! Le a kalappal előttetek. Kocsis igazgató"

A kommentek pedig özönleni kezdtek.

„Hámámegin továbbjutottak”

„Nebazz, megint elsők lettünk?”

„Hallod, ezek megnyerik, vagy mi a szar?”

„Attól azért marha messze vannak...”

„Mint Tahi a jókedvtől”

„XDDD”

„Jó, de ha nem is nyerik meg... Akkor is bent vannak még mindig”

„Nagy ügy, ez egy verseny, annyi a dolguk, hogy bennmaradjanak”

„Könnyen beszélsz otthon tespedve. Nézzed már meg milyen állapotban vannak a képen”

„Hát én se néznék ki jobban, ha Tahit kellett volna keresnem egész nap”

„Keresné a halál”

„Remélem keresi...”

„:DD”

„Sziasztok, mi volt a feladat?”

„Ott van Kocsis posztjában, olvassátok már el!!!”

„Tahi nyomában volt a feladat”

„Tahit kellett keresni több helyszínen”

„És megtalálták?”

„Meg”

„Hol volt?”

„Kocsis posztja szerint a kilátótoronyban”

„Miért várta Tahi egy toronyban, hogy kiszabadítsák?”

„Mer’ hercegnő”

„XDDDDDD”

„Úristen de röhögök”

„Végem van ember”

„Ezzel a beszólással megnyerted a kommentszekciót”

„Vagy az egész internetet”

„Hercegnő LOOOL”

„Hülye, ez volt a feladat. Ott várta a tanár a csapatot”

„Fú. De marha jók ezek a képek, tök szép helyeken jártak”

„Nem mondjátok, hogy még mindig bent vagyunk a versenyen?”

„Pedig de. Én komolyan azt hittem, hogy ez a négyes semeddig nem jut”

„Hát én is. Értitek, Rajmundot még nem csapták ki???”

„Ezen röhögök én is. Sehol egy balhéja? Tényleg?”

„Szerintem ami késik nem múlik...”

„Igazad lehet”

„Császtok, mi ez a gyász hangulat a képen, mindenki kábé a halálán van, mi történt, kiestünk?”

„Nem, továbbjutottunk, elsőként”

„És így örülnek? Bazz, milyen ha ezek szomorúak”

„Mondjuk elfáradtak, ahhoz mit szólsz?”

„Miben? Nyaralnak a Hortobágyon”

„Azért én a képüket elnézve nem gondolom, hogy olyan marhára nyaralnának. Tökre kivannak, nézd már meg. Kemény lehetett a feladat”

„Én is kilennék, ha Tahi ülne mellettem a képen”

„Szerintem csak szimplán kidőltek a versenytől. Rajmund fel sem néz, nézzétek már meg, ott fekszik a fotón”

„Amúgy ja, tényleg”

„Tudja valaki, hogy Sárának pontosan milyen a haja, mi a neve ennek a frizurának?”

„Igen bazz, számontartom...”

„A nevét nem tudom, de szerintem ilyen. LINK”

„Kösz”

„Várj itt van egy, amiban hullám is van. LINK”

„Húzzatok már innen csajoskodni a hajakkal, meg minden szarral, mi itt trollkodunk, utálkozunk, gúnyolódunk és röhögünk!”

„Jó, bocs, hogy élek”

„Többet ne forduljon elő”

„XDDDDD”

„:DDDD”

„Ettől a kommentszekciótól az égő csavart be engem”

„Gyere privátba a hajról dumálni, mert ezek itt rohadékok”

„Oké”

„Juj, ez tök jó ez a kilátótorony, a Kondás tónál van”

„Én is voltam már, szép hely”

„Halljátok, Tahi fejét kivágtam a képről, sokszorosítottam, és most az a hátterem. Száznegyvenszer fért rá. Száznegyven mérges Tahi fej.”

„Kérem!”

„Én is”

„Emberek, ma lesz KK???”

„Mi az a KK?”

„Kocsis konyhája. És lesz az Instáján este nyolckor”

„Mit főz ma?”

„Úgy tudom hortobágyi húsos palacsintát készít. Vett új kötényt is, mutatta storyban”

„Sziasztok, mi történt az IOV-on?”

„Nem értem egyeseknek miért olyan ROHADT NEHÉZ ELOLVASNI A POSZTOT MIELŐTT KOMMENTEL? Ott van feketén-fehéren, továbbjutottunk”

„Jólvanna, látom”

„De durva, még mindig versenyben vagyunk?”

„Aha. Buktam minden fogadást”

„Én is. Most komolyan, ki gondolta volna, hogy ez a négyes eljut BÁRMEDDIG?”

„Jaja. Érted, Felcser, meg Dominik, Sára, na és Rajmund...”

„Rajmundról le lehet szállni, ő lesz a férjem XD”

„Bocs, de a férjed Sára combján pihenteti a fejét a képen”

„Mi?”

„Hol?”

„Mi van?”

„Hallod, tényleg! Nagyítsátok!”

„AZTAKU”

„MIASZAR látom!”

„Ne képzeljetek bele többet, szerintem csak így kényelmes”

„Nekem is így lenne. Major Sára combján bármikor... :DD”

„Azt elhiszem”

„Tényleg úgy van a feje”

„Ettől a felfedezéstől megugattam a kutyámat”

„:D”

„Szerintem ez tök ártalmatlan, látszik, hogy kifáradtak, és ha vannak ilyen jóban, akkor simán haveri mozdulat, hogy ott a feje.”

„Ha neked ez simán haveri, akkor szeretnék a haverod lenni”

„XD”

„XDDDD”

„Nincs semmi gond ezzel a képpel. Amúgy esküszöm, még szimpi is rajta mindenki. Látszik, hogy beleadtak mindent”

„Még jó, hogy beleadnak mindent, Kocsis tök igazságtalanul választotta a sulink négy leginkompetensebb tanulóját arra a versenyre, amire mindenki jelentkezett. Ők négyen semmivel nem érdemelték ki, hogy ott legyenek, és nem hat meg egy sáros kép róluk, hogy hú de marhára odatették magukat, mert ez a minimum. Ott vannak, teljesítsenek, ez a dolguk”

„Azért szerintem ez így elég meredek. Mármint, ha jelentkeztek, és Kocsis őket választotta, akkor ők a csapatunk. Hogy van-e náluk jobb? Valószínű. De ők vannak ott, és ők próbálnak bennmaradni a sulinkért”

„Igazad lenne, ha nem jelentkezett volna náluk százszor jobb is, akik ezeket a feladatokat a kisujjukból is kiráznák, csak éppen nem ők vannak ott. Azért, mert ennek a négyesnek egy kis hortobágyi futkározás már erőn felüli teljesítmény, még nem fogom piedesztálra emelni őket, mert attól nem lett nehezebb a feladatuk, hogy nekik már kihívást jelent. Ment volna atléta, meg matekos, meg egy aktív táncos, esetleg egy infós. Az egy olyan csapat, amivel lenne esélyünk. Így ezek négyen csak csapkodnak a sekély vízben, ahol amúgy még mindenkinek leér a lába, de tapsoljuk meg őket, rohadt ügyesek, aha, hogyne”

„Nem értek egyet”

„Én igen.”

„Hát így átgondolva én is egyetértek”

„Engem is meggyőztél”

„Szerintem is igazad van. Sokkal jobbak is lehetnének ott”

„Már bocs, de Sára aktív táncosnak számít. Csak jelenleg nincs csapatban”

„Mert kicsapták”

„Nem ez a lényeg. Hanem, hogy aktív táncos, attól, hogy most nincs egyesületben”

„Tök mindegy, a kommentelőnek igaza van, gáz ez a négyes”

„Ja!”

„Szerintem is”

„Na, látom vitát szítottam. Én nem akartam meggyőzni senkit, csak elmondtam a véleményemet... Attól, hogy fáradtan ülnek a hortobágyi fűben, meg összesározták magukat, még nem lettek hirtelen az iskolánk büszkeségei, hanem még mindig azok, akik. Major Sára bepiáltatott valakit egy tánctáborban, az illető meg kórházba került, Pap Dominik verekedett egy szórakozóhelyen, Fehér Rajmund neve összeforrt a balhé szóval, és mindent IS tönkrevág, függetlenül attól, hogy a csajoknak valamiért imponál ez a rosszfiús imázs... És akkor ne is beszéljünk Felcser Vivienről, akiről tavaly nyáron csak olyan posztok keringtek, hogy melyik fesztiválon kivel kavart... Szép négyes, drukkoljunk nekik, sőt, rajongjunk értük, megérdemlik! Pfff.

„Hú, ez azért kemény monológ volt”

„Ja, a hozzászólásodat olvasva megkértem apámat, hogy öleljen meg”

„XD”

„Most ne vicceljük el légyszi, ez érdekes, amit írt”

„Oké, bocs, befejeztem. Apámat is elengedem”

„:DDDD”

„Durva amit írtál, de nagyon igaz”

„Szerintem... De ez csak az én véleményem, és nem kell egyetérteni velem. De szerintem ha igazad is van abban, amit leírtál, az IOV alatt ebből semmit nem lehetett eddig érzékelni. Mind a négyen tök normálisan versenyeznek, fel sem tűnne, hogy kikről van szó, ha nem tudnánk ezeket az előzményeket.”

„De tudjuk az előzményeket...”

„Mondjuk ez is igaz”

„Öcsém, tényleg vett Kocsis új kötényt. Milyen kis takaros benne. Vagy már másról beszélgetünk?”

A hozzászólások ezen pontján bezártam a kommentszekciót, és ahogyan a többiek, úgy én is eltettem a telefonomat.

Eleget láttunk belőle, úgyhogy némán néztünk ki a nyitott vonat ablakán, és menetszél kócolta hajunkat igazgatva figyeltük az elsuhanó tájat, ahol nemrégiben még a másik irányba futottunk úgy, mintha az életünk múlna rajta. És az múlt rajta? Nem, dehogy. De azért mi úgy tettünk.

Viszont úgy tűnt, a teljesítményünkkel nem tudunk mindenkit meggyőzni, mert mindig lesz, akinek bármit is nyújtunk, kevés, egyszerűen azért, mert erősebb az előítélete és az ellenszenve az irányunkban, amin nem hajlandó felülkerekedni. És ami a legviccesebb, hogy amit állított rólunk, az igaz. Úgy volt, ahogy írta a kommentelő. Egyikünk sem feddhetetlen.  Ezt pedig egy percig sem tagadtuk. A mi esetünkben egyáltalán nem arról van szó, hogy egy nagy globális félreértés áldozataiként teljesen ártatlanul arra várunk, hogy bebizonyosodjon az igazunk, és rájöjjenek az emberek, hogy hopp, az nem is úgy volt. Mert úgy volt. Nem tagadjuk, sosem tettük. Mi mind hibáztunk valamiben, mind a négyen elcsesztünk valamit, van, amelyikünk csak egyszer, van, amelyikünk többször, és van köztünk, aki folyamatosan. Ahogyan a kommentelő leírt minket, mi azok vagyunk. Nem hazudott, mi pedig nem cáfoljuk. Nem kitörölni akarjuk a múltat, mert azt már nem lehet. Mi csak magunk mögött akarjuk hagyni, és továbblépni. Mást nem szeretnénk. Hívhatjuk második esélynek, nevezhetjük tiszta lapnak, vagy beismerésnek, de még megbánásnak is. Teljesen mindegy. Csak hadd legyünk túl rajta. Ennyit akartunk. Továbblépni. Azonban, ahogyan a kommentelő is bebizonyította, mindig lesznek, akiket nem érdekel, hogy mi mit akarunk és mit teszünk meg azért, hogy ne ítéljenek el minket egy vagy több múltbéli szarság miatt. Valaki mindig eszünkbe fogja juttatni, és talán ez a dolog legnehezebb része, újra és újra szembenézni a múltbéli hibákkal, amik úgyis örökre kísértenek.

Talán a többiek is ugyanezen gondolkodtak sárosan, mocskosan és fáradtan utazva visszafelé a kisvasúton. Mindenki a saját gondolatmenetébe merülve hallgatott, és nézte a napsütötte mocsaras tájat, ahol a madarak szomjukat oltották a vízparton.

Legnagyobb meglepetésünkre Tahi hirtelen megszólalt, mire mind a tanár felé fordultunk, akinek leengedett kezében ott volt a telefonja, kijelzőjén a Szirtes posztjával.

– Ne olvassatok kommenteket – tanácsolta.

– Már túl vagyunk rajta – közölte Dominik unottan, mire Tahi sóhajtva a fejét ingatta.

– Ne csináljátok. Felesleges. Ők csak ítélkeznek – mutatta felénk a telefonját, egyértelműsítve, hogy kikre gondol, ha esetleg nem lenne világos. – Ti legalább próbálkoztok. És nem is akárhogy – tette hozzá.

– Köszönjük – néztem rá hálásan, és a többiek is elmosolyodtak a tanár szavait hallva.

– Ne nekem köszönjétek, hanem magatoknak. És tudom, hogy ti kemények vagytok, és azt is tudom, hogy sokat bírtok, ezt pedig nem itt a versenyen, hanem már előtte bizonyítottátok, de higgyétek el, végül mindenkit meg lehet törni. Ne hagyjátok magatokat, és ne adjátok meg ezt az örömöt senkinek... – mondta őszintén a rólunk írt hozzászólásokra reflektálva.

– Rendben – biccentettünk.

– Nincs hibátlan ember – vigasztalt minket. – Csak könnyebb máséval foglalkozni, mint a sajátunkéval szembenézni – mondta egyesével a szemünkbe nézve. – Ti viszont képesek voltatok rá. A múlt hánytorgatása helyett pedig inkább ezzel kellene foglalkoznia egyeseknek.... – rázta meg a fejét, aztán megköszörülte a torkát, jelezve, hogy ennyi volt az érzelgős része a dolognak, és sokkal hivatalosabb hangnemben folytatta. – Száz szónak is egy a vége, ne foglalkozzatok a hozzászólásokkal.

– Jó – biccentettünk.

– De akkor a tanár úr se – közölte Vivi, mire Tahi meglepetten nézett rá. – Mármint – fújt Vivi egy rágólufit. – Azért a tanár úr is kapja az ívet rendesen a posztok alatt...

– Ó, nem, azért a két eset nem ugyanaz – ingatta a fejét a tanár, mire érdeklődve néztünk rá, várva, hogy folytassa. – Én élvezem a rólam szóló kommenteket, aztán a hozzászólóval találkozunk szeptemberben. Majd akkor meglátja, hogy feleltet egy hercegnő – tervezte el a bosszúját a beszólásra, amit hallva akaratlanul is felröhögtünk. – A ti helyzetetek viszont merőben más. Nem sima trollkodás, hanem nálatok a kommentelők jó szokásukhoz híven olyannal kapcsolatban okoskodnak, amiről valójában fogalmuk sincsen és amihez egyáltalán nem értenek – magyarázta.

– Tudjuk, ez a Dunning–Kruger-hatás – közölte Rajmund, mire Tahi elkerekedett szemmel nézett rá.

– Te honnan tudsz ilyeneket? – kérdezte teljesen ledöbbenve.

– Szabadidőmben hipotéziseket olvasgatok – kamuzta, mi pedig megpróbáltuk elfojtani a nevetésünket, hogy ne áruljuk el. A tanár összehúzott szemmel, gyanúsan méregette.

– Hát, Fehér, a te szabadidődről mindent feltételezek, csak ezt nem, szóval ne próbálj meg hülyének nézni... – látott át rajta, mire Rajmund elröhögte magát, és elmondta, hogy az igazgató beszélt nekünk erről indulás előtt. – Akkor ezzel nem mondok újat, Kocsis igazgató jól felkészített benneteket – konstatálta Tahi elégedetten, aztán hozzátette. – Ha viszont ismeritek a hipotézist, akkor pontosan tudjátok, hogy ezt a versenyt az igazgató úr ismeri a legjobban, éppen ezért olyanokat küldött ide, akikről feltételezi, hogy a legtovább eljutnak a Szirtes diákjai közül. Azok pedig ti vagytok. És ott a pont – fejezte be.

Egyikünk sem mondta ki, de Tahi szavai egyfajta lelkifröccsként hatottak a lehúzó kommentek után, egyszerűen azért, mert jó érzés volt tudni, hogy valaki értékeli a teljesítményünket, és nem a régi szarságokkal foglalkozik, hogy újra és újra a fejünkre borítsa. A fizikatanár megnyilvánulása és állásfoglalása viszont visszabillentett minket oda, ahol lennünk kellett, és ahol egyébként voltunk. A hortobágyi kisvasút utolsó kocsijának utolsó ülésein, csapatfeladat első helyezettként. És ahogy Tahi mondta, ott a pont.

Visszafelé utazva a végállomás felé, a vonat monoton zakatolása közben Rajmund félig fekvő pozícióban, az ülésen lecsúszva figyelte a nyitott ablakon át az elsuhanó füves-mocsaras tájat. Dominik a telefonjával videózott, Vivi rágózva vizsgálgatta az ösvényen kissé leégett vállát, és a száját elhúzva állapította meg, hogy ott maradt a pólójának a nyoma, én pedig az ölembe fogott pulcsimról leszedtem a „CsK" feliratú kitűzőt.

– Tessék – nyújtottam Rajmund felé, aki elfordította a fejét az ablaktól, és meglepetten nézett rám.  

– Máris?

– Aha. Letelt. Négy napja ilyenkor kaptam – fújtam ki hosszasan a levegőt. – Most te jössz.

– Kösz – vette át mosolyogva, és feltűzte a pulcsijára. A Szirtes-csapatnak új kapitánya lett.

A kisvasút végállomásához érve az IOV-osok szedelőzködni kezdtek, mire mi is felkászálódtunk hátul, beálltunk az ülések közti folyosóra, arra várva, hogy leszálljunk. A sor végül megindult, mi pedig egymás után haladva, mocskosan, sárosan, és kifáradva lépkedtünk alig várva, hogy a táborhelyre érjünk és kipihenjük magunkat.

19.

Az IOV-élménytáborba visszatérve szinte mindenki bepunnyadt a fárasztó csapatfeladat után. Az arany csapat távoztával az egész táborhelyen csendespihenő-hangulat uralkodott, mindenki a szobájába vonult és netezett, filmet nézett, vagy egyszerűen csak bealudt.

Mi is így tettünk, azzal a különbséggel, hogy amíg a fiúk visszaérve azonnal elvonultak, mi Vivivel fürdés után elvittük a sáros cuccainkat meg a szennyesünket a mosókonyhába, és csak azután mentünk vissza a szobánkba, hogy otthagytuk a beindított mosógépeket, mondván, majd érte megyünk, ha lejárt. A szobába visszaérve Panna az ágyában fekve a fal felé fordulva aludt. A kezéből kiesett a telefonja, ami a párnájára zuhant, miközben a kijelzőn egy film jelenetei váltakoztak. Az érkezésünkre Andi hátrapillantott és intett egyet, majd visszafordulva belemerült a telefonjába, amin ő is nézett valamit. A szobába besütött a délutáni nap, aminek következtében az ablakon át beszűrődő fénycsíkban szálló por láthatóvá vált, ahogyan Vivi kirázta a párnáját, aztán lefeküdt, és telefonozni kezdett. Ahogyan én is. A szobában néma csend volt, mindenki bedugott füllel ejtőzött és nézett valamit a neten, miközben én fülesemet felvéve megtámasztottam a hátamat a párnán, és megnyitottam a galériámat. Az akváriumos videók közül kiválasztottam egy hosszabbat, amit én készítettem a fejem felett elúszó halakról, aztán megszerkesztettem, összevágtam, és egy passzoló zenét kiválasztva feltöltöttem a TikTokomra. Aztán a galériámban nézelődve még rákattintottam azokra a képekre és videókra, amiket Rajmund készített rólam az ökocentrumban, és megnéztem magam a felvételeken. Csak ekkor láttam meg, hogy amikor azt mondta, viselkedjek természetesen, akkor nem képeket, hanem videót csinált rólam, ami iszonyatosan vicces lett, és legalább ötször végignéztem, ahogyan folyamatosan instruálva végül kihozza belőlem azt az őszinte nevetést, ami az elmúlt napokban többször jellemzett, mint az utóbbi fél évben összesen. A videót nézve meg-megállítottam magamnál ott, amikor is az arcomhoz nyúlva eltakarom magam, és úgy nevetek, miközben a mögöttem lévő üveg visszatükröződésében látszik a telefonomat fogó Rajmund, ahogy szintén nevet.

– Sára – suttogta Vivi a fejem felett, mire a videó hatására még mindig vigyorogva néztem rá.

– Hm? – kérdeztem, félig letolva a fülemről a fülesemet.

– Lejárt a szárítógép – mondta a telefonján lévő időzítőt mutatva.

– Oké, menjünk – bólintottam, és felülve az ágyon előrehajoltam, hogy felvegyem a cipőmet.

A mosókonyhába éppen időben értünk, mert a gépünk valóban lejárt, és mások is vártak a használatára, tekintve, hogy a tanösvényen mindenki csupa sár lett.

– Bocs, már megyünk is – szabadkoztunk Vivivel, miközben kirángattuk a piros cuccainkat a szárítóból. A sötétbarna melegítőt viselő lányok addig türelmesen ácsorogtak a gépek mellett.

A meleg ruhákat a mosógépek melletti tartón hajtogattuk össze, aztán kirúgtuk magunk előtt az ajtót (mivel tele volt a kezünk), és visszaindultunk a házunk irányába. A táborban csend és nyugalom honolt, a kisházak ajtajai csukva voltak, amik mögött nagyrészt mindenki bealudt. Csak néhányan sétáltak a főépület felé papucsban, törölközővel a nyakukban, ők úszni mentek a medencébe, illetve egy-egy biliárdgolyó-lökés hangzott fel a játékterem irányából, ahol valakik a jelek szerint már elfoglalták az egyik asztalt.

Már majdnem a házunkhoz értünk, amikor is utánunk szóltak, mire meglepetten fordultunk vissza, és kérdőn néztünk a felénk siető narancssárga ruhásra, aki a kezét kitárva nyújtott valamit. Vagyis nem valamit, hanem egészen pontosan egy piros borítékot.

– Ez valami vicc, ugye? – kérdezte Vivi, akinek még valamennyire vizes volt a haja, mivel nem szárította meg hajmosás után, és konkrétan még nem értünk vissza olyan régen az előző feladatról, hogy megszáradjon magától. Egy mosásnyi idő óta voltunk újra a táborban. És máris új feladatot kaptunk. Marha jó.

A szervező nem reagált, hanem szó nélkül a kezembe nyomta a borítékot, aztán már el is sietett, amikor meglátta az egyik lila fiút, akit csakúgy, mint minket, pont elkapott az úton, és a kezébe nyomta a lila borítékot, aztán már tovább is ment. A srác, akivel tegnap este problémám volt a léghokiasztalnál, csak úgy, mint mi, teljesen lesokkolódva nézett a kezében tartott borítékra, aztán sietősen bement a házukba, hogy értesítse a csapattársait.

– Basszus – kapcsoltam elsőként, majd Vivivel együtt sietősen berontottam a házunkba, és ledobtuk a ruhánkat az ágyunkra.

A nem túl diszkrét érkezésünkre Andi felnézett a telefonjából, és kirántotta a füléből a fülhallgatóját.

– Mi történt? – kérdezte, én pedig csak felmutattam neki a borítékot, és már mentünk is ki Viviel a szemben lévő házhoz, hogy szóljunk a fiúknak.

– Ó, na ne már – hallottam Andi hangját mögülünk, aki felállt az ágyáról, és az ajtón kilépve a saját csapattársaihoz sietett.

Panna eközben még mindig az igazak álmát aludta az ágyában. Gondoltuk, őt majd felkeltik a pinkek, mi pedig már mentünk is a szemben lévő fiúkhoz, ahol a csukott ajtóhoz érve dörömböltünk egy darabig.

– Gyere! – kiáltotta ki egy idő után Rajmund rekedt hangon, mire résnyire kinyitottam az ajtót, és csak bedugtam a kezem a borítékkal együtt.

Alig öt másodperc múlva Rajmund kitárta előttem a bejárati ajtajukat, és a piros melegítőnadrágjában, vagyis összesen annyiban, félmeztelenül állt előttünk, miközben álmosan nézett ránk.

– Most szívattok, ugye? – dünnyögte a szemét megdörzsölve.

– Nem – fintorogtunk mindketten, mire Rajmund bólintott egyet, aztán mezítláb visszament a szoba hátuljába, és kómásan ököllel rávert a fürdőszobaajtóra. Odabentről hallottuk, ahogyan elzáródik a víz, és Dominik kikiabálva azt kérdezi, hogy mi az.

– Feladat – válaszolta Rajmund.

– Hülyéskedsz? – hangzott a tus alól a költői kérdés, amire Rajmund nem válaszolt, csak a szekrényéhez lépett, az ajtót kinyitva megragadta a pulcsijának az ujját, és egy határozott mozdulattal kirántotta, aztán fáradtan belebújt a felsőbe, úgy sétált felénk, és a tárva-nyitva lévő ajtón át kiment előttünk.

– Nincs rajtad cipő – jegyeztem meg, mire Rajmund unottan lenézett, felfogta a látottakat, és visszament a szobájukba. – Aludtál? – kérdeztem visszatartott nevetéssel.

– Aha – dörzsölte meg az arcát az ágyára ülve, és felhúzta a cipőjét, aztán újra kilépett az ajtón, ezúttal már nem mezítláb. Néhány percig álltunk a fiúk kisházának tornácán, és Dominikra vártunk, aki vizes hajjal, sietősen jött ki az ajtón.

– Itt vagyok – mondta, mire elindultunk a hátsó játszótéren lévő kilátóba.

Odafent egymással szemben, kört alkotva ültük körbe a borítékot, amit még mindig nem nyitottunk ki, mert valahogy egyikünknek sem fűlött hozzá a foga.

– Hát ez gyors volt – közölte Dominik a borítékot nézve.

– Legalább vártak volna holnapig – nyöszörgött Vivi felvéve a kapucniját a vizes hajára, és ásított egyet. Komolyan, még a rágózása is lassabb és tompább volt a megszokottnál, annyira kidőltünk a Tahi nyomában feladat alatt. Erre már itt is volt a következő.

– Akkor ezek szerint hiába voltunk elsők, megint ugrott a védettség – állapította meg Rajmund.

– Még nem biztos. Nézzük meg, hátha – nyúlt Vivi a borítékért, majd Rajmundnak adta, aki csapatkapitányként átvette és felbontotta.

– Nem védettség – mondta azonnal, ahogyan kihajtotta a levelet és átfutotta a sorokat, aztán hangosan felolvasta nekünk. – Kedves versenyzők! Hamarosan újabb feladat vár rátok. Döntsétek el, hogy a csapatotok mely két versenyzőjét külditek a megmérettetésre. A csapatkapitányok a vacsora kezdetekor adják le a választott neveket. A borítékban találtok egy kis segítséget a következő feladathoz.

Ennyi volt a levél, majd Rajmund a kezébe fogta a piros borítékot, óvatosan belenézett, és elsőnek egy fényképet vett ki belőle.

– Tanyaház – olvasta le a fotó hátoldaláról a ráfirkantott szöveget, aztán átadta a mellette ülő Vivinek, aki megnézte.

– Hát, ez nem árul zsákbamacskát, tényleg egy tanyaház fotója – jelentette ki, majd felém nyújtotta a fotót, amit átvettem, és én is szemügyre vettem. A képen egy tipikus, lapos tetős tanyaház volt látható a hortobágyi pusztában, a kertjében gémeskúttal. A vállamat megvonva adtam át Dominiknak a képet, miközben Rajmund kivett a borítékból egy kis alakú papírt, amin valami firka volt.

– Mi az? – kérdeztem.

– Szoba, konyha, fürdő, hátsó ajtó... – olvasta fel a homlokát ráncolva.

– Mutasd csak – kérte el Vivi. – Hé, ez a tanyaház tervrajza lesz – jelentette ki. – Nézzétek – tette le középre a kis lapot, amin vonalakkal volt behúzogatva az elrendezés, és az így kialakult rubrikákba kézzel írták be a helyiségek nevét. – Itt a gémeskút – mutatott a kis lapra. – Ez itt a kert – folytatta mellé téve a fényképet, amit időközben visszakapott Dominiktől.

– Jó, akkor van egy fotónk egy tanyaházról, meg egy rajzolt tervrajzunk a belsejéről – gondolkodott hangosan Dominik.

– Igen, valahogy úgy – biccentettem.

– És akkor...? – akadt meg Dominik.

– Hát... – töprengett Vivi, és átnézte a borítékot, hogy kaptunk-e még valamit benne. Nem, üres volt, csak a levelet, a fényképet és a rajzot kaptuk, semmi mást. – Hát ez lesz a feladat.

– Mi? – kérdezte Rajmund álmosan.

– Valami ezzel a házzal – tekergettem meg a fülpiercingjeim egyikét.

– Tényleg, Major? – nézett rám Rajmund pislogás nélkül, mire a saját megállapításomat végiggondolva felröhögtem, és bólintva felvettem a fotót.

– Igen, szerintem ezzel a házzal kapcsolatos a feladat – mondtam megállás nélkül nevetve, mire Rajmund is elröhögte magát. – Sőt. Megkockáztatom, hogy ennek a tervrajznak is van köze hozzá – mutattam a rajzra. – Nem lehet véletlen, hogy kaptunk egy ilyet – tetéztem, addigra pedig már mind a négyen a szemünket törölgetve nevettünk a kilátó tetején, amiért ennyire nyomon voltam. – Na de viccen kívül – komolyodtam el nagy nehezen. – Lehet, hogy meg kell keresnünk ezt a házat? – tippeltem.

– Én is gondoltam rá – mondta Dominik a fotót nézegetve.

– Akkor miért kaptuk meg a belső elrendezését? – kérdezte Rajmund.

– Jogos. Akkor a házban kell megtalálnunk valamit – vágta rá Vivi.

– Lehet – emeltem fel a kis firkált rajzot ellenőrizve, hogy nincs-e valami rejtett jelzés rajta. Nem volt semmi. – De nem túl egyszerű ez? – kérdeztem gyanakodva, mert valahogy pillanatok alatt kitaláltuk a feladatot, ami valamiért nem stimmelt. Nem olyan volt, mint a tanulókártyás, amit Dominik megfejtett, és nem is olyan volt, mint a gumikacsás, aminél összevissza tippelgettünk. Valami nem volt kerek ezzel a feladattal, de nem tudtam megfogalmazni, hogy mi. Inkább csak egy érzésem volt ezzel kapcsolatban, semmi konkrétum.

– Szerintem kiindulásnak nem rossz. Valami csavar aztán biztos lesz benne – gondolta át Dominik.

– Az tuti – bólogatott Vivi.

– De azért ebből több nem derül ki – ingatta a fejét Rajmund a képet és rajzot nézve.

– Nem – értett egyet Vivi. – Ház és a ház belső elrendezése – mondta. – Szerintem ebben nincs több, valamit elrejtenek a házban, az lesz a feladat.

– Jó, akkor egyetértünk abban, hogy holnap ehhez a tanyaházhoz viszik a versenyzőket, ahol valószínűleg meg kell találni valamit – foglalta össze Dominik.

– Azt még tegyük hozzá, hogy időre – szólt Rajmund.

– Aha, ez így nekem elfogadható – mondta Vivi is, majd mindhárman felém néztek, a megerősítésemre várva.

– Sára? – fürkészett Dominik.

– Jó, szerintem is lehet, hogy ez lesz – szóltam átgondolva, mert nekem sem volt jobb vagy más tippem. Csak valahogy azt éreztem, hogy ez így túl könnyű.

– Akkor döntsük el, hogy ki megy – tanácsolta Rajmund.

– Döntsük – értettünk egyet.

De ez nem ment annyira egyszerűen. Ugyanis abban, hogy feltehetőleg egy házban meg kell találni valamit, elméletileg mind ugyanannyira voltunk jók, mint amennyire rosszak. Nem volt köztünk senki, aki híresen jól tudna keresni, vagy ilyesmi, így igazából nem nagyon tudtunk mi alapján dönteni. A feltételezett feladat mindannyiunknak egyformán szólt, így aztán azt hamar elengedtük, hogy vajon kihez passzol leginkább, mert nem volt köztünk különbség. Így rámentünk arra, hogy ki mennyi feladaton vett már részt. De ezzel sem jutottunk nagyon előre, mert Dominik volt az egyetlen, aki még csak csapatfeladaton járt, Vivi, Rajmund és én is voltunk már a közös feladaton kívül, viszont a tanulókártyás feladatot, még ha a táboron belülről is, de Dominik fejtette meg, így aztán a madaras feladatot közösen Vivinek és Dominiknak tulajdonítottuk, mi meg Rajmunddal konkrétan ketten mentünk a gumikacsásra, szóval itt is egál lett. Ezek után megpróbáltunk párosokat alkotni, és az alapján dönteni, de semmire nem jutottunk, mert minden opcióra mindenki azt mondta, hogy neki megfelel. Felmerült, hogy megy a két fiú, megyünk mi Vivivel, megy Dominik és Vivi, megyek Rajmunddal, megyek Dominikkal... Minden verziót számításba vettünk, de nem tudtuk, hogy egyik páros mitől lenne jobb egy tanyaházban történő keresésen, mint a másik.

– Szerintem húzzunk – dobtam be végső tanácstalanságomban. 

Az ötletemmel mindenki egyetértett, úgyhogy Dominik lement a kilátó lépcsőjén, majd amikor visszatért, leült közénk, és a kezében fogott kitépett gazok közül négy erősebb fűszál kivételével mindent kifújt a tenyeréből, majd a maradék négyet addig tépkedte, amíg méretre nem igazította. Kettő hosszabb volt, kettő pedig látványosan rövidebb.

– Na jó – rejtette el a tenyerében úgy, hogy mind a négy fűszál tökéletesen azonosnak tűnt. – Azok mennek, akik a két rövidet húzzák. Rendben? – nézett körbe.

– Rendben – bólogattunk.

– Akkor. Lányok, kezdjétek – ajánlotta fel udvariasan, mire Vivi odanyúlt, és kihúzott egy fűszálat a négyből. Rövid volt. Vivi már biztosan résztvevője a tanyaházas feladatnak.

– Sára, te jössz – tartotta felém a kezét Dominik, amiből három fűszál állt ki. Ezekből pedig csak egy volt rövid. Én meg kihúztam.

– Ezt nem hiszem el – sütöttem le a szemem a rövid fűszálat tartva.

– Szép volt, Major – ingatta a fejét Rajmund, majd látva, hogy Vivivel a szánkat elhúzva nézünk össze, hozzátette. – Ha akartok újra húzni... – ajánlotta fel azonnal.

– Nem, dehogy – ellenkeztem. – Kihúztuk, megyünk.

– Így van – bólogatott Vivi. – Amúgy is akartam kérdezni, Sára, hogy nincs kedved holnap egy tanyára jönni velem megkeresni ezt-azt? – hülyülte el a dolgot.

– De – feleltem halálosan komolyan. – Tervben volt.

– Akkor jó – fojtotta el a nevetését, és oldalra pillantva felpattant, majd kivette a telefonját a zsebéből. – Megy le a nap! – jelentette be boldogan, aztán a kilátó tábor felőli oldalához ment, és a narancssárga égbolt alatt állva emelte fel a kezében tartott készüléket.

A fiúk is odaálltak Vivi mellé, és valamennyien a telefonjukkal vették a hortobágyi napnyugtát, miközben én a földön ülve az ölembe ejtett kezemben fogtam a tanyaház képét, és azt nézegettem.

– Gyere, Major, mert lemaradsz – szólt rám Rajmund a kezét nyújtva, mire visszatettem mindent a borítékba, zsebre gyűrtem, és mosolyogva megfogtam Rajmund kezét, hagyva, hogy felhúzzon.

A kilátó oldalához lépve Rajmund maga elé engedett, és miközben én a szélébe kapaszkodva néztem a végtelen róna mögött lenyugvó napot, addig Rajmund mögöttem állva fél karjával előrenyúlt, felemelte előttem a telefonját, és beindította a felvételt.

– Nem zavarok így...? – suttogta a fülembe a hátam mögül, amitől a nyakamon végigszaladt a hideg, és a fejemet ingatva igyekeztem normális választ adni.

– Nem, de ne fogjam én? – ajánlottam fel, hogy átveszem a telefonját, ha úgy esetleg kényelmesebb neki.

– Nem, kösz, jó így – felelte halkan, előttem tartva a telefont, aminek a kijelzőjén pörgött a felvétel másodpercszámlálója, én pedig nagyon koncentráltam, hogy ne vigyorogjak megállás nélkül, vagy legalábbis ne látványosan, a horizonton lenyugvó napot nézve.

– Hát ez bámulatos volt – lökte el magát Vivi a korláttól, és rágózva pillantott felénk, pont mikor kitértem Rajmund elől oldalra.

– Tényleg az volt – értettem egyet, Vivi pedig elfojtott mosollyal nyugtázott valamit, aztán a lépcső felé indult. – Menjünk vacsorázni.

Az étkezőbe érve mi a svédasztalhoz léptünk, Rajmund pedig az adminisztrációs asztalnál ülő szervezőhöz készült, hogy felírasson minket a következő feladatra.

– Biztosak vagytok benne, hogy ti mentek? – kérdezte utoljára.

– Mi húztuk a rövidebbet, ez így fair. Megyünk a feladatra – erősködött Vivi, és én is egyetértettem vele.

– Rendben – konstatálta Rajmund, aztán elment ahhoz az asztalhoz, ahol a csapatkapitányok várakoztak arra, hogy sorra kerüljenek.

– Mit eszel? – kérdeztem Vivit, aki a konyhástól megkapta a külön tálcáját.

– Úgy látom... – pillantott a tányérjára –, gluténmentes sajtos tészta és... GM linzer!  – lelkesedett, én pedig mosolyogva bólintottam, aztán felemeltem az egyik fedőt, hogy benézzek alá, és szedtem magamnak belőle.

Az asztalhoz érve helyet foglaltunk, és megvártuk Rajmundot is a kezdéssel, majd amikor leült hozzánk és maga elé vette a tányérját, amin sült krumpli volt rántott sajttal, én szó nélkül előrenyúltam, és mielőtt kérte volna, odaadtam neki a ketchupös tubust.

– Kösz – mondta, és amíg a tubust fejjel lefelé fordítva megütögette az alját, a szája szélén megjelent egy apró, alig észrevehető mosolygödör.

– Szívesen – feleltem, miközben a villámmal feltekertem egy adag spagettit a tejszínes-gombás tésztámból, és szórakozottan fordultam körbe, a környező asztaloknál lévőket figyelve, akik közül a legtöbben a tanyaházas feladattal kapcsolatban diskuráltak egymással.

Voltak, akik ásós feladatot gyanítottak, szerintük azért kaptunk a házhoz belső térképet. Mások bújócskára tippeltek, bár ezt fogalmam sincs, hogy gondolták, mert nem tértek ki a részletekre. A világoskék lányok pedig a gémeskúttal kapcsolatos feladatot sejtettek, de amikor az egyikük észrevette, hogy nézem őket, szólt a többieknek, ezért sokkal halkabban folytatták. Azt, mondjuk, nem tudták, hogy szájról továbbra is le tudom olvasni, amiről beszélnek, de annyira nem is volt fontos, ők a kútból akartak felhúzni valamit, így értelmezték a feladatot.

– Mit tudunk? – hajolt hozzám Vivi, és megpróbált arra nézni, amerre én, hogy lássa, éppen mit figyelek.

– Semmit, megy a spekuláció úgy általánosságban, de nincs konkrétum, csak tippek – feleltem.

– Sára, áruld már el, hogy tudsz így szájról olvasni? Nagyon durva – nézett Dominik ámulva.

– Az öcsém siket – mondtam a tésztámat rátekerve a villámra, a többiek pedig érdeklődve hallgattak. – Így aztán egész életemben fontos szerepet töltött be az artikuláció, a szájról olvasás és az arcmimika – tettem hozzá.

– Á, értem – bólintott Dominik, és látszott rajta, hogy érdekli a téma. – Jelelni is tudsz?

– Igen – feleltem.

– Az öcséd? – szólt bele Vivi meglepetten.

– Aha.

– Az az öcséd volt, akivel videóztál? – kérdezte elkerekedett szemmel.

– Igen – mondtam furán, mert nem értettem, ebben mi a meglepő.

– Basszus, én azt hittem, a barátoddal beszélsz – köhintette kínosan.

– Mi? Nem, nem – ingattam a fejem. – Nekem... nincs barátom – mondtam ki egyszerűen, majd hirtelen mind Rajmund irányába pillantottunk, aki túlságosan benyomta a ketchupös tubus oldalát, aminek következtében az egész krumplijára ráömlött a szósz.

– Semmi gond, így akartam – legyintett a tiszta ketchupös tányérjára, aztán Vivire nézett, akivel egymásra meresztgették a szemüket. Úgy tűnt, némán, csupán szemkontaktussal beszélnek meg valamit. Érdeklődve figyeltem a jelenetüket, amikor Dominik hozzám szólt, ezért elkaptam a tekintetem róluk.

– Sára, engem régóta érdekel a jelelés – nézett rám Dominik. – Esetleg tudnál segíteni a tanulásban?

– Hogyne, bármikor – mondtam igent örömmel, mert szívügyem, hogy a hallók és siketek közti kommunikáció könnyebb legyen, éppen ezért azt a tudást, amivel rendelkezem, bármikor szívesen megosztom bárkivel.

– Tök jó – bólintott Dominik. – Ilyen alap dolgokat szeretnék elsajátítani, mint szia, hogy vagy, igyunk egy sört... Csak a legfontosabbak – közölte, mire hangosan felnevettem.

– Oké, persze – ígértem meg.

– Köszi! – mosolyodott el, és látszott rajta, hogy nagyon lelkes. – Mi a köszi? – kérdezte, mire eljeleltem neki. Dominik egymás után többször megismételte a mozdulatomat, így realizálta, aztán kicserélte az üres tányérját a somlói galuskájával, és enni kezdte.

Az asztalokon lévő telefonok mindegyikén felugrott az értesítés, amit az Instagram küldött arról, hogy Kocsis élőzik, így mindannyian felvettük a készülékünket, és rányomtunk. A következő pillanatban az igazgató kötényben üdvözölte a nézőit a konyhájában, és egy húsdaráló összeszerelésével bajlódott.

– Oké, mi történik? – kérdeztem visszatartott nevetéssel.

– Kocsis Konyhája, hortobágyi húsos palacsinta különkiadás – olvasta le Vivi a kijelzőjéről.

– Sok szeretettel köszöntöm a nézőket, amint láthatjátok, a nagy sikerre való tekintettel kezdetét vette az újabb KK-epizód, amiben elkészítjük a méltán híres húsos palacsintát a hortobágyi versenyen tartózkodó csapatunk tiszteletére – magyarázta Kocsis megigazítva magán a fehér kötényét, amin piros felirattal a Szirtes Army szerepelt, aztán a húsdarálót próbálta összerakni, amivel hangosan csattogott és zörgött, miközben a kommentelők olyanokat írtak, hogy „RIP mindenki, aki fülessel nézi”. – Na ezt össze is raktuk – állította fel Kocsis csörögve a húsdarálót a kitámasztott telefon előtti konyhapulton, majd hátrasétálva kinyitotta a hűtőt, és lehajolva kutatni kezdett. Na ezt nem kellett volna, mert a kommentek azonnal beindultak, és miközben az igazgató a darálni való húst kereste, a nézőinél elszabadult a pokol. Ilyen kommentek érkeztek:

„Mester, úgy látom hamarosan elfogy a vaj”

„Kocsis igazgató úr, csak nem borocska van a hűtőben?”

„Igazgató úr, lejár a sajtja!”

„Emberek, Kocsist elnyeli a hűtője”

„Bazz, Kocsis mindjárt Narniába ér”

„Az szekrény, te állat, nem hűtő”

„Ja XDDD”

„Papi, sok lesz a koleszterin, mi az ott oldalt, szalonna???”

„Nehogy villantson egy kőműves dekoltázst hajolgatás közben, mert itt halok meg”

„Igazgató úr menjen arrébb, nem látom mi van a tejföl mellett!”

A kommentek ezerrel pörögtek, nagyobbnál nagyobb hülyeségeket írtak a nézők, amikor is Kocsis végre kimászott a hűtőből és egy kis fémtálat fogva újra a kamera elé állt.

– Itt is van a hús, amit le fogunk darálni – dobálta be a felszeletelt darabokat a kamera előtt tartott daráló tetején, majd bekapcsolta a gépet, amitől mind a négyünk készüléke hangos darálózúgást adott, mire a többi asztalnál ülő versenyző felénk pillantott. Azonnal levettük a hangerőt, és ahogy láttuk a kommentek ordítozásából, a fülhallgatós nézők komoly sérüléseket szenvedtek Kocsis hirtelen darálásától. A cenzúrázatlan kommentek egyike sem túl szofisztikáltan fogalmazta meg érzéseit azzal kapcsolatban, hogy az igazgató beledarált a fülükbe. Kocsis a borzasztóan hangos gépet lefogva, ami így egész testében rázni kezdte, a homlokát ráncolva hajolt a telefonjához, és olvasgatni kezdte a kommenteket, aztán meglepett arccal kapcsolta ki a gépet. – Ó, elnézést kérek, hangos volt? – kérdezte. Hát erre sem egyszavas választ kapott. – Bocsánat, legközelebb előre jelezni fogom. – De közben úgy látom... Igen! – törölte meg a kezét a kötényben, és felkapta a kitámasztott telefont. – Közben úgy látom, hogy az IOV-ról is néznek minket, méghozzá a versenyzőink! Üdv nektek, Sára, Vivi, Rajmund és Domi. Mondjátok, jól vagytok? – kérdezte, miközben mind írtunk egy-egy kommentet. – Hogy? Ó, elnézést, Dominik nem szereti a becézést – kért elnézést Kocsis. – Jól vannak a versenyzőink, hála a jó égnek – olvasgatta, amiket írtunk neki. – És... Hogyan? Nocsak. A csapatunk tagjai azt írják, hogy máris megkapták a következő feladat értesítőjét. Igen, értem. Tehát a következő feladatra Felcser Vivien és Major Sára mennek. Ismétlem, Vivi és Sára mennek a feladatra – tudósított Kocsis azok alapján, amiket mi írtunk neki.

Közben néhányan, akik látták, hogy ott vagyunk, küldtek egy-egy „sok sikert”, meg „drukkolunk” kommentet. Úgy kábé hárman. A többiek lapítottak és csak figyelték a történéseket, az érkezésünkre, vagy inkább az észlelésünkre szinte leálltak a hozzászólások. Ahhoz már azért gerinc is kellene, hogy valaki úgy mondjon rólunk véleményt, hogy érezhetően jelen is vagyunk. Így szinte csak négyünk hozzászólásai jelentek meg Kocsis élőjében. Érdekes...

Az igazgató a beszámolónkat elolvasva mindent be is mondott a nézőinek, mintha ők nem látták volna ugyanúgy a kommentjeinket, de mindegy.

– Tehát csapatunk lányai holnap egy nagyon rejtélyes és különös feladatra készülnek, aminek fantázianeve csak annyi, hogy – mutatott a levegőbe sejtelmesen – „a tanyaház” – vázolta fel. – Kíváncsi vagyok – gondolkodott el, majd újra a telefonjára pillantott. – Igen, persze, ez érthető – olvasta el, amit írtunk neki, aztán így szólt. – A Hortobágyon tartózkodó Szirtes-csapat jelezte, hogy fáradtak, így elköszönnek az adástól. Teljesen érthető, a mai napon már végeztek első helyen, holnap pedig a jelek szerint újabb kihívás vár rájuk, így azt mondom, pihenjetek csak, megérdemlitek, mi pedig, a Szirtes Army, drukkolunk nektek, és veletek vagyunk! Aki így gondolja, küldjön egy szívet! – kérte Kocsis. Érkezett vagy hat. Kocsis egy „ez is több, mint a semmi” bólintással nyugtázta a hat szívecskét, aztán szentimentálisan nézve a kijelzőre ezúttal kizárólag hozzánk intézte a szavait. – Büszke vagyok rátok – mondta halálosan komolyan, aztán egy „na folytatódjon a KK” megjegyzéssel rácsapott a daráló oldalára, amitől újra megsüketült mindenki, a kommentekszekciót pedig elárasztották az „AÚÚÚÚÚÚ!!!” hozzászólások. Ezúttal azonban nem lehettünk biztosak abban, hogy ez nem direkt volt.

Az Insta-élőt kikapcsolva befejeztük a vacsoránkat, aztán az üres tálcáinkat visszavittük az ablakba, és átmentünk a boltíves átjárón át a játékterembe.

– Szabad az egyik biliárdasztal – állapította meg Vivi meglepetten.

– Mehet egy páros? – kérdezte Dominik.

– Persze – feleltem, aztán a zsebemre tettem a kezem, hogy ellenőrizzem, jól érzem-e a telefonom rezgését. Igen, az jelzett némán, úgyhogy előhalásztam, és kérdőn néztem a kijelzőre.

– Sára, leszel velem? – kiáltotta Vivi, miközben én összeráncoltam a szemöldököm a hívó nevére pillantva.

– Ööö. Most nem, ezt fel kell vennem... – dünnyögtem, és a kijárat felé siettem a kezemben tartott telómmal. Az ajtó éppen nyílt, és a lilák léptek be, akiknek véletlenül majdnem nekimentem, majd kikerülve őket kimentem.

Időközben besötétedett, és az ajtó mellett a falnál állva néztem, ahogyan a lepkék az étkező és a játékterem ablakának fényére rajzanak, miközben odabentről a csocsóbábuk pörgetésének hangját és a biliárdgolyók összeütközését szinte elnyomta a csapatok beszélgetése és nevetése.

– Szia, apu – vettem fel a telefont kimérten, és vártam, hogy vonal túlsó végén, kábé százhetvenöt kilométerrel arrébb apu válaszoljon.

– Sára... – köszöntött hűvösen. – Nem tudod, hogy hol van a biciklitároló kulcsa? – tért a lényegre, én pedig hirtelen kizökkentem a versenyből, a hortobágyi helyszínről, a színes melegítőt viselő csapatokból és az egész IOV-ból. Mert kellett a biciklitároló kulcsa.

– Az íróasztalom fiókjában van. Felülről a második – magyaráztam.

– Nézem – szólt apu, és hallottam, ahogyan benyit a szobámba, aminek a jelek szerint csukva volt az ajtaja, majd odalép az íróasztalomhoz. Hallottam, ahogyan kihúzza a fiókot, és matat a cuccaim között, félrerak valamit, valamivel pedig zörög. Kereste a kulcsot. Közben pedig egy árva büdös szót sem szólt. Jellemző.

A muskátlis ablak alatt a falnak döntöttem a hátamat, és türelmesen vártam, amíg apu kutat a biciklitároló kulcsa után, miközben direkt idegesen fújtatott, hogy tudjam, teher neki ez az egész.

– Megvan – szólalt meg végül, bár a csörgésből magamtól is rájöttem.

– Rendben – mondtam, aztán nem bírtam ki, és szemrehányón megjegyeztem. – Amúgy jól vagyok, kösz a kérdést... – dünnyögtem.

– Tudom, hogy jól vagy, anyád mondta.

– Ja, akkor neked már nem is kell megkérdezned – bólogattam.

– Ne szemtelenkedj, Sára – szólt rám azonnal ellentmondást nem tűrő hangon. 

– Nem szemtelenkedek, de négy napja itt vagyok, és csak a biciklitároló kulcsa miatt hívsz fel – vágtam a fejéhez.

– Mert nem találtam – érvelt.

– Ó, oké, akkor most már megvan, minden rendben.

– Ne dramatizáld túl a dolgokat. Ott vagy egy játékon a Hortobágyon, iskolatársakkal, kísérőtanárral meg felügyelőkkel, gondolom, minden rendben, de ha nem, akkor majd hívnak, és szokás szerint megyek érted...

– Szokás szerint – ismételtem meg sziszegve a fejemet rázva. – Mert olyan rohadt sokszor előfordult! – akadtam ki.

– Vigyázz a szádra. És mindegy, hogy sokszor vagy egyszer – közölte. – Nekem mindegy – ismételte.

– Jó. Hagyjuk.

– Szerintem is.

– Ha megvan a kulcs, akkor...

– Megvan – mondta.

– Szia, apu – köszöntem el, mire annyit felelt, hogy „szia, Sára”, és leraktuk. Dühösen néztem a kezemben fogott telefonomra, és megfordulva lehunyt szemmel dőltem az épületnek, homlokomat a hideg falnak támasztva, miközben elszámoltam magamban tízig. Aztán újra tízig. Majd a biztonság kedvéért még egyszer tízig. És csak ezután löktem el magam a játékterem oldalától, hogy visszamenjek a többiekhez.

Apu már fél éve így viselkedett velem. Vagyis így viselkedtünk egymással. Ő valahogy nem tudott túljutni azon, ami a tánctáborban történt, és nem csupán azért, mert ott volt a mentős-allergiás sztori, ami ugye ekkorává tette az egészet. Hanem egyszerűen benne megrendült valami velem kapcsolatban, valami helyrehozhatatlan történt azon az éjjelen, mert csalódott bennem, a lányában, akinek a táncversenyein mindig az első sorban kamerázva ült, és büszkén mutatta a felvételeket és eredményeket minden ismerősének és munkatársának, figyelmen kívül hagyva, hogy unják, és nem érdekli őket. Apu mindig büszke volt rám, mindig az érdekeimet tartotta szem előtt, hozott-vitt minden próbára, ha fújt, ha esett, ő vitt, mert hitt abban, hogy ez a jövőm, és hitt abban, hogy amit ennyire szeretek, abban támogatnia kell, és aznap éjjel, amikor szétesve látott a tánctábor hoteljének halljában, kirúgva, lefolyt sminkkel, piától bűzösen, jogosan kívánta a pokolba az egészet, és jogosan érezte magát elárulva és átverve. Mert a tetteim következménye a kirúgásom volt. És ezt felfogva akkor ott valami összetört benne, vagyis én törtem össze valamit benne, talán a szívét, nem tudom, de azóta elcsesződött az egész kapcsolatunk, és olyan távol kerültünk egymástól, amennyire csak két ember kerülhet. És még csak azt sem mondom, hogy nincs igaza. De. Csak nem tudok vele mit kezdeni. Fogalmam sincs, hogy hozom helyre valaha, vagy mi fedi be ezt a repedést, ami a kapcsolatunkban keletkezett. Lehet, hogy semmi. Lehet, hogy valami. Nem tudom. De addig is... Felhív, ha nem találja a biciklitároló kulcsát. Bocs, hogy megint nem tettem vissza a helyére.

A telefonomat elrakva vettem néhány mély lélegzetet a kora nyári, esti friss levegőn, aztán bementem a többiekhez.  

20.

Apu hívása után a játékterem nyüzsgő zajába visszaérve a társaságunkhoz léptem, akik a hátsó biliárdot és a mellette lévő ülőgarnitúrát foglalták el az asztallal együtt. Vivi, Dominik, Rajmund és az ezüstöktől Csanád párban biliárdoztak, körülöttük pedig az ezüst, a sötétkék és a bézs csapat tagjai figyelték a játékot, vagy nézték Andit és Kerit, ahogyan jengáznak. Az érkezésemre a csapatom tagjai felém pillantottak.

– Minden rendben? – kérdezte Dominik, aki azonnal észrevette, hogy feldúlt vagyok. 

– Persze – fújtattam legyintve, mire Vivi átadta a dákót a falnál álló Zéténynek, hogy lökjön helyette a bézs fiú, és Rajmunddal együtt odalépett hozzám. Látták rajtam, hogy valami nem stimmel, és nem hagyták annyiban. – Nem, nincs semmi, csak apámmal beszéltem.

– Látom, jól ment – ironizált Rajmund.

– Jobb nem is lehetne – bólogattam. – Vagy várjunk... De, csak jobb lehetne – javítottam ki magam. Mind a hárman úgy néztek rám, mint akik pontosan tudják, hogy mit érzek. – Éreztétek már úgy, hogy elszúrtatok valamit, amit szeretnétek jóvátenni, de a másik fél nem engedi, mert még mindig haragszik? – néztem rájuk tehetetlenül.

– Sokszor – biccentett Dominik.

– Mindig – tette hozzá Vivi.

– Egész életemben – bólintott Rajmund.

– Egyszerűen... – ingattam a fejem szomorúan. – Egyszerűen nem bírunk egymással. Én bocsánatot kértem, ő nem bocsát meg, ettől én ideges vagyok, mert hát próbáltam jóvá tenni, de nem nagyon lehet, ő viszont magasról tesz az erőfeszítéseimre, és csak azt fújja, hogy neki van joga haragudni még az eredeti dolog miatt, és én nem haragudhatok azért, mert ő haragszik, mert szerinte ő jogosan haragszik, és szerintem is, de már abbahagyhatná, mert totál kivagyok attól, hogy bármit teszek, nem számít, mert mindig visszakanyarodik oda, hogy akkor mi volt. És így megyünk körbe-körbe, szüntelenül ugyanazt fújva, és úgy érzem, ennek soha nem lesz vége – közöltem elfáradva még a gondolatmenettől is, mert fél év után már elfogyott az erőm apuval szemben. – Mindegy – ingattam a fejem, jelezve, hogy lezárom a témát, nem nyavalygok tovább.

– Ha szeretnél beszélni róla... – ajánlotta fel Dominik, mire mosolyogva a szemébe néztem.

– Kösz, de... inkább nem – ingattam a fejem.

– Biliárd? – próbálkozott Vivi.

– Később – mosolyogtam rá. – Most szerintem csak lehúznám a hangulatot... Inkább megyek, és elvonulok a nyomorommal együtt – közöltem, mire a többiek felröhögtek, aztán folytatták a biliárdozást, megígértetve velem, hogy beállok, amikor jobban vagyok.

Pár pillanatig néztem, ahogyan Vivi kezdőlökésként a fehér golyóval szétrobbantja a háromszög alakba rendezett színeseket, majd sóhajtva az ülőgarnitúrához léptem, ahol az asztalnál Andi és Keri játszottak. A kanapéra lehuppanva a lábaimat az asztal szélének támasztottam, véletlenül meglöktem, és a Jenga torony, amit a bézsek építettek, azonnal eldőlt. – Basszus, ne haragudjatok – grimaszoltam fájdalmasan, úgy, mint akinek már csak ez hiányzott.

– Semmi gond – mosolygott rám Andi. – Baj van? – vizslatott, miközben összerendezgette a faelemeket, hogy újra kezdjék a játékot, amit tönkretettem.

– Nem, semmi – erőltettem egy halvány vigyort az arcomra, aztán lehunytam szemem, és fejemet a kanapénak döntve próbáltam rendezni a gondolataimat, amikor is valaki meglökte a vállamat. A szememet résnyire kinyitva néztem fel, és Rajmundot láttam magam előtt, aki egy félliteres jeges teát tartott felém.

– Köszi – vettem el, mire Rajmund lehuppant mellém, és ugyanúgy, mint én, feltette a lábát az asztal szélének támasztva. Andiék Jenga tornya ekkor ismét ledőlt.

– Bocs – biccentett feléjük Rajmund.

– Lassan megszokjuk – intett Keri visszatartott röhögéssel. Rajmund figyelmen kívül hagyta a beszólást, és felém fordult.

– Chipset? – tartotta felém a nyitott zacskót, mire átgondolva a dolgot belenéztem, és kivettem belőle egy marékkal.

Egymás mellett csendben ülve figyeltük a játékterem nyüzsgését, ahogyan a csapattagok egymást váltották a különböző játékokban.

Vivi és Dominik folyamatosan biliárdoztak, úgy tűnt, egyelőre nem akad legyőzőjük, kihívójuk viszont annál inkább, így ők mindig játszottak, miközben az ellenfeleik állandóan cserélődtek. A mi társaságunkból, akik nem velük játszottak, az asztalunknál jengáztak Andiékkal, vagy az ezer darabos puzzle kirakásába próbáltak besegíteni, ami felett az ezüst lányok közül Angéla görnyedt. A kirakós doboza szerint a londoni Oxford streetet ábrázolja majd a puzzle, de egyelőre semmi nem rajzolódott még ki, csak egy piros emeletes busz részlete.  

Mi Rajmunddal továbbra is a lábunkkal támasztva az asztalt a kanapén ültünk és a többieket figyeltük, amikor is Rajmund hosszas hallgatás után felém pillantott.

– Vállalsz engem is? – kérdezte hirtelen.

– Mármint? – csodálkoztam el.

– A jelelésben... Megmutatnál egy-két dolgot?

– Komolyan? – lepődtem meg.

– Aha, tényleg – biccentett, én pedig összehúzott szemmel néztem rá, várva, hogy mi lesz ebből, aztán látva, hogy Rajmund velem szembe fordul a kanapén, a vállamat megvonva bólintottam.

– Oké, persze. Mit akarsz tudni? – fordultam én is felé, a fél lábamat magam alá húzva, de ehhez le kellett vennem az asztal széléről, a hirtelen mozdulattól pedig a Jenga torony ismét meginogott.

– Ne, ne, ne – fohászkodott Andi két karját a levegőben tartva, így próbálta óvni a tornyot, ami végül megmaradt. – Ó, de jó – sütötte le a szemét.

– Vigyáztam! – kiáltotta a szürke csapatból az egyik srác, ahogy elhaladva mellettünk ki akarta kerülni a szembejövőket, aminek következtében a térdével meglökte az asztalunkat, amin a torony ezúttal összedőlt. Andi és Keri unottan meredtek egymásra, aztán közös megegyezés alapján befejezték a próbálkozást a toronnyal, és inkább besegítettek a puzzle kirakásába.

– Szóval – fordult vissza felém Rajmund, én pedig felkészülve a tanítására, érdeklődve néztem a szemébe.

– Hogy van az, hogy sajnálom? – kérdezte. Rögtön megmutattam. – Oké – gondolkodott el. – Hogy van az, hogy sajnálom, amiért apád haragszik? 

– Mi? – nevettem fel őszintén.

– Ez hogy van? – kérdezte.

– Ezt nem fogom jelelni neked – ráztam meg a fejemet.

– Miért nem?

– Mert nem is akarod tudni, csak hülyülsz – mondtam.

– Ez nem igaz. Szeretném megtanulni.

– Nem szeretnéd – hadakoztam.

– Pocsék tanár vagy, Major – közölte, a megjegyzésén pedig újra felnevettem, és elgondolkodva néztem Rajmundra, akin őszintén látszott, hogy semmi sértő vagy bántó szándék nincs benne, és semmiképpen sem űz gúnyt a jelnyelvből, vagy ilyesmi, csupán a hangulatomat akarja egy kicsit jobbá tenni. Ezt pedig nagyon is értékeltem.

– Jó, nem bánom. Mi volt a mondat?

– Sajnálom, amiért apád haragszik – ismételte meg, én pedig elfojtva a mosolyomat, elkomolyodtam, és jelelni kezdtem. – Oké – mondta, amikor végeztem. – Hogy mutatod azt, hogy szerintem meg kellene bocsátania neked? – kérdezte, mire a szavaira hálásan bólintottam és folyamatosan jeleltem, Rajmund pedig türelmesen megvárta, hogy befejezzem, majd így szólt: – És az hogy van, hogy mindenki hülye, aki a fejedhez vágja a régi dolgokat?  Hogy undorítóak a volt csapattársaid, amiért ezt csinálták veled? – sorolta, mire visszatartott vigyorral jeleltem mindent, amit Rajmund mondott nekem. – És gyávák is – tette hozzá, én pedig az ölembe ejtve a kezem, lekötelezve néztem a szemébe.

– Köszönöm – suttogtam, mire Rajmund megrázta a fejét.

– Még nem végeztünk az órával, ne csald le – közölte, a megjegyzésére pedig újra felnevettem. – Eddig csak fel akartalak dobni...

– Észrevettem – vágtam rá. – És sikerült – tettem hozzá mosolyogva.

– Akkor örülök. Viszont most jön a tényleges tanulás.

– Rendben.

– Felkészültél, Major?

– Fel – bólintottam határozottan, és készen álltam, hogy megtanítsam Rajmundnak, amit szeretne tudni.

– Oké. Hogy mondod valakinek jelelve, hogy kedveled? – kérdezte.

– Mi? – lepődtem meg.

– Hogy kedvelsz valakit. Az hogy van? – húzta fel a szemöldökét.

– Ó. Ömm. Oké. Így – jeleltem, mire Rajmund megismételte a mozdulataimat. – Ez azt jelenti, hogy kedvellek – mondtam.

– Aha. És hogy van az, hogy tetszik a stílusod?

– Tetszik a stílusod? – kérdeztem vissza furcsán, magamban azon tűnődve, hogy ezeket még mindig nekem mondja, mint az előbb, amikor direkt lejeleltette velem azokat az üzeneteket, amiket nekem szánt, vagy ez most már tényleg tőlem független, és szeretné megtanulni jelelve?

– Igen. Azt hogy kell jelelni, hogy tetszik a stílusod? – ismételte meg.

– Ööö. Így – tanítottam meg kissé kiesve a szerepemből, miközben az agyam megállás nélkül kattogott. – Ezeket miért kérdezed? – érdeklődtem.

– Mert szeretnék tanulni – nézett a szemembe szórakozottan.

– És ez az első, amit tudni akarsz? Hogy kedvellek, és tetszik a stílusod...? – forgattam a szemem rosszallón.

– Mindenki ezzel kezdi, nem?

– Nem, általában az ábécével – vágtam rá.

– Hát mindegy, én ezeket akarom megtanulni elsőre.

– Jó – hagytam rá furán.

– Szóval – köszörülte meg a torkát. – Hogy mondod valakinek jelnyelven azt, hogy „szép vagy”?

– Így – jeleltem.

– Nem, várj – ingatta a fejét. – Legyen úgy, hogy nagyon szép vagy – variált.

– Tessék, itt van a nagyon is – tettem hozzá, miközben Rajmund a mozdulataimat figyelte.

– Nem, ez mégsem elég kifejező – gondolkodott hangosan. – Hogy jeleled azt, hogy „én hülye eddig észre sem vettem, hogy mennyire átkozottul szép vagy” – fogalmazta meg, mire hátrahőkölve megráztam a fejem.

– Ez így elég hosszú, maradjunk az előzőben – tanácsoltam. – Legyen csak a nagyon szép vagy.

– Legyen, bár ez így nem fedi a valóságot... – forgatta a szemét, én pedig jelelés közben furcsán néztem Rajmundra, elrejtve a mosolyomat, és folyamatosan azon kattogtam, hogy ezt most vajon nekem mondja, vagy tényleg csak úgy általánosságban kérdezi.

Azt hiszem, észrevette, hogy elbizonytalanodtam, és mosolyogva állta a tekintetem, sőt, kifejezetten szórakozottnak tűnt, ahogyan velem szemben ülve szenvtelenül nézte a jelelésemet, rám hagyva, hogy gondoljak erről, amit akarok. Látszott rajta, hogy élvezi a műsort, én pedig időközben befejeztem a jelelést, és feltűrtem a pulcsim ujját, miközben a tétlenné vált kezeimet nem tudtam hová tenni, ezért többször megigazítottam a fülbevalóimat.

– Jó – szólalt meg Rajmund némi hallgatás után. – Vicces, hogy zavarba jöttél.

– Mi? – lepődtem meg.

– Ez jön most. A „vicces, hogy zavarba jöttél” – ismételte. – Ezt hogy jeleled? – kérdezte a szemembe nézve, miközben visszatartotta a nevetését, nekem pedig azonnal leesett, hogy behúzott a csőbe, ezért gyilkos tekintettel néztem rá.

– Sehogy! – közöltem sziszegve, mire Rajmund addigra már nem bírta, és hangosan felröhögött. A fejemet rázva kaptam oldalra, és felmarkolva egy maréknyi puzzle-t, hozzávágtam, mire nevetés közben maga elé tette a kezét, így védve magát a rászóródó darabkáktól.

– Hé, az a busz kereke volt – szólt Angéla felnézve a kirakósból, és a bézsek is felénk pillantottak azt nézve, ahogyan Rajmundot dobálom.

– Ne már, Major, most mi van? – kérdezte Rajmund megállás nélkül nevetve, tenyerével felém nyúlva, hogy kivédje a repkedő puzzle-öket.

– Tudod, hogy mi van! – markoltam fel egy újabb adagot, és tovább hajigáltam felé.

– Na jó, elég ebből, tanárt váltok, ez diákkal szembeni erőszak, ki vagy rúgva – magyarázta röhögve, aztán elkapta a csuklómat, amitől feladtam, és mindkét öklömet felemelve hagytam, hogy kihulljanak a puzzle-darabkák a tenyeremből, miközben nevetve néztem Rajmund szemébe. A következő másodpercben pedig hirtelen kivágódott a játékterem ajtaja.

Rajmunddal együtt én is odakaptam a tekintetem, és meglepve néztünk a belépő Róbertre és a többi szervezőre, akik becsörtettek a helyiségbe, ahol azonnal megfagyott a levegő. Megálltak a csocsóbábuk, a dartsozók dobás közben ledermedtek, úgy néztek az irányukba, a biliárdozók pedig megmerevedve álltak az asztalok mellett, ahol az utolsó lökések golyói halkan gurultak szét a zöld felületen, és estek bele a lyukakba. Az unózók ledobták a kártyalapjaikat, és ezúttal nem számított, hogy kinél van a legerősebb vagy legszivatósabb lap, mert véget ért a parti. Róbert elégedetten konstatálta a szó szerint ledermedt versenyzőket, és ha levideózta volna ezt az állapotot, akkor valószínűleg ez lenne az egyik legjobb mannequin-challenge, amit valaha készítettek. De nem erről volt szó, Róbert nem ezért jött. Ez pedig pillanatokon belül ki is derült.

– Megkérném a feladatra jelentkező versenyzőket, hogy fáradjanak a kapuhoz! – kiáltotta el magát Róbert, mire a legtöbb versenyző elkerekedett szemmel nézett rá.

– Mikor? – kérdezte valaki a halvány rózsaszínektől.

– Mondjuk – pillantott Róbert a karórájára színpadiasan – most.

– Aztarohadt! – kiáltotta fel az egyik világoszöld fiú. És mind egyetértettünk vele.

Rajmund abban a pillanatban elengedte a csuklómat, és aggódva nézett rám.

– Éjszakai feladat – suttogta.

– Igen – bólogattam meglepetten, és Vivit kerestem a tekintetemmel, aki a biliárddákót fogva, széttárt karral állt tanácstalanul. Erre nem számítottunk.

Róbert bejelentése egy másodperc alatt okozott teljes felfordulást a játékteremben, a feladatra indulás hírére ugyanis a legtöbben rájöttek, hogy ezt bizony elnéztük. A holnap délelőtti időpont helyett ugyanis este indulunk a megmérettetésre, ez pedig merőben más kontextusba helyezett mindent. Főként a segítségül kapott képet és tervrajzot.

A zsebemből kivéve a borítékot, az izgalomtól és felgyülemlett adrenalintól kissé remegve húztam elő a házról kapott képet. Annyira tudtam, hogy valami nem stimmel... És ahogyan a napsütötte tanyaház fotóját nézegettem, rájöttem, hogy mi. Az, hogy a képen lévő, pusztában egyedül álló házikó azért tűnt kedvesnek és barátságosnak, mert a fotó nappal készült. Most viszont éjszaka van. És mi nem a megnyugtató napsütésben megyünk ebbe a házba. Hanem a sötétben.

– Ó, baszki – sütöttem le a szemem.

– Mi az? – kérdezte Rajmund azonnal.

– Ez... Ez bátorságpróba lesz – grimaszoltam tehetetlenül, miközben Vivi és Dominik is odaléptek hozzánk.

– Szerintetek mi ez az egész? – kérdezte Vivi idegesen rágózva.

– Hát... – néztem a borítékból kivett tervrajzra. – Mennyire vagy félős? – pillantottam rá.

– Attól függ... – felelte bizonytalanul. – Milyen helyzetben?

– Mondjuk egy éjszakai elhagyatott tanyaházban – mutattam fel a fotót.

– A fenébe, bátorságpróba! – jött rá azonnal, és a rágójával csattogtatva vette ki a képet a kezemből.

– Na, én megyek Tahiért... – szólt Dominik.

– Én meg a szervezőkhöz cserére – közölte Rajmund is, és mindkét fiú elsietett, mi pedig ott maradtunk a kanapé mellett Vivivel.

A terem egy pillanat alatt kiürült, minden játék úgy maradt félbehagyva, miközben a csapatok kinyomultak, hogy a kapuhoz siessenek, merthogy a most az nem öt vagy tíz percet jelentett, hanem azt, hogy azonnal menjen minden versenyző a kapuhoz.

– Gyerünk, piros csapat, mozgás, mozgás – tapsolt kettőt Róbert, amikor is a játékterem ajtajában visszanézett a kiürült helyiségre, és megpillantott minket Vivivel.

– Jövünk – dünnyögtem, visszagyűrve a zsebembe a feladat instrukcióit, aztán olyan lelkesen, mintha csak a fogamat húznák, vonszolni kezdtem magam a kijárat felé.

– Basszus, basszus, basszus – sziszegte Vivi megállás nélkül, és szívemből szólt, nekem is hasonló gondolatok cikáztak az agyamban.

A teremből kilépve a kapu felé indultunk, miközben összevissza forgattuk a fejünket Dominikot vagy Rajmundot keresve, de sehol nem láttuk őket. Riadtan kutattuk őket a tekintetünkkel, félve attól, hogy lekésnek rólunk, és el sem tudunk búcsúzni a feladat előtt, miközben megérkeztünk a kapu előtti területhez, ahol rövid időn belül másodszorra is hidegzuhany ért minket. Ugyanis a kettesével álló csapattagok mögött ácsorogva feltűnt, hogy a legtöbben nem lányokat küldenek erre a feladatra. Sem Andi, sem Panna nem volt a versenyzők között, a sötétkékektől is két fiú állt sorban, de még az ezüstök is úgy iratkoztak fel, hogy az egyetlen fiú, Csanád, résztvevője volt a feladatnak, így ők Angélával vegyespárosként vágtak neki az éjszakának. Marha jó. Egyedül mi voltunk Vivivel ketten lányok, plusz a világoskékek, akiknek a csapata összesen négy lányból állt, így értelemszerűen erre a feladatra két lányt jelöltek.

A világoskék lányok valószínűleg ugyanazt gondolták, mint mi, mert riadtan néztek körbe a többi páros között, megpróbálva felmérni az esélyeiket. Az arckifejezésük alapján nem taksálták túl jóra. Amúgy annyira mi sem.

– Itt vagyok – sietett oda hozzánk Rajmund.

– Sikerült a csere? – kérdezte Vivi reménykedve.

– Nem engedik – rázta meg a fejét Rajmund idegesen. – Megpróbáltam mindennel érvelni, de elhajtottak, nem lehet módosítani azt, ha egyszer már felírattunk valakit a feladatra – hadarta.

– Nem baj, megpróbáltuk – próbáltam nyugtatni, miközben idegesen a kapu irányába kaptam a fejem. A szervezők kinyitották.

– Istenem már... – toporzékolt Vivi kikészülve. – Hol vannak Tahiék? – fordult hátra.

– Ott jönnek – jegyeztem meg a lámpafény alatti két közeledő árnyékra pillantva. Dominik magas, vékony alkata, és a mellette caplató zömök, nagydarab fizikatanár sziluettje éles kontrasztot alkotott, ahogyan felénk siettek.

– Komolyan – ért oda a tanár a fejét ingatva, szemrehányón nézve Rajmundra és Dominikra. – Komolyan kikülditek a lányokat egy bátorságpróbára?

– Nem tudtuk – tette fel a kezét védekezőn Dominik.

– Tényleg nem volt semmi erre utaló jel – vettem a védelmembe a fiúkat azonnal, mert ugyanannyira voltak hibásak, amennyire mi Vivivel. Szóval semennyire. Egy szerencsétlen sorsolás eredménye volt a párosunk, semmi több. Pech, hogy ezzel a kiesés szélére sodródtunk, mert a sok fiúpáros mögött állva az esélyeink nem voltak túl jók.

– Ó, te jó ég – dörzsölte meg az arcát Tahi, amikor ő is felmérte a többi csapat összetételét, miközben a kapun már elkezdtek kiindulni az első versenyzők az elöl lévő szervezőket követve. – Kocsis igazgató mindnyájunkat seggbe rúg, ha kiesünk – szaladt ki a tanár száján, mire idegesen elröhögtük magunkat.

– Nem fogunk kiesni – ígértem meg. – Megcsináljuk – erősködtem, de még könnyen volt nagy a szám az élménytábor kerítésén belül, tökéletes biztonságban.

– Így van, megcsináljuk – biccentett Vivi, aki izgalmában elővette a zsebéből a dobozos rágót, és felpattintva a tetejét vagy tíz darabot szórt a szájába. Mind a négyen pislogás nélkül néztük, ahogyan megpróbálja összerágni, majd amikor észrevette magát, teli szájjal fordult hozzánk. – Khicsit ihzgulhok – magyarázta meg, mi pedig ráhagytuk, és újra összenéztünk.

– Figyeljetek – szólt Dominik Vivihez és hozzám, folyamatosan a kapu felé pillantva, amin már majdnem mindenki kiment. – Biztos vagyok benne, hogy mindent megtesztek a bennmaradásért, de tudnotok kell, hogy ha nem úgy alakul, az sem baj – nyugtatott minket előre, és úgy éreztem a szavaiból, hogy most nem igazán biztos a továbbjutásunkban. Dominik ideges mozdulattal fésülte hátra a haját, és folytatta. – Ha kiesünk, akkor kiesünk, megpróbáltátok – tette hozzá. – Viszont az közös hiba lesz, nem a tiétek, jó? Ez fontos.

– Így van – bólintott Rajmund is. – A francba, nekünk kellene most kimenni azon a kapun – közölte mérgesen, és sóhajtva megrázta a fejét, mint aki magát okolja a történtekért.

– Piros csapat, indulás! – kiáltott felénk Róbert.

– Jövünk – feleltük egyszerre Vivivel.

Dominik és Rajmund tehetetlen dühvel néztek maguk elé, és látványosan lelkibetegek lettek attól, hogy így alakult a dolog. Teljesen kikészültek, hogy nekünk kell kimennünk az éjszakai megmérettetésre, ami szinte száz százalék, hogy valamiféle bátorságpróba.

– Piros csapat, nem szólok még egyszer! – üvöltött ránk Róbert idegesen a kapuból, amin már minden feladatra induló versenyző kilépett a koromfekete pusztába.

– Mennünk kell! – lépett mellém Vivi a pulcsija alját megigazítva, aztán még egyszer végignéztünk az értünk aggódó csapatunk arcán. Tahi, Dominik és Rajmund nyugtalanul ácsorogtak egymás mellett, és tisztán látszott rajtuk, hogy bármelyikük menne helyettünk. De nem lehetett. Nekünk kellett Vivivel. Egy utolsót intettünk feléjük, aztán megfordulva futólépésben mentünk ki a kapun.

– Nézzétek a házrajzot, ami a borítékban volt! – kiabálták még utánunk mind a hárman, ezt követően Róbert és öt másik szervező becsukták mögöttünk az IOV-élménytábor bejáratát, majd lemaradva mögöttünk kísérni kezdtek minket.

21.

Elindultunk az éjszakai feladatra. Az utánunk gyalogló szervezők mögött az IOV-élménytábor egyre távolodott, és a zajai is egyre inkább elhaltak, ahogyan távolodtunk tőle. A fekete, csillagos égbolt alatt lépkedve a kitaposott gyalogösvényen fogalmunk sem volt, hogy mennyit megyünk még, vagy merre tartunk, csak mentünk előre a nem ismert úti célunk felé.

A versenyzők a sötétben bukdácsolva a telefonjuk elemlámpa funkciójával világították meg a göröngyös földutat a lábuk alatt, és hiába kérdezgették, hogy messze vagyunk-e még, nem kaptak rá érdemben választ, a szervezők szokásukhoz híven nem mondtak semmit.

– Jól vagy? – suttogtam Vivinek, aki némán gyalogolt mellettem.

– Kicsit izgulok. Te? – pillantott rám.

– Kicsit én is – ismertem be. – De inkább az ismeretlen miatt... Nem hiszem, hogy annyira para lesz... – gondolkodtam hangosan. – Vagy szerinted?

– Huszonnyolc diák gyalogol éjszaka a hortobágyi pusztában nagy valószínűség szerint egy elhagyatott tanyaházhoz. Ez már eleve úgy para, ahogy van – közölte.

– Ez igaz – nevettem fel halkan. – De még mindig jobb, mintha ez egyszemélyes feladat lenne.

– Az tuti – bólogatott rágózva. – A lényeg, hogy bármi lesz, maradjunk együtt.

– Rendben, ez jó terv – értettem egyet.

– És a legfontosabb. Ha véletlenül kinyúlok ijedtemben...

– Igen? – nevettem el magam.

– Akkor csinálj még rólam egy jó képet, légyszi, tudod, egy olyan „kapjátok be, én így néztem ki az utolsó pillanatomban” fotót az utálóimnak. Persze lehet beállított és filterezett is, a lényeg, hogy rajtad kívül más ne tudjon arról, hogy szerkesztett. Megoldható? – tervezgette.

– Természetesen – ígértem meg vigyorogva. – Mutasd magad, smink, haj rendben? – világítottam az arcába a telefonommal.

– Na? – kérdezte.

– Tökéletes. Bízhatsz bennem, ha úgy alakul, olyan képet csinálok rólad, amibe ők is belehalnak – hülyültem tovább.

– Ez rendes tőled – nevetett fel, aztán én is elröhögtem magam a sötétben gyalogolva.

– Amúgy... – tűnődtem el. – Sajnálom, hogy eddig nem ismertelek jobban. A verseny előtt. Mert tök jó fej vagy – mondtam őszintén.

– Köszönöm – nézett felém Vivi, és az elemlámpafényben halványan megvilágított arcán látszott, hogy mennyire megleptem a megjegyzéssel. – Ezt nem sűrűn mondják nekem – ismerte be. – Tudod... A bélyeg.

– Igen – bólintottam úgy, mint aki pontosan tudja, miről beszél. Mert hát pontosan tudtam is. Hasonló cipőben jártunk. – Kérdezhetek valamit? Ezzel kapcsolatban?

– Persze – felelte.

– Mi történt tavaly nyáron? Ami után így kikezdtek téged? A dolgaid miatt. Mármint... Nem igazán tudok semmi konkrétumot, én is csak hallottam ezt-azt, meg láttam pár lementett storyt, nyilván nem tudom az igazságot, meg ha nem akarsz beszélni róla, akkor nem is kell, csak... – próbálkoztam.

– Nem tudom – vágott közbe. – Vagyis… Tényleg nem tudom. Olyan szívesen megmagyaráznám, hogy mi történt, de a dolgoknak nincs mindig magyarázatuk. Az esetemben például nincs – mondta halkan, jól átgondolva a választ. – Ahhoz tudnám hasonlítani a történteket, mint amikor bokáig akarsz bemenni a vízbe, aztán véletlenül már térdig állsz benne, érzed, hogy ez így nem lesz jó, de akkor már ellepi a nyakadat, és mire ki akarnál úszni, mert bánod, hogy olyan mélyre mentél, addigra már elsodor a francba, és ennyi volt. Velem valami ilyesmi történt. Nyár elején összebarátkoztam néhány új arccal, velük kezdtem el lógni, nyár végére meg én lettem a világ ribanca az ismerőseim és sulitársaim szerint. És visszagondolva nem is voltam messze tőle. Jó, nyilván ez így erős, nem minden igaz, amit beszélnek rólam, de a legtöbb sajnos igen. És hidd el, átkozottul nem vagyok rá büszke. Tényleg nincs észszerű magyarázat a dolgokra, csak annyi, hogy nem volt kontroll, nem volt fék, és túltoltam mindent. A bulizást, a kavarást, a fesztiválokat, a feltöltött fotókat és videókat, amik tudom, hogy mennyire gázosak. De akkor nem érdekelt, csak élveztem, hogy mindent megtehetek, mert azt hittem, mindent megtehetek, és élveztem azt is, hogy sokan odavannak értem. Ki is használtam rendesen. Ezeket kár lenne tagadnom, mert így volt, bekattant valami az agyamba, és elvitt egy szar irányba. Ma már tudom, hogy mit szúrtam el vagy hol, és bár nem hibáztatok senkit, mert csak magamnak köszönhetek mindent, a biztonság kedvéért megszakítottam a kapcsolatot azokkal, akikkel végigbuliztam a tavaly nyarat. Szívás, hogy ezt ők nem vették jó néven és megutáltak, úgyhogy két szék közt a pad alá estem, mert így a régi ismerőseim megvetettek, az újak berágtak rám, én meg hirtelen egyedül maradtam egy halom kínos emlékkel és a neten keringő pletykákkal meg ítélettel a vállamon. Ennyi. Mondanám, hogy kinek a hibája volt, és olyan jó lenne ráverni másokra, de az a helyzet, hogy az egyetlen, aki tehet a történtekről, az itt sétál melletted – mutatott magára, én pedig hallgattam, és folyamatosan bólogattam, jelezve, hogy megértem, amit mond. – És tudom, hogy mit mondanak rólam, tudom, hogy miért mondják, tettem is érte eleget, hogy így legyen, de... Belefáradtam, hogy bebizonyítsam másoknak, megváltoztam. Úgysem számít. És már nem akarok nekik megmutatni semmit. Kizárólag magamnak akarok megfelelni. És mielőtt bárki azt mondaná erre, hogy az nem nehéz, megjegyzem, szerintem az a legnehezebb. Magunknak megfelelni.

– Ez pontosan így van – bólogattam, aztán szomorúan Vivire néztem. – Sajnálom, ami veled történt – szóltam őszintén.

– Köszi – biccentett. – Tudod, mit? Neked el is hiszem – pillantott rám őszintén. – Meg Rajmundnak és Dominiknak is.

– Igen, valahogy mind a négyünknek hasonlóan defektesen alakult az élete – állapítottam meg.

– Az biztos. Kocsis jól beletrafált. Vajon tudta előre, hogy jól fogunk működni? Így együtt? Csapatként? – kérdezte.

– Szerintem Kocsis az egyetlen, aki tudta – bólintottam. – A többi a Dunning-Kruger – gondoltam át.

– Jaja – nevetett fel, és miközben egymás mellett gyalogoltunk a buckás földúton, hátrapillantottam a vállam felett.

– Vivi – motyogtam a telefonommal magam mögé világítva.

– Hm?

– Szerinted... Mióta nincsenek mögöttünk a szervezők? – kérdeztem.

– Mi van??? – fordult hátra ő is elkerekedett szemmel.

És valóban, Róbert és a többi szervező eltűnt mögülünk, magunk maradtunk a magas fű közt vájt ösvényen gyalogolva.

– Baszki – suttogta Vivi riadtan.

– Mi van, csajok? – fordult hátra az előttünk gyalogló szürke melegítős srác.

– Eltűntek a szervezők mögülünk – mondtam egyszerűen. A fiúk a telefonjukkal világítottak a hátunk mögé, hogy megbizonyosodjanak róla, aztán amikor látták, hogy mögöttünk csak a feketeség van, a vállukat vonogatva fordultak vissza.

– Hé! – szólt rájuk Vivi, mire a szürkék komótosan néztek ránk. – Nem engednétek magatok elé itt az úton? – kérdezte fintorogva, mert nem érezte komfortosnak, hogy mi ketten gyalogolunk a sor végén. Ami azt illeti, tényleg elég ijesztő volt, úgyhogy én is kissé kiszolgáltatottan néztem a két szürke fiúra, hátha átlátják a helyzetet, és hajlanak a cserére.

– Nem – felelték egyszerre.

– Ne már, ez még nem is a feladat – mondta Vivi meglepetten, aki még ilyen szituációban nem találkozott össze a szürkékkel, csak nekem volt hozzájuk szerencsém Rajmunddal a gumikacsás esetnél.

– Honnan tudod, hogy ez még nem a feladat? – kérdezett vissza az egyik szürke srác.

– Onnan, hogy akkor már kérés nélkül is előttetek lennénk – vágta rá Vivi bosszúsan.

– Csak szeretnéd... – röhögtek össze.

– Majd figyelj, seggfejkém – vitatkozott Vivi, aztán maga előtt védekezőn összefonta a karját, úgy pillantgatott hátra minden szellőnél, ami megrázta körülöttünk a magas növényzetet.

Az előrébb gyaloglók semmit nem sejtettek abból, hogy hátul eltűntek a szervezők, csak mentek előre a kijelölt úton, az elöl lévő narancssárga ruhás vezetésével.

Ciripelések, huhogások és a puszta felől érkező neszezések közepette gyalogoltunk a hortobágyi éjszakában, a felettünk lévő tiszta égbolton pedig millió csillag ragyogott.

A közelből hirtelen mozgást hallottunk, mire Vivivel egymás kezét megragadva ugrottunk egyet, és rögtön odavilágítottunk a telefonunkkal, aztán a fűből felröppenő két madár árnyát meglátva zavartan röhögtünk össze. Konkrétan halálra rémültünk ott a sor végén magunkban, de mindegy.

A szürke fiúk kérdőn néztek vissza ránk, és lesajnálón forgatták a szemüket, aztán előrefordulva gyalogoltak tovább, mi pedig követtük őket. De már nem sokáig, mert hirtelen megállt a sor.

– Mi az? – kérdeztem a nyakamat nyújtogatva, és többen is kérdőn néztek össze.

– Az ezüst csapat velem jön, a többi itt várakozik – szólt elölről egy szervező, aki a csoportot vezette ez idáig. A telefonok elemlámpái mind az arcába világítottak, mire a narancssárga ruhás az ezüstökkel együtt továbbment egy letaposott gyalogúton.

– Itt? Itt kell várakoznunk? – nézett mindenki körbe. Először is, nem tudtuk, hogy hol vagyunk. Másodszor pedig... Egyszerűen ott hagytak minket a puszta közepén. A színes melegítőt viselő versenyzők összevissza forgolódtak a telefonjukkal maguk előtt, és próbálták felfogni, hogy ez tényleg megtörténik. Nem hibáztattam érte őket, elég szürreális élmény volt.

– Na jó, ez nagyon gáz – sétált oda hozzánk Keri Zéténnyel, és ijedten kapkodták a tekintetüket.

– Nekünk mondod? Mi jöttünk a sor végén – vágtam rá, miközben mellettem Vivi a telefonjával világította meg a rajzolt térképet, és azt tanulmányozta, ahogyan azt tanácsolták nekünk az indulás pillanatában.

– Hol van Róbert? – kérdezték Zétényék, amikor feltűnt nekik, hogy nincs ott velünk.

– Passz. Egy ideje nincs mögöttünk. Ahogy a többi szervező is eltűnt – közöltem.

– Na jó, persze – dünnyögte Keri. – Hallom a fülemben az igazgatónőm szavait. Menjél, Keri, az Iskolák Országos Versenyére... – magyarázta. – Jó kis feladatok lesznek ott, Keri – tette hozzá még mindig az igazgatóját imitálva. – Erre, hallod, itt állok éjjel a Hortobágy kellős közepén matekosként, és mindjárt összeszarom magam – közölte, mire akaratlanul is elnevettük magunkat. – Hol egy egyenlet, megoldom, de vigyenek már vissza innen – fokozta, mi pedig egyre jobban röhögtünk.

– Nyugi, nem kell félni – sétált oda hozzánk Jani a sötétkékektől, és megnyugtató próbált lenni, de a bézsek azonnal félbeszakították.

– Te könnyen beszélsz, futó vagy – szólt rá Keri. – De én matekosként itt halok meg, Zétény meg maximum németül próbál segítséget kérni – avatott be minket a csapatának erősségeibe.

– Igazából – röhögte Jani – én csak annyit akartam mondani, hogy az előbb elemlámpával körbevilágítottunk, és láttunk narancssárga ruhásokat a magas fűben – mondta. – Szóval nem hagytak itt minket magunkra – magyarázta halkan. – Csak ez már a feladat felvezetése. Tudjátok... A paráztatás. Wúúú – tartotta az álla alá a telefonjának elemlámpáját, amitől Keri és Zétény feszengeni kezdett. Jani azonnal kiröhögte őket, a következő pillanatban pedig földbe gyökerezett a lábunk, mert valahonnan, nem is olyan messziről, velőtrázó sikoly hangzott fel.

– Mi a... – nézett fel Vivi a rajzolt térképből.

– Ez is a felvezetés része??? – kérdezte Keri Janitól, aki eltűnődve átgondolta a kérdést, aztán megrázta a fejét.

– Nem, ez már az ezüstök bátorságpróbájáról jött – mondta szórakozottan. – Szerintem Angélát hallottuk – tette hozzá, Keri pedig mutató- és középső ujját a nyakára tette, és ellenőrizte a pulzusát. A hortobágyi éjszakát újabb üvöltés rázta meg, ezúttal egy fiú és egy lány hangját hallottuk. – Aha. Jól sejtettem. Angéla és Csanád ordítoznak... – biccentett.

– Vagy a hang alapján éppen ölik őket – pislogott falfehéren Keri.

– Az is lehet – röhögte el magát Jani. 

– Na jó, mondjátok, hogy még mindig egy iskolai versenyen vagyunk – suttogta Zétény megilletődve, amikor is újabb ordítást és sikoltást hallottunk valahonnan a magas fű mögötti területről. Bármit is csináltak az ezüst csapattal, az nem hangzott valami jól.

A többi csapat is bizonytalanul ácsorgott és nézett össze a sikolyok és kiabálások után. Persze a legtöbben nem merték bevallani, hogy félnek, főként, mert alig érkezett lány a feladatra, a fiúk meg nyilván próbálták egymás előtt is titkolni, hogy azért van egy kis cidrizés bennük, úgyhogy szinte csak a bézsek és a pink kilencedikes fiúk nem játszották meg magukat, ők nem titkolva az érzéseiket, minden neszre és hangra összerándultak. Mindenki más röhögéssel és hangoskodással palástolta a valódi reakcióit, miközben ott álltunk a pusztán, az éjszaka kellős közepén.

– Öt perc – néztem a telefonom kijelzőjére.

– Mi öt perc? Akkor ment el az ezüst csapat a feladatra, vagy a haláluk beálltának az időpontját közölted? – kérdezte Zétény kissé reszketve.

– Akkor mentek el – nevettem fel halkan, majd félrekaptam a fejem, mert valami rázni kezdte a magas füvet a közelemben, amitől megijedtem. – Bocs, köszi – álltam át Keri másik oldalára.

– Igazad van, Sára, bármi is az, jobb, ha engem kap el – tárta szét a karját kérdőn, mire röhögve megráztam a fejem.

– Nem úgy gondoltam.

– Dehogynem – legyintett Keri, amitől még jobban felnevettem.

Hirtelen az a narancssárga ruhás szervező ért vissza, aki elvitte az ezüstöket.

– Na, gyorsan elásta őket – jegyezte meg az egyik világosbarna fiú, a beszólására pedig az úton ácsorgó csapatok valamennyien felröhögtek.

– Lila csapat – szólította őket a szervező, figyelmen kívül hagyva a beszólást, és a lila fiúk kíséretében újra elment.

– Úgy nézem – pillantott Keri a telefonja kijelzőjére –, hogy ez tizenhárom perc volt összesen onnantól, hogy az ezüst csapatot elvitte, és már vissza is jött másokért. Szóval ez azt jelenti, hogy Csanád és Angéla vagy ennyire jók voltak, vagy ilyen rövid a feladat – gondolkodott hangosan.

– Tizenhárom perc? – kérdeztem, és aggódva néztem Vivi kezére, amiben a rajzolt térkép mellett a tanyaház fotóját is fogta. Én nem akartam tizenhárom percet eltölteni ott... Igazából egyet sem.

Az ezüst és lila csapat után a szervező sorban jött a versenyzőkért. A lilákat a pinkek követték.

A két kilencedikes fiú, Dani és Palkó olyan kicsinek tűnt a szervező mögött lépkedve, hogy akaratlanul is megsajnáltam őket, főként, mert néhány perc múlva az ő sikoltozásukat is hallottuk a közelből.

De egyébként nem ők voltak a leghangosabb és legsikítósabb páros. Hanem a bézsek, akikért a türkizek után jött a szervező.

– Bézs csapat – szólította fel őket.

– Nincsenek itt – felelte Keri azonnal, mire valamennyien felnevettünk. A szervező elfojtotta a mosolyát, és szólt, hogy indulnak, mire Keri és Zétény falfehérré vált arccal, rettegve követte a narancssárga ruhást az ismeretlenbe.

– Sok sikert – kiáltottuk utánuk, aztán eltűntek a növényzetben.

Nagyjából két perc múlva pedig elkezdődött a két fiú hisztérikus sikoltozásának és véget nem érő ordítozásának koncertje, ami kisebb megszakításokkal több mint húsz percig tartott.

– Ez sok... Ez már sok idő – mondtam a telefonomat nézve, amikor végre már nem hallottuk Keriék üvöltését. Úgy tűnt, végre végeztek a feladattal. A szervező pedig kisvártatva újra előbukkant.

– Piros csapat – szólított minket.

– Itt vagyunk – fújtattam egy hatalmasat, aztán Vivit karjánál megragadva magammal húztam, miközben ő még mindig a kapott rajzot nézegette a telefonjának fényében.

A hátrahagyott csapatok szó nélkül figyelték, ahogyan elindulunk, és újra egy kicsit összébb húzódtak, hogy a magas fű szegélyezte kihalt földúton, a sötét égbolt alatt állva csoportosuljanak.

A fejemet elkapva visszafordultam Vivi és a szervező felé, akik előttem gyalogoltak, és némán követtem őket. Úgy kétszáz métert tehettünk meg maximum, amikor a szervező hirtelen megállt előttünk, és visszafordult hozzánk.

– Kérem a telefonokat – nyújtotta a kezét.

– Mármint... – lepődött meg Vivi.

– A telefonjaitokat. A feladat végén visszakapjátok – mondta.

Mindketten szó nélkül odaadtuk, mire a szervező bólintva elvette.

– A fényképet és a ház rajzát is – vigyorodott el. Vivi kelletlenül adta oda mindkettőt. A szervező gondosan elrakta, majd a kitaposott úton előremutatott. – Itt menjetek tovább, nem lehet eltéveszteni. A feladat akkor indul, ha beléptetek a kerítésen. Onnantól időre megy. Ne időzzetek sokat, mert a legkésőbb teljesítő csapatnak véget ér az Iskolák Országos Versenye. Sok sikert kívánok – közölte, majd hirtelen irányt váltva eltűnt, mi pedig hiába néztünk utána, a sötétben elnyelte a magas fű.

Ott maradtunk magunkban telefon és egyúttal világítás nélkül, miközben döbbenten néztünk össze a sötétben, aztán az „eltéveszthetetlennek” titulált útra pillantottunk, ahol tovább kellett mennünk. Ezúttal már kísérő nélkül.

– Ó, a rohadt életbe – dünnyögte Vivi, akinek csak a körvonalait láttam a sötétben, aztán kinyújtva a kezem, magam előtt tapogatózva megtaláltam a kezét, így megfogtuk egymást, és elindultunk tovább az úton, amerre a szervező mutatta.

Valóban nem lehetett eltéveszteni, mert néhány lépés múlva véget ért a magas fű, és kilépve onnan a szemünk elé tárult a képről ismert tanyaház. Vagy valami ahhoz hasonló...

– Na jó. Mindent felejts el, amit eddig mondtam... – indultam meg a vízszintes gerendákból álló kerítés felé. – Pontosan így kezdődik egy valamirevaló horrorfilm – közöltem megrettenve bámulva az elém táruló látványt.

Az elhagyatott ház kísértetiesen festett a pusztán, sokkal rosszabb állapotban volt, mint a képen, az ablakait bedeszkázták, a közelében pedig nem volt sehol semmi. Csak a fotóról is ismert gémeskút állt előtte egymagában, ami így sötétben sokkal, de sokkal parább volt.

– Komolyan gondolják, hogy menjünk be oda? – kérdezte Vivi le sem véve a szemét a sötét tanyaházról, aminek alakja kirajzolódott az udvar gyér fénye mögött. 

– Egészen biztos – biccentettem torkomban dobogó szívvel, és a kerítéshez érve felkaptam a piros borítékot, ami ott várt ránk. A kaput megvilágította némi halvány, kültéri világítás, így a fény felé fordítva feltéptem a nekünk szóló levelet, és kihajtogattam a lapot benne. – Kedves versenyzők! Az elhagyatott tanyaházban felejtettem öt piros zászlót. Kérlek, hozzátok ki nekem. Ha jól emlékszem, egy a kamrában volt, egy a konyhában, egy a nappaliban, egy a hálószobában, egy pedig a fürdőszobában. Köszönöm. Ó, és vigyázzatok, a házban lehetnek... „furcsa dolgok”. Róbert – olvastam fel.

– Már nem azért, de bemehetne érte, ha már ő hagyta ott – röhögte el magát Vivi. – Mindegy. Mit ír? Hol vannak a zászlók? Kamra, konyha...

– Kamra, konyha, nappali, hálószoba, fürdőszoba... – olvastam fel újra, Vivi pedig csukott szemmel, ujjaival mutogatott maga elé a levegőben. Valószínűleg a feladathoz kapott házrajzról betanult helyiségeket elevenítette fel emlékezetből.

– Oké. A terv a következő. Berohanunk, összeszedjük a zászlókat, kirohanunk, továbbjutunk – hadartam.

– Jó terv – értett egyet, aztán mindketten hátrakaptuk a fejünket, mert lábdobogást hallottunk magunk mögül. Viszont senkit nem láttunk.

– Ez mi volt? – kérdezte rémülten.

– Szerintem... – mondtam reszketve félig az izgalomtól, félig pedig a rémülettől. – Így jelzik, hogy lassan indulnunk kell – tippeltem arra gondolva, hogy nyilván nem időzhetünk a végtelenségig. Kicsit ránk akartak ijeszteni a szervezők, hogy bemeneküljünk a házba. Klasszik horrorelem.

– Nem akarok bemenni oda – suttogta Vivi újra a házra nézve.

– Én sem – röhögtem el magam félve. – De odabent vannak a zászlók. Össze kell gyűjtenünk – sóhajtottam egy nagyot, megpróbálva erőt venni magamon.

– Sára, te is hallod a zenét? – húzta össze a szemét Vivi, és a fejét ide-oda kapkodva fülelt. Valóban, valami csilingelő dallam hangzott fel.

– Igen – bólogattam.

– Mondd, hogy nem a házból jön – rázta ki a hideg.

– Nem, szerintem – néztem át a kapu felett. – Szerintem ez a kútból jön – tartottam vissza félelmemben a röhögésemet, mire Vivi megrettenve nézett rám.

– Mi?

– Mondom – pillantottam a sötét udvaron álló kút irányába, aminek az aljáról valami gyerekmondókának hangzó dalocska szólt.

– Baszki – tört ki Viviből a vihogás, és a szája elé kapta a kezét, aztán mindketten hátranéztünk, mert mögülünk újabb dobogó hangot hallottunk, ezúttal valami morgás kíséretében.

Ez már nem volt annyira vicces.

– Na jó, készen állsz? Ha kinyitom a kaput, elindul az óra – nyúltam a zárhoz, és tenyérrel félretoltam a reteszt.

– Csak a para kutat kerüljük el... – suttogta Vivi ijedten.

– Nehéz lesz, mert arra van a bejárat – nevettem el magam idegesen. – Futás – mondtam hirtelen, belökve a kaput, ami nyikorogva kitárult előttem, aztán Vivivel egyszerre kezdtünk rohanni a tanyaház sötét ajtaja felé.

A gémeskút aljáról egyre hangosabban és egyre gyorsabban szólt az idegtépő zene, aztán amikor elfutottunk mellette, elhalkult, és valami kaparó, mászó hang hangzott fel megspékelve egy kis nyöszörgéssel, ami hosszasan visszhangzott. 

– Mi a franc... – üvöltötte Vivi a rémülettől folyamatosan röhögve, ahogyan az adrenalin tombolt benne, miközben mindketten begyorsítottunk, hogy minél előbb elhúzzunk a kút közeléből, és úgy rohantunk neki a ház bejáratának félelmünkben, hogy majdnem beszakítottuk az ajtót.

Vivi sietősen lenyomta a kilincset, én meg egy pillanatra visszanéztem a kútra, ami újra a csilingelő zenét játszotta, és szapora pulzussal nyugtáztam, hogy sokáig fog éjjelente kísérteni ez a kép. Aztán bementünk a házba.

És a levél nem hazudott. Odabent vártak csak az igazán furcsa dolgok ránk. A bennmaradásunk, ahogyan a kiesésünk is, kizárólag kettőnkön múlt, azon, hogy mennyire vagyunk bátrak. És miközben Vivivel egymás kezét szorongattuk, szinte eltörve a másik ujját, szembe kellett néznünk azzal, ami ránk várt a sötét házban. Bármi is legyen az.

Kintről a bedeszkázott ablakok miatt nem látszódott, de odabent a horrorparkokhoz és vidámparki kísértetházakhoz hasonló fényviszonyok vártak minket. Vagyis egyáltalán nem volt világítás, ha pedig volt, azt mesterségesen irányították nekünk a szervezők. Nem volt állandó a fény, csak fel-felvillant, mint egy dörgés előtti villámlás, aztán lekapcsolódott, hogy újra vaksötétben legyünk. Amit láttunk, az abban az 1-2 másodpercben volt, egyébként teljes sötétségben találtuk magunkat. És persze hogy még félelmetesebb legyen az egész, a villódzó fényekhez különböző hangeffektek társultak, ajtónyikorgás, szekrénycsapódás, távolodó vagy éppen közeledő léptek, na meg az elmaradhatatlan vinnyogó nevetés, amitől végigfutott a hátunkon a hideg. A felvillanó fények egy-egy pillanatra megvilágították előttünk a nappalit, ahová érkeztünk, aztán megint a totális sötétben találtuk magunkat.

– Te láttál valamit? – kérdeztem megpróbálva túlkiabálni a nyikorgást, na meg a félelemtől a fülemben zúgó dübörgést.

– Nem – felelte Vivi, miközben mindketten a mögöttünk becsukott ajtónak támasztottuk a hátunkat, és szapora lélegzettel, egymás kezét szorongatva néztünk szembe a horror tanyaházzal. A fények újra felvillództak egy pillanatra, mire sikerült felfognom az elém táruló látványt.

A nappaliban voltunk, ahol a könyvespolc mellett, a fotelben egy félbehagyott mellényt hagytak horgolótűvel, az asztalon egy kiborított pohár hevert az oldalára döntve. A szekrények ajtaja résnyire nyitva volt, előtte egy lyukas, koszos kárpitú kanapé állt, amire egy piros zászlót hajítottak.

– Ááá – sikoltott fel Vivi hirtelen mellettem, amikor újra lekapcsolódtak a fények, mire halálra rémülten fordultam felé a tök sötétben.

– Mi az? – kérdeztem a torkomban dobogó szívvel.

– Valami megfogta a lábamat – mondta.

– Mi? – kérdeztem az ijedtségtől elröhögve magam, mert valahogy a félelem kontrollálhatatlanná vált bennem, és emiatt hisztérikusan reagáltam, miközben konkrétan az orromig sem láttam.

– Mondom! A bokámat! – panaszolta Vivi, és idegesen forgatta a fejét a sötétben abba az irányba, ahol szerinte „megtámadták”, aztán rugdosódni kezdett úgy, hogy közben persze semmit nem látott.

– Hülye, ne csináld, nem bírom – guggoltam le nevetve, miközben az egyik szekrényajtó kicsapódott, amitől mindketten felsikoltottunk, aztán felvillant a fény, és Vivi a kezemet megfogva húzni kezdett az ajtó irányába, a folyosó felé.

– Várj, várj – üvöltöttem visszahúzva Vivit, és a kanapéhoz ugrottam, majd felkaptam róla a zászlót. – Itt van, megvan az első – mondtam sietve.

– Szép volt – dicsért meg, és a vaksötétben magunk előtt tapogatva a kezünkkel, emlékezetből indultunk ki a nappaliból.

Az első megszerzett zászlónkkal léptünk ki a szűk folyosóra, ahol a mennyezetről ritkásan elhelyezett villanykörték lógtak, amiknek halványsárga fénye hol pislákolt, hol pedig teljesen kialudt. A folyosó koszos szőnyeggel volt fedve, a falakról mállott a tapéta, sok helyen leszakítva lógott a földig. A nappali ajtaján kilépve a folyosó kétfelé vezetett, jobbra és balra is, kiérve pedig Vivivel dafke az ellentétes irányba indultunk el.

– Nem, nem jó, Sára, erre! – suttogta Vivi utánam idegesen, mire megfordultam, és széttártam a karomat.

– Tuti? – kérdeztem összezavarodva.

– Aha. Erre van a hálószoba. Megjegyeztem a térképen – bólogatott a sárgás fényben, mire megbízva benne sietősen indultam felé, hangtalanul lépkedve a mocskos, puha, és valamitől nedves szőnyegen, aztán odaérve hozzá együtt mentünk tovább a félelmetes folyosón, miközben a zajok újra erősödtek, feltehetőleg egy valahol elrejtett hangszóróból.

Ezúttal cirkuszi hangeffektek hangzottak fel, a mutatványszámokhoz használt „rata tararara rata tara” dallamok, mire Vivivel egymás kezét fogva mentünk előre, rettegve a villódzó villanykörték alatt, majd hirtelen felsikoltottunk, mert előttünk a folyosón kivágódott az egyik ajtó, és valaki villámgyorsan egy pokrócban, vagy nem tudom, valami lepellel eltakarva átrohant a szemközti helyiségbe, és bevágta maga mögött az ajtót. Vivivel úgy üvöltöttünk, hogy szinte berekedtünk, aztán ez átváltott röhögésbe, amikor felfogtuk, hogy mennyire nagyon üvöltözünk, miközben görcsösen egymásba kapaszkodva siettünk előre a folyosón a hálószobát keresve.

Bár Vivi valóban jól megjegyezte a térképet, azt nyilvánvalóan anélkül is tudtuk, hogy az lesz a hálószoba, ahová berohant előttünk a paplanos... ember. Szervező. Dolog. Bármi.

Az ajtó elé érve a cirkuszi hangok hirtelen abbamaradtak, és a paráztató kísérőzenénk átváltott valami altatódalra emlékeztető, csilingelő rigmusra, ami a csukott ajtó mögül, a szobából szólt. Helyben voltunk. 

– Oké – suttogtam összevissza kalimpáló szívvel. – Menjünk be – nyomtam le a kilincset, és egy mély lélegzetet véve benyitottam.

Az ajtó nyikorgó hangjától végigfutott rajtunk a borzongás, aztán a nyíláson át belestünk. Tök sötét volt a szobában, semmit nem láttunk, csak a felerősödött altató nyugtatónak szánt monoton dallamát hallottunk, ami a jelen helyzetben pont az ellenkező hatást váltotta ki belőlünk. Konkrétan majd kitört minket tőle a frász.

A fejünket bedugva, a sötétben nagyokat pislogva próbáltunk bármit meglátni, aztán egy mennydörgésszerű hang rázta meg a helyiséget, amit három rövid felvillanó fény követett, pillanatokra bevilágítva előttünk a hálót.

Nagyon kevés ideig láttunk bármit, és már újra koromsötét lett, de az idő alatt, amíg másodpercnyi világosság lett, két dolgot is sikerült kiszúrnunk. Az egyik, hogy az ágy előtt álló szobainason lóg egy piros zászló. A másik, és az volt a nagyobb probléma, hogy a hálószoba közepén lévő ágyon feküdt valaki a paplan alatt, akinek kirajzolódott az alakja. És aki természetesen észrevett minket. Az idegtépő altatózene azonnal abbamaradt, és gyereksírás váltotta fel, amitől földbe gyökerezett a lábunk, és elakadó lélegzettel, megrettenve álltunk az ajtóban, miközben újra felvillantak a fények, aminek hatására láttuk, hogy a takarós alak felemelkedik az ágyról, és a paplannal fedve magát megindul felénk. Annyira megijedtünk, hogy mindketten üvöltve sikítottunk, és én már vissza is léptem az ajtón, ki egyenesen a folyosóra, amikor is Vivi kiszakította a kezét az enyémből, és beugrott a szobába. Újabb pillanatnyi világosság következtében láttam, ahogyan Vivi a szobainashoz kap, és lerántja róla a piros zászlót, miközben a morgó hangot kiadó takarós tag a lány felé nyúlt az idegtépő gyereksírás hangeffekt közepette.

– Gyere, gyere, gyere! – sikoltottam Vivinek, aki kisurrant, majd hirtelen mozdulattal visszahajolva a szobába megragadtam a kilincset, és behúztam az ajtót pont akkor, amikor a pokrócos valaki nekirontott belülről.

– Jézusom – röhögött fel Vivi hisztérikusan, miközben elfordítottam a zárban kívülről benne hagyott kulcsot, aztán a térdemre támaszkodva, a félelemtől felspannolva nevettem el magam, és kérdőn néztem rá a folyosó pislákoló fényében. – Megvan?

– Meg – mutatta fel a zászlót. Már kettőnk volt.

– Szuper. És most?

– A konyhába. Arra van – emlékezett fejből, és a kezemet fogva elsiettünk a hálótól, aminek bezárt ajtajának kilincse folyamatosan lenyomódott. Az a valaki próbálta kinyitni odabentről.

Teljesen elveszítettük az időérzékünket, fogalmunk sem volt, mióta lehetünk a házban. Egy örökkévalóságnak tűnt a bent töltött idő a folyamatos félelemtől és feszültségtől, hogy mikor ijesztenek meg minket, teljesen kikészültek az idegeink, miközben a folyosó süppedős, valamitől ragacsos szőnyegén lépkedtünk, elhagyva a csukott ajtókat, amiket meg sem kíséreltünk kinyitni, mert Vivi pontosan tudta, merre kell mennünk. 

– Itt a konyha – suttogta, amikor megérkeztünk. – Amiből nyílik a kamra – emlékezett a térképre. – Úgyhogy itt két zászló lesz – tette hozzá, miközben belestünk az ajtón.

Odabent csikorgó, késélező hang várt minket a sötétben, amitől végigfutott az egész testemen a hideg, és úgy éreztem, egyenesen az agyamban köszörülik a pengét. Kibírhatatlan volt a hang. 

A hálóval ellentétben a konyhában senkit nem láttunk, de talán ez így rosszabb volt, mert fogalmunk sem volt, hogy honnan számíthatunk valami borzalomra.

A helyiséget a nyitott hűtőajtón át kiszűrődő gyér fény világította meg halványan. Éppen csak annyira, hogy a tárgyak alakjait és sziluettjeit látva megpróbáljunk tájékozódni a sötétben, miközben beléptünk.

A kredenc ajtajai nyitva voltak, a földön a cipőtalpunk alatt széttört tányérok szilánkjai ropogtak, a konyhapulton pedig maszatolt vörös foltok és csík húzódott, mintha csak vér lenne. A késcsikorgatás nem szűnt, valahonnan folyamatosan szólt, mi pedig Vivivel a hűtő zizegő lámpafényében fordultunk körbe. Szapora lélegzettel pásztáztam a konyhát, majd a kredenc melletti mosogatóra tévedt a tekintetem, aminek oldaláról kilógott a piros anyag.

– Vivi! Megvan! Ott a zászló! – mondtam a mosogatóhoz lépve, és gyanútlanul, mit sem sejtve fogtam meg büszkén mutatva, aztán a következő pillanatban velőtrázó sikoly hagyta el a számat, amikor is a kezemben fogott zászlón megláttam a pókokat.

A piros anyagot üvöltve dobtam el és rémülten ugrottam hátra, hátammal nekiütközve a konyhaszekrénynek, amiből kiesett két tányér, és a földre zuhanva szilánkokra tört. Pont a többi mellett. Legalább kiderült, hogy miként törtek el az edények.

– Mi az? – kérdezte Vivi rémülten, és a zászlóhoz lépve a gyér fényben lehajolva összehúzott szemmel analizálta a látottakat, végül megrázva a fejét rám nézett. – Nyugi. Nem igaziak – nyugtatott meg, és lesöpörve a különböző méretű gumipókokat a zászlónkról, felvette a földről.

A fülemben dobogó vérrel, szapora pulzussal bámultam a műpókokra, és megborzongva ráztam meg a fejem. Csak állatos-rovaros pranket ne, minden más jöhet, gondoltam, aztán Vivi után indultam, aki a kamrához lépett. Három zászlónk volt. És karnyújtásnyira volt a negyedik.  

A kamra a konyhából nyílt, és az ajtaja tárva-nyitva volt. A késélező hangeffekt elhalkult, és a konyhát néma csend szállta meg. Nem hittem volna, hogy ezt mondom, de ennél a nyomasztó, síri csendnél még a kés pengéinek csikorgása is jobb volt.

Mindketten bedugtuk a fejünket a kamraajtón, és nagyokat pislogva néztünk körbe. Ahol aztán semmit, de tényleg, az égvilágon semmit nem láttunk, mert a helyiségben vaksötét volt. Az orrunkig nem láttunk. Semmit.

– Basszus – meredtem a feketeségbe, ahol akármi lehetett, egyszerűen nem láttam. – És most? – suttogtam rettegve.

– Be kell mennünk – felelte Vivi szapora lélegzettel, és egymás kezét megfogva beléptünk a megvilágítatlan, hűvös kamra sötétjébe.

Szabad kezünkkel (amivel nem egymást szorítottuk támogatóan) kinyúltunk és vakon tapogattunk körbe, hogy legalább azt megpróbáljuk kideríteni, mekkora a helyiség, ahol vagyunk, miközben rettegtünk attól, hogy valami olyat fogunk meg, amitől valószínűleg szörnyethalunk. Mondjuk egy embert, vagy ilyesmit... 

Rettegve nyúlkáltunk körbe, és hamar kiderült, hogy a kamra sokkal kisebb, mint amire számítottunk, mert a kezünk azonnal beleütközött minden irányban a polcokba, amikhez érve összekoccantak az üvegek és tartók. Egy nagyon pici kamrában álltunk egymás mellett a teljes sötétségben, magunk körül polcokkal, és tapogatva fordultunk körbe a zászlót keresve. Én éppen az egyik polclapot fogdosva valami zselés állagúba nyúltam, amire azonnal visszahúztam a kezem, és fintorogva az orromhoz tettem, hogy megszagoljam. Eper illatú volt. Eperlekvárba nyúltam bele. A felfedezéstől elmosolyodtam, majd a mellettem álló Vivi felé kaptam a fejem a sötétben, aki egy „Urgh” kiáltást hallatott.

– Mi van? – kérdeztem rémülten.

– Fent... – kapkodta a levegőt. – Fentről lógnak valamik... hozzáértem... undorító – magyarázta, mire a fogamat összeszorítva, kelletlenül nyúltam fel a sötétben, és azonnal beleütközött a kezem valami vizes és durva anyagba. Rögtön undorodva kaptam vissza, majd tudva, hogy az óra ketyeg, minden erőmet összeszedve nyúltam újra fel, és a vizes felmosórongynak tűnő valamit ellökve tovább nyúlkáltam a levegőben. A kezemhez hirtelen hozzáért valami... Valami puha és tollas, mire szorosan lehunytam a szemem, és minden erőmet összeszedtem, hogy ne rohanjak ki a kamrából sikítva, hanem koncentrálva kerestem tovább. Biztos voltam benne, hogy a zászlónk is fentről lóg, csak meg kell találni.

Vivi valószínűleg szintén osztotta a véleményemet, mert bár nem beszéltük meg, ő is folyamatosan felfelé nyúlkálva kutatott a fellógatott dolgok között.

– Istenem...  – suttogta borzongva. – Nem akarom tudni, mihez nyúltam hozzá, de hideg volt, nyálkás és... – mondta, majd a vaksötétben beleszippantott a levegőbe. – És büdös – tette hozzá öklendező hangot hallatva, én pedig pánikszerűen kezdtem nevetni, miközben egyre gyorsabban legyezgettem el a feltartott kezem ügyébe kerülő, undorítónak tűnő dolgokat, míg végül megállapodott az ujjam valamin, ami... Ami egy zászlónak tűnt.

– Szerintem megvan – rántottam egyet rajta leszakítva a plafonról, abban a pillanatban pedig valami ránk ömlött, de teljesen a fejünkre, amitől először nemcsak a szavunk, hanem a lélegzetünk is elállt, majd undorodva sikítani kezdtünk, és a hajunkon, arcunkon, és nyakunkon át folyó trutyival együtt kirohantunk a kamrából vissza a konyhába, onnan pedig egyenesen a folyosó irányába.

A negyedik zászlóval a kezemben álltam meg a folyosóra visszaérve, és rémülten megtámaszkodva a térdemen Vivire nézve nem tudtam, hogy sírjak vagy nevessek, merthogy tetőtől talpig valami vörös darabos izé volt ráöntve. Ahogy nyilván rám is. Úgy néztünk ki, mint egy horrorfilm mészárlásának két túlélője. Egymást meglátva azonnal felfogtuk, hogy valószínűleg ugyanúgy festünk, ezért hisztérikus röhögésben törtünk ki, és alig bírtuk abbahagyni, amikor a folyosón megszólalt egy dúdoló női hang. Pont úgy hangzott, mint egy fürdőző dalolása. Nekünk pedig egy zászlót kellett még megtalálnunk. És hol máshol, mint a fürdőszobában.

– Hogy állhatunk időben? – kérdeztem a folyosón végigfutva Vivi mellett.

– Passz – rázta meg a fejét Vivi, aki hozzám hasonlóan megtippelni sem tudta, hogy mennyi időt töltöttünk már a horror tanyaházban. – Itt a fürdőszoba – állt meg egy ajtó előtt, ahonnan a női hang dudorászása egyre hangosabban hallatszott ki.  

– Oké... Azt, ugye, tudod, hogy mindig a fürdő a legparább? – kérdeztem grimaszolva, megosztva Vivivel az össz horrortudásomat, mire fájdalmas arccal meredt rám.

– Tényleg?

– Aha – bólogattam, aztán lenyomtuk a kilincset, és bementünk. 

És mennyire igazam volt.

A fürdőszobában természetesen nem volt lámpa kapcsolva, amin nyilván nem lepődtem meg, ahogyan azon sem, hogy stílusosan elhelyeztek a csap szélén két gyertyát, amik pislákolva égtek, és minden egyes apró huzatra megremegtek a lángok, amitől a fürdőszoba halvány fénye rezignált és idegbajos hatást keltett. Ahogy azt kell...

Ehhez az állandó rezgő, remegő fényhez társult még a rettenetesen idegesítő, dúdoló női hang, na meg persze a fürdőszoba lepattant berendezése a félrecsúszott vécédeszkával, a vörös foltos zuhanyfüggönnyel, ami eltakarta a fürdőkádat, a koszos csappal, amiből monoton tempóban csepegett a víz, és a fölötte lévő szekrénnyel, aminek betört a tükre, és itt-ott hiányzott egy darab belőle.

A polc tetejéről pedig hanyagul lógott le az utolsó piros zászlónk.

– Ott van – vette észre Vivi, és boldogan megindult az irányába. A kialakult huzattól a gyertyafény egyre jobban remegett, és ahogy Vivi lekapta a zászlót a polcról, a női dúdolászás hirtelen abbamaradt, és már csak a csöpögő vízcseppeket lehetett hallani. Vivi annyira örült a megszerzett zászlónak, hogy fel sem fogta a megváltozott hangulatot, csak vigyorogva felém fordult. – Megvan! – mutatta felém elégedetten. – Azért a végére nagyobb parára számítottam! – vigyorgott a piros anyagot lóbálva maga előtt.

– Jó, Vivi, de szerintem van valaki a kádban – közöltem visszatartott röhögéssel, mire azonnal lehervadt a mosoly az arcáról, és elkerekedett szemmel nézett rám.

– MI??? – kérdezte, és abban a pillanatban a zuhanyfüggöny mögött valaki felállt a fürdőkádban, a gyertyaláng fényében kirajzolódott az árnyéka, miközben Vivi felé nyúlt. Aki a háta mögé nézve olyan hangosan sikított fel, hogy hirtelen a fülemhez kaptam, aztán kitörő nevetéssel megragadtam a karját, és rohanva a kijárat felé húztam.

– Mi a franc??? – kiabálta Vivi riadtan.

– Én mondtam. Mindig a fürdő a leggázabb – csaptam be magunk mögött a fürdőszobaajtót, és egymásra nézve elnevettük magunkat. Megvolt az összes zászlónk.

Már csak ki kellett mennünk vele. Ahhoz viszont végig kellett futnunk a folyosón arra, amerről jöttünk. Csakhogy a vidámparki kísértetházakban megszokott módon kifelé tartva még jött a finálé, vagyis az, hogy megpróbálják megakadályozni a kijutásunkat, így a folyosón visszafelé futva a nappali irányába össztűzként zúdult ránk minden borzalom, ami eddig egyenként mutatkozott meg. Minden nyikorgott és csikorgott, ajtók csapódtak és nyíltak mögöttünk, sikolyok és üvöltések effektjei rázták meg a házat, gyerekkacaj hangzott fel, aztán kések pengéinek csikorgása, amit a női fürdőző dúdolása váltott. A fények teljesen beőrültek, a lámpa hol felkapcsolódott, hol pedig kialudt, majd végül az utolsó métereken a szaggatott megvilágítás szinte stroboszkópszerűnek hatott, amitől lassítva érzékeltünk mindent.

Az ajtót feltépve Vivivel tökéletesen egyszerre ugrottunk ki a házból, ahol hirtelen Róbert állt előttünk, akire nem számítottunk, és akinek látványától újabb sikítás hagyta el a szánkat.

A főszervező lenyomta a kezében tartott stoppert és szórakozottan nézett, miközben mi lehajolva, a félelemtől és rohanástól kitikkadva ráztuk a fejünket, és kábé szóhoz sem tudtunk jutni. Véget ért a bátorságpróbánk.

– Mind az öt zászló megvan? – kérdezte Róbert.

– Igen – feleltük, zihálva nézve rá, aztán a kezébe nyomtuk az összegyűrt, tenyerünktől átizzadt darabokat, amik közül többre ráömlött a nyakunkba zúdított vörös trutyi is.

– Köszönöm – pillantott Róbert a szebb napokat is látott darabokra, aztán elfordította a fejét. – Arra tudtok menni, a többi csapat már ott gyülekezik – mutatott egy irányba.

– Rendben, de... – néztünk rá tanácstalanul. – Bennmaradtunk? – kérdeztük a kezünket széttárva, mire Róbert rápillantott a stopperére, és elégedetten biccentett egyet.

– Hogy bennmaradtatok-e? – kérdezte. – Nyolc percen belül kijutottatok. Az eddigi legjobb idő – közölte, mire Vivivel majd összeestünk a megkönnyebbüléstől, úgy borultunk egymás nyakába. Megcsináltuk.  – Gratulálok, piros csapat – mosolyodott el kedvesen, aztán gyorsan hozzátette. – Bár a címvédőktől ezt vártam...

– Nem mi vagyunk a címvédők. A sulink az – szólt Vivi, mire Róbert elgondolkodott.

– Van különbség? – kérdezte. – Mert szerintem nincs – nézett a szemünkbe felváltva, aztán újra megmutatta, hogy merre menjünk, finoman utalva arra, hogy húzzunk onnan, mert másoknak még tart a verseny, így Vivivel sietősen a horror tanyaház mögé sétáltunk, ahol megtaláltuk a többieket, akik hozzánk hasonlóan már túl voltak a bátorságpróbán, és csakúgy, mint mi, leharcoltan, valami undorító trutyival leöntve üldögéltek a területen, két narancssárga ruhás szervező felügyelete mellett.

– Aztarohadt, de gyorsak voltatok! – kerekedett el Zétény szeme, amikor megpillantottak minket. A többi csapat is érdeklődve nézte az érkezésünket.

– Komolyan, milyen időtök volt? – érdeklődött Keri.

– Kevesebb mint nyolc perc – ismertem be, amitől mindenkinek leesett az álla.

– Az igen – súgtak össze többen, miközben mi megkönnyebbülten huppantunk le egy padra, és fáradtan hunytuk le a szemünket megpróbálva felfogni azt, hogy a bátorságpróbánk eredményeképpen biztos továbbjutók vagyunk.

22.

A tanyaház mögött várakozó, már végzett csapatok a bátorságpróbáról frissen érkezőket elsőként mindig a „mennyi idő alatt végeztetek?” kérdéssel fogadták, a trutyival leöntött, éppen a lelküket is kiüvöltő csapatok tagjai pedig odaérve hozzánk megmondták, aminek hatására két dolog történhetett. Vagy rosszabb időt csináltak, mint a teljesített csapatok, ezért kieső helyre kerültek, vagy, mint ami folyamatosan történt, a frissen feladatról érkezők jobb időt teljesítettek, mint már valamelyik túljutott csapat. Vagyis mint Keri és Zétény, akik a maguk közel húsz perces idejével abszolút kieső helyen voltak. Bárki érkezett a tanyaház mögé, jobb idővel zárta a bátorságpróbát, mint Zétényék.

Vivivel odaültünk hozzájuk, és próbáltuk vigasztalni őket, vagy lelket önteni beléjük, hogy még nincs minden veszve, mert még várnak bátorságpróbára csapatok, de nem igazán reménykedhettek, mert minden egyes érkezővel egyre kevesebb esélyük maradt a továbbjutásra, tekintve, hogy átlagosan tíz-tizenöt perc alatt mindenki megtalálta odabent az öt zászlót. Kivéve minket, mi nyolc alatt megvoltunk.

A padon ülve az időközben ránk száradt vörös, darabos trutyival vártuk az érkezőket, amikor is megjöttek a világoskék lányok.

– Mennyi? – ordított feléjük a lila csapatból egy srác, akik egyébként kilenc perccel a második helyen álltak mögöttünk.

A világoskék lányok egymást támogatva, hullafáradtan érkeztek meg, és szapora lélegzettel, a sikongatástól kissé berekedve válaszoltak.

– Kilenc negyvenhárom. Tíz alatt vagyunk – mesélték, mire Vivivel mindketten elismerően néztünk rájuk, és egy „gratulálunk” dicsérettel illettük a teljesítményüket, merthogy csak ők és mi voltunk, akik lányokként mentek be a horrorházba, és hát valljuk be, két-két lány a lila fiúkon kívül az egész mezőnyt maguk mögött hagyta. Egy bátorságpróbán... A két világoskék lány a frissen rájuk öntött vörös slime-szerű izén keresztül nézve ránk azonnal megértette, hogy mire gondolunk, amikor elismerjük a teljesítményüket, és mosolyogva biccentett.

– Köszi – mosolyogtak ránk. – Mi is gratulálunk – mondták anélkül, hogy ismerték volna az eredményünket. Ez két dolog miatt lehet. Vagy úgy általában gratuláltak azért, amiért teljesítettük a feladatot. Vagy mert tudták maguktól is, hogy elsők vagyunk. Nem kérdeztük, ők pedig nem mondták el. Csak egyszerűen gratuláltunk egymásnak, aztán ők a saját társaságukhoz mentek, a lila fiúkhoz meg a világoszöldekhez, és közösen üldögélve várták a többi versenyen szerzett barátjukat, mi pedig hozzájuk hasonlóan a saját ismerőseinkért aggódtunk, Keriékkel és az időközben hozzánk csatlakozó pink és ezüst csapattagokkal alkotva egy társaságot vártuk, hogy mi lesz a bátorságpróba vége.

A helyzet nem festett túl jól, és nagyon úgy tűnt, hogy Keriék elbúcsúznak az IOV-tól, mert a megmérettetésről érkező versenyzők mind jobb idővel végeztek, mint a bézs csapat, és ahogyan hátrajöttek hozzánk, ünnepelni kezdtek, miközben Zétényéknek az esélyeik először csak fokozatosan csökkentek, majd szinte a nullával váltak egyenlővé, amikor már csak két csapat volt hátra. Merthogy az egyik a szürke, a másik pedig a sárga páros volt. És egyikükről sem feltételeztük volna, hogy Zétényék idején túl végeznek egy bátorságpróbán, így aztán a fiúk kezdték elengedni ezt az egészet, és lélekben felkészülni a bejelentésre, amit lehajtott fejjel ülve vártak Róberttől. Az utolsó két csapat közül az egyik tíz percen belül, pontosabban kilenc ötvenhárommal végzett a tanyaházban. Ők voltak a szürke fiúk. A másik csapat pedig... Ők feladták.

– Mi? – kerekedett el Keri szeme, és Zétény is felpattant a padról döbbenetében.

– A sárga csapat feladta a versenyt – ismételte meg Róbert, a szóban forgó két fiú pedig a fejét csóválva állt mellette, miközben a szervezők már mind megérkeztek hozzánk, és elkezdték visszaadni a telefonjainkat, amiről minden csapat megüzente a táborhelyen marad társainak az eredményt, hogy ne izguljanak tovább. Véget ért a feladat.

A végeredmény azonban, vagyis a sárgák feladása mindenkit sokkolt, főként, mert ezzel egyszerre két dolog is történt. Egyfelől a versenyzők rádöbbentek, hogy ilyen is lehet, amire valljuk be, nem sokan gondoltunk, másfelől meg... Bármennyire is lassan végeztek Keriék a bátorságpróbán, végül nem számított az idejük, mert a sárgák egyáltalán nem végeztek, így ők a kiesők. A bézsek megúszták, és őszintén szólva sokáig fel sem tudták fogni, csak ámultan néztek össze, afféle „ekkora mázlink nem lehet” arckifejezéssel. Mosolyogva néztünk rájuk Vivivel, és barátilag megveregettük a vállukat, aztán visszafordultunk a sárgák irányába, akik kínosan feszengve álltak félre és a visszaindulást várták.

Úgy tűnt, nekik nem sikerült sok ismerőst szerezni a versenyen, mert nem igazán mentek oda hozzájuk a történtekről érdeklődni, a résztvevők csak egy „sajnálom”, vagy „ez szívás” megjegyzéssel nyugtázták a kiesésüket, aztán már ügyet sem vetve rájuk mindenki a csapattársaival és közelebbi ismerőseivel kezdett beszélgetni a tanyaházban történtekről, felelevenítve a rettegést és az ijesztgetést.

– Hallod! Komolyan, amikor a női hang dúdolt, én azt hittem, megáll a szívem. Legnagyobb rémálmom EVER! – hadarta Keri, a kilencedikes Palkó pedig a pink melegítőjének kapucniját felhúzva bólogatott.

– Minekünk ott lett végünk, amikor a kamrában a tök sötétben lógtak azok a cuccok – magyarázta elképedve, a csapattársa pedig minden szavára vadul bólogatva erősítette meg, hogy így volt. A két kilencedikes egyébként tizenegy perc alatt végigcsinálta a bátorságpróbát. Ügyesek voltak.

– Ja, amúgy mik voltak azok, amik lógtak? – kérdezte Zétény.

– Biztos marhagyomor – rázta ki a hideg Kerit, és borzongva szörnyülködött.

– Hülye – ingatta a fejét Angéla nevetve. – Nedves felmosórongyok voltak...

– Honnan tudod? – grimaszolt Keri úgy, mint akit sért, hogy éppen megcáfolják.

– Onnan – vette át a szót Csanád –, hogy először azzal mentünk tovább, mert azt hittük, a zászló... A folyosón vettük észre, hogy bazz, ez nem jó, vissza kell mennünk – mesélte az ezüst csapat viszontagságait a tanyaházban, mire mindenki elröhögte magát.

A versenyzők megállás nélkül sztoriztak, és amikor Róbert vezetésével visszaindultunk az IOV-élménytáborba, a sárgák előtt elhaladva együttérzőn intettem feléjük, mire köszönetképp biccentettek, és szó nélkül megvárták, hogy a versenyzők elmenjenek előttük, majd a sor végére beállva a szervezőkkel beszélgetve sétáltak vissza.

Így búcsúztak az Iskolák Országos Versenyétől.

A sárgákkal történtek elgondolkodtattak, és visszafelé haladva, amíg a többi csapat sokkal felszabadultabban és harsányabban, a kettes sorok helyett nagyobb társaságokba verődve, beszélgetve sétált a tábor felé, addig én azon tűnődtem, hogy az Iskolák Országos Versenye mennyire nem azon múlik, hogy ki miben és mennyire jó. Hogy mennyire megváltozhatnak az erőviszonyok egy pillanat alatt, és hogy mi történik, ha valaki olyan feladatba fut bele, amiben egész egyszerűen nem tud teljesíteni. Nem rosszul teljesít, mint Keriék. Hanem nem tud teljesíteni, ezért feladja. Mint ahogy a sárgákkal történt. Nem bírták a bátorságpróbát. Ezt ki gondolta volna előre? Senki. És lehet, hogy a táborban várakozó másik két csapattagjuk gond nélkül megcsinálta volna... Csakhogy ez már soha nem derül ki, én pedig rájöttem, hogy az IOV azon túl, hogy a különböző iskolák csapatai megmérettetik magukat, főként a pillanatnyi döntésekről és annak következményeiről szól. És ha valaki, akkor én pontosan tudom, hogy ez mit jelent. Sőt, a teljes Szirtes-csapat tudja. Talán Kocsis ezért minket választott. Mert tudja rólunk, hogy mi egy esetleges rossz döntés ellenére sem adjuk fel, hanem a végsőkig próbálkozunk. Az igazgató ezt pontosan tudja. 

A bátorságpróba után, a sárgák kiesésével tizenhárom csapat maradt az IOV negyedik napjának éjjelén, és mire visszaértünk, elmúlt éjfél, így valójában már benne voltunk az ötödik napban. Versenyben volt még a türkiz, a világoskék, a lila, a világoszöld, a sötétkék, a világosbarna, a pink, a sötétbarna, a halvány rózsaszín, a szürke, az ezüst, a bézs, és a címvédő piros csapat. Vagyis mi.

Az IOV-élménytáborba belépve a kétfős csapatokat a táborban maradt tagok várták, és ahogy megnyílt a kapu, a visszaúton kialakult nagy társaságok azonnal felbomlottak, és mindenki a saját csapattársaihoz rohant oda, azonnal belekezdve az élménybeszámolóba. Keriék Andihoz és Lacihoz futottak oda izgatottan, és a kapun belépve Palkó és Dani is odasietett a rájuk váró társaikhoz, de szegények bele sem kezdhettek a mesélésbe, Panna megelőzte őket.

– Hát ez nagyon durva! Úgy örülök, hogy nem én mentem. Az tuti nem így sikerült volna, rettenetesen tudok félni, nem is bírom a horrort, a moziból is kijöttem egyszer, pedig tizenhatos film volt. Jó, mondjuk, az is korhatár felett van nekem jóval, de nem bírtam, nagyjából húsz perc után émelyegtem, pedig még nem is mutattak semmi olyat, ami állítólag utána volt még a filmben. Az unokatesóm látta, ő mondta, hogy még mi volt, belezés meg valakinek a fején átmennek kocsival. Ez milyen már? Amúgy mi ez, amivel leöntöttek benneteket? Muti – hajolt oda és megszagolta. – Pfuj, nem tudom, slime-nak tűnik, de van benne valami darabka, mi lehet? Úristen, régen mennyit slime-oztam. Tizenkét évesen kábé ennek éltem, még a YouTube-ra is töltöttem fel videókat. Az egyiknek egész jó volt a nézettsége, majdnem félmillió, mert csillámos téma volt, a csillám meg mindig rohadt sok nézőt vonz, ezt észrevettétek már? Akkor volt a nagy slime-őrület, amikor eltört a lábam, és úgysem tudtam volna mást csinálni, ezért felraktam a lábam kényelmesbe, az nem is látszik a felvételen, és slime-os videókat készítettem. Nem emlékeztek, ki hozta nekem akkor a leckét? A Nelli volt, nem? Hát basszus, mindegy, jól elszúrta, mert a matekot nem is normálisan írta le nekem, és rögtön kettest kaptam – hadarta megállás nélkül, összevissza csapongva a témák között, miközben szegény társai, akik a bátorságpróbáról jöttek vissza egy halom élménnyel, szóhoz sem jutottak tőle.

A pinkeket kikerülve Csanád és Angéla az ezüst csapat táborban maradt tagjaihoz sietett oda, mögöttük pedig Janiék már bele is kezdtek a mesélésbe az értük aggódó Viktoréknak, miközben a sárga csapat tagjai szomorúan megveregették a társaik hátát, aztán elmentek a házak irányába pakolni. Számukra vége volt.

A kapu közelében nagy volt a lárma és a csoportosulás, mindenki megtalálta a rájuk várókat, és elállva az utat ott, ahol találták egymást, meg is álltak beszélgetni. Csak Vivivel mi kapkodtuk a fejünket az összeölelkező meg ugráló csapatok között, aztán hirtelen távolabb, az étkező falának dőlve megláttuk a mieinket, ahogyan elismerően bólogatva tapsolnak nekünk, miközben feléjük lépkedünk. Rajmund, Dominik és Tahi is mosolyogva figyeltek minket, ahogyan kifáradva, halálra ijesztgetve, valami művérrel vagy slime-mal leöntve, totál leharcolva, de őszinte boldogsággal érünk oda hozzájuk.

– Oké, ez nem mindennapi látvány – vette elő a telefonját Rajmund és Dominik, sőt, még Tahi tanár úr is feltartotta a készülékét a kezében, és rögzítették az érkezésünket.

– Megcsináltuk vagy megcsináltuk?  – kérdezte Vivi szórakozottan széttárva a karját, aztán megálltunk, és vigyorogva néztünk a kamerákba, úgy, ahogy voltunk, nagyjából vállalhatatlanul.

– Csinálsz egyet az enyémmel is? – adta oda Vivi Dominiknak a telefonját.

– Persze – vette el azonnal.

– Major, mosolyogj – szólt hirtelen Rajmund, mire vidáman felé fordultam, és a telefonjába nézve úgy, ahogy voltam, rám száradt vörös trutyival, elnevettem magam.

– Gyere, Sára, művéres, bátor szelfi – kapta el a nyakam Vivi, és átkarolva elénk tette a visszaszerzett telefonját, amibe őszintén beleröhögtünk, úgy készítettünk néhány képet.

– Szép volt, lányok, és nagyon-nagyon bátrak voltatok! – biccentett Tahi elismerően, amikor befejeztük a fotózkodást. – Mondjuk, amikor a folyosón két irányba indultatok, akkor megállt bennünk az ütő, de Vivi jól tudta, hogy merre kell menni – tette hozzá, mire összezavarodva néztünk össze Vivivel, és kérdőn megráztuk a fejünket.

– Ezt... honnan tudja? – kérdeztük.

– A kamerák – felelte Dominik.

– Milyen kamerák? – kérdeztük egyszerre.

– Nem vettétek észre a kamerákat?

– Voltak kamerák??? – lepődtünk meg egyre jobban.

– Persze. Végig, minden helyiségben és a folyosón is, onnan figyeltek benneteket a szervezők, meg mi is, merthogy streamelték nekünk élőben...

– Neee! – ámultunk el Vivivel.

– De, tényleg.

– Végig láttátok? Amit műveltünk a házban? – röhögtem fel a szám elé kapva a kezem.

– Minden pillanatát, Major, onnantól kezdve, hogy valamiért nekicsapódtatok a bejárati ajtónak, egészen odáig, hogy kiléptetek...

– Az... – nevetett fel Vivi. – Az azért volt az elején, hogy úgy értünk oda, mert megijedtünk a para kúttól – mesélte.

– Gondoltuk, hogy valami megijesztett benneteket – bólogatott Dominik.

– Úristen, és végig lehetett hallani a sikítást? – fintorogtam kelletlenül.

– Nem, hangtalan volt a felvétel – rázta meg a fejét Tahi.

– Viszont életem screenshotjait csináltam közben, zseniális – röhögött Rajmund.

– Ne már – néztem rá tettetett sértettséggel. – Mi odabent az életünket kockáztattuk, te meg screenshotolgatsz? Komolyan? – tartottam vissza a nevetésemet.

– De kár, hogy mi nem láthatjuk a videót – biggyesztette le a száját Vivi.

– Szerinted... – vigyorodott el Dominik. – Nem vettük fel nektek képernyőfelvétellel?

– Úristen, komoly? – sikongatott Vivi ugrálva, és amikor Dominik a kezébe adta a telefonját, aminek fekete-fehér felvételén látszódott a tanyaház belső tere, Vivi boldogan rágózva benyomta az indítást. – Jézusom, Sára, gyere, ezt látnod kell – röhögött Vivi a felvételt nézve, amin éppen beértünk a nappaliba, és egymás kezét szorongatjuk, miközben a tágra nyílt szemünk fehéren világít, és rémülten kapkodjuk ide-oda a fejünket.

A következő képkockán az látszik, hogy az egyik szervező a fotel mögül odakúszik a sötétben Vivihez egy éjjellátó szemüvegben, és egy pillanatra megragadja a bokáját.

– Mondtam! – kiabálta Vivi a felismeréstől megkönnyebbülten. – Mondtam, hogy valaki megfogta a bokámat! – magyarázta, aztán a felvételen látszik, hogy a szervező már sehol nincs, amikor Vivi a semmit rugdossa rémülten forgolódva, én meg a videón leguggolva röhögök mellette a földön.

Nem bírtam abbahagyni a vigyorgást a felvételünket látva, aztán a melegítőnadrágom zsebére tettem a kezemet, mert úgy éreztem, rezeg. Valóban, üzenetem érkezett, úgyhogy a videóról nagy nehezen elszakítottam a tekintetem és a kijelzőmre pillantottam, aztán a küldő nevét meglátva eltátottam a számat.

– Mi a... – nyitottam meg összeráncolt szemöldökkel. A most kapott sorok felett még látszott az illetővel az előző beszélgetésem. Ami januárban volt. Egészen pontosan a tánctábor előtti estén. Most pedig úgy folytatódott, mintha nem telt volna el több hónap azóta. Mintha csak attól, hogy egymás alatt vannak a sorok, kitörölhetnék azt az űrt és szakadékot, ami a két üzenet közt eltelt időben keletkezett bennem. Hát azért ez marhára nem így működik.

Pislogás nélkül, lefagyva néztem a kijelzőmet.

„Szia, Sára. Csak láttam, hogy tök jól megy neked az IOV, sok sikert kívánok a továbbiakban is, és drukkolok. Ha van kedved, meg időd, írj rám, dumálhatnánk. Dóri”

És tényleg ő volt az. Dóri, akivel régen, január előtt annyira nagyon jóban voltam, és aki szemrebbenés nélkül Sziszi mellett állt ki, behazudva azt, hogy nem tud semmit, nem látott semmit, így hagyva engem a legnagyobb szarban, hogy egyedül vigyem el azt, ami ötünk balhéja volt. De legalábbis Sziszivel kettőnké.

Most pedig üzent nekem. A gondolataimba merülve egy pillanat alatt messze kerültem az IOV-bennmaradásunk ünneplésétől, a hortobágyi helyszíntől, a bátorságpróbánk visszanézésétől, a Szirtes-csapattól, vagy akár a jókedvemtől, és újra ott voltam azon a januári éjszakán a hotel halljában teljesen egyedül, szétcsúszva, kirúgva és elárulva, a szüleimet várva.

És lám-lám, mekkorát fordult a világ... A négy áruló közül az egyik nem bír a teherrel. Nem gondoltam volna, hogy pont Dóri lesz az.

– Sára, gyere, most megyünk a kamrába – kiáltott Vivi megállás nélkül nevetve, mire válasz nélkül hagyva visszaraktam a telefonomat a zsebembe, és mosolyogva sétáltam vissza a többiekhez, akik óriásiakat röhögtek a bátorságpróbánkon.

– Minden rendben, Major? – pillantott rám Rajmund, amikor visszaértem.

– Igen, csak... Azt hiszem, valakinek a lelkiismerete keres – mondtam, mire Rajmund röhögve biccentett, és láttam rajta, hogy azonnal tudja, a négy volt barátnőm közül üzent valamelyikük.

– És? – érdeklődött visszatartott mosollyal.

– Most marhára nem érdekel – mondtam őszintén, és Vivire pillantottam, aki a feladatunkat visszanézve megállás nélkül nevetett, majd a mellette álló Dominikra siklott a tekintetem, aki a haját hátrafogva magyarázott valamit a felvételről, aztán Tahira néztem, aki maga előtt összefont karral, feszülten figyelte a videót még mindig aggódva értünk, pedig már továbbjutottunk.

Végezetül pedig Rajmundhoz fordultam, aki azt hiszem, látta rajtam, hogy miért nem érdekel a kapott üzenet, és szerintem egyet is értett velem ebben. Sokkal fontosabb dolgom volt. A csapatommal. Az új csapatommal.

Rajmund mosolyogva biccentett, én pedig hálásan mosolyogtam rá, majd elgondolkodtam, és megráztam a fejem.

– Milyen screenshotokról beszéltél? Mutasd.

– Semmi, Major, nem fontos – legyintett megpróbálva terelni a témát.

– Mutasd meg, látni szeretném – indultam meg felé, mire Rajmund röhögve hátrálni kezdett.

– Mit, ezt? – nyomkodta a telefonját, és egy pillanatra felém fordította. A kijelzőn egy fekete-fehér kép volt, ami a horror tanyaházban készült. – Ja, ez nem az. Akkor ez? – emelte fel előttem megint egy pillanatra. Az a kép is rólam volt.

– Na jó – ráztam a fejem röhögve. – Kérem a telefonodat.

– Hogyne, Major, persze, máris... – nevetett ki, megállás nélkül hátrálva.

– Fogadjunk, hogy egy percen belül odaadod... – vigyorogtam.

– Szerinted – forgatta a szemét.

– Oké, te akartad – mondtam, majd a többiek felé néztem. – Tanár úr... – szólítottam meg Tahit.

– Ezt nem mondod komolyan – röhögött fel Rajmund, miközben a fizikatanár unottan megrázta a fejét.

– Bármiről is van szó, Fehér, te vagy a hibás – közölte a tanár, mire mindannyian felröhögtünk, és Rajmund egy „nyertél” biccentéssel felém dobta a telefonját. És az elmúlt napokból semmit nem tanulva egy pillanatig tényleg elhittem, hogy ilyen könnyű vele.

– Mi a jelkód? – kérdeztem a levegőben elkapva a készüléket.

– Ja, hogy az is kell? Azt nem mondtad – szívatott meg, mire elismerően felnevettem, és tanácstalanul álltam a telefonjával a kezemben.

– Mindegy, próbálkozom, amíg le nem tiltja magát – kezdtem nyomkodni a kijelzőt, ezt látva pedig Rajmund arckifejezése egészen megváltozott, és mintha már nem érezte volna magát annyira magabiztosnak.

– Major, ne csináld – indult meg felém, ezúttal azonban én hátráltam megállás nélkül nevetve. – Major, le ne tiltsd a telefonom – kérte röhögve, én pedig úgy csináltam, mintha újabb számkombinációt ütnék be, a valóságban azonban hozzá sem értem a kijelzőhöz.

– Hopp, bocsi – grimaszoltam eljátszva, hogy a sok próbálkozástól letiltott a készülék, ekkor pedig Rajmund beért, és a fejét rázva, nevetve nyúlt a telefonjáért, kivette a kezemből, aztán amikor ellenőrizte, hogy nincs is letiltva, szórakozottan nézett a szemembe, én pedig mosolyogva álltam a tekintetét, miközben a bennmaradt csapatok lassan szétszéledtek, és aludni mentek, tudva, hogy másnap folytatódik a verseny, és újabb kihívások elé nézünk az Iskolák Országos Versenyén.

Vége az Iskolák versenye második trilógia első részének.

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Copyright © Leiner Laura, 2020
© L&L Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva.

Kiadja a L&L Kiadó Kft., 2020
e-mail: info@llkiado.hu
www. llkiado.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Csontos Judit
A borítót Tóth Gábor tervezte