Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Emlékére

Előhang

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Utóhang

Lorraine Heath

Botrány és szenvedély

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jan Nowasky 2018 – HarperCollins Magyarország Kft., 2019

Eredeti címe: Beyond Scandal and Desire

HarpersCollins Publisher LLC, New York, U.S.A.

Magyarra fordította: Harcsa Henrietta

Nyomtatásban megjelent: 2019

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-448-615-2

Borító fotó: Victor Gadino

A szerző fotója: © Kayla Marie Photography

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került
felhasználásra.

A MIRA ® a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak..

Magyarországon kiadja a HarperCollins Magyarország Kft., 2019

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1122 Budapest, Városmajor u. 11.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-488-5569; e-mail cím:harpercollins@harpercollins.hu

Előfizetés: www.lapot.hu/regenyek

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.harpercollins.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez a könyv a képzelet szülötte. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékait tükrözi.

Patti Wade Hickerson emlékére

Kihoztad a lehető legtöbbet az életből, kedves barátom. Köszönet a sok mosolyért, nevetésért, az ölelésekért és a szép emlékekért. Gazdagabbá tetted az életemet a barátságoddal.

Előhang

London

1840

A férfi rettegett. Jobban rettegett, mint élete eddigi huszonnégy évében bármikor.

Tizenhat órán keresztül azért fohászkodott, hogy véget érjen a gyötrelem, miközben a szerelme egyre csak sikoltozott. Ezalatt több skót whiskyt nyakalt be, mint az bölcs lett volna.

Furcsa módon azonban, amikor végre csend lett, váratlanul bénító félelem öntötte el a szívét. A tekintetét egy pillanatra sem vette le a hálószobába vezető ajtóról, csak ült ott egyenes hátú székében a homályosan megvilágított folyosón, halálos mozdulatlanságba dermedve.

Képtelen volt megmoccanni. Csak várt. Alig vett levegőt. Feszülten figyelt és imádkozott, de ezúttal azért, hogy ne halljon sírást, mert reménykedett, hogy a baba halva született.

Azonban a sírás végül mégis felharsant, erősen és egészségesen. Az új jövevény felháborodottan tiltakozott, amiért kénytelen volt kibújni ebbe a kegyetlen világba, a férfi pedig elátkozta a mennyet és a poklot a helyzet igazságtalansága miatt.

A nehéz tölgyfaajtó kinyílt. Egy fiatal szobalány – a pokolba, mi is a neve? – gyorsan pukedlizett előtte.

– Fiú, kegyelmes uram.

A férfi heves szitkozódás közepette szorosan lehunyta a szemét. Elvileg a baba nemének nem volt semmi jelentősége, a bejelentés mégis úgy érte, mintha gyomorszájon vágták volna.

Miután félretette a poharát, lassan és nehézkesen feltápászkodott. Úgy érezte, mintha a lába nem is hozzá tartozna, miközben bebotorkált a szobába, amelyet betöltött az izzadság, a vér és a félelem szaga. A gyerek már abbahagyta a sírást. Pólyába csavarták, amelyen ott díszelgett a hercegi címer, és egy másik szobalány ringatta a karjában, aki most bizakodó mosollyal nézett a férfira.

– Erős kislegény, kegyelmes uram.

A herceget nem töltötte el büszkeség, nem érzett vigaszt a szavak hallatán. Óvatosan közelebb lépett. Látta a sötét, fekete hajat, amely pontosan olyan árnyalatú volt, mint az övé, a ráncos kis arcot. Nehéz volt elhinni, hogy egy ilyen apróság ekkora fájdalmat, bánatot és kétségbeesést okozhat.

– Szeretné megfogni, uram?

A férfi tudta, ha megteszi, elveszett, ezért megrázta a fejét.

– Hagyjanak magunkra! Mindnyájan. Ki innen!

A lány a bölcsőbe helyezte a kis csomagot, majd a bábát és a másik szobalányt követve gyorsan kiment, és bezárta maga mögött az ajtót. A férfi ott maradt a szobában – amelyben mintha még mindig ott visszhangzottak volna szerelme gyötrelmes sikolyai –, hogy szembenézzen azzal, amit meg kellett tennie.

Csendesen és tétován lépdelt a mennyezetes ágy felé. A nő ott hevert, az arcát elfordította, tekintetét az ablakra és a mögötte elterülő tintafekete égboltra szegezte. Helyénvalónak tűnt, hogy a gyermek éppen az éjszaka közepén és abban a házban jött a világra, ahol a férfi apja a szeretőjét tartotta. Mindketten rég meghaltak már, de az épületnek továbbra is megvolt a maga haszna. Biztosította, hogy ennek az éjszakának az emléke ne kísértsen majd szeretett birtokán vagy londoni rezidenciájában.

A nő az ágyban azonban már teljesen más lapra tartozott. Azok után, amiken keresztül kellett mennie, hogy is ne kísértenék az emlékek? A férfi sosem látta még ennyire sápadtnak, ennyire élettelennek. Olyan volt, mintha minden örömétől és álmától megfosztották volna. Amikor megfogta a kezét, nem lepődött meg azon, hogy jéghideg.

– Láttad?

A nő alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Csak egy fattyú. Tudod, hogy mi a teendő – zihálta rekedten, majd esedezőn, könnyes szemmel nézett fel a férfira. – Muszáj megszabadulnunk tőle. Miattam. Ennek így kell lennie. – Zokogás tört elő a torkából, majd az öklébe harapott, és istenigazából sírni kezdett.

A férfi leült az ágy szélére, magához ölelte, és lágyan ringatózni kezdett vele. Ennek a gyermeknek sosem lett volna szabad megszületnie. Tisztában volt vele, hogy a puszta jelenléte kegyetlen gyötrelmet jelentene a nő számára.

– Sss, szerelmem! Ne gyötörd magad! Én majd mindenről gondoskodom.

– Sajnálom! Rettenetesen sajnálom!

– Nem a te hibád. Ha jobban vigyáztam volna…

A férfi hangja megbicsaklott. Elszorult a torka, mert bűnösnek érezte magát. Nem tette meg a szükséges óvintézkedéseket, hogy megvédje a szerelmét. Most viszont bármire hajlandó volt, hogy megmentse a botránytól.

A karjában tartotta a nőt, amíg az el nem csendesedett, és nyugtalan álomba nem merült. Ezután kivette a jövevényt – nem volt hajlandó gyermekként gondolni rá – a bölcsőjéből. Az apró lény felnézett rá hatalmas kék szemével. A férfi, anélkül, hogy egyszer is visszatekintett volna rá, terhével a karjában kisétált a szobából.

Ez volt élete leghosszabb kocsiútja. Mivel valahogy helytelennek tűnt letenni, a karjában tartotta az újszülöttet. Folyamatosan magán érezte a baba rezzenéstelen tekintetét, és tudta, hogy a halála napjáig kísérteni fogja ez a pillantás.

A kocsi végül London külvárosában, egy düledező kunyhó előtt állt meg. A lépcső körül gomolygó, egyre sűrűsödő köd csak még baljósabbá tette a látványt. A férfi habozott, megcsóválta a fejét. Nem hátrálhatott meg éppen most. A mellkasához szorította a gyermeket, kiszállt a kocsiból, és száműzött az agyából minden gondolatot, mert nem szerette volna számításba venni tette lehetséges következményeit.

Gyorsan bekopogott. A nő, aki ajtót nyitott neki, megdöbbentően fiatal volt. Egyáltalán nem erre számított, de persze könnyen előfordulhat, hogy rossz helyen jár.

– Az özvegy Mrs. Trewlove-ot keresem.

– Megtalálta. – A nő sötét tekintete a karjában tartott teher felé rebbent, de az arca kifejezéstelen maradt, mintha ő sem szívesen gondolna bele, hogy mi is az, ami éppen kettejük között zajlik. – Havonta fog fizetni, vagy azt akarja, hogy teljesen magamhoz vegyem a fattyát?

Az asszony hangjában nyoma sem volt vádnak vagy ítélkezésnek. A férfi már-már azt képzelte, hogy egy kis együttérzést, egy kis kedvességet hall benne.

– Az utóbbi.

– Tizenöt font lesz.

A férfi már tudta az árat. Legalább százszor olvasta át alaposan az asszony hirdetését az elmúlt hónapok során, miközben arra várt, hogy elérkezzen a szülés ideje. Elég gyakran megesett, hogy özvegyek a házukba fogadtak házasságon kívül született gyermekeket. Az egyik barátja így adta gondozásba az összes törvénytelen porontyát. Amennyiben az ember egy összegben fizetett, soha többé nem kellett egyetlen gondolatot sem vesztegetnie rájuk. Elméletben legalábbis. Ő mindenesetre kételkedett benne, hogy valaha is képes lesz ezt az egyet elfelejteni.

Mrs. Trewlove átvette tőle a gyermeket, és úgy ringatta a karjában, mintha valami nagyon értékes dolog lenne. Mélyen a férfi szemébe nézett, majd kinyújtotta a kezét. A férfi a várakozó tenyérbe ejtette a nehéz erszényt, és felkavarodott a gyomra, amikor az asszony ujjai összezárultak a vérdíj körül.

– Tízszer annyit fizetek, mint amennyit kér. Nem akarom, hogy szenvedjen.

– Sose féljen! Rendesen gondját viselem a fattyának. – Az asszony ezzel bement a házba, és csendesen becsukta maga mögött az ajtót.

A férfi sarkon fordult, visszasietett a kocsihoz, beült, majd kopogott a tetőn. Amikor a jármű gyors tempóban megindult vele, hagyta, hogy eleredjenek a könnyei, és némán megállapította, hogy nem más, mint egy szörnyeteg.

Csak abban reménykedhetett, hogy tettével segíthet helyreállítani szerelme elméjének az épségét, hogy visszakaphatja őt, és megint ugyanolyan lesz, mint egykor volt.

Abban azonban erősen kételkedett, hogy ő maga képes lesz-e valaha újra tükörbe nézni.

1. fejezet

London 1871

Mick Trewlove nagyon jól ismerte a Cremorne Gardenst, de rendszerint a kései órákra korlátozta a parkban tett látogatásait, amikor a könnyűvérű nőcskék olcsón adták magukat, a környék hemzsegett a bűnözőktől, virágzott a dekadencia, a férfiak, akik már alaposan a poharuk fenekére néztek, hajlandók voltak megválni a titkaiktól, ő pedig maradéktalanul megfizethetett azoknak, akik egykor megalázták.

Most viszont még alig alkonyodott, a teljes sötétség a csábítás elsuttogott ígérete volt csupán, neki pedig viszketett a bőre, és túl szűknek érezte jól szabott öltözékét, miközben a korai óra ellenére itt rótta az ösvényeket. Tisztességes népek andalogtak, élvezték az ártatlan mulatságokat, amiket az este kínált, néhányan pedig abban lelték örömüket, hogy csupán komótosan sétálgattak a Temze közelségének köszönhetően buja zöld kertekben. Mick elképzelni sem tudta, milyen az, amikor ennyire kevés gondja van az embernek, amint azt sem, hogy valaha is annyira ellazuljon, hogy a nevetése betöltse a levegőt. Habár az igazat megvallva nem is arról volt híres, hogy sokat nevetne – legalábbis nem örömében. Durva beszéde miatt az emberek általában tartottak tőle, főleg, amikor közvetlenül megszólította őket. És jó okkal.

– Miért követjük azt a párt?

Mick mindig is tudta, hogy a mellette sétáló ifjú szépség nem ostoba, de azt remélte, hogy elterelheti a figyelmét a céljáról azzal, hogy végre kielégíti a kíváncsiságát a kertekkel kapcsolatban.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Hazudsz. – A lány továbbra is belekarolt, a szabad kezével viszont meglegyintette. Mick bele sem gondolt, mennyire alááshatja nehezen kivívott hírnevét – miszerint nem ismer kegyelmet – azzal, ha nyilvánosan a lány társaságában mutatkozik, azonban kételkedett benne, hogy bármelyik ismerősével összefuthatna itt ezen a korai órán. – Különféle emberek haladtak el előttünk, de te még csak egy lesújtó pillantásra sem méltattad őket. Ha valaki az utunkba téved, megmerevedsz, majd sietve megkerülöd, mintha csupán akadályt jelentene a céljaid elérésében. Teljesen levegőnek nézed a zsonglőröket és az akrobatákat, bármilyen kitartóan próbálják is magukra vonni a figyelmedet. Arra a következtetésre jutottam, hogy ez a kirándulás nem is a születésnapi ajándékom, ahogy állítottad. Egyszerűen azért hoztál magaddal, mert egy nővel az oldaladon kevésbé vagy feltűnő.

– Hiszen te még csak egy kislány vagy, kedvesem.

– Betöltöttem a tizenhetet. Elég idős a házassághoz.

– Nem fogsz férjhez menni.

– Egy nap majd igen.

– Nincs olyan férfi az egész földkerekségen, akinek megengedném, hogy feleségül vegyen.

– Csakhogy a döntés nem a te kezedben van.

– Apa hiányában, a legidősebb fivéredként nagyon is az én kezemben van.

A kis csitri megint Mick karjára csapott.

– Csak próbálod elterelni a figyelmemet, hogy ne nyaggassalak a kérdéseimmel. De nem dőlök be neked.

Az előttük haladó pár megállt egy kis zenekar előtt, amely egy lágy, mégis szomorkás dallamot játszott. Mick szintén mozdulatlanná dermedt, majd lenézett, hogy lássa húga diadalittas arckifejezését.

– Agyafúrtabb vagy a kelleténél – morogta.

A dicséret hallatán a lány megszorította a karját, majd ragyogó mosollyal ajándékozta meg.

– Mesélj el róluk mindent!

– Csitt! Beszélj halkabban!

Mick nem akarta, hogy valamelyik arra járó meghallja, amit mond, vagy megtudja, milyen élénken érdeklődik a pár iránt.

– Rendben – suttogta a lány. – Kik ezek?

– Kipwick grófja, Hedley hercegének a fia, egy nap majd ő örökli a címét.

– Valahogy olyan ismerősnek tűnik. Nem mehetnénk át a másik oldalra, hogy jobban megnézhessem magamnak?

– Nem. Egyelőre legalábbis.

Mick nem akarta, hogy a húga alaposabban is szemügyre vehesse a grófot, nehogy rájöjjön, miért is érdeklődik ilyen élénken éppen ez iránt a bizonyos uraság iránt.

– Ismerem?

– Kétlem. Nem igazán bejáratos a köreidbe.

– A tieidbe igen?

– Az lesz… előbb vagy utóbb.

– És a kísérője? Mondd el, mit tudsz róla!

Mivel csak nemrég került a látókörébe, Micknek még nem volt túl sok információja róla, azonban csak idő kérdése volt, hogy ez megváltozzon. Ha minden a tervei szerint alakul, a hölgy örömmel osztja majd meg vele a részleteket.

– Ő Lady Aslyn Hastings, Eames grófjának a lánya. Azonban a szülei halála miatt egészen kicsi kora óta Hedley hercegének a gyámleánya.

Mick látta, hogy szomorúság suhan át a húga arcán. Túl érzékeny volt a világhoz, amelyben élt.

– Akkor ő is árva, mint te – állapította meg a lány.

Lady Aslyn egyáltalán nem olyan volt, mint Mick. Senki sem volt olyan, mint ő.

– Tudod, hogyan haltak meg a szülei? – kérdezte Fancy, és a hangjában szomorúság keveredett a kíváncsisággal.

Talán mert ő sem ismerte az apját, és mindig is félárvaként beszélt magáról, ami sokkal kedvesebb kifejezés volt annál, mint amit Mickre használtak.

– Még nem.

De előbb vagy utóbb minden apró részletet kiderít róla: azt, hogy mit szeret, és mit nem, hogy mik az álmai, a félelmei, a reményei és a gondjai.

– Igazán szép. Mindig azt hiszem, hogy ha valaki csinos, akkor semmi baj nem érheti.

– A bajok senkit sem kímélnek.

A pár továbbsétált, nyilván ráuntak a hangversenyre. Fancy nem habozott, amikor Mick gyors léptekkel megindult utánuk, mert nem akarta szem elől téveszteni őket. Egy olyan területre értek, ahol nagyobb volt a tömeg, és több mutatványos igyekezett megkeresni a kenyérre valót kisebb előadásokkal, abban reménykedve, hogy odavetnek nekik egy-két érmét a fáradozásukért.

– Szóval miért követjük őket? – kérdezte Fancy.

– Keresem az alkalmat, hogy megismerkedhessek a gróffal.

– Mi célból?

– Szándékomban áll elvenni tőle mindent, ami kedves a szívének, beleértve a hölgyet is az oldalán.

Miközben kényelmesen Kipwick grófjába karolt, Lady Aslyn Hastings nem tudott szabadulni a baljós érzéstől, hogy valaki figyeli. Persze az igazat megvallva, mindig is figyelő tekintetek kereszttüzében érezte magát. Talán azért volt ez így, mert a gyámjai túlságosan féltették, vagy mert Hedley hercegnéje folyton a világban leselkedő szörnyű veszélyekre figyelmeztette. De az is lehet, hogy azért, mert a hercegné sosem hagyta el az otthonát, és Aslynt is arra biztatta, hogy kövesse a példáját, és maradjon Hedley Hall falain belül. Csakhogy Aslyn ennél többre vágyott: függetlenségre, amely azok kiváltsága volt, akiktől nem várták el, hogy rangjukhoz méltó férjet találjanak maguknak, gondtalan pillanatokra, amelyekben azoknak lehetett része, akik nem szenvedtek a kötelesség béklyói alatt, és izgalomra, amelyet az éj árnyai kínáltak.

Ezek a bizonyos árnyak most egyre sűrűsödtek körülöttük. Egy-egy utcai lámpát meggyújtottak, de azok nem igazán vehették fel a versenyt a körülöttük terjengő sötétséggel. Aslyn abban reménykedett, hogy meggyőzheti Kipet, maradjanak a kertekben sokkal tovább, mint a tisztességes emberek szoktak. Szeretett volna egy pillantást vetni a pikáns dolgokra, amelyekre a pletykalapok cikkeiben utaltak, amelyeket olyankor olvasott, amikor senki sem figyelt oda rá. Ezek nem mentek bele túlzottan a részletekbe, éppen csak annyira, hogy izgatni kezdjék a fantáziáját.

Szerencsére – vagy sajnálatos módon, ez csak nézőpont kérdése volt – Aslynnek nagyon élénk és igencsak színes volt a fantáziája. Feltételezte, hogy a zene, amely este tíz után megtölti a levegőt, nem olyasmi, amit megtalálhatna a kottái között. Az sem valószínű, hogy valaha is megengednék neki, hogy az ujjaival előcsalogassa az elefántcsont billentyűkből. Az urak oldalán andalgó hölgyek ruhája is sokkal kihívóbb lehet, nem csupán dús keblükre enged egy leheletnyi betekintést. És bizonyára szorosan a partnerük oldalához simulnak – nem úgy, mint ő, akinek a keze éppen csak megérintette a kísérője karját séta közben, olyan könnyedén, mint ahogy egy pillangó elidőz a rózsa szirmain. Ezeknek a hölgyeknek a viselkedésében valószínűleg nincs semmi tisztelettudó és illedelmes. De Aslynt a fantáziája ezen a ponton cserben hagyta, mert nem igazán tudta elképzelni, vajon miféle illetlenségeket követhetnek el. Az urak talán csókolgatják a hölgyek lemeztelenített vállát? Vagy az orrukkal a nyakukhoz dörgölőznek?

Az vajon milyen érzés lehet?

Kip ugyan érdeklődött iránta, mégsem viselkedett vele soha tolakodóan, még csak csókot sem próbált lopni tőle. Tisztelte és nagyra becsülte, leküzdötte alantas ösztöneit, mert fontosnak tartotta, hogy Aslyn érintetlen legyen a nászéjszakáján. A hercegné biztosította Aslynt arról, hogy ennek pontosan így is kell lennie egy férfi és egy nő között – már amennyiben a férfi igazán szereti a nőt. Csak a legerkölcstelenebb gazemberek próbálnának meg kihasználni egy hölgyet, csak ők kísérelnék meg elcsábítani a házasság szent kötelékén kívül. Aslyn bele sem akart gondolni, mit árul el a saját erkölcseivel kapcsolatban a tény, hogy azt reméli, Kip aznap engedélyt kér tőle, hogy szájon csókolhassa, majd a kesztyűjét lehúzva megérinti az arcát, és édes, szenvedélyes szavakat suttog a fülébe.

Húszéves volt, de még sosem csókolták meg. Persze nem mintha ismerne olyan lányt, akivel ez megtörtént volna az eljegyzése előtt. Egy hölgynek az ő pozíciójában vigyáznia kell az erényére, muszáj feddhetetlennek maradnia minden körülmények között. De erkölcsösnek lenni néha igazán kimerítő. Az ártalmatlan flörtölést megengedték, viszont az ember sosem keveredhetett kétes helyzetekbe. Minden ruhadarabnak a helyén kellett maradnia, a szoknya szegélyének pedig el kellett takarnia a bokát.

Aslyn nem szerette volna kompromittáló helyzetbe hozni magát, de gyakran eltöprengett azon, vajon Kip is olyan bosszantónak tartja-e ezeket a szabályokat, mint ő maga. Hogy vajon a férfi nem vágyik-e többre, mint hogy csupán céltalanul sétálgasson az oldalán. Némi bűntudatot érzett, mert tisztában volt azzal, hogy hálásnak kellene lennie, amiért ilyen előzékeny és egyenes jellemű udvarlója van, és amiért sosem kényszerül arra, hogy nemkívánatos közeledési kísérleteket kelljen visszavernie.

– Egy szoprán szirén hangját hallom – szólalt meg Kip hirtelen. Aslyn kezére tette a kezét, amely a karján nyugodott, majd egészen picit megszorította. – Induljunk el abba az irányba?

– Ha ezt kívánod.

A férfi lenézett rá. A sötétség egyre sűrűsödött, ezért a kalapja karimája árnyékot vetett az arcára, de Aslyn még így is ki tudta venni markáns vonásait. Kip örökölte apja ragyogó kék szemét, dús fekete haját és a jellegzetes gödröcskét az állán. Aslynt gyerekkora óra lenyűgözte, gyakran bökdöste az ujjával, főleg, amikor sikerült a férfit alvás közben meglepnie. Ahogy Kip idősebb lett, a gödröcske is egyre hangsúlyosabbá vált, nem hagyva semmi kétséget afelől, hogy tényleg az apja örököse. Persze nem mintha bárki is kételkedett volna ebben. A herceg és a hercegné hűségesek voltak egymáshoz olyannyira, hogy néha úgy tűnt, nem is létezik számukra senki a másikon kívül.

– Nem érzed jól magad? – érdeklődött Kip. – Van esetleg valami más, amit szeretnél inkább megnézni?

Semmi olyasmi, aminek hangot adhatna anélkül, hogy ne egy helytelenítő pillantás legyen a jutalma. Így aztán Aslyn szokásához híven inkább megtartotta magának a gondolatait, és felmosolygott a férfira.

– Igazán remekül szórakozom. Csak egy kicsit eseménytelenebb, mint amire számítottam.

Csak heteken át tartó hízelgéssel volt képes rávenni a férfit arra, hogy elhozza őt ide, és igen csekély volt rá az esély, hogy hajlandó legyen ismét eljönni vele. A hercegné hevesen ellenezte a kiruccanásukat, mert attól tartott, hogy veszélyes a gyámleányára nézve. Kip a tegnap esti vacsora nagyobbik részét azzal töltötte, hogy meggyőzze az anyját, vigyázni fog Aslynre. A lány maga sem tudta, szerette-e valaha is jobban a férfit, mint azokban a pillanatokban, amikor azért harcolt, hogy teljesíthesse a szíve vágyát: egy estét a Cremorne-ban. És bár nagyon élvezte, valahogy mégis úgy érezte, mintha hiányozna valami.

– Voltál valaha a kertekben olyankor, amikor nem ennyire illedelmes?

– Egy úriember soha nem beszél olyasmiről, ami nem egy ifjú hölgy fülének való.

Talán egy idős hölgy fülével kapcsolatban Kipnek nem lennének ilyen fenntartásai? Aslyn már alig várta, hogy elég agg legyen ahhoz, hogy az övé lehessen a tudás, amelyet jelenleg megtagadnak tőle.

– Szóval igen.

Kip a szemét forgatta, és ingerülten felsóhajtott.

– Talán…

Hirtelen megtántorodott, és a karjával hadonászva próbálta visszanyerni az egyensúlyát, miközben a kalapja lerepült a fejéről. Mivel nem akarta, hogy magával rántsa, Aslyn gyorsan elengedte. Amikor mögötte valaki halkan felkiáltott, hátrapillantott a válla fölött. Egy fiatal nőt látott, aki elszörnyedve, tágra nyílt szemmel kapta a szája elé a kezét.

– Kedves uram, fogadja legőszintébb bocsánatkérésemet! Annyira lekötöttek a látnivalók, hogy nem igazán figyeltem, hová lépek. Könyörgöm, mondja, hogy nem tettem magában kárt!

Kip lehajolt, felkapta a kalapját, és az ujjaival lesöprögette róla a porszemeket. Aslyn arra számított, hogy azonnal vissza is teszi a fejére. Helyette azonban a férfi mozdulatlanná dermedt. Talán mert ekkor végre vethetett egy pillantást az előtte álló fiatal nőre. Igazából lány volt, fiatalabb, mint Aslyn, de macskáéhoz hasonló, különös, arany ragyogású szeme sok mindenről árulkodott. Arról tanúskodott, hogy az élete nem mentes a nehézségektől. Bájos, orgonaszínű délutáni ruhája és szalagokkal díszített főkötője ellenére olyan ember benyomását keltette, akinek nem mindig lehetett része ilyen jólétben.

– Semmi baj, Miss…

Kip elnyújtotta a szót, mintha egy kirakós hiányzó darabját keresné.

– Miss Fancy Trewlove.

– Fancy? Milyen szokatlan név.

– Az jelenti, különleges. A mamám választotta. Azt remélte, hogy ha majd felnövök, egy különleges emberhez megyek feleségül, egy különleges házban fogok élni, és minden különleges lesz körülöttem. A reményei eddig ugyan még nem váltak valóra, de én nem adom fel egykönnyen az álmaimat. És ön, uram? Elárulná a becses nevét?

– Lord Kipwick.

– Ó, szentséges ég! – A lány elsápadt. Mély és elegáns pukedlit mutatott be. – Mylord, kérem, bocsásson meg, amiért ilyen rettenetesen ügyetlen voltam!

– Könnyű a megbocsátás, hiszen nem történt semmi. Én és a kísérőm szintén nagyon elmélyedtünk a ma esti látványosságok élvezetében. Lady Aslyn Hastings, hadd mutassam be Miss Trewlove-ot!

– Igazán örvendek – szólalt meg Aslyn, miközben igyekezett leplezni a megdöbbenését, amiért Kip képes volt bemutatni őt egy közembernek.

– Mylady?

A lány ismét pukedlizett. Igen takarosan csinálta. Aslyn fogadni mert volna, hogy leckéket vett. Az anyja tehát a névadáson kívül mást is tett, hogy biztosítsa számára a fényes jövőt.

– Remélem, nem tettem tönkre az estéjüket. A bátyám mindig mondja, hogy lassabban járjak, de annyi a látnivaló, hogy attól félek, lemaradok valami csodálatos dologról, miközben elveszek a haszontalan részletekben. – Kissé oldalra fordult. – Nem így van, Mick?

– De. Kétségtelenül.

A mély hang hallatán Aslyn furcsa bizsergést érzett, és azon kapta magát, hogy megbámulja a férfit, aki olyan csendesen közeledett, mint a gomolygó köd az egyre növekvő sötétségben, amely mintha elnyeléssel fenyegette volna, de ő valahogy mégis uralkodni tudott rajta. Aslynnek szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy az a típus, aki olyankor indul portyára ezen a környéken, amikor a jóravaló emberek már mind az igazak álmát alusszák az ágyukban. Jól öltözött volt, a ruhái a legfinomabb anyagból készültek, a gombjai fényesen ragyogtak. Aslyn gyanította, hogy saját szabója lehet, mert fekete kabátja kényelmesen simult széles vállára. Éjfekete fürtjei divatjamúltan hosszúak voltak, a gallérját verdesték. Sűrű szakálla szép egyenletes volt, Aslyn egészen biztos volt benne, hogy a férfi nagy gondot fordít rá. Mégis sötét szeme hatott rá a legcsábítóbban. Komor ünnepélyességgel nézett. Amikor megpihent rajta a tekintete, Aslyn úgy érezte, mintha megérintené.

– Mick, engedd meg, hogy bemutassam Lord Kipwicket és Lady Aslynt.

– Azt hiszem, Fancy, finomabb körökben nem igazán illendő, hogy bemutass nekik – mormolta a férfi rekedtes hangon.

– Ó, természetesen! Jobban oda kellett volna figyelnem az etikett-tanáromra, de ő megállás nélkül csak mondta és mondta a magáét. Attól tartok, gyorsan eluntam magam, ezért pénzkidobás volt az egész.

– Nem kell annyira ragaszkodnunk a formaságokhoz – szólt közbe Kip gyorsan, rá egyáltalán nem jellemző módon fittyet hányva az illemszabályokra, amelyekhez általában úgy ragaszkodott, mintha valami isteni lény kinyilatkoztatásai lennének. – A Miss Trewlove-val folytatott társalgásunk alapján feltételezem, hogy maga Mick Trewlove.

Aslyn igyekezett titkolni, mennyire megdöbbentette, hogy Kip hajlandó tudomást venni erről a férfiról, az éjszaka teremtményéről, egy egyszerű közemberről. Még ennél is jobban meghökkent azon, hogy szemmel láthatólag bátorított egy beszélgetést valakivel, aki rangban mélyen alatta állt. Kip, mint az arisztokrácia legtöbb tagja, hajlamos volt lekezelően bánni azokkal, akiknek a származása nem volt megfelelő.

Az úriember előkelő mozdulattal levette a kalapját.

– Az lennék, valóban. Örülök, hogy megismerkedhettünk, mylord, mylady.

– Hallottam már magáról, Mr. Trewlove.

Aslyn azon töprengett, honnan ismerheti Kip a férfit, és milyen dolgokat követhetett el Mick Trewlove, amivel felhívta magára Kipwick grófjának a figyelmét. Gyanította, hogy semmi jót.

– Gyanítom, hogy semmi jót.

Aslyn majdnem hangosan felkiáltott, amikor Mick pontosan az ő gondolatainak adott hangot. Remélte, hogy ebből semmi sem látszik az arcán, és a férfi nincs tudatában annak, hogy bár kíváncsivá tette, azért nem igazán bízik benne. Vagy talán éppen önmagában nem bízik, mert – ha teljesen őszinte akart lenni – Mick teljes mértékben lenyűgözte. Aslyn még senkivel sem találkozott, akinek ilyen fenséges tartása lett volna. Mintha ő uralkodna mindenségen. Parancsoló megjelenése egyszerre volt felkavaró és izgató.

– Épp ellenkezőleg. Úgy értesültem, jó orra van ahhoz, hogyan lehet vagyonokat keresni.

Mick vállat vont, és kicsit behúzta a nyakát. A mozdulat bárki más esetében szerénynek tűnt volna, de Aslyn érezte, hogy a férfiban nincs szemernyi szerénység sem. Volt valami vad és barbár benne, amitől – szégyenletes módon – Aslyn alteste bizseregni kezdett. Eddig még soha egyetlen férfi sem váltott ki belőle ilyen heves reakciót. Szeretett volna végigsimítani a szakállán, hogy lássa, vajon tényleg olyan lágy és pompás-e, mint amilyennek látszik. Ugyanakkor heves késztetést érzett, hogy elrohanjon, hogy védje magát. Hiszen a hercegné épp elégszer – a kelleténél is gyakrabban – figyelmeztette őt arra, mi a megfelelő reakció, ha veszélyes férfival találkozik az ember. És ösztönösen tudta, hogy Mick veszélyes, méghozzá nagyon. Olyan dolgokban is, amelyekről Aslyn korábban sosem gondolta volna, hogy veszélyesek lehetnek.

– A fáradozásaim néha jövedelmezőnek bizonyulnak – felelte Mick. – Azzal meg nem sokan dicsekszenek el, amikor nem.

– Kérem, ne kezdjünk el üzleti ügyekről beszélgetni! – jajdult fel Miss Trewlove. – Hamarosan megkezdődik a tűzijáték. Úgy hallottam, fantasztikus élmény, én pedig most először látok majd ilyet. Egyetlen pillanatáról sem akarok lemaradni. Mylord, nem tudja véletlenül, melyik a legalkalmasabb hely a megtekintésére?

– Dehogynem.

Miss Trewlove a kezét összecsapva közelebb szökkent Kiphez. Úgy nézett ki, mint egy különösen izgága kölyökkutya, aki rájött, kinél vannak a finom falatok.

– Lenne kedves megmutatni?

– Örömmel venném a megtiszteltetést. Ha még sosem látott ilyet korábban, akkor a lehető legelőnyösebb szögből kell végignéznie.

És nyilván ő is velük tartana, ez a férfi, aki merőn nézi őt, gondolt Aslyn. Úgy bámulja, mintha lényének minden apró részletét fel akarná térképezni. Aslyn nem volt teljesen biztos benne, hogy szeretné-e a közelében tudni. Valami azt súgta neki, hogy nagyobb biztonságban lenne, ha Mick inkább nem jönne velük. Attól nem félt, hogy megütné, vagy bármilyen más módon ártani próbálna neki. Azonban nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy birtoklási vágyat látott felvillanni a férfi tekintetében. Micsoda nevetséges elképzelés! Hiszen nem is ismeri Mick Trewlove-t. Ráadásul csupán egy közember. A mai este után soha többé nem keresztezik egymást az útjaik, a kíváncsisága pedig szép lassan elhalványul majd.

– Aslyn?

A lány oldalra kapta a fejét, kiszabadította magát az igézet alól, amelyet Mick Trewlove bocsátott rá, majd Kipre nézett, és meglepetten látta, hogy feléje nyújtja a karját.

– Indulhatunk? – kérdezte a férfi.

– Igen, persze.

Aslyn minden erejét összeszedve odalépett mellé, és belekarolt, pedig jobban szeretett volna csak állni ott, mint valami ostoba liba, hogy Mick Trewlove-ot bámulhassa. Soha nem találkozott még ilyen férfival, aki ennyire elrejtette volna a gondolatait és az érzéseit a világ elől. Úgy tűnt, nem zavarja húga pimasz viselkedése, de persze nem is a szeretője kacérkodott a szeme láttára egy másik férfival. Pedig Fancy egyértelműen flörtölt, kétségkívül igyekezett felmérni a terepet, hogy kipuhatolhassa, vajon nem Kip-e az a különleges ember, akit az anyja szánt neki. Csakhogy Kip már elkelt. Hivatalosan még nem jelentették be, mégis egész London – illetve, ami azt illeti, egész Nagy-Britannia – tudott arról, hogy kihez tartozik, kit fog végül feleségül venni.

Aslyn tisztában volt azzal, hogy Miss Trewlove és a fivére követi őket. Ismét elfogta a különös érzés, hogy valaki figyeli. Szeretett volna hátrafordulni, hogy lássa, a férfi tényleg nézi-e. Ám elszántan ment tovább, és azon töprengett, vajon mit tett volna, ha Kip helyett a férfi nyújtja oda neki a karját. Attól tartott, hogy elfogadta volna. Volt valami Mickben, ami megszólította és elvarázsolta. Maga sem értette ezt a vonzalmat, és nem is volt biztos benne, hogy szeretné megérteni.

2. fejezet

Mick egyrészt dühös volt, amiért Fancy a saját kezébe vette az események irányítását, másrészt viszont a legszívesebben megdicsérte volna a lányt a zsenialitásáért. Biztos volt benne, hogy húga legalább egy hétig elviselhetetlen öntelt lesz, miután sikerült kieszközölnie számára a hőn áhított bemutatást. Ám miközben követte a párt a tűzijáték helyszíne felé, a Fancy iránt érzett haragja elpárolgott, és úgy tűnt, nem képes levenni a szemét az előtte haladó lányról sem. Nem igazán olyan volt, mint amire számított. Az arisztokrata hölgyek többnyire gőgösek és megközelíthetetlenek voltak. Úgy néztek Mickre, mintha piszok lenne a cipőjük talpán, amit el kell távolítani.

De Lady Aslynre nem igazán illett ez a leírás. A szemében, amely kék volt, mint a nyári égbolt, kíváncsiság tükröződött, meg talán még valami, ami ennél is kihívóbb volt: csábítás. Nyilvánvalóan lenyűgözőnek találta Micket. Attól a pillanattól fogva, hogy tudatosult benne a létezése, le sem vette a tekintetét a férfiról. Úgy tanulmányozta enyhén összevont szemöldökkel, mintha csak valami megfejtésre váró rejtvény lenne. Mick hajlandó lett volna fogadni a vagyona felében, hogy Aslyn próbálja felidézni, hol találkozhattak korábban, és azon töpreng, honnan ismerheti. Nem volt túl valószínű, hogy rájön az összefüggésre – addig legalábbis, amíg Mick végre nem hajtja a tervét. Akkor viszont majd megtudja a férfiról az igazat, meg azokról is, akiket a családjának tekint és szeret. Az igazság pedig nagy valószínűséggel könnyeket csal majd a szemébe, szégyenkezni fog, és megalázottnak érzi majd magát. Egyúttal viszont még a szikráját is kiöli belőle mindenféle vágynak, amit Mick esetleg ébresztett benne.

Ha másmilyen ember lett volna, akkor Mick most talán érez némi lelkiismeret-furdalást, de korán megtanulta, hogy a bűntudat nem hoz hasznot.

– Még soha nem beszéltem arisztokratákkal – jegyezte meg Fancy csendesen. – Igazán kedvesnek tűnnek.

– A jövőben tartsd magad távol tőlük!

Mick tudta, hogy meggondolatlanul cselekedett, amikor magával hozta a húgát, és megengedte neki, hogy akár csak egyetlen pillantást is vethessen a prédájára.

– Miért?

– Mert a lord szemet vetett rád.

Ez is egyértelmű volt az első perctől fogva. A gróf tekintetében kapzsiság és kéjvágy villant, Micknek pedig minden önuralmára szüksége volt, hogy ne mutassa be az öklét annak az apró mélyedésnek őlordsága állán.

– Hiszen azt mondtad, hogy a hölgy iránt érdeklődik.

– A hölgyet feleségül akarja venni. Veled csak enyelegni akar egy kicsit.

Fancynek tágra nyílt a szeme, és kipirult az arca.

– És mi a helyzet veled? Te feleségül vennéd a hölgyet?

– Soha az életben!

Fancy megtorpant, ezzel Micket is megállásra késztette.

– Mégis mindent megteszel majd, hogy elvedd őt tőle. Mit tett, amivel kiérdemelte a haragodat?

Megszületett. Védelmezték. Szerették. Igaz ugyan, hogy Micknek a lánnyal nem volt semmi baja, de ő volt az eszköz, amelynek a segítségével végre elégtételt vehet. Nem mintha szándékában állt volna megosztani az indokait a húgával. A lánynak biztosan nem tetszene a viselkedése. Általában nem érdekelte, mit gondolnak róla az emberek, de a születése pillanatától fogva Fancy volt az egyetlen ártatlan emberi lény, aki szerette őt. Mick pedig bármire képes lett volna, hogy biztosítsa, semmi nem szennyezi be ezt az ártatlanságot.

– Ami a ma estét illeti, egyszerűen élvezd a tűzijátékot!

– De mostantól én is részese vagyok a terveidnek.

– A ma este után többé nem leszel.

– Elértem, hogy megismerkedj velük. Többet is tehetek…

– Igazad volt, amikor korábban azt állítottad, hogy csak az álcám része vagy, Fancy. Jobb, ha egy hozzád hasonló, érzékeny hölgy nem lesz tanúja annak, ami a mai este után következik.

Persze más sem, akiben akár csak egy apró szikrája is fellelhető a kedvességnek és a jóérzésnek. Mick azonban, hála annak, hogy az utca nevelte, egyik bosszantó tulajdonsággal sem rendelkezett, így ezek nem korlátozhatták a céljai elérésében. Ha maradt is benne bármi nyoma ezeknek, képtelen volt felfedezni a jellemében, a lelkében vagy a szívében.

– Gyűlölöm, hogy ennyire alábecsülsz! – fakadt ki a lány.

– Nem becsüllek alá. Védelmezlek.

Fancy már nyitotta volna a száját, kétségkívül azért, hogy tiltakozzon. Erősen emlékeztette Micket egy kutyára, amelyik valamikor az övé volt: az, ha egyszer ráharapott egy csontra, soha többé nem eresztette.

– Most azonnal távozhatunk, ha úgy kívánod – jelentette ki kurtán, mielőtt a lány nekiláthatott volna az ellenvetései felsorolásának.

Fancy csalódottnak látszott, kétségtelenül azért, mert rádöbbent, hogy nincs semmi értelme vitatkozni a bátyjával. A világ dolgaiban nála jóval tapasztaltabb férfiak sem képesek szembeszállni Mickkel, mit tehetne akkor ő, aki szinte még gyerek?

– Meg akarom nézni a tűzijátékot.

Micket lenyűgözte, hogy a húga képes leplezni a haragját és a csalódottságát.

– Akkor hagyd annyiban a dolgot!

Fancy gyorsan nyelvet öltött rá, mielőtt előremasírozott volna. Rövid lába azonban nem vehette fel a versenyt Mick hosszabb lábával, ezért a férfi gyorsan utolérte. Különös módon a lány nem is volt tudatában annak, hogy gyerekes viselkedésével csak bizonyítja a bátyja igazát: semmi keresnivalója nincs abban a világban, amelyben Mick a túlélésért küzdött.

Kipwick és Lady Aslyn egy tisztáson vártak rájuk, ahonnan remek kilátás nyílt az égboltra. A lady úgy üdvözölte Fancyt, mint egy rég elveszettnek hitt barátot, a gróf és Mick pedig kissé lemaradva álltak meg mögöttük. Micknek ki kellett volna használnia az alkalmat, hogy tanulmányozza az ellenségét, de úgy tűnt, képtelen elszakítani a tekintetét Lady Aslyn arcéléről, aki mosolyogva beszélgetett a húgával.

A lány vonásai nem voltak tökéletesek. Az orra hegye egészen enyhén az égnek meredt, mintha a fiatalságát azzal töltötte volna, hogy egy bolt kirakatüvegének támaszkodva sóvárogjon valami után, amit az egyik polcon felfedezett. Valami távoli fény csillant meg a szempilláján, amely szokatlanul hosszú volt, olyannyira, hogy Mick gyanította, legyezőként simulhat az arcára, miközben alszik. A szeme sarka enyhén fölfelé ívelt a halántéka közelében, mintha hihetetlenül magas járomcsontja kissé felnyomta volna. Mégis minden apró tökéletlenség belesimult az arca egészébe, és a tökéletesség illúzióját keltette.

Alabástrom színű bőre hibátlan volt, szeplőnek nyomát sem lehetett látni rajta. Mick kételkedett benne, hogy a lány valaha is engedte volna, hogy napfény simogassa. Vagy mondjuk egy férfi. Fodros kalapja alól néhány szőke tincs kiszabadult a hajtűk fogságából, és most lazán hullámzott a nyaka körül. Egyébként Lady Aslyn merev tartása és a mozdulatainak visszafogottsága mind arról árulkodott, hogy a lány tisztában van vele, hogy folyton kirakatban áll, ezért kénytelen állandóan önuralmat tanúsítani, és megfelelően viselkedni.

Mick már alig várta, hogy szembenézhessen a kihívással, amit ennek az önuralomnak a lerombolása jelent majd.

– Találkoztunk már? – kérdezte Kipwick csendesen.

Mick vetett egy pillantást a férfira, aki úgy egy hüvelyknyivel lehetett alacsonyabb, mint ő, és sokkal karcsúbb is volt. De persze őlordságának sosem kellett szemetet hordani ki a városból néhány shilling fejében, hogy a családja ne éhezzen.

– Nem.

A gróf összevonta vastag szemöldökét, amitől mély ráncok keletkeztek az orra fölött.

– Ismerősnek tűnik. Meg mernék esküdni, hogy az útjaink valamikor már keresztezték egymást.

– Nemigen mozgok az ön köreiben, mylord. Abban pedig erősen kételkedem, hogy ön az enyémekben megfordulna.

Kipwick elsápadt, és elfordította a tekintetét. Mick ezen egyáltalán nem lepődött meg. Éppen eleget sikerült megtudnia a grófról az elmúlt néhány hónap során, hogy viszonylag tiszta képet alkothasson róla, milyen köröket részesít előnyben. És éppen ez lesz majd a veszte, méghozzá még mielőtt a nyár véget érne.

– Habár könnyen meglehet, hogy futólag láthatott a Cerberus Klubban. Úgy tűnik, az a hely a különféle társadalmi pozíciójú emberek találkozási pontja. Egy olyan intézmény, ahol az alsóbb és felsőbb osztálybeliek nem bánják, ha keveredniük kell egymással, mert a közös érdekeik felülírnak minden mást.

– Aligha láthattam ott magát, mivel nem vagyok tag.

Mick nagyon is tisztában volt azzal, hogy Kipwick már érdeklődött a klub felől. Azt is tudta, hogy még egyszer sem járt ott. Az intézmény csupán csali volt, az első lépés azon az úton, amely végül a gróf bukásához vezet majd.

– A tagság nem követelmény. Egy súlyos erszény is elegendő.

Mick minden porcikájával érzékelte, hogy a gróf erre felkapta a fejét. Csalódottságot érzett. Nagyobb kihívásra számított. Abban reménykedett, hogy Kipwick legalább valamennyire ellenáll majd, amikor megpróbálja a vesztőhelyre vezetni. Mick az életben semmit sem kapott meg könnyen. Nem akarta, hogy ezüsttálcán nyújtsák át neki a bosszút, anélkül hogy keményen meg kellene dolgoznia érte.

– Az igazat megvallva – szólalt meg Kipwick tétován –, nem voltam biztos benne, hogy tényleg létezik az a hely. Soha egyetlen ismerősöm sem volt hajlandó elismerni, hogy valaha is betette volna a lábát abba a játékbarlangba.

– Nincs ebben semmi meglepő. A legtöbb nemest, aki odajár, már kitiltották a tisztességesebb helyekről. Annak beismerése, hogy az ember a Cerberus Klub rendszeres látogatója, nem éppen jó ajánlólevél máshová.

– Azt hiszi, hogy kitiltottak?

A gróf hangjában megjelenő él arról árulkodott, hogy sértésnek vette Mick kijelentését. Ez az egész talán mégsem lesz annyira egyszerű, mint gondolta.

– Nem, mylord. Én pusztán próbáltam felidézni, hogy hol keresztezhették egymást az útjaink. Úgy tűnik, hogy ön éles elméjű férfi, aki sikeres a kártyaasztalnál. Ugyanakkor kissé kalandvágyó típus is, aki talán éppen különféle szórakozási lehetőségeket keres. Az a gyanúm, hogy meglehetősen könnyen elunja magát.

– És mindössze egyetlen véletlen találkozás elég volt, hogy mindezt kikövetkeztesse?

Nem, Mick hosszú hónapok kutatómunkája alapján jutott ezekre az eredményekre, de muszáj volt valahogy elaltatnia a gróf gyanakvását.

– Milyen igaz! Csak mert én kedvelem a frivolabb szórakozóhelyeket, még nem azt jelenti, hogy minden férfi így van ezzel. – Főleg az olyanok, akiket kényeztetett és a tenyerén hordott a sors, és akik kiváltságos körülmények között éltek. Kiváltságos körülmények között, amelyek – részben legalábbis – Micket is megillették volna. Megfelelő iskola, megfelelő lakóhely, megfelelő étkezés és öltözék. Férfiként nem bánta, hogy kénytelen egyedül boldogulni, de kisfiúként nem lett volna szabad arra kényszerülnie, hogy megtegyen bizonyos dolgokat a túlélés érdekében. Nem engedte azonban, hogy a felszínre törjenek a benne forrongó indulatok, hogy érezni lehessen őket a viselkedésén vagy a hangjában. – Elnézést kérek, amiért azt hittem, hogy van bennünk valami közös.

– Nem vettem rossz néven a dolgot. Csak kíváncsi voltam, honnan származik a tudása.

És szemmel láthatólag nem igazán bízik az emberekben. Mick ezen eltűnődött.

– A családja meglehetősen híres. Olvastam ezt-azt az újságokban.

– Minden családra ekkorra figyelmet fordít?

– Mindenre odafigyelek, és mindenre emlékszem. Üzletember vagyok. Sosem tudhatom, hol bukkan fel egy ötlet, vagy mikor adódik alkalom egy új vállalkozásra. Különös tehetségem van ahhoz is, hogy gyorsan felmérjem, mennyit ér valaki, így sosem kezdek olyan befektetővel, akivel nem kellene.

– Ezúttal rajtam a sor, hogy bocsánatot kérjek magától. Voltak alkalmak, amikor néhányan megpróbáltak hasznot húzni a társadalmi pozíciómból. Az ilyesmi óvatossá teszi az ember.

– Idegenekkel szemben sosem árt az elővigyázatosság.

Kipwick gúnyosan felhorkant.

– Ezek a barátaim voltak. Vagy legalábbis azt hittem, hogy azok. El kell ismernem, hogy foglalkoztat a Cerberus Klub, de ha jók az értesüléseim, akkor a holléte jól őrzött titok.

Mick hanyagul vállat vont.

– Találkozzunk itt, a kertek bejáratánál holnap este tízkor, és elviszem magát oda.

A gróf ajka mosolyra húzódott.

– Lehet, hogy megteszem.

Mick tudta, hogy Kipwick el fog jönni. Az adósságai miatt az egyik előkelő klubban már megfosztották a tagságától, és meglehetősen közel járt hozzá, hogy egy másikból is kihajítsák. A gróf hajlamos volt rá, hogy olyankor is fogadjon, amikor nem lett volna szabad, és emelje a téteket, amikor az esélyek nem neki kedveztek. Nagyon úgy tűnt, hogy csapnivaló kártyajátékos, aki nem képes felismerni, mikor fordul ellene a szerencse.

Hangos robbanás törte meg az éjszaka csendjét, és Mick csak ekkor vette észre az eget betöltő vörös és zöld virágokat. Hallotta, hogy Fancy döbbenten levegő után kapkod. Egyértelműen nem emlékezett arra, hogy Mick egyszer már végignézett vele egy tűzijátékot. Persze a lány akkor még csupán négyéves volt. Mick vállán lovagolva ujjongott örömben, lelkesedésében még a kalapot is lesodorta bátyja fejéről. Most sokkal méltóságteljesebben viselkedett, de az arcán elragadtatás tükröződött.

Lady Aslyn elragadtatottsága viszont meglepő volt Mick számára. Kicsit változtatnia kellett a testhelyzetén, természetesen kerülve minden feltűnést, hogy továbbra is figyelhesse a lány arcát. Színes villanások táncoltak a vonásain, a mosolya valósággal ragyogott, és olyan szépséget árasztott, amely a férfinak eddig valahogy elkerülte a figyelmét. Már-már gyermeki volt örömében. Mick megdöbbent azon, mennyire fiatalnak látszik, nem sokkal lehet idősebb Fancynél. Teljességgel ártatlannak tűnt. Mick úgy vélte, hogy még sosem vétkezett életében.

Ha tiszteletreméltó férfiú volna, akkor most lemondana a terveiről. De mivel csak komoly nehézségek árán sikerült elmenekülnie a szemétdombról, ahová hajították, Mick Trewlove nem volt tiszteletreméltó, és nem is adta fel a tervét csak azért, mert nem jól ítélte meg egyes részleteit. Mindenki tudta róla, hogy makacs egy fattyú. Éppen ennek a tulajdonságának köszönhette a vagyonát, valamint a hírnevét, miszerint nem ismer kegyelmet, ha arról van szó, hogy megszerezze magának azt, amire vágyik.

Jelenleg arra vágyott, hogy elismerjék a helyét a világban. Mert enélkül nem más, mint egy számkivetett. Amennyiben viszont elismerik, ő lehet Nagy-Britannia egyik leghatalmasabb embere. Azok az ajtók, amelyeket egykor becsaptak az orra előtt, hirtelen kitárulnának előtte. Azok, akik korábban elkerülték, örömmel üdvözölnék köreikben.

Már túl régóta készült erre, hogy most hirtelen elvesse ördögi tervét. Olyan magasra mászott a társadalmi ranglétrán, amennyire csak lehetett. Hogy feljebb hághasson, másoknak bukniuk kell – méghozzá látványosan, mint ahogy a tűzijátékok kiégnek útban a föld felé. Meg fogja kapni azt, ami jár neki. És isten legyen irgalmas bárkihez, aki az útjába áll!

Aslyn magán érezte Mick Trewlove tekintetét. A legkülönösebb az volt az egészben, hogy tetőtől talpig bizseregni kezdett tőle. Olyan volt, mintha Mick nemcsak nézné, hanem meg is érintené a kezével. Nem emlékezett rá, hogy valaha ennyire tudatában lett volna egy férfi közelségének. Izgalmas volt, ijesztő és zavarba ejtő. Egyfelől a legszívesebben hozzábújt volna, másfelől viszont reszketett rémületében. Ilyen körülmények között szinte lehetetlen volt odafigyelni a fenséges látványt nyújtó tűzijátékra a fejük fölött.

Ráadásul Aslynt furdalta a lelkiismeret. Főleg azért, mert Kip közelségére még sosem reagált ekkora hévvel. Próbálta meggyőzni magát, hogy ez azért van így, mert Kip gyerekkori barátja. Élete legnagyobb részében ismerte a férfit, a szülei otthonában élt, gyakran együtt étkezett vele, táncoltak is egymással különféle bálokon. Annyira szoros volt a kapcsolatuk, hogy Aslyn gyámjai nem ragaszkodtak hozzá, hogy egy gardedám is elkísérje őket, amikor együtt indultak útnak, mert tudták, Kip nem fogja kihasználni a helyzetet.

Aslyn gyanította, hogy még a legszigorúbb gardedám sem jelenthetne akadályt Mick Trewlove számára, amennyiben az lenne a szándéka, hogy kihasználja a helyzetet, és valami illetlenséget kövessen el vele. Kétség sem férhetett hozzá, hogy a férfinak igen nagy gyakorlata van abban, hogyan kerülje el az idősebb hölgyek figyelő tekintetét, és hogyan lopjon csókokat készséges fiatal lányoktól. Aslyn rémülten állapította meg, hogy nem bánná, ha ő is egy lehetne ezek közül a lányok közül. Persze csupán egy-két pillanatra. Ez a felismerés valósággal elborzasztotta.

A pokolba! Mikor lett belőle a csókolózás megszállottja? Mióta sóvárog ennyire, hogy megtapasztalhassa, milyen érzés, amikor egy férfi ajka az övére simul, hogy felfedezhesse a szenvedély titkait, amelyekben idáig nem lehetett része?

Aslyn úrinő volt, az úrinők pedig mindig illemtudóan viselkednek. Soha nem hagyják, hogy bárki kompromittáló helyzetben láthassa őket – valójában soha nem is kerülnek kompromittáló helyzetbe. Soha nem okoznak botrányt, és nem főszereplői a mások által okozott botrányoknak sem. Teljes bizonyossággal kijelenthető az is, hogy soha nem morfondíroznának azon, mi lenne, ha lehúznák a kesztyűjüket, hogy puszta kézzel megérintsék egy úriember szakállát. A hercegné elborzadna, ha megtudná, hogy komor figyelmeztetéseit azzal kapcsolatban, milyen könnyedén letérhet egy úriember az illendőség útjáról, gyámleánya egyszerűen az agya egyik félreeső zugába száműzte, ahol némi halvány bűntudattól eltekintve nem érhettek el semmilyen hatást.

Mert nem volna szabad ilyesmikre gondolnia Mick Trewlove-val kapcsolatban. Ha már egyáltalán felmerültek benne ezek a gondolatok, akkor úgy lenne ildomos, hogy Kipre irányuljanak. Azután kellene sóvárognia, hogy Kip az előkelő társaság béklyóitól megszabadulva megcsókolja. Szégyentelennek érezte magát, amiért ilyen nagy hatással volt rá a mögötte álló vadidegen férfi közelsége. Amióta bevezették a társaságba, Aslynt számtalan fiatalembernek bemutatták, mindegyik jó partinak számított, de egyiknek sem sikerült felkeltenie az érdeklődését. Egyedül Kip számított neki, egészen mostanáig. És ez meglehetősen nyugtalanító volt.

– A tűzijáték igazán csodálatos – suttogta Miss Trewlove apró sóhaj kíséretében, mintha attól tartana, ha túl hangosan beszél, azzal megzavarhat másokat a fantasztikus látvány élvezetében. – Gyakran eljön megnézni?

– Most először járok a kertekben.

– Az ön bátyja is legalább olyan nehezen kezelhetőnek tűnik, mint az enyém.

Aslyn ráncolni kezdte a szemöldökét.

– A bátyám?

Miss Trewlove hátranézett a válla fölött, és a gróf felé intett a fejével.

– Kipwick? – Aslynt annyira meglepte a lány feltételezése, hogy halkan felnevetett. – Ő nem a bátyám.

Miss Trewlove meglepetten pislogott.

– De hiszen nincs magukkal gardedám.

A lány hangja hitetlenkedésről árulkodott, egy botrány lehetőségét sejtette.

– Lord Kipwick szüleinek gyámleánya vagyok. Gyakorlatilag olyan, mintha a testvérem lenne. – Amint kimondta, Aslyn azonnal érezte, hogy nem helyes így beszélnie a leendő hitveséről. Úgy egyáltalán nem helyes ilyen semleges módon gondolnia rá. – Úgy értem, ennél jóval több természetesen, de ő sosem használná ki a helyzetet.

– Mick szerint a férfiak mindig kihasználják a lehetőségeket.

– Kip nem tenne ilyet.

– Ön igazán szerencsés. A fivéreim soha nem engednék meg nekem, hogy kitegyem a lábamat a házból egy olyan férfi társaságában, aki nem a rokonom. Habár, ha Mick eléri, hogy az ő akarata érvényesüljön, akkor semmilyen férfi társaságában nem hagyhatom majd el a házat.

– Hány fivére van? – érdeklődött Aslyn.

– Négy. És van egy nővérem is, aki sokkal nagyobb szabadságot élvez, mint én. Ami igazán bosszantó.

Aslyn diszkréten hátrabökött a válla fölött.

– Ő a legidősebb?

Miss Trewlove bólintott, és fintorogva az égre emelte a tekintetét.

– És egy valóságos zsarnok.

Igen, Aslyn el tudta képzelni. Hozzá volt szokva a magabiztos férfiakhoz, de egyikük sem árasztott magából olyan határtalan önbizalmat, amely mellett minden egyéb tulajdonságuk elhalványult volna. Mick Trewlove viszont pontosan ilyen ember volt. Lenyűgözte a környezetét – Aslynt is beleértve. A lány szerette volna megtapasztalni az erejét, elmerülni benne, a foglyává válni… Ezek a zabolátlan gondolatok igazán rendkívüliek voltak, és eddig soha nem tapasztalt módon öntudatra ébredt tőlük. Életében először rádöbbent, hogy egy nőnek is vannak szükségletei – hogy neki személyesen vannak szükségletei –, amelyek túlmutatnak azon, hogy udvariasan táncoljon valakivel, vagy jól nevelten sétálgasson a kertben egy úriember oldalán. Azt akarta, hogy a kezük összeérjen, az ajkuk egymásra találjon a tiltások dacára is. Arra vágyott, hogy elszálljon az önuralma, hogy veszélybe kerüljön az erénye…

Hirtelen tudatosult benne, hogy az emberek körülötte ujjonganak és tapsolnak, majd kezdenek elszállingózni. Rádöbbent, hogy a tűzijáték véget ért. A levegőben erős füstszag terjengett, és még valami más is. Bizonyára a robbanásokhoz használt anyag lehetett. Aslyn mélyen beszívta a levegőt, és azon merengett, hogy a fellobbanó szenvedélynek van-e vajon valami sajátos illata.

– Nos, azt hiszem, jobb, ha indulunk – jegyezte meg Kip. – Ígéretet tettem anyámnak, hogy tíz előtt hazaviszlek.

– Bizonyára nem minden mulatságnak szakad vége most azonnal.

– Azoknak, amelyeken te is részt vehetsz, már vége.

Lehet, hogy Aslyn vitába szállt volna a férfival, ha a Trewlove testvérek nem álldogálnak még mindig a közelükben, de egy igazi hölgy sosem rendez jelenetet a nyilvánosság előtt. Ráadásul Mick Trewlove közelében teljesen elszabadult a képzelete és irányíthatatlanná vált a teste. Nagy a valószínűsége, hogy kellemetlen helyzetbe hozza magát, amennyiben nem vigyáz.

– Nagyon örültem a találkozásnak, Miss Trewlove.

A lány elmosolyodott.

– Megtisztelő, hogy együtt nézhettük meg a tűzijátékot. – Enyhén fejet hajtott, majd pukedlizett. – Mylord.

– Miss Trewlove.

Aslyn ekkor Mick Trewlove felé fordult, és kemény harcot vívott azért, hogy a képzelete ne vetítse elé azt a tűzijátékot, amelyet ez a férfi képes előidézni egy nő testében.

– Mr. Trewlove.

Mick megfogta a kezét, és az ajkához emelte. A tekintetét közben egy pillanatra sem vette le róla. Kesztyűjén keresztül a lány érezte az ujjai melegét és az erejét, az ajkából áradó forróság pedig a kecskebőr anyagon keresztül is égette.

– Lady Aslyn, köszönöm, hogy ilyen kedves volt a testvéremhez.

Aslyn, mivel egyebet nemigen tehetett, csak bólintott, és elhúzta a kezét. Mi a csuda üthetett bele? Már számtalan úriember érintette már meg kesztyűbe bújtatott kezét, még meg is csókolta, de neki egyik alkalommal sem keletkezett gombóc a torkában. Csak halványan volt tudatában annak, hogy Kip belekarol és elvezeti.

Komoly kihívást jelentett a számára, hogy ne vessen még egy utolsó pillantást Mick Trewlove-ra a válla fölött. Fogalma sem volt róla, miért töltötte el veszteségérzet a gondolatra, hogy soha többé nem láthatja a férfit.

Miközben a kocsijában zötykölődött az úton, Mick kibámult az ablakon, és megpróbált a Kipwickkel való találkozására összpontosítani, valamint arra, hogy hogyan hozhatná ki a legtöbbet a közelgő kiruccanásukból. A gondolatai azonban folyton visszatértek Lady Aslynhez és a vele kapcsolatos terveihez.

Egy kicsit több furfangra lesz szükség a megvalósításukhoz. Nem sok esély volt ugyanis arra, hogy a lány hajlandó legyen randevúzni vele. Elérni, hogy az útjaik keresztezzék egymást, hogy aztán elcsábíthassa, kissé bonyolult vállalkozásnak tűnt. Az eseményekre, amelyeken a lány megjelent, Mick nem kapott meghívást. Jelenleg legalábbis semmiképp, de ami a közeljövőt illeti…

– Gyanítom, nem szeretnéd, ha a mama megtudná, mi volt az igazi oka annak, hogy elkísértél ma este a kertekbe – szólalt meg Fancy.

Volt valami a hangjában, amiből Mick arra következtetett, hogy drágán meg kell majd fizetnie húga hallgatásáért. Lehet, hogy a szemében csak egy ártatlan gyerek, de a lány mindig is dörzsölten viselkedett. Valahányszor összetörve és sebesülten tért haza, Gillie volt az, aki összefoltozta. Fancy viszont leguggolt elé, és miután élénk érdeklődéssel végigmérte, kijelentette, rengeteg édességre lesz szüksége, mert csak azzal lehet lefoglalni a száját, nehogy elmesélje a mamájuknak, mit is látott.

Az volt a lány szerencséje, hogy Mick nagyon szerette.

– Mi a hallgatásod ára? – mordult fel.

A férfiak döntő többsége visszahőkölt, amikor ilyen hangon beszélt, Fancy azonban csak elmosolyodott.

– Egy könyvesbolt.

Mick összevonta a szemöldökét.

– Könyvet akarsz vásárolni?

– Nem. Egy könyvesboltot szeretnék.

A kocsi valósággal visszhangzott Mick nevetésétől.

– Ne butáskodj! Egy éven belül úgyis férjhez mész.

– Nemrég még azt állítottad, hogy sosem mehetek férjhez.

– Nos, rosszul tettem… Az igazság az, Fancy, hogy szeretnélek jól férjhez adni. Őszintén szólva, mindannyian ezt szeretnénk.

– A ma esti kirándulás is része ennek a tervnek?

Elengedhetetlen része.

– Ne törd ilyesmiken a csinos kis fejecskédet!

– Amíg férjhez nem megyek, vezethetnék egy könyvesboltot.

– Fancy…

– Annyi új házat építtetsz. Miért nem kaphatok én is egy boltot? Gillie-nek is segítettél megszerezni azt a fogadót.

– Gillie esete teljesen más.

– Miért? Mert úgy gondolod, hogy egyetlen férfinak sem kellene?

– Úgy gondolom, hogy egyetlen férfi sem kellene neki. Ő ahhoz túlságosan független, mindig is az volt.

– Én is szeretnék független lenni.

– Az leszel. Csakhogy te a házasságod révén válsz függetlenné. – Mick kinézett a kocsi ablakán. – Hazaértünk. Hagyjuk ennyiben a dolgot!

Amikor megálltak a lerobbant épület előtt London egyik leghírhedtebb nyomornegyedében, Mick mélységesen fájlalta, hogy az anyja nemet mondott, amikor felajánlotta neki, hogy egy sokkal fényűzőbb helyre költözteti. Gyanította, hogy az asszony visszautasításának több oka is volt. Egyrészt úgy gondolta, hogy nem érdemel jobbat az őt körülvevő mocsoknál. Másrészt teljesen alaptalanul attól rettegett, hogy a következő lakó kertészkedni kezdene, és rábukkanna a sötét titkokra, amelyeket a ház mögötti földben rejtegetett.

Mick úgy nyolcéves lehetett, amikor felfedezte őket. Nem virágot vagy bokrot próbált ültetni éppen, hanem elrejtett kincsek után kutatott. Helyette viszont az igazságra talált rá a múltjával kapcsolatban.

Mielőtt az inasa az ajtóhoz érhetett volna, Mick kinyitotta, és kiszökkent a kocsiból. Aztán visszafordult, és lesegítette a húgát, aki csak nemrég tért vissza egy bentlakásos iskolából, hogy ismét itt éljen. Mick felajánlotta neki, biztosít a számára egy lakást vagy egy városi házat egy előkelőbb környéken, de a lány a gondolatát sem bírta elviselni, hogy az anyjuk egyedül éljen. Mick reménykedett, hogy Fancy végül képes lesz meggyőzni Ettie Trewlove-ot, hogy mindannyiuk érdekében ideje végre maga mögött hagynia a bűneit.

Nem bajlódott a kopogással, egyszerűen benyitott, és Fancyt maga elég engedve belépett a hívogató melegbe. Habár kívülről lehetetlen lett volna megállapítani, a ház belseje egészen kellemes volt.

Mick és a fivérei erre nagy gondot fordítottak, amikor az épület jó részét lebontották, majd újjáépítették, hogy gondoskodjanak minden kényelemről, amelyet szerintük az anyjuk megérdemelt. A háziúr nem tiltakozott. Igazából, amikor Mick felkereste, boldogan adta át neki a környéken lévő összes ingatlanát egy igen szerény összegért cserébe. Előbb vagy utóbb Micknek szándékában állt mindent a földdel egyenlővé tenni és újjáépíteni, de az a felszínre hozta volna a csontvázakat, ezért inkább még várt vele.

Az anyjuk rájuk mosolygott, majd felemelkedett a narancs- és citromsárga színű brokátszékről, amely a kandalló előtt állt. Amióta Mick mindennap küldetett neki szenet, egyszer sem panaszkodott, hogy fázna. Fel akart venni mellé egy mindeneslányt is, hogy gondoskodjon a szükségleteiről, azonban az asszony félelmei megint csak erősebbnek bizonyultak. Mick képtelen volt elviselni a szemében gyülekező könnyek látványát – a könnyek viszont mindig felbukkantak, valahányszor valami olyan javaslattal állt elő, ami változást idézett volna elő az asszony életében.

Ettie csoszogó léptekkel megindult az apró konyha felé.

– Felteszek egy kis teavizet főni. – Mindig megkínálta teával őket.

– Én nem kérek – felelte Mick gyengéden. – Nem maradok.

Az asszony hátranézett a válla fölött.

– Miért rohansz? Nem jártál erre túl gyakran mostanában.

– Sok a dolgom.

– Pár perced azért biztosan akad.

– Akad bizony! – vágta rá Fancy. Felakasztotta a sálját, majd átvette az anyjától a teakészítés feladatát. – Amíg én ezt elintézem, kérlek, győzd meg Micket, hogy vegyen nekem egy könyvesboltot!

Valahányszor a család női tagjai összefogtak ellene, Mick tudta, hogy esélye sincs a győzelemre, pedig amúgy nem volt szokása veszíteni.

Az anyja visszament a székéhez, és leült. A lábát feltette az alacsony, hímzett zsámolyra.

– Mindig is imádta a könyveket. Lehet, hogy jobb szolgálatot tettem volna nektek, ha jobban boldogulok az olvasással, de mindig is nehezemre esett kibogarászni a betűket.

Mick letelepedett vele szemben a fotelbe, és kinyújtóztatta a lábát.

– Így is elég jó szolgálatot tettél nekünk.

– Mindig keményen kellett dolgoznod.

– Örömömet lelem a munkában.

– Szeretném én is megismerni ezt a fajta örömöt! – kiáltott oda nekik Fancy. – Az elégedettséget, amit a jól elvégzett munka jelent.

– Okkal fizettem azért, hogy előkelő iskolába járhass. Azt akartam, hogy meglegyen benned az a fajta kifinomultság, ami egy jó házasság előfeltétele.

– Miért nem lehetek feleség és bolttulajdonos is egyben?

– Mond valamit – jegyezte meg az anyjuk.

– Belőle előkelő hölgy lesz.

– Hogy találkozik majd a megfelelő úriemberrel?

– Dolgozom az ügyön.

Az asszony, aki felnevelte, figyelmesen végigmérte Micket. Fekete haja szinte már teljesen megőszült, és ő váltig állította, hogy ezt a fiainak köszönheti. Mick attól tartott, hogy a leginkább neki.

– Nyugtalankodom Gillie miatt – jegyezte meg az asszony halkan, áttérve egy olyan témára, amely időről időre aggodalommal töltötte el.

– Tud vigyázni magára.

Gillie nagyon is önálló volt. Gyerekkorában folyton Mick sarkában járt. Lehet, hogy jobban kellett volna oltalmaznia, de akkoriban egyetlen céljuk volt: életben maradni.

– De egy fogadó irányítása… – Ettie hangja fokozatosan elhalt, mintha maga sem tudná eldönteni, mit gondoljon.

Gillie nem csupán irányította a fogadót. Ő volt a tulajdonos. Mick ezen a téren biztosra ment. A lánytestvérei fölött soha nem uralkodhat egyetlen férfi sem, ahogy egykor az anyjuk fölött uralkodott. Szándékában állt gondoskodni erről, méghozzá bármi áron.

– Ma este beugrom hozzá.

Az anyja ráncos arcát megkönnyebbülés árasztotta el.

– Köszönöm.

– Ideje is indulnom. – Mick felállt.

– Ó, szó sem lehet róla! – Fancy közeledett egy tálcával a kezében. – Épp most készültem el a teáddal.

Mick az álla alá nyúlt, maga felé fordította az arcát, majd rákacsintott.

– Miért elégednék meg egy kis teával, amikor Gillie whiskyvel vár? – Odalépett az anyjához, előrehajolt, és nyomott egy puszit a homlokára. – Ne aggodalmaskodj annyit! Mindent kézben tartok. Kérd meg Fancyt, hogy mesélje el neked, milyen volt a tűzijáték!

Az asszony megpaskolta Mick arcát.

– Valóságos áldás voltál a kezdetektől fogva.

– Ahogy te is.

Az ajtó felé menet Mick a zakója zsebébe csúsztatta a kezét, és az ujjaival végigsimított a Hedley-címert ábrázoló kifakult és foszladozó fonalakon. Mindössze ennyi maradt a takaróból, amelybe bugyolálva a herceg átnyújtotta őt Ettie Trewlove-nak.

3. fejezet

Aslyn valósággal sütkérezett a takaróhegyek melegében, miközben a karját a feje fölé emelve nyújtózott egy nagyot, és próbált megszabadulni a bosszúságtól, amit Kip miatt érzett. Annyira igazságtalan ez az egész! Alig tizenöt perccel azután, hogy biztonságban hazajuttatta az este, a férfi nyomot egy csókot a homlokára, majd kimentette magát, és távozott otthonról – minden bizonnyal azért, hogy mindenféle válogatott, bűnös szenvedélynek hódolhasson. Szerencsejáték, ivás, talán még örömlányok is. Ugyan mindenki arra számított, hogy összeházasodnak, Kip még nem jelentette be a szándékát, Aslyn ezért úgy vélte, hogy nem igazán háborodhat fel egy görbe este miatt.

Cserébe viszont Kip sem méltatlankodhat amiatt, hogy Mick Trewlove befészkelte magát az agya egyik zugába. Eddig még soha egyetlen férfi sem keltette fel ennyire az érdeklődését. Hogyan szerezhette a vagyonát? Olyan ember, aki elég gazdag ahhoz, hogy ne kelljen dolgoznia? Vagy ha lehúzná a kezéről a kesztyűt, durva és sebhelyes lenne a tenyere a hosszú évek kemény munkájától? Aslyn nem tett fel kérdéseket Kipnek Mr. Trewlove-val kapcsolatban, mert túlságosan megdöbbent azon, milyen hevesen érdeklődik iránta. Biztos volt benne, hogy Kipet is kellemetlenül érintette volna a dolog.

Egy igazi hölgy sosem kérdezősködött tisztességtelen férfiak felől. És ösztönösen tudta, hogy Mick Trewlove – annak ellenére, hogy igen kedvesen viselkedett a húgával szemben – nem tisztességes. Ahhoz túl behatóan és túl nagy érdeklődéssel bámulta őt. Aslynre még soha egyetlen férfi sem nézett így, mintha éppen azt fontolgatná, hogy tetőtől talpig végigcsókolgatja minden porcikáját.

Aslyn ledobta magáról a takarót, kikecmergett az ágyból, majd a mosdóállványhoz sietett, és hideg vizet fröcskölt az arcára. Mi lehet abban a férfiban, amitől a bűnös gondolatok úgy törnek fel benne, mintha az teljesen normális lenne? Még soha életében nem fantáziált olyasmiről, amitől így felforrósodott volna a vére. Nem értette, miért nem képes száműzni az agyából a férfit. Nem volt azonban senki, akivel beszélhetett volna ezekről a furcsa képzetekről.

A hercegnéhez nem fordulhatott, mert a végén még arra kényszerülne, hogy elmagyarázza neki, miért álltak szóba közemberekkel, ráadásul idegenekkel, és miért invitálták meg őket, hogy együtt nézzék végig a tűzijátékot. Kip és ő megállapodtak abban, hogy nem tesznek említést a testvérpárról, akikkel összefutottak tegnap este. Ha a hercegnében felmerülne a gyanú, hogy Aslyn szóba állt olyan emberekkel, akik nem szerepelnek a Debrett’sben, illetve akik nem tudják több generációra visszavezetni a vérvonalukat, minden kétséget kizáróan tovább korlátozná gyámleánya kiruccanásait, pedig már eddig is alig engedte el valahová, szinte semmiféle szabadságot nem élvezhetett.

Aslyn még több vizet fröcskölt az arcára, majd felkapta a törölközőt, hogy megszárítkozzon. Amikor kinyílt az ajtó, összerezzent, mintha éppen valami illetlenségen kapták volna.

– Nem sejtettem, hogy már ébren van, mylady. Nem csengetett.

Nannek az volt a szokása, hogy belopakodott úrnője szobájába, és elhúzta a sötétítőket, majd hagyta, hogy a nap sugarai ébresztgessék a lányt gyengéd érintésükkel.

– Épp az imént keltem fel.

A szolgáló becsukta maga mögött az ajtót, és közben meglehetősen bűntudatos képet vágott. Óvatosan közelebb lépett úrnőjéhez.

– Van itt valami az ön számára, mylady – suttogta, mintha attól tartana, hogy még a falnak is füle van. – Egy úriember kopogott be a hátsó bejáraton hajnalhasadtakor. Azt mondta a legénynek, aki ajtót nyitott neki, hogy Lady Aslyn szobalányával kíván beszélni. Így aztán odahívtak. Ezt adta nekem. Közölte, hogy a magáé, és hogy senkinek se beszéljek róla.

A szobalány egy apró bőrdobozt tartott a kezében. Aslyn nem igazán tudta rávenni magát, hogy elvegye tőle.

– Hogy nézett ki az illető úriember?

– Az a fajta, akinek inkább a főbejáraton át kellett volna érkeznie. Méretre szabott öltözék. Ragyogóra fényesített csizma. Jól fésült. Sötét hajú. Szakállas. Túl sötét volt ahhoz, hogy alaposabban is megnézhessem magamnak a szemét, meg különben is a kalapja beárnyékolta. Magabiztos volt a tartása, de átfutott az agyamon a gondolat, hogy nem szeretnék összefutni vele egy sötét sikátorban.

Aslyn, annak ellenére, hogy már kitalálta, ki lehetett az, megkérdezte:

– Nem árulta el a nevét?

– Nem, mylady. Megkérdeztem, de ő csak mosolygott, meglehetősen rámenősen, ha engem kérdez, és igencsak megdobogtatta a szívemet. Aztán ment a dolgára. Nem hiszem, hogy el akarta volna árulni.

Aslyn meglepetten konstatálta, hogy enyhén remeg a keze, miközben átvette a dobozt. Habár soha nem titkolózott a szobalánya előtt, most mégis elfordult tőle, és a szoba másik sarkába vonult, hogy valamennyire zavartalanul nézhesse meg az ajándékát. Amikor kinyitotta a dobozt, először egy réteg csomagolópapírt pillantott meg. Amint felhajtotta, elakadt a lélegzete attól, amit alatta talált: ez volt a leggyönyörűbb kámea, amit valaha látott. Halványkék volt, majdnem pontosan ugyanolyan árnyalatú, mint a szeme. Kihajtogatta a mellette talált üzenetet, és elolvasta a férfias kézírással odavetett szavakat: „Nagyrabecsülésem jeléül a húgom iránt tanúsított kedvességéért.”

Se név, se monogram, semmi, ami alapján azonosítani lehetett volna az üzenet íróját, de persze Aslynnek erre nem is volt szüksége. Azon töprengett, hogyan szerezhette be ezt az ajándékot a férfi ilyen rövid idő alatt. Vajon azért volt kéznél, mert valaki másnak szánta? Vagy talán egy nagy becsben tartott családi örökség? Netán talált egy ékszerészt, aki hajlandó volt kinyitni neki a boltját éjnek évadján?

Az ajándék kézhezvétele után Aslyn csak még erősebb kíváncsiságot érzett Mick Trewlove iránt. Fogalma sem volt, hol keresse, hogy visszautasíthassa az illetlen gesztust – vagy hová küldje neki az ilyenkor ildomos köszönőlevelet, amennyiben úgy döntene, hogy mégis megtartja az ékszert. A férfi kivette a döntést a kezéből. Aslynnek pedig fogalma sem volt, hogy bosszankodjon vagy inkább hálás legyen.

Visszadugta az üzenetet a dobozba, majd lezárta a fedelét. A mellkasához szorította, aztán a pipereasztalához lépett.

– Nem szólhatsz erről senkinek, Nan!

– Soha nem tennék olyat, kisasszony. Szerintem az a férfi megkeresne álmomban, és megfojtana.

Aslyn kinyitott egy kis fiókot, és óvatosan belerakta az ajándékot.

– Nem hiszem, hogy képes lenne ilyesmire, de semmiképpen nem szeretném felizgatni a hercegnét. Biztos vagyok benne, hogy nem helyeselné, ha ajándékot fogadnék el egy olyan úriembertől, aki nem tette világossá a szándékait.

Na persze, nem mintha bármit is elérhetne azzal, ha világossá tenné a szándékait. A gyámjai sosem hagynák, hogy kapcsolatba kerüljön egy közemberrel, arról nem is beszélve, hogy nőül menjen hozzá. Habár eszébe sem jutott, hogy feleségül menjen a férfihoz. Az életét jó előre megtervezték, és arra nevelték, hogy egy nap majd hercegné válik belőle. Kip volt a végzete. Egészen kislánykora óta. Még a szülei is egyetértettek abban, hogy Kiphez kell feleségül mennie. Hedley hercegét és hercegnéjét nevezték meg a lányuk gyámjaként, így biztosítva, hogy ez a vágyuk végül valóra is válhasson.

Amikor Aslyn egy órával később belépett a reggelizőszobába, a herceg még mindig ott ült az asztalnál, és jóízűen tojáskrémet, sonkát és más válogatott finomságokat falatozott, miközben újságot olvasott. A nap első étkezését a hercegné mindig az ágyában fogyasztotta el, és arra bátorította a gyámleányát is, hogy ugyanígy járjon el, ezt azonban Aslyn túl csendesnek és magányosnak találta.

A herceg felállt.

– Á, milyen csodás, hogy csatlakozol hozzám ma reggel!

A férfi mindig ugyanezekkel a szavakkal üdvözölte, mióta Aslyn először kiszökött a gyerekszobából kilencévesen, és ragaszkodott hozzá, hogy a felnőttekkel étkezhessen. A herceg engedett neki, ahogy azóta is mindennap, így alakult ki kettejük között ez a kis szertartás, amely nagyon hiányozni fog neki, amikor majd a saját házába költözik.

Odasétált a férfihoz, lábujjhegyre állt, majd cuppanós csókot nyomott frissen borotvált arcára.

– Semmiért sem hagynám ki, hogy a társaságodban kezdhessem a napomat.

– Élvezted a tegnapi kirándulást a Cremorne Gardensbe?

– Igen. A zene, a mulatságok, a tűzijáték… minden csodálatos volt. Remélem, meggyőzhetem Kipet, hogy a közeljövőben ismét elvigyen.

Ruganyos léptekkel a tálalóhoz sietett, és megpakolt magának egy tányért. Tett rá tojáskrémet, de a sonka helyett inkább a szalonnát választotta, és szedett még magának néhány banánt és egy kis epret is. Amikor az asztalhoz lépett, egy inas kihúzta neki a széket. Aslyn letelepedett, majd megvárta, hogy a szolga az ölébe terítse a szalvétát és kitöltse neki a teát. Miközben tett bele három cukrot, és kevergetni kezdte, halványan érzékelte, hogy a herceg végre ismét helyet foglalt mellette.

– Mi tetszett a legjobban? – kérdezte Hedley.

A találkozás Mick Trewlove-val.

– Azt hiszem, a tűzijáték.

– Azt hallottam, hogy nagyon népszerű.

– El kellene vinnie a hercegnét is, hogy megnézhesse.

A férfi arca elborult. A hercegné csak ritkán hagyta el a házat, soha nem járt bálokba vagy estélyekre. Aslyn gyanította, hogy soha nem tették volna ki a lábukat a vidéki birtokukról, ha egy hölgynek az ő pozíciójában nem kellene részt vennie társasági eseményeken még akkor is, ha egyenes út vezet számára az oltárhoz. Csakhogy meg kell találnia a helyét a társaságban, hogy megfelelő feleség lehessen, és eleget tudjon tenni a kötelezettségeinek.

– Majd megemlítem neki – felelte a herceg csendesen.

Azonban Aslyn éppúgy tisztában volt vele, mint a férfi, hogy a beszélgetésük nem lesz túl gyümölcsöző. Eltöprengett azon, vajon Kip is ilyen türelmesen viselné-e a különcségeit, ahogy azt az apjától látta. Aslyn tudta, hogy a hercegi pár nagyon szereti egymást. Nem volt szokatlan, hogy esténként a kertben ülve fogták egymás kezét. Aslyn úgy vélte, hogy a hercegné nem tudna olyasmit kérni, amit a herceg meg ne adna neki.

– Mik a terveid mára? – kérdezte a férfi.

– Néhány látogatás. Délután fél kettőkor pedig ruhapróba a varrónőnél. Remélem, hogy a ruhám időben elkészül Collinsworthék jövő heti bálra.

– Szerintem a hercegné és én azt kihagyjuk. Collinsworth kissé elviselhetetlenné vált, mióta megszületett az örököse.

A herceg mindig szolgált valamilyen mentséggel arra, hogy éppen miért nem mennek el valahová. Mintha ennyi év után még szükség lett volna bármilyen kifogásra.

– Nem lesz minden férfi egy kissé elviselhetetlen, miután világra jön az elsőszülött fia? – viccelődött Aslyn.

– Mi, férfiak elég különösen gondolkozunk arról, mi is számít sikernek.

Aslyn néha eltöprengett azon, hogy a herceg és a hercegné miért nem gondoskodtak egy tartalékról az örökös után, miért nem lett több gyermekük, de ez olyan téma volt, amivel kapcsolatban egy igazi hölgy sosem tesz fel kérdéseket. Kip csupán huszonnyolc éves, a házasságuk viszonylag korai szakaszában született, a hercegné még elég fiatal volt, hogy további gyermekeknek adjon életet. Lehet, hogy valamilyen sérülés érte a szülés során – egy újabb téma, amiről tilos volt társalogni. Ami a testet és annak rejtélyes működését illette, úgy tűnt, hogy Aslyn kénytelen lesz egyedül felfedezni az igazságot, méghozzá inkább személyes tapasztalatokon keresztül, nem pedig olyasvalakinek a segítségével, aki birtokában van az összes válasznak.

– Kip csatlakozik hozzánk a ma esti vacsorán? – érdeklődött a herceg.

– Igen, azt hiszem.

A férfi egy városi házat bérelt innen nem túl messze. Három évvel ezelőtt, amikor betöltötte a huszonötöt, bejelentette, hogy fiatalemberként, aki azon van, hogy minél széleskörűbb tapasztalatokat gyűjtsön a világról, nem élhet többé egy fedél alatt a szüleivel. Még egy igazságtalanság, ami Aslyn számára elég bosszantó volt. Habár nagyon szerette a herceget és a hercegnét, azért előfordult, hogy kellemetlennek érezte, hogy nincs saját otthona. Persze az ő társadalmi pozíciójában lévő hölgyek soha nem költöztek el a szüleik vagy a gyámjaik házából egészen addig, amíg férjhez nem mentek. Azon gondolkozott, hogy közemberként Miss Trewlove vajon a szüleivel él-e, vagy szabadon választhatja meg a lakhelyét. Nagyon úgy tűnt, hogy a bátyjának megvannak a szükséges forrásai ahhoz, hogy bármit megadjon neki, amire csak a szíve vágyik.

Aslynben egy pillanatra felmerült, hogy megkérdezi a hercegtől, hallott-e valaha Mick Trewlove-ról, de ez egy olyan beszélgetést eredményezhetne, amely még a nemi aktus és a gyerekszülés megvitatásánál is kínosabb lehet. Ráadásul ezzel megszegné a Kipnek tett ígéretét, miszerint a tegnap esti találkozás kettejük között marad. Nagy sóhajjal félretolta a tányérját, pedig csak igen keveset evett.

– Azt hiszem, ideje felöltöznöm a kis kiruccanásomra.

A hercegnek ráncba szaladt a homloka.

– Alig nyúltál hozzá a reggelidhez.

Mert Aslynnek görcsbe rándult a gyomra, valahányszor Mick Trewlove-ra gondolt.

– Talán nem érzed jól magad? – kérdezte a herceg.

Aslyn gyengéden elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Csak nem vagyok éhes ma reggel. De majd este a vacsoránál bepótolom.

– Ajánlom is! Nem szeretném, ha elfogynál.

A lány elnevette magát.

– Ha eddig nem történt meg, akkor ezután már nem is fog.

Mindig is vékony volt, nem számított, mennyit evett. A hercegné és néhány hölgy, akik ismerték az édesanyját, már réges-rég felvilágosították, hogy magasságában és testfelépítésében teljesen rá ütött. És bár a tudat, hogy hasonlít az anyjára, jelentett számára valamennyi vigaszt, és érzett némi szomorkás örömöt is miatta, néha mégis attól rettegett, hogy nincs rajta mit fogni egy férfinak. És Kip talán azért nem próbál meg közeledni felé, mert nem találja vonzónak, bármennyire szereti is.

– A vacsoránál találkozunk. – Aslyn hátratolta a székét, és felállt.

– Két inas, két szobalány.

Aslyn felsóhajtott, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Mint mindig.

A herceg és a hercegné túlságosan is féltették. Aslyn úgy érezte, nem hibáztathatja őket ezért. Akkor került hozzájuk, amikor a szülei életüket veszítették egy vasúti szerencsétlenségben. Aslyn rémült volt, zavarodott, és gyász emésztette. Bebizonyosodott számára, hogy az élet tele van veszélyekkel, ezért semmit sem szabad magától értetődőnek venni. A hercegné pedig csak megerősítette benne ezt a hitet az állandó aggodalmaskodásával.

Két órával később Aslynt bekísérték egy ügyvédi irodába. Egy kis kitérő volt ez, útban a varrónője felé. Szó szerint percekkel azelőtt döntötte el, hogy idejön, miután elindult otthonról.

– Lady Aslyn.

– Mr. Beckwith – mosolyodott el halványan a lány, amikor az úriember felállt bőrkarosszékéből az íróasztala mögött.

Aslyn úgy érezte, hogy még sosem találkozott senkivel, akinek kedvesebb lett volna a tekintete. Miután az apja meghalt, Mr. Beckwith kezelte az üzleti ügyeit, gondoskodott a hagyatékáról, és ő olvasta fel a végrendeletét is. És bár Aslyn akkor még csupán hétéves volt, kristálytisztán emlékezett rá, amikor a férfi kedvesen megígérte neki, hogy végül minden jóra fordul majd. Adott neki egy rongybabát, és azt mondta, hogy ölelje át, valahányszor úrrá lesz rajta a szomorúság. Még ennyi év után is voltak olyan pillanatok, amikor Aslyn magához szorította a megviselt babát.

– Kérem, foglaljon helyet! – mondta a férfi. – Kér teát?

– Nem, köszönöm. Nem maradok sokáig.

Mr. Beckwith megvárta, hogy Aslyn helyet foglaljon a bársony borítású székben, majd maga is letelepedett, és összekulcsolta a kezét a tölgyfaasztalon.

– Miben lehetek a szolgálatára?

– Kíváncsi lennék, hogy ismer-e egy Mick Trewlove nevű úriembert.

A férfi egy darabig csak méregette, Aslynnek pedig minden erejét össze kellett szednie, hogy ne kezdjen el fészkelődni ültében. A Mr. Beckwith keskeny orrán ülő szemüveg felnagyította a férfi kék szemét, amitől úgy tűnt, mintha képes lenne egyenesen a lelke legmélyére hatolni.

– Ismerem őt – felelte végül Mr. Beckwith nagyon csendesen és határozottan, de a hangja semmit sem árult el arról, hogy mi a véleménye a férfiról.

– Az volt a benyomásom, hogy olyan ember, aki – ha ügyvédre lenne szüksége – önt keresné fel, mivel kétségtelenül hajlandó lenne megfizetni a legjobbat, akit csak Londonban találhat.

– Ez igazán hízelgő.

Aslyn tisztában volt vele, hogy Mr. Beckwith semmit sem szeretne jobban, mint megkérdezni, honnan ismeri Mr. Trewlove-ot. Ám az ügyvéd híres volt arról, hogy rendkívül diszkrét, és tiszteletben tartja mások magánéletét.

– Mr. Trewlove az ön ügyfele netán?

Mr. Beckwith enyhén félrebiccentette a fejét.

– Nem áll módomban felfedni, hogy kik az ügyfeleim.

A diszkréció, ami miatt Aslyn felkereste a férfit, vált a legnagyobb akadályává annak, hogy megszerezhesse azt, amire vágyott.

– Bizonyára nem tudja, merre lehet az irodája vagy az otthona.

Mr. Beckwith megköszörülte a torkát, és hátradőlt.

– Amennyiben az ügyfelem lenne, nem lenne helyes megosztanom magával semmilyen információt, ami a birtokomban van vele kapcsolatban. De éppígy nem osztanék meg magáról sem részleteket senkivel.

– Ha itt hagynék egy kis dobozt az íróasztala sarkán, ön szerint eljutna hozzá valami varázslatos módon?

– Amennyiben én nem tudom, hol lakik, bizonyára tudnék keríteni valakit, aki igen.

– Akkor a gondjaira is bízom.

Aslyn kivette a kis bőrdobozt a retiküljéből, és óvatosan letette az asztal szélére.

– Van esetleg valami üzenet is hozzá?

– Nem. Úgy vélem, meglehetősen világos lesz az üzenet, amikor kézhez kapja. – Aslyn felállt. Mr. Beckwith is felemelkedett a székéből. – Nagyra értékelem, hogy nem tesz fel kérdéseket.

– Az én szerepem az életben az, hogy az emberek szolgálatára legyek, nem pedig, hogy ítélkezzek.

– Tudtam, hogy számíthatok a diszkréciójára. Köszönöm, Mr. Beckwith. Remélem, jó napja lesz.

– Lady Aslyn, minden egyes nap, amikor életben vagyok, jó nap.

Miközben kisétált az irodából, a lány azon töprengett, hogy vajon Mick Trewlove-nak is jó napja van-e.

A lány képes volt visszaküldeni az ajándékát! Charles Beckwith bukkant fel Mick irodájában mindenféle előzetes bejelentés nélkül, és saját kezűleg kézbesítette. A tekintetében figyelmeztetés villant: Lady Aslynt nem zaklathatja egy Mick Trewlove-féle alak.

Mick sejtette, hogy a gróf kihívást jelent majd, de a hölgy esetében semmi ilyesmivel nem számolt. Valahányszor szemet vetett egy nőre, általában örömét lelhette a bájaiban, még mielőtt az este véget ért volna. Tisztában volt vele, hogy egy nemesi származású hölgy esetében ennél kicsit többre lesz szükség, hogy elcsábítsa, és levegye a lábáról. Azt hitte, ha szép csecsebecsékkel örvendezteti meg, főleg olyanokkal, amelyeket az éjszaka közepén szerzett egy ékszerésztől, aki tartozott neki, nyert ügye lesz.

Tévedett.

Mick megállt az irodája ablakánál, amely a szállodája legfelső emeletén volt, és kinézett London egyik apró szeletére. Figyelte a munkásokat, ahogy gerendákat cipeltek, deszkákat szögeltek, falakat építettek, tetőket húztak fel, és üvegtáblákat illesztettek a helyükre. A boltok fellendítik majd az üzleti életet a környéken és több vendéget vonzanak a szállodájába is. Azt tervezte, hogy lakásokat épít, amelyeket majd kibérelnek azok, akik a boltokban dolgoznak, és azok is, akiket Mick azért vesz majd fel, hogy tisztán tartsák a környéket, és elvégezzenek minden olyan feladatot, amire a legtöbb ember még csak nem is gondolna.

Fiatalkorában először egy szemetesember segédjeként dolgozott, majd szemetesemberként. Az összegyűjtött hulladékot és salakot téglakészítőknek adta el – egészen addig, amíg meg nem engedhetett magának egy saját téglagyárat. London gyorsan terjeszkedett. A téglával jó pénzt lehetett keresni. Amint volt téglája, építkezni kezdett. Az életében egyik apró lépés követte a másikat, míg végül képes volt örökre lemosni magáról a szegénységet. De ez nem volt elég.

Azt akarta, hogy elismerjék. Szerette volna bebizonyítani, hogy többet ér, mint a törvényes leszármazott. Azt akarta, hogy az apja rádöbbenjen, mennyire rosszul ítélte meg a fattyában rejlő lehetőségeket, és megbánja, amiért egykor régen halálra ítélte őt.

4. fejezet

– Apám, mit tud Mick Trewlove-ról? – tette fel a kérdést Kip, aminek hallatán Aslynnek majdnem a torkán akadt a mázzal bevont fácán.

Megállapodtak abban, hogy nem hozzák szóba a férfit, erre tessék, Kip mégis megemlíti!

Különös módon a herceg minden figyelmét a szárnyasa felszeletelésének szentelte, mintha nagy pontosságot igénylő feladat lenne.

– Nem ismerem az illetőt.

– A földdel tett egyenlővé minden épületet London egyik elhanyagolt negyedében, és most új házakat húz fel. Már felépített egy hatalmas szállodát, és értesüléseim szerint most egy sor boltot tervez. Arra gondoltam, hogy talán fontolóra vehetnénk egy befektetés lehetőségét…

– Ne beszéljünk üzletről a vacsora alatt!

– Ó, de! Igenis beszéljünk! – fakadt ki Aslyn, mert szeretett volna többet hallani a titokzatos Mr. Trewlove-ról. Jóllehet tisztában volt azzal, hogy nem helyes érdeklődést mutatnia egy másik férfi iránt. Ez azonban puszta kíváncsiság, nincs benne semmi illetlen. – Nos, nem feltétlenül az üzletről, hanem az új boltokról. A hölgyeket mindig érdekli az ilyesmi. Pontosan milyen boltok lesznek?

– Nem vagyok biztos benne – felelte Kip. – Meglehetősen szűkszavú a terveivel kapcsolatban.

– Ezek szerint beszéltél vele?

Mikor? Hol? Mit mondott?

– Nem, de a klubból néhány úriember igen. Vagyonokat keresett egy másik vállalkozással is.

– Közönséges dolog pénzről társalogni – jelentette ki a hercegné, aki a herceg mellett foglalt helyet. Aprónak és törékenynek látszott izmos férje oldalán. Halvány rózsaszín ruhát viselt, amely remekül illett őszbe hajló fekete hajához. – Amúgy meg ismerjük egyáltalán az úriember családját?

– Kétlem. Kissé megkérdőjelezhető a… – Kip megköszörülte a torkát – …a törvényessége.

Látszott, hogy a hercegné ezen teljesen megbotránkozott.

– Akkor nem kellene érintkezned vele. A vacsoraasztalnál pedig főleg nem illene szóba hoznod, pláne nem hölgyek jelenlétében.

Mick Trewlove bűnben született? Nem csoda, hogy olyan ördögien jól néz ki, gondolta magában Aslyn. Ő pedig hagyta, hogy ez a férfi megfogja és megcsókolja a kezét, amikor igazából azt sem lett volna szabad megengednie, hogy egy levegőt szívjon vele.

– Nem mintha azt tervezném, hogy meghívom vacsorázni – mormolta Kip. – De igen jómódú…

– Nem szűrjük össze a levet erkölcstelen emberekkel!

– Nem inkább az anyja az, akire vonatkozik ez a jelző? – tette fel a kérdést Aslyn. – Egy gyermeket igazán nem vonhatunk felelősségre a szülei bűneiért.

– Egy házasságon kívül született gyermek be van szennyezve. – A hercegné egyre zaklatottabb lett. – Nem érintkezhetsz azzal a férfival, Kip! Megtiltom!

– De… – kezdte a gróf.

– Hallottad az anyádat – szólt közbe a herceg. Ezzel elfojtott minden lehetséges tiltakozást, amivel a fia előhozakodhatott volna. – Soha többé nem beszélünk erről a férfiról vagy erről a témáról.

– Ugyanakkor elmondhatsz egy imát a lelki üdvéért, mert egyértelműen szüksége van a megváltásra – jelentette ki a hercegné. – Aslyn, milyen volt ma délután a varrónőnél?

A hirtelen témaváltásba a lány valósággal beleszédült. Vetett egy pillantást Kipre, aki éppen intett, hogy kér még bort – ez annak a jele volt, hogy nem fog tovább ragaszkodni az általa preferált téma megvitatásához. Több szó ezúttal nem esik a sokkal érdekesebb Mick Trewlove-ról. Helyette Aslynnek kell elszórakoztatnia a jelenlévőket a selymekről és szaténokról szóló beszámolójával.

– A ruhám szépen alakul. Néhány nap múlva visszamegyek az utolsó igazításra.

– Kényelmesebb lenne, ha inkább a varrónő jönne ide.

A hercegné pontosan így járt el, valahányszor új ruhát szeretett volna. Aslyn azonban képtelen lett volna úgy élni az életét, hogy ne mozduljon ki ezek közül a falak közül.

– Csoda szép nap volt. Örültem, hogy levegőztem egy kicsit.

És beszélnie kellett Mr. Beckwith-zel is. Kíváncsi volt, vajon az ügyvédnek sikerült-e célba juttatnia a küldeményét.

A társalgás a bálokra és egyéb eseményekre terelődött, amelyekre Kippel együtt hivatalosak voltak. Idehaza sosem rendeztek bált. Aslyn azon töprengett, hogy a hercegnének vajon hiányzik-e. Vagy elérkezik az idő, amikor elveszítik a vonzerejüket a bálok, amikor az ember inkább kötelességből és nem élvezetből vesz részt rajtuk?

Aztán a vacsora véget ért.

– Worsted, Lady Aslyn és én a szalonban teázunk – közölte a hercegné a komornyikkal.

A herceg felállt, és kihúzta a felesége székét. Aslyn is felemelkedett, mire Kip is azonnal felpattant.

– Kip és én a könyvtárszobába kérjük a portóit – jelentette ki Hedley. – Utána csatlakozunk a hölgyekhez a szalonban.

– Igazából nem maradhatok – szólt közbe Kip. – Találkozóm van.

– Ilyen későn? – kérdezte az anyja.

Kip elvörösödött.

– Még alig múlt kilenc.

– Azt reméltem, hogy játszunk egy parti cribbage-t – jegyezte meg Aslyn.

Nem volt igazságos, hogy Kip egyszerűen távozhat, és azt csinálhat, amit csak akar, míg neki itt kell maradnia, meglehetősen kevés szórakozási lehetőséggel.

– Tudod, mennyire szeretek játszani ellened, de már mindent elterveztem, és számítanak a megjelenésemre. Talán egy másik alkalommal majd jól megverhetsz.

Aslyn ugyanis többnyire nyert.

– Akkor elkísérlek az ajtóig, rendben?

A férfi könnyedén meghajolt, és elmosolyodott.

– Semmi sem okozna nagyobb örömet számomra.

Ebben Aslyn erősen kételkedett, mert szándékában állt alaposan megmondani Kipnek a magáét.

– Csatlakozom hozzád a könyvtárszobában – mondta a hercegné a hercegnek, és Aslyn nézte őket, ahogy egymásba karolva elsétálnak.

Majd Kip felé fordította a figyelmét, aki az asztalt megkerülve csatlakozott hozzá.

– Ne vágj már ilyen morcos képet! – jegyezte meg a férfi, majd felkínálta neki a karját. – Megmentettelek a teázástól.

Aslyn belekarolt.

– A Cremorne-ba készülsz?

– Ami azt illeti, igen.

Kip kivezette a lányt az ebédlőből, majd végigment vele a folyosón.

– Szeretnék veled menni.

– Ma este sokáig maradok.

– Mr. Trewlove-val? És mielőtt még letagadnád, véletlenül meghallottam, amikor tegnap este találkozót beszéltetek meg.

– Te kis kíváncsi!

Ezzel a férfi nem igazán tagadta a dolgod.

– A szüleid nem lesznek boldogok, ha rájönnek, hogy a társaságában időzöl.

– Pontosan ezért nem fogsz erről említést tenni nekik erről.

– Amennyiben engem is magaddal viszel.

Kip megállt az előcsarnokban, és a lány felé fordult. Az arca elszántságot tükrözött.

– Ez nem nőknek valók.

– Majd meghúzódom a háttérben. Senki sem fog észrevenni.

A férfi finoman megérintette Aslyn állát az ujjával.

– Határozottan észrevennének. Teljesen kizárt, hogy ma este velem gyere.

– Akkor elviszel újra a kertekbe valamikor? A közeljövőben?

– A nem túl közeli jövőben – vágta rá Kip, és közben eltúlzott mogorvasággal ráncolta a szemöldökét, amiből a lány azonnal tudta, hogy csak viccel. – Nem szeretnélek elkényeztetni.

De ha szereti, akkor ne kényeztetné? Aslynnek váratlanul ütött szöget a fejébe ez a nem túl kellemes gondolat. Eddig még soha nem fogalmazódott meg benne semmilyen ítélet Kip személyével kapcsolatban, de persze nem is volt senki, akivel összehasonlíthatta volna a férfit. Soha nem is érdekelte rajta kívül senki más. Próbálta bebeszélni magának, hogy még mindig ez a helyzet.

Trewlove. Ettől a névtől még ennyi év után is jeges borzongás futott végig a férfi gerincén.

Gerard Lennox, Hedley hercege legalább fél tucatnyi levelet kapott Mick Trewlove-tól. Mindegyikben audienciát kért tőle. Tömören és lényegre törően fogalmazott: „A fattya vagyok. Azt akarom, hogy nyilvánosan is elismerjen.”

Az első kivételével a herceg egyik levélről sem vett tudomást, mivel nem állt szándékában, hogy valaha is elismerje a fattyút. Bőven adott pénzt az özvegy Mrs. Trewlove-nak, hogy a gyermek boldogulhasson az életben. Ezenkívül semmilyen felelősséget nem kívánt vállalni vele kapcsolatban.

– Kedvesem?

A herceg felnézett a feleségére, aki egy bársonyszékben ült vele szemben a brandyjét kortyolgatva a lobogó tűz mellett, amely őt kellemesen melengette, a férfi viszont rendesen izzadt tőle.

– Igen, édesem?

– Úgy tűnik, mérföldekre jársz gondolatban.

Inkább évekre. Egészen pontosan harmincegyre. Fiatal volt, rémült, és rettenetesen aggódott, hogy elveszítheti az egyetlen nőt, akit valaha szeretett. Meggondolatlanul viselkedett, és a cselekedetei azóta is kísértették a nap minden órájában, mindennap. Ostoba volt, és közel sem olyan elővigyázatos, mint amilyennek lennie kellett volna. Csak az számított neki, hogy megtegye, ami a legjobb a szerelmének. Mindezek ellenére azért az éjszakáért mindketten megfizettek, ő pedig végül mégis elveszítette a nőt.

Voltak pillanatok, amikor még mindig kereste, és azt remélte, hogy újra rátalál.

– Min töröd a fejed? – kérdezte a felesége.

– Azon morfondíroztam, hogy Kip abba a korba lépett, amikor több felelősségre lenne szüksége. Huszonnyolc éves, és túlságosan sok időt tölt szerencsejátékokkal.

– A házasság majd mindent megváltoztat. A te esetedben is így történt.

Ó, igen, tényleg megváltozott. Nem feltétlenül jó értelemben. A herceg kortyolgatta a portóiját, közben a tűzbe bámult. Bárcsak tudta volna akkor, amit ma. Utólag bölcsnek lenni valóságos átok.

– Mindig azt hittem, hogy Kip és Aslyn végül megállapodnak egymás mellett – jegyezte meg Bella. – De ha a fiunk ebben a szezonban sem kéri meg Aslyn kezét… A lány már húszéves. Az emberek azt fogják gondolni, hogy túl öreg a házassághoz.

– Ne aggódj! Beszélek Kippel.

A hercegné bólintott.

– Igazán jó fiú. Kitűnő férj lesz belőle. – Vidáman elmosolyodott. – Remek példát mutattál neki.

A herceg jó férj volt, de abban már egyáltalán nem volt biztos, hogy különösebben jó ember is lenne. A fattyú pedig nagy valószínűséggel gondoskodik majd róla, hogy megfizessen a hibás döntéseiért.

Kipwick grófja vakmerő hazárdjátékos volt. Mick számára ez tizenöt perccel azután világossá vált, hogy leültette az egyik játékasztalhoz a Cerberus Klubban. A Cremorne Gardens bejáratánál találkoztak, majd együtt utaztak a gróf kocsiján, de egyetlen szót sem váltottak egymással, mintha új barátja figyelmét túlságosan lekötötte volna, hogy a lehetőségeken töprengjen, amelyekkel a kis éjszakai kalandjuk kecsegtette.

Persze hamarosan úgyis a kiürült erszénye jelenti majd számára a legnagyobb problémát.

A klub sötét volt, hangos, és mindenhol füst gomolygott. A közemberek és a nemesek egyaránt felkeresték ezt a helyet, játszottak egymás ellen. Az asztaloknál kiegyenlítődtek a társadalmi különbségek.

Aiden Trewlove szigorúan szabályokat hozott a klubjában. A csalást nem tűrte. Ismert volt arról, hogy kész eltörni mások ujját, egy alkalommal például nagy örömmel törte el egy hercegét is. A nemesi címeket az ajtón kívül kellett hagyni. Semmi keresnivalójuk nem volt abban a világban, amelyet Aiden hozott létre ezeken a falakon belül. Mick gyakran elmerengett azon, vajon mi történne, ha Aiden apja vagy annak valamelyik törvényes fia sétálna be az ajtón. Erős volt a gyanúja, hogy jó néhány ujj törne el azon a napon.

Furcsa, hogy azok, akik Ettie Trewlove ajtaja elé rakták le a problémáikat, milyen keveset törődtek azzal, hogy titokban tartsák a személyazonosságukat. De persze mekkora súlya is lenne az asszony szavainak a tehetős, befolyásos és hatalmas férfiakéval szemben? Mindannyian azt hitték, hogy biztonságban vannak egy kétségbeesett özvegyasszony ellenében, akinek kellett a pénz, és kész volt megtenni bármit, hogy biztosítsa az életben maradását.

Legalább az ő apja hamarosan rádöbben majd, mekkorát tévedett, amikor azt hitte, hogy sosem kell megfizetnie a bűneiért.

– A húga is eljár ide? – kérdezte Kipwick, miközben felemelte a kártyáit az asztalról, hogy tanulmányozza őket.

Mick érezte, hogy felébred a védelmező ösztöne. Nagyon kevés nő űzött szerencsejátékot – egyikük sem volt nemes, és egyikük sem tett úgy, mintha lenne akár egyetlen fityingje is. A fizetség részeként többnyire egyszerűen csak felhajtották a szoknyájukat.

– Nem.

Kipwick vetett egy pillantást Mickre, kétségtelenül azért, mert megdöbbentette kurta válaszával.

– Feltételezem, hogy jól van.

– Igen.

A gróf elvigyorodott.

– Nem tetszik magának, hogy érdeklődöm iránta.

– Nagyon vigyáz a húgaira, úgy bizony – szólalt meg egy kőműves tőle jobbra.

– A húgaira?

– Kettő is van neki. Az egyiknél csinosabbat keresve se találhat. A másik már nem annyira szemrevaló. Magas, mint egy lámpaoszlop.

– Nem venném a szívemre, Billy, ha Gillie a jövőben nem lenne hajlandó gint felszolgálni neked – vetette oda Mick halkan a kőművesnek.

– Semmi rosszra nem gondoltam. Remek nő a testvéred. Csak nem épp kedvemre való.

– Fogd be a szádat, amíg megteheted!

A férfi kurta bólintással válaszolt, majd olyan intenzitással kezdte tanulmányozni a lapjait, mintha az élete múlna rajta, hogy kiadják a huszonegyet.

– Elbűvölő lehet – jegyezte meg Kipwick. – Ő nem tartott magával tegnap este?

– Más elfoglaltsága akadt. – Micknek ugyan nem tetszett ez a kérdezősködés a húgaival kapcsolatban, de tisztában volt azzal, hogy ennek fényében a saját kérdései kevésbé lesznek gyanúsak. Intett az egyik legénynek a közelükben, hogy töltse újra Kipwick poharát. – Az a hölgy, aki tegnap elkísérte… gondolom, fontos magának.

Kipwick felhajtotta az italát. Úgy tűnt, hogy egyformán szeret inni és játszani. A poharát azonnal újratöltötték.

– Mindenki arra számít, hogy összeházasodunk.

Milyen furcsa megfogalmazás. Mielőtt Mick eltöprenghetett volna rajta, Kipwick vágyakozva elmosolyodott.

– Gyerekkorom óta imádom őt.

Szóval mégis van személyes elköteleződés. Mick számára mindig sokkal kielégítőbb volt megfosztani egy férfit olyasvalamitől, ami az illetőnek nagyon fontos volt.

– A szüleink nagyon közel álltak egymáshoz. Attól a pillanattól fogva, hogy megszületett, egy párként tekintettek ránk. Ősi családok, politikai szövetség, tudja, hogy megy ez…

Ősi családok, amelyek keményen küzdöttek azért, hogy megőrizzék a vérvonaluk tisztaságát, méghozzá úgy, hogy megszabadultak azoktól a tisztátalan egyedektől, akik beszennyezték volna. Micknek esze ágában sem volt hagyni, hogy ilyen könnyen lerázzák.

Kipwick laza magabiztossággal veszített. Még nevetett is rajta, mintha a pénz nem jelentene a számára semmit. Könnyű neki, hiszen sosem nélkülözött. Sosem kellett arra fanyalodnia, hogy mások maradékából próbáljon életben maradni, sosem érezte, hogy éhség mardossa a gyomrát, a jeges szél sosem vert tanyát a csontjaiban, az izmai sosem fájtak a túlerőltetéstől.

A gróf még több whiskyt rendelt, majd Mick szemébe nézett.

– Érdekelne egy közös befektetés.

– Jelenleg nincs szükségem befektetőkre.

Mick mélységes elégtételt érzett, amikor ezt kimondta, ahogy a Kipwick arcán megjelenő csalódott kifejezés láttán is. A gróf egy húzásra felhajtotta a whiskyjét, majd intett, hogy kér még egyet. Miután a legény újratöltötte a poharát, egyszerűen megragadta az üveget, majd lecsapta maga elé az asztalra. Szemmel láthatólag elszánta magát arra, hogy egyedül fogyasztja el a tartalmát.

– Biztos vagyok benne, hogy van néhány üzleti lehetőség a láthatáron. Nem arról híres, hogy tétlenül ülne a fenekén.

– Kémkedett utánam?

– Csupán átböngésztem néhány újságot és pletykalapot. – Kipwick összevonta a szemöldökét. – Habár nem jártam szerencsével, amikor a társasági rovatból próbáltam többet megtudni magáról.

– Nem vagyok szívesen látott vendég előkelőbb körökben.

– Az emberek a gazdagok esetében sok szerencsétlen körülmény fölött hajlandóak szemet hunyni. És persze a megfelelő barátok is sokat segíthetnek. Ha van valaki, teszem azt egy társ, aki bemutathatja az embereknek…

– Ezt majd észben tartom.

A gróf meglehetősen bosszúsnak tűnt, amiért a másik nem ugrott azonnal az ajánlatára. De előbb fagy be a pokol, mint hogy bármi olyat tegyen, amivel a Hedley örökös vagyonát gyarapítja, gondolta Mick.

Habár nagyon is megértette, miért van Kipwicknek olyan kétségbeesetten pénzre szüksége. Egyáltalán nem volt szerencséje a játékban, több partit veszített, mint amennyit megnyert. Folyamatosan újratöltötték a poharát whiskyvel, ő pedig egyik italt hajtotta fel a másik után. Az olyan férfi, aki nem gondoskodik róla, hogy tiszta maradjon a feje szerencsejáték közben, nem számíthat túl sok együttérzésre Micktől, amikor azon kapja magát, hogy kiürült az erszénye. A gróf hamarosan így járt, de már képtelen volt világosan gondolkozni. Biztos volt abban, hogy a következő leosztás megfordítja majd a szerencséjét. Miután aláírt egy váltót, a klub tulajdonosa ötszáz fontot kölcsönzött neki, amit Kipwick azonnal el is veszített. Mick kételkedett benne, hogy ez lenne az utolsó kötelezvény, amit Aiden begyűjtött tőle. Ha a gróf képes lett volna egyenesen tartani a fejét, talán többet is kölcsönzött volna neki, azonban még Aiden Trewlove-nak is volt lelkiismerete.

Mick felsegítette a grófot.

– Jöjjön, hadd vigyem haza!

– Még vissza kell nyernem, amit elveszítettem.

– Talán majd egy másik alkalommal.

Kipwick már épp azon volt, hogy bólintson. Ehelyett, amikor hátrahajtotta a fejét, lecsukódott a szeme, és egyenesen a padlóra zuhant. Mick letérdelt mellé, és ellenőrizte a pulzusát. Életben volt.

– Részeges alak – jegyezte meg Aiden Mick válla fölött.

– Nagyon úgy tűnik.

– Mit fogsz csinálni vele?

– Ma este visszaviszem az otthonába.

De egy éjszaka, valamikor a nem is olyan távoli jövőben, már nem lesz ennyire előzékeny, és akkor otthagyja majd a grófot, ahol elesik.

Mick félreállt, miközben Aiden néhány embere besegítette Kipwicket a várakozó kocsiba.

– Jézusom, mennyire egyformák vagytok – suttogta Aiden. – Nem értem, Kipwick miért nem veszi észre a hasonlóságot.

– A nemesség soha nem néz igazán az arcába azoknak, akiket alacsonyabb rendűnek gondol. Ráadásul a szakáll sokat segít. Egyébként meg ő nem keresi a hasonlóságokat. Te viszont igen.

– Akárcsak neked és Kipwicknek, Finn-nek meg nekem is ugyanaz az apánk, csak az anyánk különbözik, de mi ketten egyáltalán nem hasonlítunk egymásra. Ti azonban…

– Mi az apánkra ütöttünk. Ez jó szolgálatot tesz majd nekem, amikor elérkezik az ideje.

– Meddig kell még várni erre?

– Nem sokáig. – Mick feltartotta két ujját. – Átveszem a váltót.

Aiden a kezébe nyomta a papírdarabot, Mick pedig a zsebébe csúsztatta, majd szeretetteljesen megpaskolta.

– Most, hogy már ismeri a helyet, biztosan ellátogat majd ide nélkülem is. Figyeltesd, és azonnal üzenj nekem, ha megteszi! A bűnös szenvedélyei jelentik majd a vesztét.

– És a lánnyal mi lesz?

– Neki én leszek a veszte.

Mick otthagyta a fivérét, ahol állt. Beszállt a kocsiba, és elhelyezkedett a Kipwickkel szemközti párnázott ülésen. A jármű belsejében nem égett lámpa. Jobb volt így. Mick nem szerette volna, ha arra kényszerül, hogy számba vegye a hasonlóságokat kettejük között. Hogy el kelljen ismernie, rokonságban áll ezzel a férfival, ezzel az úriemberrel, aki az apjuk árnyékában nőtt fel.

Újra forrni kezdett benne a harag, de elcsendesítette az indulatait. Bele sem akart gondolni, hogy ha az apja egy másik nő gondjaira bízta volna, akkor talán most nem is lehetne itt; valószínűleg már régen a föld mélyén rohadna.

Az apja. Találnia kell valami más szót a férfira, aki nemzette. Talán „az ördög ivadéka” megfelelne a célnak.

A kocsi egy meglehetősen szerény külsejű városi ház előtt állt meg. Mick meg is lepődött, amikor először meglátta. Feltételezte, hogy Kipwick és Lady Aslyn itt fognak majd élni. Előbb vagy utóbb. Amikor majd összeházasodnak. Ha összeházasodnak…

Kiugrott a kocsiból, majd behajolt, hogy kiráncigálja a féltestvérét. Egy újabb szó, amely nem igazán állta meg a helyét. Voltak testvérei – egyikük ereiben sem folyt ugyanaz a vér, mint az övében, mégis bármelyikükért kész lett volna az életét áldozni, méghozzá megbánás, sajnálkozás és habozás nélkül. Azonban ez a fickó itt, akihez vérségi kötelék is fűzi…

Mick átadta a férfit a várakozó inasnak.

– Gondoskodjon róla tisztességesen!

A legszívesebben leharapta volna a nyelvét, amint kicsúsztak a száján a szavak. Mit számít neki, hogy gyengéden vagy durván bánnak-e a gróffal?

– Elvihetem valahová, uram? – kérdezte a kocsis.

– Nem, köszönöm. Gyalog megyek.

Ismerős volt a környéken, elég sokat sétálgatott erre mostanában.

Egy óra sem telt bele, ott állt Hedley Hall előtt. A hercegnek kellett volna a gondolatai középpontjában állnia. Helyette az az egy emeleti szoba kötötte le a figyelmét, amelynek még mindig fény szüremlett ki az ablakán, és azon töprengett, hogy vajon Lady Aslyn lakja-e.

De még ennél is tovább ment, és megpróbálta kitalálni, hogy mit csinálhat éppen a lány. Olvas, hímez, netán levelet ír Kipwicknek? Ez utóbbi elképzelés egyáltalán nem tetszett Micknek. Vajon Aslyn tisztában van vele, hogy a drágalátos grófja szeret a pohár fenekére nézni, vagy hogy hajlamos lemondani az öröksége egy részéről, csak hogy néhány perccel tovább időzhessen a kártyaasztal mellett?

Lehet, hogy nem is tönkreteszi, hanem megmenti a lányt?

Hallani vélte a nevetését, miközben sarkon fordult, és elindult lefelé az utcán. Mick Trewlove még soha egyetlen lelket sem mentett meg eddigi élete során. Egészen biztosan nem Aslynnel fogja kezdeni.

5. fejezet

Egy délután, három nappal később, Aslyn két inassal és két szobalánnyal a nyomában betért a kalaposnő boltjába, miután túlesett az utolsó ruhapróbán. Az évszakhoz képest szokatlanul meleg volt, ragyogóan sütött a nap. Az utca tele volt kocsikkal és lovasokkal. A járdákon emberek tolongtak, akik a jó időt kihasználva vásárolni indultak. Sokkal könnyebb boldogulni a csomagokkal, ha az embernek nem kell egy nyitott ernyőt is hurcolnia – még akkor is, ha ott van neki az inas, hogy cipelje helyette a csomagokat. Talán miután gondoskodott egy új kalapról magának, el kellene mennie a cipészhez is…

Egy elegánsan öltözött legényke, akinek a feje alig ért a derekáig, Aslynbe ütközött. Gyorsan hátraugrott, megemelte a kalapját, és elbűvölően a lányra vigyorgott.

– Elnézést kérek, hölgyem!

Ezután elszáguldott abba az irányba, ahová eredetileg tartott. Nem lehetett több olyan nyolc-kilenc évesnél. Nem volt szokatlan, hogy fiatal gyerekek kísérő nélkül szaladgáljanak, csak nem az olyanok, akik ilyen csinos ruhát viseltek. Aslyn érzett némi irigységet a kisfiú iránt, amiért nagy valószínűség szerint sikerült elszöknie a dadája figyelő tekintete elől. Amikor még kislány volt, maga is több alkalommal fontolgatta, hogy megszökik a nevelőnőjétől. Megismerni ezt a fajta szabadságot, kiélvezni azt a néhány pillanatot, amikor nem kritizálja valaki minden egyes mozdulatát, amikor nem kell megfeszíteni a vállát és egyenesen tartani a gerincét…

– Úúú! Jaj! Engedjen el, maga ostoba piperkőc!

A dühös kiáltások hallatán Aslyn megállt, és visszafordult. Amikor megpillantotta Mick Trewlove-ot, aki a grabancánál fogva húzta maga után a karjaival kétségbeesetten hadonászó sihedert, majd kiugrott a szíve a helyéről. A férfi meg sem állt, amíg oda nem ért hozzá.

– Lady Aslyn.

Mick szabad kezével lekapta a fejéről a kalapját, miközben a fiatal legény továbbra is ott ficánkolt mellette.

Aslyn nem tehetett róla, megbámulta a férfi. A napfényben sokkal jobban látta a szemét, mint akkor este. Ragyogó kék volt, mint egy zafír, nem pedig sötét, ahogy eredetileg hitte. Fekete haja és szakálla pedig csak még jobban kihangsúlyozta a színét. Aslyn nyelt egy nagyot, így próbálta megnedvesíteni a száját, amely hirtelen teljesen kiszáradt.

– Mr. Trewlove.

A férfi alaposan megrázta a legénykét.

– Add vissza!

– Fogalmam sincs, miről beszél uraságod.

Mick Trewlove keményen és fenyegetően meredt a fiúra. Ettől a tekintettől felnőtt férfiak is megrettentek volna. Igen, Aslyn most már látta, miért nem szívesen keresztezné Nan Mick útját egy sötét sikátorban. Már az is éppen elég félelmetes volt, hogy összefutottak vele itt, a nyílt utcán fényes nappal.

– Az ördög vinné el! – morgolódott a legény, miközben a zakója zsebébe nyúlt, kivett belőle egy rövid gyöngysort, és Mick várakozóan kinyújtott tenyerébe ejtette.

Aslyn elakadó lélegzettel kesztyűbe bújtatott csuklójához kapott, amelyen alig néhány perccel korábban még egy gyöngykarkötő csillogott.

– Te kis tolvaj!

A fiú sípcsonton rúgta Mick Trewlove-ot, mire a férfi felnyögött, és lazított a szorításán. A srác elszelelt. A két inas pedig azonnal a nyomába eredt.

– Hagyják futni! – kiáltott utánuk Trewlove olyan határozottan, hogy mindkét szolga azonnal megtorpant, mintha a parancs magától istentől származott volna. – A kölyök gyors, és gyanítom, hogy úgy ismeri ezeket az utcákat és bérkaszárnyákat, mint a tenyerét. Különben is, visszaszereztük, amit ellopott.

Ők semmit sem tettek. Mick mindent egyedül intézett.

A tekintete megállapodott Aslynen.

– Ha idenyújtja a csuklóját…

A lánynak az a nyugtalanító gondolat futott át az agyán, hogy hajlandó lenne a férfi rendelkezésére bocsátani teste bármely porcikáját. Szentséges ég! Az arca csak úgy lángolt. Kétsége sem volt afelől, hogy ha most tükörbe nézne, olyan piros lenne, mint egy alma. Ennek ellenére megtette, amit Mick Trewlove kért. Kinyújtotta a karját, és reménykedett, hogy a férfi nem veszi észre a pírt az arcán.

Mick gyorsan levette a kesztyűjét, bizonyára azért, mert a művelet nagyon precíz mozdulatokat igényelt. A keze napbarnított volt, az ujjai ápoltak. Egyedül néhány apró, halvány sebhely rontott itt-ott az összhatáson, és Aslyn azon töprengett, vajon a férfi fiatalkorában szerezte-e őket. Úgy képzelte, hogy igazi kis gézengúz lehetett, aki folyton bajba keveredett.

Mick lehajtotta a fejét, és minden figyelmét annak szentelte, hogy Aslyn csuklójára erősítse a karkötőt, de úgy tűnt, egyáltalán nem áll szándékában elkapkodni a dolgot. És bár Aslyn kesztyűt viselt, azon keresztül is érezte, hogy a férfi a verőere közelében babrál az ujjaival, a közelségétől pedig észrevehetően meglódult a pulzusa. Annyira elbűvölő és bensőséges pillanat volt, Mick gyakorlatilag öltöztette. Aslyn hirtelen túl forrónak érezte a levegőt ahhoz, hogy belélegezze, és enyhe szédülés tört rá. De csak nem járhat ennyire közel az ájuláshoz!

Miért van ekkora hatással rá ez a férfi? Miért tűnik annyira jelentéktelennek mindenki más hozzá képest?

A mellettük elhaladó emberek megtorpantak, és megbámulták őket, de Aslyn tudatáig ebből szinte semmi sem jutott el. Inkább csak zavaró tényezőként tekintett rájuk, egyáltalán nem engedte, hogy eltereljék a figyelmét, miközben próbált minden egyes apró részletet magába szívni Mick Trewlove-val kapcsolatban, amit csak lehetett.

A férfi ujjainak, amelyek hosszúak és vastagok voltak az övéhez képest, ügyetlennek és nehézkesnek kellett volna lenniük, miközben egymásba csúsztatta az apró csat két végét, mégsem volt semmi esetlen a mozdulataiban. Végül leeresztette a kezét, Aslyn pedig nem csekély elragadtatással és sajnálattal figyelte, amikor újra felhúzza a bőrkesztyűjét. Képes lett volna Mick Trewlove csupasz kezét bámulni egész nap. Egy munkásember keze volt. Undorodnia kellett volna a közelségétől, Aslyn mégis vonzódott hozzá.

Kip keze karcsú volt, bársonyos és makulátlan. Az erek nem dudorodtak ki rajta, mint valamiféle vad hegyvonulatok. Nem tanúskodott sem erőről, sem hozzáértésről, sem bátorságról. Aslyn el sem tudta képzelni, hogy Mick Trewlove keze bármilyen feladattól visszariadna. Legyen szó egyszerű vagy bonyolult, könnyű vagy nehéz munkáról, ez a kéz egy pillanatig sem habozna, hogy megtegye, amit meg kell tennie. Ez volt az egyik oka, hogy apró sebhelyek éktelenkednek rajta. Ezek persze nem kerülték el Aslyn figyelmét, de szemernyit sem csorbítottak a férfi kezének a szépségén. Épp ellenkezőleg! Csak karakteresebb lett tőlük, olyan történeteket sejtetett, amelyeket a legjobb lobogó tűz mellett, az este kései óráiban elmesélni.

Aslyn még soha nem foglalkozott ennyit kezekkel, eddig még egy sem varázsolta el ennyire.

– Köszönöm. – Elfúló volt a hangja, már-már kínosan az. Mintha nyugtalanítaná Mick, illetve a jelenléte, pedig igazából még soha életében nem érezte ennyire biztonságban magát. – Honnan tudta, hogy mit művelt?

– Láttam, amikor magának ütközött. Kételkedtem benne, hogy ártatlan baleset lett volna csupán.

– De olyan finom ruhák voltak rajta. Arisztokrata kisfiúnak látszott.

– A bandavezér mindig megtalálja a módját, hogy úgy öltöztesse az irányítása alá tartozó gyerekeket, hogy beleolvadjanak a környezetükbe. Sokkal hatékonyabbak lehetnek zsebmetszőként, ha az emberek nem is gyanítják róluk, hogy tolvajok.

– Honnan tud ilyen dolgokat?

Mick körülnézett.

– Azok az utcák, ahol én felnőttem, nem voltak ennyire előkelők.

A szavai hallatán Aslynben feltámadt a kíváncsiság. Vajon hol nevelkedhetett a férfi? Hogy lehet, hogy most mégis úgy néz ki, mint egy igazi úriember? Milyen lehetett az élete? Hogyan lett sikeres? Bizonyára időbe telt eljutni odáig, hogy elég pénze legyen egész épületek lebontásához és újjáépítéséhez. De valami más is nyugtalanította a lányt. A következő megjegyzéséért a hercegnét hibáztatta, amiért elültette benne a gyanakvást. Nagyon kevesen voltak, akikben az asszony megbízott.

– Micsoda véletlen, hogy éppen erre járt, és így visszaszerezte a karkötőmet.

– Úgy vélem, ez inkább a szerencsének köszönhető. Éppen a környéken volt dolgom. Azért jöttem, hogy napernyőt vásároljak a húgom számára. Miután a legény eltűnt, ön is észrevette volna, hogy elveszett a karkötője, de talán soha többé nem látta volna viszont.

Aslyn a neheztelés nyomait sem vélte felfedezni Mick hangjában. Mintha a férfi minden erejével azon lett volna, hogy ne vegye sértésnek, amiért gyanakvással fogadta hirtelen felbukkanását. Aslyn meglehetősen hálátlannak érezte magát.

– Milyen igaz. Mély fájdalommal töltött volna el az ékszer elvesztése, amely egykor az édesanyámé volt. A húga is önnel tartott?

– Nem, az ajándékot meglepetésnek szánom. A születésnapjára.

– Maga egy igazán gondos báty.

– Aligha. Csupán békére vágyom. Fancy az elmúlt egy hét során legalább egy tucatnyiszor említette, hogy szeretne egy napernyőt.

– Mylady, talán ideje lenne folytatni a vásárlást – javasolta Nan csendesen.

A maga diplomatikus módján így adta Aslyn tudtára, hogy túl sokáig beszélget az utcán egy úriemberrel, akivel nem áll rokoni kapcsolatban. Aslyn legalábbis úgy vélte, hogy ez volt a célja. Nem lehetett azonban teljesen biztos a dolgában, mert még soha nem töltött ennyi időt egy férfi társaságában, a herceg és Kip kivételével. Egyetlen udvarló sem látogatta meg, mivel úgy gondolták, hogy időpocsékolás lenne, hiszen már eljegyezték vagy hamarosan el fogják jegyezni.

– Igen, indulnunk kell. – Aslyn feltartotta a kezét. A napsugarak megcsillantak a gyöngykarkötőjén. – Még egyszer hálás köszönet azért, hogy visszaszerezte. – Aztán lehalkította a hangját annyira, hogy még maga is alig hallotta a szavakat, amelyeket kiejtett. – És a másikért is.

– Mégis visszaküldte.

Ezek szerint Mr. Beckwith teljesítette a megbízását. Aslynt ez nem lepte meg. Még ha Mr. Trewlove nem is tartozott az ügyfelei közé, Mr. Beckwith igen leleményes férfiú volt.

– Nem lenne illendő elfogadnom ajándékot egy úriembertől, akit alig ismerek.

– Olyan módon juttattam el magához, hogy senkinek, aki számít, ne kelljen értesülnie róla.

– Az is elég, ha én tudom.

– Szokott egyáltalán olyasmit csinálni, amit nem lenne szabad, Lady Aslyn?

Ebben a pillanatban elég sok minden átfutott a lány agyán a férfi szájának csodás ívéről, amire még csak gondolnia sem lett volna szabad.

– Még egyszer köszönöm, hogy megmentette a karkötőmet. A jövőben jobban oda fogok figyelni, amikor a szokásos délutáni sétámra indulok négykor a parkban. Nem szeretném, ha bárki is kihasználná a naivitásomat.

A férfi felvonta dús, fekete szemöldökét.

– A Hyde Parkban, ha jól sejtem.

Miközben saját merészségén töprengett, Aslyntől csupán egy bólintásra telt. Tényleg éppen az imént szervezett meg egy romantikus találkát? Nem tagadhatta, hogy teljesen elbűvölte a férfi, ahogy azt sem, hogy szeretett volna többet megtudni róla. Talán az lehet oka, hogy tiltott a számára, Aslyn pedig még sosem volt olyan merész, hogy vállalja a kockázatot, és valami tiltott dolgot tegyen – még egy süteményt sem mert kivenni a dobozból, amikor a szakácsnő nem nézett oda. Ő mindig illedelmes és jó volt. Mi baja származhat abból, hogy elárulta, hová és mikor jár sétálni?

Mick megbökte a kalapját.

– Ezt észben tartom, arra az esetre, ha valaha is időt tudnék szakítani egy sétára a parkban. Jó napot, Lady Aslyn!

– Jó napot, Mr. Trewlove!

A lány figyelte a férfi távolodó alakját. Hosszú léptekkel haladt, de nem sietett. Magas és széles vállú. Aslyn gyanította, hogy bármilyen terhet képes lenne könnyedén felemelni és cipelni.

– Ő az a típus, akitől a hercegné óvta önt, mylady – szólalt meg mellette Nan csendesen.

Igen, Aslyn nagyon is el tudta képelni, hogy ez igaz. Különös módon azonban ebben a pillanatban egyáltalán nem érdekelte. Már belefáradt ugyanis, hogy annyira ártatlan, annyira védelmezik, hogy még a saját árnyékától is fél.

A Sellő és Unikornisban aznap este kiváló volt a forgalom, de persze Mick még soha nem tapasztalt olyat, hogy rossz lett volna. A kitűnő ételeket magabiztos lányok szolgálták fel pimasz mosollyal az arcukon, akik tisztában voltak azzal, hogy ha bármelyik úriember arra vetemedne, hogy megpaskolja a feneküket, a tulajdonos kitiltja az illetőt, és soha többé nem teheti be a lábát a fogadóba. Bár féktelenek és lármásak voltak, a férfiak mégis viselkedtek. Senki sem akarta kivívni Gillie haragját – a fivéreiről nem is beszélve, akik közül ketten, Aiden és Finn, most is ott ültek Mick asztalánál komótosan iszogatva a sörüket, miközben Mick inkább a nővére által felszolgált whiskyt részesítette előnyben.

– Na, kiérdemeltem a fizetségemet, uraság?

Mick végignézett az utcagyereken, aki reménykedő tekintettel tette összekulcsolt, koszos kezét az asztalra. Az elegáns ruháknak már nyoma sem volt, de azért nem rongyok voltak rajta most sem.

– Nem kellett volna olyan erősen sípcsonton rúgnod!

A legény mogorva képet vágott.

– Már hogyne kellett volna! Muszáj volt igazinak tűnnie a menekülésemnek. A madárka máskülönben nem hitte volna el.

– A hölgy.

– Nagyon cifra teremtés volt, úgy bizony. Fogadok, hogy alaposan le kell csutakolnia magát még ahhoz is, hogy megcsókolhassa.

– Mit tudsz te a csókolózásról?

– Mindent. Folyton csókolózok.

Ebben Mick erősen kételkedett. A vézna kölyök nem lehetett több mint nyolcéves. Két ujjával a mellénye zsebébe nyúlt, majd elővett egy érmét, és a fiú felé dobta, aki széles vigyorral elkapta.

– A mindenségit! Egy korona! Köszönöm, uraság. Ha bármi mást is le kéne nyúlni… – a hüvelykujjával vézna mellkasára bökött – …akkor csak szóljon!

Ezután elszáguldott, kétségkívül azért, hogy duzzadó zsebekre vadásszon.

– Hát ez meg mi volt? – kérdezte Aiden.

Mick megrázta a fejét.

– Csak egy apróság, amelynek az elintézésében segítségre volt szükségem.

Egyáltalán nem a véletlen műve volt, hogy összefutott Lady Aslynnel. Amióta a lány délután kilépett az otthonából, Mick követte őt, és várta a megfelelő pillanatot, hogy szóba elegyedhessen vele. Onnan tudta, hogy kimozdul a házból, mert fizetett az egyik inasnak, üzenjen neki, amint értesül arról, mit tervez a hölgy az adott napra. Minden háztartásban akadt olyan szolgáló, aki hűségesebb volt a pénzhez, mint a munkaadójához.

Aslyn olyan sok időt töltött a varrónőnél, hogy Mick már azt hitte, beköltözött a boltba. Amikor végre ismét felbukkant, Mick hallotta, amint azt mondja a szolgálóinak, hogy a kalaposhoz készül. Ekkor tudta, hogy végre elérkezett az ő ideje. Sokkal jobban ment a dolog, mint képzelte, még akkor is, ha a végén kénytelen volt vásárolni egy napernyőt Fancynek, mert kínozta a lelkiismeret, hogy olyan arcátlanul hazudott Aslynnek. Maga sem értette, miért reagált így. Az, hogy sikerült kilábalnia a nyomorból, nem kis részben hazugságoknak és féligazságoknak volt köszönhető. Megszokta, hogy szemrebbenés nélkül hazudjon, aznap délután mégis feleslegesen költötte a pénzét. Nem mintha Fancy nem örült volna az ajándékának.

– Nem szeretem, amikor belekevered a fiaimat a zavaros ügyeidbe – jelentette ki Gillie, miközben egy újabb pohár whiskyt tett le Mick elé az asztalra, valamint egy-egy fedeles fémkorsót Aiden és Finn elé.

– Ő nem a te fiad.

– Nekem dolgozik, szóval az enyém.

Az anyjukhoz hasonlóan Gillie-nek is lágy volt szíve. Azonban az anyjukkal ellentétben, aki alacsony termetű volt, Gillie majdnem olyan magas volt, mint Mick. A haja rövid, mint egy férfié. Bő inge és bakancsa akár egy munkás öltözéke is lehetett volna. Barna szoknyája egyszerű volt, úgy tűnt, mintha nem viselne alatta alsószoknyákat. Valószínűleg nem is viselt. Míg Fancy imádta a szép ruhákat, Gillie gyűlölte őket. Ha Mick neki vett volna egy napernyőt, akkor valószínűleg alaposan fejbe kólintotta volna vele, amiért pénz adott ki olyasmiért, aminek nem látja semmi hasznát.

Ettie Trewlove attól a pillanattól fogva fiúnak öltöztette Gillie-t, hogy befogadta. Mick először azt feltételezte, hogy azért, mert az özvegy Mrs. Trewlove-nak csak fiúruhái voltak, és nem engedhette meg magának, hogy lányruhákat vásároljon. Azt hitte, hogy azért vágja le Gillie haját is, valahányszor a fiúkét rövidre nyírja, mert nincs ideje arra, hogy kifésülje és befonja a hosszú fürtöket, ráadásul a rövidebb haj kisebb eséllyel lett tetves. Csak amikor véletlenül rajtakapta, hogy vászoncsíkokat teker Gillie mellkasa köré, amikor a lány úgy tizenkét éves lehetett, döbbent rá Mick, hogy az anyjuk a nemkívánatos közeledési kísérletektől vagy valami még annál is rosszabbtól próbálja megóvni őt.

Gyanította, ha Gillie valaha is megnövesztené a haját, és rendes ruhába öltözne, az arcvonásai is sokkal bájosabbak lennének, talán még a férfiak figyelmét is magára vonhatná. Jóllehet, ha egy fickó túl sokáig merészelné bámulni, nagy valószínűséggel belilulna a szeme. Gillie-nek ugyanis éppolyan gyorsan eljárt a keze, mint amennyire kedves tudott lenni.

– Ártalmatlan tréfa volt csupán – bizonygatta Mick. – Egy pillanatra sem tévesztettem szem elől. Nem volt veszélyben.

– Ha ellop egy karkötőt egy csupa selyembe öltözött hölgytől, azért fel is akaszthatják.

Micknek komoly erőfeszítésébe került, hogy ne vágjon egy bosszús grimaszt. Legközelebb majd elmagyarázza a kis utcakölyöknek, hogy tartsa a száját a kapott feladat természetével kapcsolatban, amennyiben tényleg keresni akar egy kis extrát.

Gillie kihúzott magának egy széket, majd minden teketóriázás nélkül lehuppant rá, méghozzá úgy, ahogy Mick gyanúja szerint Lady Aslyn soha nem tette volna. A hölgy elegánsan és lassan ereszkedett volna le…

– Miért kavarod fel az állóvizet, Mick? – kérdezte élesen.

Mindig is túl egyenes volt. Mick ennek hatására átgondolta korábbi megállapítását. Még ha Gillie meg is növesztené a haját, és felvenne valami csinos ruhát, akkor sem udvarolna neki senki. Addig nem, amíg ennyire bosszantóan és nyersen őszinte, és egyenesen a másik ember szemébe néz, miközben követeli, hogy az igazságnak megfelelően válaszoljon a kérdéseire, vagy viselje a lehetséges következményeket.

– Az életünk nem is annyira rossz.

– Halálra ítéltek bennünket, pedig semmit sem tettünk, hogy kiérdemeljük, azonkívül, hogy a takaró rossz oldalán születtünk.

– Nem mindegyik özvegy gyilkolta meg a gondjaira bízott gyerekeket.

– Jó néhányan megtették.

Az egyik asszony kertjében több mint ezer sírt fedeztek fel.

– Soha nem töprengsz azon, honnan származol, Gillie? – kérdezte Finn.

A lány megrázta a fejét.

– Nem. Veletek ellentétben nekem fogalmam sincs arról, ki lehet az apám, ahogy arról az erkölcstelen nőről sem tudok semmit, aki hanyatt vágta magát neki. Ettie Trewlove az anyám. Többre nem is vagyok kíváncsi.

Egyikük sem tudott semmit az asszonyról, aki életet adott nekik, de mivel az apjuk alig néhány hét eltéréssel bukkant fel Aidennel és Finn-nel Ettie Trewlove ajtaja előtt, mindenki úgy vélte, hogy a férfinak két szeretője is lehetett.

– Nem akarod tudni, hogy az asszony, aki a világra hozott, az apád szeretője volt-e, vagy csak valaki, aki egy éjszakára kellett neki? – érdeklődött Finn. – Én sokszor töprengek az anyámon, meg azon, hogy jelentett-e bármit az apámnak.

– Ha jelentett volna bármit is neki, gondolod, hogy megszabadult volna tőled? – kérdezte Gillie. – Ne legyetek ostobák, fiúk! Az asszonyok, akik életet adtak nekünk, szeretők voltak, vagy prostituáltak. Esetleg egy szegény szolgálólány, akit sarokba szorítottak a vászonnemű tárolására használt kamrában. Ha megtartottak volna bennünket, tönkrement volna az életük, ugyanolyan nemkívánatossá váltak volna, mint amilyenek mi voltunk. Előrenézzetek, fiúk, ne hátra! Nincs mögöttünk semmi látnivaló, csak szívfájdalom.

Mick azonban óhatatlanul is arra a következtetésre jutott, hogy a szívfájdalom néha elengedhetetlen ahhoz, hogy továbbléphessen az ember.

6. fejezet

Mindenki, aki meg akarta mutatni magát, a Hyde Parkban volt. Mick általában a sötétség leple alatt szerette intézni az ügyeit, de elismerte, hogy vannak alkalmak, amikor az ember kénytelen kilépni a fényre, hogy hatékony lehessen, és megszerezhesse azt, amit akar. A mai délután is ezen alkalmak egyike volt.

A heréltje hátán ülve jobb volt a kilátás, és nem is került sok idejébe, hogy felfedezze Lady Aslynt. Arra számított, hogy fecsegő nőszemélyek veszik majd körül. Ehelyett azonban úgy tűnt, hogy egyedül van, a szolgák hadától eltekintve, akik már előző nap is elkísérték. Mivel nem akart túlbuzgónak látszani, Mick szándékosan nem csatlakozott hozzá előző nap a parkban. A csábításhoz kifinomultságra és türelemre volt szükség. Főleg, amikor a hölgy állítólag mást szeret.

Most sem ment oda hozzá azonnal. Helyette inkább csak bóklászgatott. Valahányszor olyan úriemberrel találkozott, akivel korábban üzleti kapcsolatban állt, és aki hajlandó volt tudomást venni róla, megbökte a kalapját. Ez elég ritkán fordult elő, de természetesen minden megváltozik majd, amint elismerik a helyét az előkelő társadalomban. Amint megszilárdul a pozíciója, és vele együtt Fancyé is. Amióta tizennégy évesen megtudta, hogy az anyja gyermeket vár, Mick minden erejével azon volt, hogy megvédje őt és a kisbabát. Csak akkor értette meg igazán, milyen árat fizetett Ettie Trewlove a háziúrnak minden fekete hétfőn, amikor nem volt elég pénze a heti bérleti díjra. Ha idősebb, nagyobb vagy erősebb, talán képes lett volna megvédeni őt a kéjsóvár tulajdonostól, méghozzá az öklével.

Most már nagyon is meg tudta védeni – és a lányát is, akinek házasságon kívül, szégyenben és bűnben adott életet. Ami a gyermekeket illeti, a törvény semmit sem követel a férfiaktól, viszont annál többet az asszonyoktól. Ettie Trewlove semmit sem kínálhatott a szívén kívül, de az is elég volt. Elég volt a saját lányának és az öt nem kívánt gyermeknek, akiket a szárnyai alá vett. Mick olyan sokkal tartozott az anyjának, hogy tudta, sosem lesz képes visszafizetni. Így elszánta magát, hogy megfelelő helyet biztosít a világban a vér szerinti lánya számára, még akkor is, ha a lelkét kell eladnia érte.

Tudta, melyik volt az a pillanat, amikor Lady Aslyn észrevette őt. Megtorpant, kissé oldalra billentette a napernyőjét az állával együtt, és lágyan elmosolyodott, mintha egész nap odabent kellett volna maradnia az eső miatt, és aztán a nap hirtelen felbukkant volna az égen.

Mick megállította a lovát, könnyedén lepattant a hátáról, lekapta a kalapját, majd várta, hogy a hölgy nyilvánosan is tudomást vegyen a jelenlétéről.

– Mr. Trewlove.

– Lady Aslyn, micsoda öröm, hogy ma délután itt találom a parkban!

– Én is örülök, uram. Azt hittem, hogy már tegnap láthatom.

Milyen pimasz kis fruska! Mick nem számított a finom dorgálásra.

– Üzleti ügyek tartottak távol. – A szeme sarkából lopott pillantást vetett a szolgákra, akik szemmel láthatólag készen álltak, hogy lecsapjanak rá, amennyiben akár csak egyetlen illetlen mozdulatot is tenne. Utána ismét a hölgy felé fordult. – De ön töltötte be a gondolataimat.

Elbűvölő pír futotta el Aslyn nyakát, ami felkúszott az egész arcára, és csak még jobban kihangsúlyozta a járomcsontját. Micknek átsuhant az agyán a gondolat, hogy vajon a lány lábujjaitól indul-e a pír. Már alig várta, hogy kideríthesse. És biztos, hogy ki is fogja deríteni. Még a hónap vége előtt az ágyában akarta látni őt. Aslyn az lesz a számára, ami az az asszony lehetett az apja számára, aki életet adott neki – ő pedig a herceg képébe vágja majd a hasonlóságot. És nem hajlandó bűntudatot érezni amiatt, hogy milyen fiatal és ártatlan ez a lány. Megadta az esélyt a hercegnek, hogy nyilvánosan elismerje őt, de az átkozott csirkefogó tudomást sem vett az üzeneteiről, egyetlenegyet kivéve.

– Sétálunk egy kicsit? – kérdezte Mick, mire Aslyn még jobban elpirult, és látszott rajta, hogy kissé kényelmetlenül érzi magát, mint aki nem tudja pontosan, hogyan tovább. Aztán alig észrevehetően bólintott.

– Azt hiszem, abból semmi baj nem lehet, ha néhány percig egymás mellett haladunk.

A férfit lelkiismeret-furdalás gyötörte. Nem aljasság felhasználni a céljai eléréséhez ezt a lányt, aki túlságosan is ártatlannak tűnik ahhoz, hogy egyedül legyen idekint a farkasok között? Nem bajlódott azzal, hogy felkínálja neki a karját, mert nem volt biztos abban, hogy Aslyn elfogadná. Mick pedig soha semmit nem tett anélkül, hogy ne lett volna biztos a végeredményben. Az agya egy távoli sarkában egy bosszantó gondolat vert tanyát, méghozzá az, hogy azért nem kínálta fel a lánynak a karját, mert az érintése túlságosan elterelte volna a figyelmét a küldetéséről. Aslyn keze apró volt, kétségtelenül törékeny és finom. Mick életében pedig soha semmi gyengédség nem volt. Minden, amit átélt, kemény volt, durva és fáradságos. Még a szeretkezési szokásaiban is volt valami nyerseség és vadság. A nők, akiket a magáévá tett, erősek voltak, és hevesek, s minden tőlük telhetőt beleadtak. Lady Aslynt viszont nem igazán tudta elképzelni négykézláb, amint eljátssza a kancát az ő csődörének.

Ördög és pokol! A lány még csak hozzá sem ért, Micknek mégis elég volt vetnie rá egyetlen pillantást, hogy teljesen a hatása alá kerüljön. A kezét szorosan összekulcsolta a háta mögött séta közben, a gyeplőt határozottan tartotta, a heréltje pedig engedelmesen követte, hathatós védőfalat képezve közte és a mögöttük bandukoló szolgálók között. Mick Aslyn bal oldalán haladt, a két szobalány pedig a jobbján, de tiszteletteljesen távolabb húzódtak tőlük, így valamelyest élvezhették az egyedüllét illúzióját, legalábbis, ha elég halkan beszélgettek.

– Talált végül napernyőt a húgának? – kérdezte Lady Aslyn, és kissé gyanakvóan nézett rá a szeme sarkából.

– Igen. Egy fehér, csipkés darabot. Úgy tűnt, tetszik neki.

– A fehér mindenhez jól illik.

Mick csak ekkor vette észre, hogy a lány rózsaszín napernyője, amelyet a jobb vállának támasztva tart, pontosan olyan árnyalatú, mint a ruhája. Kétség sem férhetett hozzá, hogy legalább vagy száz lehet neki otthon belőle, mindegyik ruhájához egy. Aslyn egy olyan világban él, ahol természetes a vagyon. És ugyan manapság már Mick is nagyvonalúan bánhatott a sajátjával, soha nem feledkezett meg arról, milyen árat kellett fizetnie minden egyes érme megszerzéséért.

Csend borult rájuk. Mick úgy vélte, Aslyn arra vár, hogy folytassa a beszélgetésüket a hölgyek által használt kiegészítőkről. A flörtölés része volt, hogy az ember mindenféle jelentéktelen apróságról csevegett. Mick tudta, hogy ha van bármi reménye arra, hogy elcsábítsa a lányt, akkor gyorsan kell cselekednie, még mielőtt a herceg vagy a gróf megneszelné, mi is a szándéka.

– Hány nyelven beszél? – kérdezte ekkor Aslyn, és Micket meglepte a hirtelen témaváltás.

A lány talán azt próbálja kideríteni, hol végezte a tanulmányait? A nyomornegyed volt az osztályterme, a szegénység és a kiszolgáltatottság pedig a szigorú tanítómesterek. Mick alaposan megtanulta tőlük a leckét. Soha nem fogja engedni, hogy ismét kísérletet tehessenek a megtörésére.

– Angolul. – Mick tudott néhány szót más nyelveken is, eleget ahhoz, hogy megértesse magát a munkásokkal szükség esetén, de ha megemlítené ezeket, a lánynak talán kedve támadna rá, hogy vizsgáztassa egy kicsit, neki pedig nem állt szándékában feltárni előtte semmiféle hiányosságát. Ráadásul sosem látta értelmét a hencegésnek. Jobb, ha az ember megtartja magának, amit tud. – És ön?

– Öt nyelven – vágta rá Aslyn vidáman. – Angolul természetesen. Meg franciául. És ehhez jön még a zsebkendő, a legyező és a napernyő nyelve.

Mick döbbenten figyelte a lány huncut mosolyát. Teljesen átalakult tőle az arca, és még szebb lett tőle. Micknek esze ágában sem volt hagyni, hogy megigézze vagy behálózza az évődésével. Senki sem mert incselkedni vele, azonban úgy tűnt, hogy Aslyn egyáltalán nincs tudatában annak, mennyire veszélyes ember Mick.

– Tessék? Zsebkendő, legyező, napernyő?

– Minden jó nevelt hölgy ismeri őket. Nem tanította meg a húgának, amikor megajándékozta a napernyővel?

– Én nem vagyok jól nevelt hölgy.

Aslyn mosolya erre még szélesebb lett, aminek hatására Micknek valami különös érzés támadt a mellkasában. Egyszer tapasztalt korábban ilyesmit, amikor rádőlt egy hatalmas faláda. Az szörnyen kellemetlen volt. Most nem annyira, mégis alig kapott levegőt.

– Nem, azt hiszem, tényleg nem az. Látja azt a párt, amelyik ott sétál? A hölgyet a lila ruhában és az urat a szürke nyakkendővel? A hölgy napernyője a bal vállán nyugszik. Elégedetlen az úriemberrel. Mondott valamit, amivel felbosszantotta.

– Talán azon az oldalon jobban védi a napsugaraktól.

Aslyn könnyedén felnevetett.

– Kedves uram, a napernyőnek vajmi kevés köze van a napsugarakhoz.

Kedves uram? Nem kedvese semmilyen értelemben ennek a lánynak! Mick tudta ezt, ahogy azt is, hogy Aslyn nincs tisztában a kimondott szavak következményeivel. Ennek ellenére a közvetlen megszólítás hallatán különös sóvárgás támadt a férfi lelkében, amit nem állt szándékában közelebbről megvizsgálni. Harmincegy éves, elérte azt a kort, amikor természetes lett volna a számára, hogy feleségül vegyen valakit, hogy legyen valakije, aki a kedvesének nevezi. Eddig még soha nem töprengett ilyesmin, maga sem értette, most miért is teszi. Aslyn soha nem lesz a része az életének. Személye csupán egy meghatározott célt szolgált, és amint ő eléri ezt a célt, útjára engedi majd a lányt. Elgondolkozott azon, miért is érzi hirtelen úgy, hogy valószínűleg bánni fogja, amikor majd meg kell tennie.

– Látja azt a nőt kékben, aki összezárta a napernyőjét, és most az ajkához érinti a nyelét?

– Azt, amelyik arra pazarolta a pénzét, hogy megvásároljon valamit, amit arra terveztek, hogy megvédje őt a naptól, és most meglehetősen eredménytelenül használja?

– Gondolom, ez attól függ, hogyan definiálja az eredményességet. A hölgy így jelzi a mellette sétáló úriembernek, hogy szeretné megcsókolni.

– Az ördögbe! Most csak ugrat, ugye?

Aslynnek tágra nyílt a szeme Mick éles hangja hallatán, vagy talán azért, mert káromkodni hallotta. De a férfi semmit sem gyűlölt jobban, mint amikor valaki megpróbálta a bolondját járatni vele. A lány azonban megrázta a fejét.

– Nem. A nőknek nem engedik, hogy elmondják a véleményüket, hogy kinyilvánítsák, mit szeretnének, ezért aztán így kell kommunikálniuk.

Aslyn hangja élesen csengett, ami meglepte Micket. Fogalma sem volt, miért tölti el örömmel a felfedezés, hogy a lányban is rejtőzik némi indulat, még ha erős kézzel uralkodik is fölötte, kétségtelenül a társadalmi elvárások miatt.

– És ön mit szeretne kinyilvánítani?

Aslyn pislogott néhányat, majd a férfira meredt. Hirtelen elnevette magát.

– Jelen pillanatban fogalmam sincs róla.

– Nem kell vigyáznia, hogy mit mond, amikor velem van. – Ami persze nem igazán volt fair, hiszen Micknek szándékában állt nagyon odafigyelni arra, mit is fed fel a lány előtt. – A húgaim sosem tesznek lakatot a szájukra.

– És gondolom, hogy azt tesznek, amit akarnak. A húga, aki a múltkor elkísérte, bizonyára ott maradhatott a Cremorne Gardensben az aljanép érkezése után is.

– Nem, igyekszem ugyanis megvédeni London kevésbé kellemes oldalától.

– Elnézést kérek – sóhajtott fel Aslyn. – Néha nagyon szeretnék fellázadni az illendő viselkedés ellen.

– Miért nem teszi meg?

– A botrány nem válna hasznomra. Lord Kipwicket pedig felkavarná a dolog, és csalódna bennem.

Micknek nehezére esett elhinni, hogy bárki is csalódhatna a lányban, hogy képes lenne mások rosszallását kiváltani – legalábbis egyelőre. A közreműködésével ugyanis Aslyn hamarosan illetlen dolgokat fog művelni. Csalódást fog okozni. Ki fogja váltani az emberek rosszallását. Micket pedig meg fogja gyűlölni emiatt. A férfinak hirtelen bűntudata támadt, de gyorsan el is hessegette. Később lehet lelkiismeret-furdalása, de most nem. Addig nem, amíg a terve még csak gyerekcipőben jár, amíg nem sikerült valóra váltania minden elképzelését.

– Ő miért nincs most itt? – kérdezte, és nagyon igyekezett, hogy semleges maradjon a hangja, pedig valójában a lelke mélyén haragudott a lány helyett is, amiért a többi hölggyel ellentétben őt nem kísérte el az udvarlója.

– A park halálosan untatja.

– De ön bizonyára nem. Én kész lennék bármilyen unalmas tevékenységet végigszenvedni, csak hogy a nő mellett lehessek, aki felkeltette az érdeklődésemet.

És Mick nagyon is érdeklődött a lány iránt, sokkal jobban, mint szabad lett volna, sokkal jobban, mint szerette volna.

Megint ott volt a pirulás, de ezúttal némi szempilla-rebegtetés is kísérte. Mick gyanította, hogy ennek semmi köze a flörtöléshez. Inkább arról lehet szó, hogy a szavai váratlanul érték Aslynt, mivel eddig még soha nem töprengett el azon, milyen üzenetet közvetíthet egy férfi távolmaradása. Mick viszont nagyon is sokat gondolkozott rajta. Amennyiben a lány nem jelent olyan sokat Kipwick számára, mint azt a pletykalapok sejtetni engedték, akkor nincs is olyan jelentős a szerepe a tervében. Valami érthetetlen oknál fogva Mick csalódottságot érzett.

– Ezek szerint az a hölgy, akinek ön udvarol, igazán szerencsésnek mondhatja magát. – Aslyn elfordította a tekintetét, és kissé idegesen felnevetett. – Úgy tűnik, hogy a párocska az összecsukott napernyővel megszökött a kíváncsi tekintetek elől.

– Magát megszöktették már valaha?

Aslyn azonnal Mick felé kapta a fejét.

– Természetesen soha! Egy hölgy az én társadalmi pozíciómban nem viselkedhet ilyen illetlenül. Mindig úgy kell cselekednie, hogy ne képezhesse semmiféle szóbeszéd tárgyát.

– Nincs olyan része, valami mély és sötét zug a lelkében, amely sóvárog a botrány után?

Aslyn nyelt egy nagyot.

– Egyáltalán nincs – felelte, de a szavai mögött kevés meggyőződés rejlett. – De azt hiszem, már túl hosszú ideig tartottam vissza a park szépségeinek az élvezetétől.

Aslyn egyszerűen elbocsátotta. Micknek ezen meg kellett volna sértődnie, ő mégis inkább győzelemként tekintett a dologra. Sikerült közelebb kerülnie a lányhoz, elérte, hogy kételkedni kezdjen Kipwick odaadásában. Azon töprengett, hogy ez a tudat miért nem tölti el elégedettséggel.

– Valóban. – Könnyedén fejet hajtott Aslyn felé. – Találkozóm van az ügyvédemmel néhány ingatlannal kapcsolatban, amelyeket szeretnék megvásárolni. Dupla díjat számít fel, ha elkések.

– Akkor nem is tartom fel tovább.

– Még egy kérdés, mielőtt távoznék: mit jelent, ha egy hölgynek a jobb vállán nyugszik a napernyője?

Mint Aslyné a sétájuk teljes időtartama alatt.

– Örül, hogy az úriember beszélget vele.

– Ezek szerint egészen ártatlan jelzés.

– Gondolom, ez attól is függ, hogy az úriember miről beszél éppen.

Mick mély torokhangon nevetni kezdett.

– Gondolom, ez igaz. – Elegánsan meghajolt. – Nagy örömömre szolgál, hogy néhány percig beszélgethettem önnel, Lady Aslyn. Remélem, hogy az útjaink hamarosan ismét keresztezik egymást.

– Nem biztos, hogy bölcs dolog lenne.

– Néha az ember többet nyerhet azzal, ha nem viselkedik bölcsen.

Mielőtt a lány bármit is felelhetett volna, Mick felpattant a lovára, megbillentette a kalapját, majd könnyű vágtában távozott.

Aslyn nem olyan volt, mint várta. Szeretett volna újra találkozni vele, de ennek kevés köze volt a bosszújához. A gondolattól kényelmetlenül érezte magát, fészkelődni kezdett a nyeregben, majd megsarkantyúzta a lovát. Ha bölcs ember lenne, most azonnal elvetné tervének ezt a részét. Azonban korábban már elismerte, hogy a nyereség néha nagyobb, ha nem viselkedik bölcsen az ember.

– Azt hallottam, hogy tegnap délután Trewlove-val sétálgattál a Hyde Parkban.

Aslyn táncpartnere komor arcára meredt. Még soha életében nem látta ennyire komolynak Kipet. Kissé késve érkezett a Collinsworthék báljába, ahogy ildomos volt, sarkában a szobalányával, és arra számított, hogy a férfi még nála is később érkezik. Kip azonban már ott volt. Amint Aslyn üdvözölte a háziasszonyt és a házigazdát, a férfi nyomban a táncparkettre vezette.

A vallatás azonnal elkezdődött, Kip még arra sem vesztegette az időt, hogy megkérdezze, mi történt vele, mióta nem találkoztak.

– Nem volt előre megszervezve. – Legalábbis nem egészen. – Egyszerűen csak összefutottunk, ő pedig volt olyan kedves, hogy szánjon rám néhány percet az idejéből.

– Ő egy fattyú, Aslyn – közölte Kip élesen.

A lány eltátotta a száját a durva szó hallatán. A hangjában jókora adag helytelenítés és csalódottság rejlett, illetve még valami, amiről Aslyn azt gyanította, hogy féltékenység lehet.

– Te magad céloztál rá valamelyik este vacsora közben, hogy a törvénytelen származása üres szóbeszéd csupán.

– Most már tudom, hogy tény.

Ennek tudatában Aslynnek más szemmel kellett volna Mick Trewlove-ra néznie. Elszörnyedést kellett volna éreznie, amiért úgy megcsodálta a kezét, miközben a férfi segített visszakapcsolni a csuklójára a karkötőjét. Szégyenkeznie kellett volna, amiért annyira örült a kíséretének a parkban. Csakhogy képtelen volt rá.

– Megszakítottad vele a kapcsolatot?

Kipen egyértelműen látszott, hogy kényelmetlenül érzi magát. Gyorsan körülnézett, mintha attól tartana, hogy valaki esetleg kihallgathatja a beszélgetésüket, pedig inkább feszült arckifejezése adhatott volna okot a pletykákra és a találgatásokra.

– Nem fog jót tenni a hírnevednek, ha az emberek meglátják, hogy szóba állsz vele.

– Tehát ha a közelembe jön, mit tegyek? Küldjem el?

– Egyszerűen ne vegyél róla tudomást! Ha nem szólítod meg, akkor ő nem kezdeményezhet.

– Olyan embernek tűnik neked, aki ragaszkodik a társadalmi konvenciókhoz?

– Nem bátoríthatod! Nem adhatod semmi jelét annak, hogy kész vagy szemet hunyni a születése körülményei felett.

– Ez aligha tisztességes. Nem tett semmit, hogy kiérdemelje a megvetésemet.

– A takaró rossz oldalán született.

– Ez miért lenne az ő hibája?

Kip elkeseredetten felsóhajtott.

– A szüleim egyáltalán nem örülnének, ha megtudnák, hogy szóba álltál vele. Ezt tökéletesen világossá tették néhány nappal ezelőtt.

– Te hoztad szóba a vacsora alatt, annak ellenére, hogy korábban megállapodtunk, nem beszélünk erről a találkozásról.

Kipnek pipacspiros lett az arca.

– Nem említettem a találkozást, csak Trewlove-ot. Te viszont komoly galibát okozhatsz, amennyiben továbbra is barátkozol vele.

– Én nem barátkozom vele! Csak beszélgettünk, amikor összefutottunk a parkban.

Ahogy a boltok közelében is. Persze Aslynnek ezt esze ágában sem volt felemlegetni. Attól Kip csak még idegesebb lett volna, pedig a lány már a jelenlegi helyzetet is épp elég aggasztónak találta, hiszen a férfi eddig még soha nem haragudott rá.

– Honnan tudta, hogy a parkban leszel?

Mivel még sosem látta Kipet ennyire mérgesnek, Aslyn eléggé kellemetlenül érezte magát.

– Mégis mit gondolsz? Küldtem neki egy üzenetet, és kértem, hogy legyen ott.

A harag, ami ennek hallatán felvillant a férfi szemében, elgondolkoztatta Aslynt, rádöbbentette, hogy most talán jobb, ha nem gúnyolódik vele. De most muszáj volt kimondania, amit gondolt. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy Mick Trewlove megdicsérné ezért, és ez helytelen módon némi elégedettséggel töltötte el.

– Őszintén, Kip, nem hiheted, hogy bármilyen módon bátorítottam őt.

Jóllehet egy kicsit talán mégis, amikor megemlítette a férfinak, hogy általában mikor szokott sétálni a parkban. Remélte, hogy az arcába szökő pír nem lesz az árulója. Sóvárogva vágyott rá, hogy megtehessen valamit, amit nem lenne szabad, merész akart lenni, kockázatot vállalni, és akkor felbukkant Mick Trewlove, sötéten, veszélyesen és csábítóan. Habár egy sétánál messzebb nem ment volna a férfival, hízelgett a hiúságának, hogy van valaki Kipen kívül, aki vonzónak találja.

– Borzasztóan meleg van itt – jelentette ki kurtán a férfi. – Sétáljunk egyet a kertben, hogy a friss levegő kissé lehűthesse az indulatainkat?

– Egy ilyen heves vita után jó ötletnek tűnik.

Aslyn a férfi karjára tette a kezét, aki kivezette őt a nyitott ajtón át a teraszra, majd le a lépcsőn a kertbe. Égő fáklyák sorakoztak az ösvények mellett, fényük felfedte a rajtuk kívül még odakint sétálgató párokat. A lány azon töprengett, hány hölgy érinthette meg az ajkát összecsukott legyezőjével, így jelezve, hogy csókot szeretne. És Kip vajon teljesítené a kívánságát, ha jelezne neki? Azt kívánta, bárcsak bátrabb lenne, bárcsak lenne annyi bátorsága, hogy megpróbálja. Nem mintha különösebben sok kedve lett volna egy csókhoz ebben a pillanatban. Ők ketten eddig még soha nem kerültek összeütközésbe egymással, soha nem veszekedtek. Most sem tetszett Aslynnek a dolog, habár különös módon sokkal élettel telibbnek érezte magát tőle. Mintha eddig valamiféle álomban élte volna a napjait. Mintha egyszerűen csak létezett volna egyik pillanatról a másikra.

– Teljesen véletlenül találkoztam vele – ismerte el végül, de közben azon töprengett, miért annyira fontos a számára, hogy ő legyen az első, aki békejobbot nyújt. – Ha feltétlenül tudni szeretnéd, még érdeklődött is utánad. Tudni akarta, te miért nem vagy velem a parkban.

– Azt mondták, hogy egy jó darabon együtt sétáltál vele.

– Semmi illetlenség nem történt. – Aslyn gyűlölt bocsánatot kérni olyasvalamiért, ami nem az ő hibája volt. – Az embereid kémkednek utánam?

– Ez a gond, Aslyn. A mi köreinkben mindent észrevesznek, és szóvá is tesznek. Néhány fickó említette a dolgot a klubban, ráadásul nem túl nagy jóindulattal. Mr. Trewlove az a fajta, akivel nem lenne szabad barátkoznod.

– Nem barátkoztam! Hányszor kell még elmondanom? Különben is úgy vettem észre, hogy te meglehetősen kedveled őt.

– Egy férfi azzal érintkezhet, akivel csak kedve tartja. Egy nő ezt nem teheti meg.

– Egy ártatlan séta volt csupán.

– Meglehetősen furcsának találom, hogy mindössze néhány nap leforgása alatt kétszer is keresztezte egymást az utatok.

Kip egyáltalán nem lenne boldog, ha tudná, hogy volt egy harmadik alkalom is – no meg egy ajándék.

– Biztos korábban is sokszor összefutottunk már, csak eddig figyelemre sem méltattuk, mert még nem mutattak be bennünket egymásnak.

– Nem olyan embernek tűnik, akit mások figyelemre sem méltatnak.

– Féltékeny vagy?

A reménykedő szavak kiszaladtak Aslyn száján, még mielőtt megállíthatta volna őket.

– Egyszerűen csak nem akarom, hogy kihasználjon.

– Egy parkban voltunk, ahol rengeteg ember vett körül bennünket, ráadásul a szolgálóim is jelen voltak. Nem értem, hogyan történhetne meg bármi ilyesmi.

– Ha az lenne a szándéka, megtalálná a módját.

– Annyira rossz fényben tünteted fel, pedig azt hittem, hogy üzletelni akarsz vele.

– Nem bízom benne. Legalábbis, ami téged illet. – Kip élesen felnevetett. – Szent isten! Talán tényleg féltékeny vagyok. Van rá okom?

– Nincs.

Aslyn őszintén hitte ezt. Egy olyan férfit, mint Mick Trewlove, Hedley hercege és hercegnéje soha nem fogadnának el. Még abban sem volt biztos, hogy a szülei örömmel üdvözölték volna. Kip az a fajta férfi, akihez feleségül kell mennie. Sokat segít, hogy már nagyon régóta barátok. A tény, hogy nem ébresztett benne olyan különös érzéseket, mint Mick Trewlove, kétségtelenül jó dolog volt. Egy hölgynek minden körülmények között higgadtan és megfontoltan kell viselkednie, uralnia minden gondolatát, a csábítókat pedig elhessegetni.

– Nagyon sokat jelentesz nekem, Kip.

– Te is nekem.

– Akkor miért nem csókolsz meg soha?

Aslyn gyűlölte, hogy így érez, de kétely mardosta a lelkét azzal kapcsolatban, vajon a férfi akarja-e őt, és ő akarja-e a férfit. Kezdte azt kívánni, bárcsak soha ne mentek volna el a Cremorne-ba. Úgy tűnt, hogy azon az estén minden megváltozott: az, ahogyan Kipet látta, magát és a jövőjüket.

– Mert tisztellek. Egy férfi sem enyeleg azzal a nővel, akit feleségül kíván venni.

Aslynnek megdobbant a szíve, miközben megállt, és szembefordult Kippel.

– Most először tetted világossá, hogy mik a szándékaid velem kapcsolatban.

– Mindig is magától értetődő volt. Azt hittem, tudod.

– Igen, de egy hölgy jobban szereti tisztán látni a dolgokat. Rendkívül állhatatos voltam, senki más közeledését vagy érdeklődését nem bátorítottam. És én sem leszek fiatalabb.

– Ahogy tulajdonképpen én sem. Erre az apám mutatott rá a minap. – Kip nagyot sóhajtott. – Tegyük hát hivatalossá?

Aslyn döbbenten figyelte, hogy a férfi fél térdre ereszkedik előtte, és megfogja a kezét.

– Szeretlek, Lady Aslyn Hastings. Megtisztelnél azzal, hogy feleségül jössz hozzám?

A szavai ott vibráltak a levegőben, egyszerre tűntek illékonynak, ugyanakkor nagyon is kézzelfoghatónak. Aslyn nem volt teljesen biztos benne, mit is várt egy lánykéréstől. Talán hogy Kip hosszan ecsetelje neki olthatatlan szerelmét. Vagy hogy a szíve szabálytalan ritmusban dobogjon. Hogy madarak röppenjenek a magasba. Hogy a nap átvegye a hold helyét. Hogy hullócsillagok szántsák fel az eget. Egy örökkévalóság óta várt erre a pillanatra. Úgy érezte, hogy sokkal káprázatosabbnak kellene lennie. Arra számított, hogy a lábából kiszáll minden erő, és a lélegzete elakad. Azonban a teste semmilyen módon nem reagált, mintha még időre lett volna szüksége, hogy felfogja a férfi házassági ajánlatát.

– Aslyn? – szólalt meg Kip. – Nagyra értékelném, ha gyorsan válaszolnál, mert egy kavics meglehetősen fájdalmasan fúródik a térdembe.

A férfi szavai visszarántották a lányt a valóság talajára. Nem káprázatosabb egy egyszerű lánykérés? Nem egy sokkal őszintébb kapcsolat jele, amelyben semmi szükség cifra szavakra vagy üres szóvirágokra?

– Ó, igen! Bocsánat! – Aslyn a szájára szorította a kezét, úgy nevetett. Próbálta elkerülni, hogy hisztérikussá váljon, hiszen ennek tulajdonképpen egy nagyon romantikus pillanatnak kellene lennie. – Igen, igen, természetesen feleségül megyek hozzád!

– Csodálatos.

A férfi felemelkedett, majd lehajtotta a fejét. Aslyn lehunyta a szemét, és várt…

– Nahát, szavamra! Kipwick, jól láttuk? Tényleg fél térdre ereszkedett az imént? – kiáltott fel az egyik hölgy.

Aslynnek kipattant a szeme. Látta, hogy Lady Lavinia és a kísérője, Thornley hercege közeledik feléjük. Az ördög vinné el! Aslyn nem bánta, hogy szemtanúi voltak a lánykérésnek, de nem foghatta volna be a hölgy a száját addig, amíg meg nem kapta a csókját?

– Igent mondott, ugye, Lady Aslyn? – érdeklődött Lady Lavinia.

– Természetesen.

– Úgy gondolom, legfőbb ideje volt már, hogy előrelépés történjen kettejük között. Ráadásul nem máshol, mint épp a családom által adott bálon! Megengedik, hogy megtegyem a bejelentést, miután visszatérünk a szalonba, ugye? Nem is fogadok el nemleges választ.

Kip felvont szemöldökkel nézett a hölgyre.

– Semmi kivetnivalót nem látok benne. Hiszen meghoztuk a döntésünket.

Aslyn érezte, hogy felforrósodik az arca. Tényleg megtörténik. És amint megteszik a bejelentést, onnantól nincs visszaút, egyikük sem gondolhatja meg magát.

– Nem kellene várnunk, amíg elmondjuk a szüleidnek?

Kip elvigyorodott, és a lány orrára koppintott.

– Tudnak róla, te kis butus. Az apám a gyámod, először az ő áldását kellett kérnem.

– Ó, igen, persze.

Ez mikor történt? Nem kellett volna vele is konzultálni? Nem, hiszen mindig is úgy vélték…

– Gratulálok, öreg cimbora! – mondta Thornley, miközben kezet nyújtott. – Még ha ez ötszáz fontomba került is.

A férfi kétségtelenül arra az ostoba fogadásra célzott a White’sban, amely akörül forgott, hogy Kip mikor fogja megkérni a kezét. Aslyn úgy érezte, mintha a testétől különválva, valahonnan a távolból nézné, hogy a vőlegénye megrázza a herceg kezét. Most, hogy végre elérkezett a pillanat, nem tűnt valóságosnak.

– Sokkal szerencsésebb vagyok nálad – jelentette ki Kip. – A gyönyörű Lady Aslyn ugyanis hamarosan a feleségem lesz.

– Akkor menjünk, és tegyük meg a bejelentést! – vágta rá Lady Lavinia. – Már alig várom, hogy felkavarhassam kissé az állóvizet.

Miközben a hölgy belekarolt, és megindult vele a ház felé, Aslyn csak arra tudott gondolni, hogy ennek a pillanatnak egyáltalán nem Lady Laviniáról kellene szólnia.

– Annyira izgatott vagyok – lelkendezett Lady Lavinia. – Kipwick igazán jó fogás. Ismerek egy-két hölgyet, akik most csalódottak lesznek. Ugyan mindannyian számítottunk rá, hogy önt fogja elvenni, de néhányan ostoba módon azért még reménykedtek.

Aslyn azon töprengett, hogy vajon van-e olyan úriember, aki szintén reménykedett, hogy elnyerheti őt. Hogy vajon Mick Trewlove új keletű figyelmessége több-e egyszerű kedvességnél. Persze nem mintha számított volna. Ő már régóta készült erre a napra. Megnyugtató volt látni, hogy közel a cél – végre-valahára. Mégis úgy vélte, hogy inkább némi izgatottságot kellene éreznie, nem pedig egyszerű megkönnyebbülést.

– Ó, drágám! Ennél boldogabbak már nem is lehetnénk – áradozott a hercegné, miközben szívélyesen magához ölelte Aslynt.

A herceg és a hercegné ébren várták őket, amikor hazaértek a bálból. Aslynnek még arra is alig maradt ideje, hogy átadja a kabátját egy inasnak, Kip máris bejelentette, hogy megkérte a kezét, ő pedig igent mondott neki. Olyan bejelentés volt ez, amire a lány már régóta várt, most mégis furcsa érzés volt magával kapcsolatban hallani.

– Erre innunk kell! – jelentette ki a herceg, és Aslyn azon kapta magát, hogy a szalonba kísérik, ahol egy palack brandy állt négy kristálypohár társaságában egy alacsony asztalkán.

Tudták, hogy ma este megtörténik a lánykérés. Aslynnek ezen nem lett volna szabad meglepődnie, hiszen Kip mondta neki, hogy beszélt a herceggel, ennek ellenére úgy érezte, hogy minden túl gyorsan történik.

– A szüleid el lennének ragadtatva – mondta a hercegné, miközben a herceg kitöltötte nekik az italt.

– Biztos vagyok benne – felelte Aslyn, habár egyáltalán nem volt az.

Csak néhány halvány, távoli emléke volt a szüleiről, és nemrég azon kapta magát, hogy az emlékek hiánya legalább akkora szomorúsággal tölti el, mint az, hogy elveszítette őket. Elvette a kristálypoharat, amit a herceg nyújtott oda neki, a férfi pedig a magasba emelte a sajátját.

– Ha csak feleannyira szeretitek egymást, mint Bella és én, akkor gazdagabbak lesztek, mint a legtöbben. Legyen a házasságotok hosszú, boldog és gyümölcsöző!

Aslyn érezte, hogy felforrósodik az arca, amikor meghallotta a gyümölcsöző szót. Gyerekek. Sok gyerekük lesz majd.

– Ámen! – kiáltotta Kip, mielőtt felhajtotta volna az italát.

Pedig a lány közben azt kívánta, bárcsak azt mondta volna, hogy jobban szereti őt, mint ahogy a szülei szeretik egymást. Szörnyen érezte magát, amiért valamiféle biztosítékra vágyott, hogy Kip érzései elég erősek iránta.

Ivott egy kortyot. Egyáltalán nem értette, miért gyötrik hirtelen ezek a kétségek.

A hercegné letelepedett a kanapéra, majd megütögette maga mellett a kárpitot.

– Ülj le! Mesélj el mindent! Hol történt?

Aslyn helyet foglalt.

– A kertben.

– Milyen romantikus!

Annak is kellett volna lennie, de így visszatekintve nem igazán volt az.

– Eléggé meglepődtem.

– Biztos vagyok benne, hogy ismerted a szándékaimat – jegyezte meg Kip.

– Igen, de arról fogalmam sem volt, mikor kéred meg a kezemet.

– Most viszont meg kell szerveznünk az esküvőt – közölte a hercegné. – Azt hiszem, tartanunk kellene egy eljegyzési bált. Itt, Hedley Hallban.

Aslyn látta a gyámja arcán, hogy szorongással tölti el a gondolat, ezért így szólt:

– Talán adhatnánk egy vacsorát. Kicsit, bensőségeset.

– Tetszik az ötlet – jelentette ki Kip meleg mosollyal, mintha felismerte volna, mennyire igyekszik Aslyn megkímélni az anyját az idegeskedéstől.

– Igen – hagyta rá a hercegné. – A részleteket majd holnap megvitatjuk. Mit szeretnétek, mikor legyen az esküvő?

– Erről még nem igazán beszéltünk – felelte Aslyn.

– A hölgyekre hagyom, hogy kidolgozzák a részleteket – szólt közbe Kip. – Nekem most távoznom kell.

Aslyn hitetlenkedve, csalódottan és ingerülten meredt rá.

– Elmész?

– A lehető legtöbbet kell kihoznom az agglegénységem hátralévő napjaiból.

– Maradhatnál még egy kicsit – jegyezte meg a herceg.

– Nem – szólt közbe Aslyn, mert hirtelen úgy érezte, szüksége van egy kis egyedüllétre, hogy tisztázza az érzéseit, és azt, mibe is egyezett bele. Szerette volna megfejteni, hogy miért nem ünnepibb a hangulat. Mert mindenki erre számított? Mert nem volt feszült várakozás? – Semmi baj. Igazából meglehetősen kimerült vagyok a sok izgalom és ünneplés után, amelyben részünk volt a bálon, miután Lady Lavinia bejelentette, milyen szerencse ért. De azért kikísérlek.

És váltunk pár szót négyszemközt. Aslyn félretette a kristálypoharát, majd felállt, és elfogadta a férfi feléje nyújtott karját.

Amint kiértek a lépcsőhöz, és az ajtót gondosan becsukták maguk mögött, Aslyn vett egy mély lélegzetet, majd lassan kifújta.

– Valóban el akarsz venni feleségül?

– Különben nem kértem volna meg a kezed.

Aslyn tanulmányozni kezdte az arcot, amelyet oly sok éve szeretett. Az igazság nyomait kutatta, valami jelet keresett.

– Még csak meg sem csókoltál.

– Azt hiszem, oly sok éven át fojtottam el és tartottam szoros pórázon az irántad érzett szenvedélyemet, hogy már a szokásommá vált.

Aslyn gyűlölte, hogy a férfi szavai nyomán remény ébredt benne. Hogy szavakra volt szüksége, hogy reménykedni merjen. A szerelemnek nem másként kellene megnyilvánulnia?

– Kívánsz engem?

– Kétségtelenül. – Kip puszta kézzel megérintette meg Aslyn arcát. Amikor hazaértek, lehúzta ugyanis a kesztyűjét, és még nem vette vissza. A bőre puha volt, a tenyerén nem voltak bőrkeményedések. Az ujjaiból melegség áradt, de a lányt nem öntötte el a forróság. – Szándékomban áll jól bánni veled.

– És egy csók annyira rossz lenne?

Kip elvigyorodott, majd a válla fölött vetett egy pillantást az ablakok felé.

– Nem hiszem, hogy bárki is figyelne bennünket.

De ha mégis, ugyan mit számítana ezek után? Eljegyezték egymást. Kip most már annyiszor megcsókolhatja, ahányszor csak akarja, anélkül hogy kompromittálná őt.

Kip közelebb hajolt hozzá. Aslyn lehunyta a szemét, amikor megérezte a melegséget, a gyengédséget és azt, ahogy a férfi ajka lágyan az övére tapad. Kip ezután lassan elhúzódott.

– Nem fogok tudni aludni ma éjjel, mert rád gondolok majd.

– Nem fogsz tudni aludni, mert görbe utakon jársz.

Kip elvigyorodott.

– A kártyapaklival van találkám, nem egy másik hölggyel. Tudnod kell, Aslyn, hogy számomra nem létezik más.

A lány szíve összeszorult, könnyek égették a szemét.

– Mindig is te voltál számomra az igazi, Kip.

– Ne legyen túl távoli az esküvő időpontja!

A férfi Aslyn orrára koppintott, aztán lesietett a lépcsőn.

Igazán tudta, hogyan kell tönkretenni egy romantikus pillanatot, de persze szokása volt Aslyn orrára koppintani egészen kislány kora óta. Volt ebben a mozdulatban valami meghitt és szeretetteljes. Aslyn azonban attól tartott, hogy egy ilyen gesztus sokkal helyénvalóbb egy lánytestvér, mint egy feleség esetében, akit az ember ágyba akar vinni.

Úgy volt, hogy összeházasodnak, Aslyn mégis úgy érezte magát, mint egy szerepet játszó kisgyerek, nem pedig mint egy nő, aki örömmel tekint a rá váró nappalok és éjszakák elé. Úgy nevelték, hogy minden körülmények között higgadt és állhatatos maradjon, de ebben a pillanatban csupán arra vágyott, hogy valamivel többet érezzen.

7. fejezet

Mick az irodájában ült az íróasztala mellett, és a Timest böngészte, amely egyike volt a fél tucat folyóiratnak, amelyeket elfogyasztott a reggeli kávéja mellé. Tudta ugyan, hogy a legtöbb úriember reggeli közben tájékozódik a legfrissebb hírekről, de neki soha nem vált szokásává, hogy ilyen komótosan indítsa a napját. Ő felkelt, felöltözött, majd bement az irodájába. Ez mindössze egy rövid sétát jelentett a lakásától, amely ugyanannak épületnek ugyanazon az emeletén volt.

Mostanában figyelemmel kísérte a társasági rovatot is, így bukkant rá a bejelentésre, mely szerint Lady Aslyn Hastings eljegyezte magát Kipwick grófjával. Nem lett volna szabad, hogy ez sokként érje, nem kellett volna úgy hatnia rá, mintha egy frissen patkolt ló rúgta volna gyomorszájon. Tisztában volt azzal, mik a lord szándékai, ahogy a lady szándékait is ismerte. Jól szolgálta az érdekeit az, hogy eljegyezték egymást. Növelte a tétet, mert így a gróf szégyene csak még nagyobb lesz, amikor megszerzi tőle a lányt. És ezáltal a hercegé is. Hiszen az örököse nem képes megtartani a menyasszonyát, ami azt vetíti előre, hogy túl gyenge ahhoz, hogy bármi mást képes legyen megőrizni.

Örülnie kellett volna. Helyette viszont csalódott volt, mintha megfosztották volna valamitől. Ami igazán nevetséges. Mégsem tudta lerázni az érzést, befurakodott a gondolatai közé, minden más eltörpült mellette.

– Tittlefitz!

Az ajtó kivágódott, mintha a titkára ott állt volna a túloldalon a fülét a vastag tölgyfára tapasztva. Persze mindig is nagyon szolgálatkészen viselkedett.

– Igen, uram?

– Ami a tervezett ünnepséget illeti a szálloda megnyitása alkalmából… a nagyszalonban… azt akarom, hogy legyen egy táncolásra elkülönített rész.

A karcsú fiatalember csak pislogott. A haja élénkvörös volt, az arcát szeplők tömkelege borította. Mickhez hasonlóan ő is fattyúként született. Mickkel ellentétben viszont őt az anyja nem hagyta el, és mindketten nagyon sokat szenvedtek emiatt. A kormány segítette a szegényeket, de a törvénytelen gyermeket világra hozó nőkkel mostohán bánt. Ugyan végre voltak kezdeményezések a fattyútörvény megreformálására és a gyermekek védelmére, Mick erősen kételkedett abban, hogy azoknak a negatív megítélése, akik a takaró rossz oldalán születtek, vagy az emberek viselkedése velük szemben megváltozik-e a közeljövőben.

– Szerződtetnünk kell egy zenekart – felelte Tittlefitz.

– Akkor szerződtessen!

Micknek volt elég pénze, hogy akár egy tucatot is alkalmazzon.

– Mi legyen a hárfással, akinek fel kellett volna lépnie?

– Tegye át az előcsarnokba! Nem érdekel. Magának az a dolga, hogy végrehajtsa az utasításaimat, nem pedig az, hogy a megvalósítás mikéntjének a részleteivel terheljen. Ha arra kényszerülök, hogy én találjam ki, akkor magát pontosan miért is fizetem meg ilyen jól?

– Milyen igaz, uram! Azonnal intézkedem. Van még valami?

– Nem, ennyi volt. – Mick hátratolta a székét, felállt, és a ruhafogashoz lépett. Belebújt a kabátjába, és felkapta a kalapját. – Most elmegyek. Ne hagyja, hogy összedőljön a ház a távollétemben!

– Mikor tér vissza?

Amikor már nem lesz tele a feje képekkel arról, ahogy Aslyn igent mond Kipwick lánykérésére, miközben örömtől sugárzó arccal néz fel a férfira. Aslyn csak egy eszköz volt a számára, hogy kivívhassa az elismerést, amire szüksége volt. Igazából pokolian hálásnak kellett volna lennie, amiért ilyen gyorsan haladtak a dolgok.

Csakhogy nem volt az. Miközben végigsétált az utcán, amely mentén különféle készültségi fokú házak sorakoztak, úgy képzelte, hogy Aslyn ugyanolyan boldognak érezhette magát, amikor a gróf megkérte a kezét, mint amilyen ő volt, miközben figyelte, hogyan nőnek ki a földből az épületek egy olyan terület romjain, amely egykor London egyik legveszélyesebb környékének számított. Olcsón sikerült megszereznie a földet, több holdnyit. Ebbe és a következő utcába boltokat tervezett. A maradék területre városi házakat akart építtetni, amelyekben egy-egy család kapna majd helyet. A bérleti díj nem lenne csillagászati. Mick kételkedett benne, hogy valaha is megtérül a befektetése.

A boltok és a szállodája viszont már teljesen más lapra tartoztak. Azok a környéken élők számára biztosítanak majd munkalehetőséget. Rendes utcaseprőket akart alkalmazni, megfelelő fizetésért, nem pedig utcagyerekeket, akik egy odavetett érméért tisztították meg az utat a gazdagok előtt. Az ő utcáit nem borítja majd el a lótrágya és a szemét. Nagyratörő tervei voltak, tervek, amelyek büszkeséget ébresztenek majd az itt élő és dolgozó emberekben; tervek, amelyeknek köszönhetően a hölgyek szabadon sétálhatnak, és nem kell félniük attól, hogy bepiszkítják a szoknyájuk szegélyét.

A szoknyák gondolata ismét eszébe juttatta Aslynt. Azt szerette volna, ha a lány is eljön megünnepelni a sikereit. Azt akarta, hogy tanúja legyen az eredményeinek. Lehetőséget kívánt adni neki, hogy összehasonlíthassa őt és Kipwicket. Azt kívánta, bárcsak minden épülettel elkészülhetne, mielőtt megnyitná a szállodát. Még bérlőket kellett találnia néhány boltba, és egy-két potenciális jelölt részt vesz majd a megnyitóünnepségen. Habár Aslyn talán ugyanúgy látná itt a lehetőségeket, mint ő.

Legnagyobb megdöbbenésére Mick rájött, nem azért töri a fejét azon, miként érhetné el, hogy Aslyn megjelenjen a rendezvényén, és megmutathassa neki, mennyivel többet ért el az életben, mint Kipwick. Sokkal inkább az a vágy vezérelte, hogy megoszthassa vele ezt az egészet, és vethessen rá egy pillantást az ő szemén keresztül. Hogy láthassa, vajon a lány is akkora örömét leli-e benne, mint ő maga.

Mindez ostobaság. Nem szabad szem elől tévesztenie a végső célját, amit ha sikerül elérnie, Lady Aslyn meggyűlöli majd érte.

– Ma este nyernie kell.

Mick az árnyékba húzódva állt Aiden mellett, és Kipwicket figyelte, aki végre besétált a Cerberus Klub bejáratán, majd lerázta magáról a kabátját, és átadta egy fiatal legénynek, akinek az volt a feladata, hogy gondoskodjon a vendégek holmijáról. Mick számított rá, hogy Kipwick felbukkan itt ma este, mivel szokásává vált eljárni a klubba, Aiden pedig minden reggel átküldte Micknek a gróf váltóit.

– Úgy tűnik nekem, hogy az ellenkezne a terveiddel – felelte Aiden.

A hangja semlegesen csengett, Mick mégis kihallotta belőle a csendes kérdést: „Mit tervezel?”

– Szeretném, ha jókedvében lenne.

– Nem rossz ötlet nyerni hagyni. Sok pénzt hagyott itt az elmúlt néhány este során. Őszintén szólva meglep, hogy visszajött.

– Egy újabb klubban veszítette el a tagságát. Ez az utolsó, amely még valamennyire tiszteletreméltónak számít. Már nincs hová mennie.

– Rengeteg olyan hely van – kevésbé jó hírű, az biztos, és természetesen sokkal veszélyesebb – egy függőséggel küzdő ember számára, ahol lecsendesítheti a démonjait, és a te grófod bizony szerencsejáték-függő.

– Nem az én grófom.

– Az újságban láttam, hogy már a lányé.

Mick úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Szinte öntudatlanul szorította össze a fogát, a gyomra görcsbe rándult, a keze pedig ökölbe szorult az oldala mellett, de az arca semmiféle érzelmet nem tükrözött. Ahogy a hangja sem, amikor végre sikerült összeszednie magát annyira, hogy képes legyen megszólalni:

– Éppen ezért szeretném, ha jókedvében lenne. Ha az útjaink „véletlenül” folyton kereszteznék egymást, Aslyn a végén még gyanakodni kezdene. Számomra az lenne a legelőnyösebb, ha a következő találkozásunkat Kipwick maga szervezné meg.

– Tisztában vagy vele, hogy én itt nem tűröm a csalást.

– Azt is jól tudom, hogy van egy osztód, aki képes befolyásolni, melyik úriember előtt milyen lap landoljon. Azt akarom, hogy ő vegye át az asztalt, amelyikhez a gróf az imént leült.

Aiden megveregette Mick vállát.

– Emlékeztess rá, hogy soha ne rúgjam össze veled a port!

Ezután elsétált, hogy egyeztessen tehetséges osztójával, mintha semmi gondja nem lenne a világon, pedig Mick tisztában volt vele, hogy akad neki bőven. Ezzel nem volt egyedül. Ettie Trewlove gyerekeinek túlságosan is sok terhet kellett cipelniük.

A lapjárás aznap este neki kedvezett. Kipwick érezte, hogy megfordult a szerencséje, amikor fél órával a játék kezdete után egy új osztó váltotta le a régit. Az elmúlt néhány este során valósággal kifolyt a pénz a kezei közül, és ugyan jelen pillanatban nem nyert olyan iramban, mint ahogy korábban veszített, a hirtelen sikerszéria mégis jó hangulatra derítette. Ha nem vigyáz, nem lesz képes eltitkolni az apja elől egyre növekvő tartozásait. Az is igaz viszont, hogy már nem sokáig kell nyögnie az adósság terhe alatt. Aslyn hozománya nagyon sokat segít majd neki abban, hogy pénzügyi szempontból ismét talpra állhasson.

A tény, hogy az apja nemrég a gondjaira bízta az elidegenítési tilalommal nem terhelt birtokait, szintén az ő malmára hajtotta a vizet. Ha bármikor bizonyítania kell a fizetőképességét, hogy hitelt kaphasson, elegendő ezekre az ingatlanokra hivatkoznia.

Megkopasztotta az egyik úriembert – bár azt az alakot úriembernek nevezni költői túlzás volt –, mire a tagbaszakadt fickó hátratolta a székét, és elkullogott. Az itt lévő emberek többsége alacsonyabb rendű volt nála. Közemberek. Az a néhány arisztokrata, akiket felismert, a fekete bárányok közé tartozó másodszülöttek voltak. Annak az esélye, hogy bármi fontosat elfecsegjenek az apjának, igen csekély volt, hiszen a legtöbb szalonban nem voltak szívesen látott vendégek. Kipwick szerette a Cerberus Klubot, és mindent, amit kínálni tudott. A hamisítatlan dekadenciát. Őszinte hely volt, büszkén vállalta a természetét. Meg sem próbált előkelősködni holmi libériás inasokkal, faborítású falakkal, kristálycsillárokkal vagy könyvekkel, magazinokkal teli szobákkal, hogy úgy lehessen tenni, mintha ide csupa tisztességes ember járna.

Kip itt nem lord volt, akire elvárások nehezedtek, hanem csak egy egyszerű ember. És ő imádta ezt.

Amikor egy imént megürült széket még kijjebb húzta valaki, Kip felnézett, majd rávigyorgott Mick Trewlove-ra, aki letelepedett mellé, és nekilátott, hogy ezer fontot zsetonokra váltson.

– Már kezdtem azt hinni, hogy soha többé nem bukkan fel itt.

Anélkül, hogy ránézett volna, Trewlove óvatosan kupacokba rendezte a zsetonjait.

– Rettenetesen lefoglaltak a szállodám megnyitásának előkészületei.

– Sok jót hallottam róla. – Kérték a téteket. Mindenki zsetonokat dobott az asztal közepére, majd kiosztották a lapokat. Kip egy pár bubit kapott. Az éjszaka egyértelműen jól alakult a számára. – Talán egyszer körbevezethetne.

– Mást gondoltam. Meghívom magát a bálra, amelyet a megnyitás alkalmából rendezek.

Kip a homlokát ráncolva úgy tett, mintha a lapjait mérné fel, pedig igazából azt próbálta megbecsülni, milyen következményei lennének, ha az apja fülébe jutna, hogy részt vett az eseményen.

– Sajnos, nem érek rá.

– Még nem is említettem a dátumot. – Mick hangja csendes volt, de teli rosszallással. – Bizonyára nem azért kíván távol maradni, mert fattyú vagyok.

Amikor felemelte a tekintetét, Kipwick látta, hogy Trewlove arca olyan, mintha márványból faragták volna. Kék szeme pedig kemény volt, mint a gyémánt. Az asztal körül senki sem moccant. Mintha mindenki, az osztót is beleértve, feszülten várta volna a folytatást.

– Nem állt szándékomban megsérteni, de általában nem veszek részt nyilvános bálokon.

Trewlove eldobott két lapot. Mindenki újra mozgásba lendült. Kip is fellélegzett, és csak most döbbent rá, hogy eddig visszatartotta a levegőt.

– Én kérek elnézést – közölte Trewlove, és közben egy pillanatra sem vette le a zsetonjairól a szemét. – Azt hittem, érdekelné egy befektetés.

– Érdekel is.

Mick Kipwickre emelte a tekintetét, valósággal átdöfte vele.

– Minden befektetőm jelen lesz. Tehetős férfiak, akik gyakran hallanak egyéb lehetőségekről is, és megosztják az ezekkel kapcsolatos információjukat. Merem állítani, hogy többet tanulok ezektől a nagy tudású emberektől egy kötetlen beszélgetés során, mintha leülnék velük a tárgyalóasztal mellé.

Kipwick három kártyát cserélt, és minden tőle telhetőt megtett, hogy el ne vigyorodjon, amikor meglátta a harmadik bubit.

– Úgy tűnik, igazán gyümölcsözőnek bizonyulhat az este. Mikor is lesz?

– Jövő kedden.

Kipwick bólintott.

– Ott leszek.

Játszottak egy kört. Amikor Trewlove-ra került a sor, száz fonttal emelte a tétet. Kipwick szíve hevesen dobogott. Ezt megelőzően, az összes leosztás során, amit az este folyamán játszott, tíz font volt a legmagasabb tét. Az értékes zsetonok olyan csábítóan hatottak rá, mint a hajósokra a szirének éneke. Tartotta a tétet, és további kétszázzal emelte.

– Talán elhozhatná Lady Aslynt is – jegyezte meg Trewlove, miközben tartotta a tétet, és még százat emelt rajta.

Mindenki más kiszállt, már csak ők ketten maradtak.

– A gyámjai nem engednék el.

– Akkor ne mondja el nekik, hová viszi. A húgom el lenne ragadtatva, ha ismét találkozhatna a ladyvel. És különben is szükség van hölgyek jelenlétére, hiszen, ha ők nincsenek, akkor ki táncol majd velünk? Egy közember által adott bál nem is különbözik olyan sokban attól, amelyet egy herceg ad.

– Más nemesek is jelen lesznek?

– Néhány kiválasztottat meghívtam.

Kipwick a fejét ingatva próbálta eldönteni, hogy megadja-e a tétet, vagy emeljen.

– Nem tenne jót a renoméjának.

Trewlove megkocogtatta az asztalon heverő lapjait.

– Tegyük kicsit érdekesebbé a dolgot! Ha megnyerem ezt a játszmát, elhozza a bálba Lady Aslynt. Ha ön nyer – Mick drámai mozdulattal maga elé mutatott –, megkapja az összes megmaradt zsetonomat.

Kipwicknek kiszáradt a szája. Azzal együtt, amit a többiek feltettek a játékban, több mint ezer fontot nyerne. Három bubi biztosan elég ahhoz, hogy ütni tudjon vele bármit, ami Trewlove kezében lehet. Nem kockáztat semmit. Aslynnek nem kell majd nála alacsonyabb rangúakkal érintkeznie, ő viszont megtömött zsebekkel távozhat innen.

– Elfogadom a feltételeket.

– Mutassa a lapjait!

Kipwick valahogy leküzdötte a késztetést, hogy kérkedni kezdjen, helyette inkább felfordította a három bubit.

– Szeretném látni, mivel tudja felülmúlni ezt.

– Azt hittem, azt akarja, hogy veszítsek.

Mick ledobta a kártyáit, és Kipwick azon kapta magát, hogy három királlyal néz farkasszemet. Különös módon úgy érezte, mintha mindegyik őt gúnyolná.

Trewlove kezdte összeszedni a zsetonjait.

– Akkor jövő kedden várom magát és Lady Aslynt.

– Már be is fejezte?

– Igen.

Kipwick hátradőlt. Egyáltalán nem örült a gyanúnak, ami kezdett egyre jobban elhatalmasodni rajta.

– Annak, hogy leült ide, mindössze egyetlen célja volt. El akarta érni, hogy Aslyn elmenjen a bálba. – A gróf meg sem próbálta titkolni az ingerültségét.

– Az ön jelenléte emeli majd az esemény fényét.

Kipwick hiúságának hízelgett a megjegyzés, azonban továbbra is dühös volt.

– Hallottam, hogy sétálni vitte a parkba.

– A sétálni vittem kifejezés arra enged következtetni, hogy megszerveztem a találkozásunkat. Csakhogy véletlenül futottunk össze. Semmi illetlenség nem történt.

– Ő is ezt állította.

– És nem hitt neki?

– Természetesen hittem. Aslynben nincs semmi álnokság. – Kipwick abban már nem volt olyan biztos, hogy ugyanez Trewlove-ról is elmondható lenne. Úgy érezte, muszáj figyelmeztetnie a férfit, hogy a lány már foglalt. – Nála kitűnőbb feleséget nem is kívánhatnék magamnak.

– Ahhoz kétség sem férhet. Tudatom Fancyvel, hogy Lady Aslyn is ott lesz a bálon. Nagyon fog örülni a hírnek.

Kipwick kissé sajnálkozva nézte, hogy Trewlove elsétál a nyereményével. Felsóhajtott. Abba kellett volna hagynia, amíg nyerésre állt. Felmérte az előtte heverő zsetonok mennyiségét, és tisztában volt vele, hogy az lenne a legjobb, ha összeszedné mindet, és ő maga is távozna. Csakhogy egy kis szerencsével néhány leosztás alatt visszanyerheti, amit elveszített. Nemtörődöm mozdulattal az asztal közepére dobott egy zsetont, majd várta, hogy osszanak.

Három játszmával később, amelyek mindegyikét elveszítette, odalépett hozzá Aiden Trewlove, majd közelebb hajolt, és odasúgta neki:

– Tudok a fogadásról, amit a bátyámmal kötött. Amennyiben nem teljesíti, amit ígért, ezek az ajtók bezárulnak ön előtt.

– Semmi szükség arra, hogy fenyegetőzzön. Az adott szavam kötelez.

– Tekintetbe véve, hogy még egyik váltóját sem fizette vissza, ebben nem lehettem biztos.

– Aggodalomra semmi ok. Vissza fogom fizetni a tartozásomat.

– Nekem nem sürgős, de a kamat igen magas lesz, mylord, magasabb, mint hinné.

– Megvan rá a fedezetem.

Aiden Trewlove nevetve hátba veregette Kipwicket.

– Örömmel hallom, mert úgy vélem, hogy igen gyümölcsöző barátság alakulhat ki kettőnk között.

Miközben a férfi elsétált, Kipwick megállapította magában, hogy őt nem az a fajta nyereség érdekli, amit Aiden kínálhat a számára. Sokkal jobban vonzotta az a haszon, amelyre akkor tehetne szert, ha közelebb tudna kerülni Mick Trewlove-hoz. Ha képes jól kijátszani a lapjait, elmondhatatlan gazdagság vár rá.

8. fejezet

– Már nem is emlékszem, mikor voltunk utoljára színházban – jegyezte meg Aslyn, miközben a kitűnő rugózású hintó zörögve haladt velük az utcákon, és valósággal repítette őt és Kipet a céljuk felé.

Az eljegyzésük óta a férfi meglehetősen ritkán látogatta meg, amivel sikerült elérnie, hogy Aslyn kételkedni kezdett, vajon bölcs dolog volt-e olyan gyorsan igent mondania a lánykérésre. Persze nem mintha el tudta volna képzelni, hogy nemet mondjon, de talán, ha egy kicsit tovább várakoztatja, ha arra kényszeríti Kipet, hogy jobban megdolgozzon a beleegyezéséért, akkor a férfi több figyelmet szentelne neki.

A vőlegénye vele átellenben foglalt, pedig most, hogy megszületett kettejük között a megállapodás, nyugodtan ülhetett volna mellé is. A legjobb ruháiban feszített, cilindere és sétapálcája az ölében pihent. Hirtelen megköszörülte a torkát, kinézett az ablakon, majd ismét Aslyn felé fordította a tekintetét.

– Igazából nem is színházba megyünk.

– Hiszen meghívtál. Azt mondtad a szüleidnek…

– Nos, igen, mivel tudtam, hogy nem helyeselnék ezt a kis kiruccanást.

Aslynnek hevesen megdobbant a szíve. Nem volt olyan szörnyen késő, alig múlt nyolc óra, azonban Kip szavai hallatán reménykedni kezdett, hogy végre valami izgalomban lehet része.

– Csak nem arra készülünk, hogy olyasmit műveljünk, amit nem lenne szabad?

– Így is fogalmazhatunk. Meghívást kaptunk egy bálra, amelyet Mick Trewlove szállodájának a megnyitása alkalmából tartanak. Úgy véltem, örömmel vennél részt az eseményen.

Aslynt ugyan nagyon érdekelte Mr. Trewlove szállodája, és szerette volna látni, mi mindent ért el a férfi, mégis meglehetősen összezavarta ez a hirtelen változás az esti programjukban.

– A múltkor megszidtál, amiért sétálni merészeltem vele a parkban. Bizonyára ő is jelen lesz ma este. Ne vegyek róla tudomást, ahogy javasoltad?

– Isten ments! Így utólag belegondolva, azt hiszem, egy kissé túlreagáltam a parkban történteket. Mr. Trewlove biztosított róla, hogy semmi illetlenség nem történt.

Kip szavai bosszantották Aslynt.

– Én is biztosítottalak. Talán nem hittél nekem?

– Minden kétséget kizáróan hittem – sietett közölni Kip. – Jaj, nem érted a lényeget! Tudom, mennyire csalódott voltál, amiért nem vittelek magammal a Cremorne-ba az illetlenül kései órákban, ezért úgy gondoltam, megpróbálom jóvátenni a dolgot azzal, hogy elhozlak ebbe a bálba ma este.

– Többször is találkoztál Mr. Trewlove-val.

A lány hangjában nem volt vádaskodás, de élesen csengett. Kijelentésével egyértelművé tette, hogy tudja az igazat.

– Egy keveset, igen. Az apám nem érti meg, hogy nem alapozhatunk továbbra is arra, hogy a birtokainkból származó bevételeink majd eltartanak bennünket. Tágítanunk kell a látókörünket, ha növelni szeretnénk a jövedelmünket. Ma este találkozom néhány befektetővel. És ha sikerül közelebb kerülnöm Trewlove-hoz, az szintén új lehetőségeket nyithat meg a számomra. Azt akarom, hogy amikor legközelebb tőkére van szüksége, hozzám forduljon.

Aslyn nem volt biztos benne, hogy Mick Trewlove-nak bármire is szüksége lenne.

– A húga is ott lesz. Őt kedveled, ugye?

– Igen.

– És szereted a bálokat. Ahogy magad is mondtad, olyasmit teszünk, amit nem lenne szabad. Remekül fogunk szórakozni. Képzeld azt, hogy ez a Cremorne Gardens a kései órákban. Bizonyára lesz néhány alvilági figura is.

Aslyn nem tagadhatta, hogy teljesen lenyűgözi a lehetőség, hogy még ha rövid időre is, de betekintést nyerhet Mick Trewlove világába.

– Milyen gyakran találkoztál Mr. Trewlove-val az óta a bizonyos cremorne-i este óta?

A lámpa fényében Aslyn látta, hogy Kip vállat von.

– Néhány alkalommal. Segített bejutnom egy klubba, amelyet igazán megfelelőnek találok. Néha-néha ő maga is felbukkan ott.

– Feltételezem, hogy valami játékbarlangról van szó.

– Méghozzá a legjobb fajtából. Mindössze inni és játszani lehet. Közönséges és izgalmas. Semmiben sem hasonlít egy úri klubokra.

– Ezek szerint Mr. Trewlove is játszik.

Kip összeráncolta a szemöldökét.

– Igazából nem túl sokat. Többnyire csak néző. Gondolom, nem szeret kockáztatni.

– Pedig a vállalkozása elég rizikósnak tűnik. – Aslynnek sikerült találnia egy újságcikket Trewlove fejlesztéseiről. – Mindent lerombolni, majd újraépíteni, ez bizonyára nem kevés pénzbe kerül.

– Megengedheti magának.

– Csak addig, amíg sikeres. Kivéve persze, ha rájött, hogyan lehet fákon pénzt növeszteni.

Kip elnevette magát.

– Ha lennének ilyen fái, azonnal vennék tőle egyet, még csak nem is alkudoznék.

– Kétlem, hogy eladna akár egyet is.

– Én kinézném belőle. Azok alapján, amiket megtudtam róla, módot találna rá, hogy még több pénzt keressen az üzleten.

– Te csodálod őt.

Aslyn ezt abból érezte, ahogy Kip beszélt Trewlove-ról.

– Nehéz nem csodálni valakit, aki a semmiből jött, mégis sikerült felemelkednie. Azonban a csodálatom mindössze eddig terjed. Jobb, ha nem kapom rajta, hogy flörtöl veled.

– Túlságosan lefoglalja majd a többi vendég ahhoz, hogy túl sok figyelmet szenteljen nekem.

– Ebben nem lennék ennyire biztos. Nagyon csinosan nézel ki ma este. De ne feledd, hogy az enyém vagy!

Aslyn elfintorította az orrát.

– Mint mondjuk egy pár csizma?

Kip elvigyorodott, közelebb hajolt a lányhoz, majd megcsókolta kesztyűbe bújtatott kezét, és közben egy pillanatra sem vette le róla a tekintetét.

– Mint valami, amit nagy becsben tartok. Kitűztétek már a dátumot?

– Nem. Édesanyád a szezon végén szeretné megtartani az esküvőt, én azonban inkább karácsonyra gondoltam.

– Válaszd a neked tetsző időpontot!

– De édesanyád olyan kedves volt hozzám. Annyi engedményt igazán tehetek felé, hogy korábban megtartjuk az esküvőt.

– Ő is eldönthette, hogy melyik napon szeretne férjhez menni. A választás joga téged is megillet.

– Neked nincs valami kívánságod?

– Csak azt kívánom, hogy boldog légy.

Kip szavai megnyugtatóak voltak, Aslyn mégis inkább azt szerette volna, ha kijelenti, hogy képtelen várni karácsonyig. Vajon miért van az, hogy amióta igent mondott a férfinak, folyton talált benne valami hibát, és azon töpreng, nem kellett volna-e inkább kosarat adnia neki?

A hintó lelassult, majd teljesen megállt. Aslyn kinézett az ablakon. Halványan eljutott a tudatáig a várakozó kocsik hosszú sora, a figyelme nagy részét mégis inkább a hatalmas, téglából készült épület kötötte le.

– Ez lenne az?

Kip előrehajolt, és kinézett.

– Azt mondanám, hogy igen.

– Hatalmas.

– Azt hiszem, Trewlove a birodalma ékkövének tartja. Meghatározza az egész környék arculatát.

– Lenyűgöző lesz, ugye?

– Ha hinni lehet a pletykáknak, igen.

Aslyn hirtelen Kip felé kapta a tekintetét.

– Hogyan kételkedhetsz benne ez után a látvány után?

– Azt hiszem, túl gyakorlatias vagyok. Várjuk csak ki a végét!

Káprázatos lesz a végeredmény. Efelől Aslynnek semmi kétsége nem volt. Aki képes ilyesmit létrehozni, az mer nagyot álmodni, és elég elszánt ahhoz, hogy valóra is váltsa az álmait.

A hintójuk araszolva haladt előre. Végül megérkeztek az épület bejárata elé, ahol szélesen ívelt lépcsősor vezetett az üvegből készült ajtókig. A legkülönfélébb emberek – némelyik elegánsabb, mint a többiek – sétáltak fel a lépcsőn, hogy aztán eltűnjenek az épület belsejében.

Egy várakozó inas kinyitotta a hintó ajtaját. Kip kiszállt, majd megfordult, hogy kisegítse Aslynt. Innen közelről a lány még fantasztikusabbnak látta az épületet. Hirtelen hatalmas hálát érzett azért, hogy Kip elfogadta Mr. Trewlove meghívását. Most már csupán egy hajszál választja el attól, hogy valami csodálatos dolgot lásson, és része lehessen egy olyan éjszakának, amely meghatározza a város jövőjét. Ez a férfi ma este valami olyasmit készült az útjára indítani, amely másokra is komoly befolyással lesz majd, épp, mint egy tóba dobott kő, ami folyamatosan terjedő hullámokat kelt, amelyek aztán végül a partot is elérik. Aslyn Kipbe karolt, majd elindult felfelé a lépcsőn. Valamiért biztos volt benne, hogy odafent a mennyország vár rá.

Mick Trewlove-nak figyelemreméltó ízlése van. Ez volt az első gondolata, amikor beléptek az előcsarnokba, ahol csodálatos hárfamuzsika fogadta őket. Elegáns inasok jártak körbe ezüsttálcákkal a kezükben, rajtuk pezsgővel teli poharak vagy apró falatok, amiket állva is könnyen el lehetett fogyasztani. Gázlángok égtek a ragyogó kristálycsillárok hosszú sorában, bevilágítva mindent. A falakat sötét fa borította. Aslynnek azonnal az jutott az eszébe róla, hogy mennyire tükrözi a tulajdonos személyiségét.

A tulajdonosét, aki a vörös szőnyeggel bevont, kifényesített, sötét karfájú, szélesen ívelt lépcsősor mellett állt. Estélyi öltözéket viselt. Fekete, fecskefarkú kabátot, mellényt és nadrágot. Vakító fehérségű inget, hozzá pedig szürke nyakkendőt. Hatalmas munkáskezét fehér kesztyű takarta. Ha nem látta volna meztelen valójában, Aslynnek most fogalma sem lett volna arról, hogy az, ami ebben a pillanatban rejtve van az emberek tekintete elől, milyen sok mindenről mesél. Megfelelő öltözékben még a legközönségesebb ember is már-már királyinak tűnhet – Mick Trewlove pedig a születése körülményeitől függetlenül minden volt, csak közönséges nem.

A szakálla gondosan nyírva. Fekete haja olyan jól fésült, amilyennek Aslyn még sosem látta, és meg mert volna esküdni arra is, hogy egy kicsit rövidebb, mintha külön erre az alkalomra vágatta volna le. A férfi egy fejjel a körülötte állók fölé magasodott, így könnyedén elkapta és fogva tartotta Aslyn tekintetét. A lány még soha senkivel nem találkozott, aki ennyi önbizalmat, erőt és határozottságot árasztott volna magából. Mick Trewlove igazán lélegzetelállító férfi.

Aslyn mindenesetre alig kapott levegőt. Olyan volt, mintha egy hatalmas pöröllyel csaptak volna a mellkasára, egy olyan pöröllyel, amit nagy valószínűséggel az egykor itt álló épületek lerombolásánál is használtak. Aslyn már el is felejtette, milyen elsöprő hatással van rá a férfi jelenléte. Hogy képes elbizonytalanítani, de egyúttal megnyugtatni anélkül, hogy bármit is kérne érte cserébe.

A szálloda lenyűgöző volt, mert Mick Trewlove is az volt. A férfi a saját képmására alkotta az épületet. Egy olyan ember műve, aki képes volt felülemelkedni a kezdeti nehézségeken. A születése körülményei miatt a szemétdombon kellett volna végeznie, Aslyn azonban – anélkül, hogy ismerte volna a teljes történetet – tudta, hogy kilábalt onnan, hogy uralkodhasson a körülötte lévők fölött. Jogosan kijár neki a tisztelet.

– Valóságos tömeg veszi körül. Úgy tűnik, a csodálói isszák minden szavát – jegyezte meg Kip. – Olyan, akár egy király.

Több, mint egy király. Még a királyok is meghajolnának Mick Trewlove előtt, és készségesen szolgálnának neki. Uralkodott a birodalma és minden fölött, ami körülvette. Aslyn önkéntelenül is eltöprengett azon, milyen csodálatos lehet egy nő számára a férfi oldalán állni. Olyan asszonyt tudott elképzelni Mick Trewlove mellett, aki maga is nagy hatalommal bír, akit komolyan kell venni, mert a férfinak olyan társra van szüksége, aki képes felvenni vele a versenyt erő és befolyás terén egyaránt.

Ha Mick Trewlove ezer vagy akár csak ötszáz évvel korábban születik, hódító lett volna, aki birodalmakat rombol le, de nem azért, hogy rabszolgaságba taszítson embereket, hanem azért, hogy felszabadítsa őket.

A férfi most hosszú léptekkel megindult feléjük. Olyan könnyedén tört utat magának a tömegben, ahogy Aslyn kése szaladt át a vajon, amikor szelt magának egy darabot a kenyerére. Amint elég közel ért hozzájuk, Trewlove megfogta a lány kezét, az ajkához emelte, és megcsókolta. Közben az ajka a kelleténél tovább elidőzött a kézfején. Micsoda illetlenség! – hasított a lányba a gondolat, valahogy mégsem zavarta a dolog különösebben.

– Lady Aslyn, annyira boldog vagyok, hogy eljött.

– Örömmel tettem, és minden jót kívánok önnek ehhez a vállalkozáshoz.

Muszáj volt így lihegnie, mintha mérföldeket futott volna? Aslyn levegő után kapkodott, el-elakadt a lélegzete. Noha fogalma sem volt a tényleges úti céljukról, amíg el nem indultak, az iménti szavaival akkor sem hazudott. Tényleg minden jót kívánt a férfinak. Azt kívánta, hogy még több sikert érjen el.

Mick ekkor elengedte a kezét, és Kip felé fordult.

– Lord Kipwick, nagyon örülök, hogy mégis sikerült szabaddá tennie magát, és csatlakozott hozzánk.

– Semmi pénzért sem hagytam volna ki. Merem állítani, hogy egész London erről beszél majd holnap. Sikerült felülmúlnia önmagát. A szálloda sokkal fényűzőbb, mint vártam.

– Mindig is hittem abban, hogy merni kell nagyot álmodni. Körbevezethetem önöket?

– Nem szeretnénk a terhére lenne – felelte Aslyn. – Rengeteg vendége van.

– Nem jelentene terhet, és biztos vagyok benne, hogy a vendégeim sem bánják majd.

Mielőtt Aslyn elfogadhatta volna a felajánlást, felcsendült egy hang:

– Lady Aslyn! Lord Kipwick! Milyen kellemes meglepetés! Mick nem is említette, hogy önöket is meghívta.

Kip kissé meghajolt, majd megfogta Miss Trewlove kezét.

– Örülök, hogy ismét láthatom.

– Ahogy én is, mylord. És mylady. – Fancy kedves mosollyal ajándékozta meg Aslynt. – Hát nem pazar? A bátyám olyan faragatlannak tűnik néha, az ember nem is hinné, hogy képes létrehozni ilyen szépséget.

– A szálloda igazán elegáns – mondta Aslyn Miss Trewlove-nak, habár a megjegyzést inkább Mick Trewlove-nak szánta.

Azt akarta, hogy a férfi tisztában legyen vele, mennyire lenyűgözte az erőfeszítéseivel, de egy hölgy az ő pozíciójában sosem udvarolhat körbe egy úriembert, nem áradozhat az eredményeiről.

– Látnia kellene, hogy mit művelt Tittlefitz a nagyszalonnal! – jegyezte meg Miss Trewlove.

– Tittlefitz? – kérdezte Aslyn.

– Mick titkára. Annyi virágot és koszorút használt fel a díszítéshez, hogy kétlem, maradt akár egyetlen szál is a virágboltokban. Merem állítani, hogy nem létezik olyan bálterem Londonban, amely felvehetné vele a versenyt. Már mindent megpróbáltam, mégsem sikerült rábeszélnem a fivéreimet, hogy kérjenek fel egy táncra. Úgy tesznek, mintha békává változnának attól, ha egy lányt a táncparkettre kísérnek.

– Ők nem vettek leckéket, mint te – emlékeztette a lányt Mick.

– Gyanítom, hogy ön nagyon jól táncol, mylord – jelentette ki Fancy.

Szándékosan tudomást sem vett a bátyja megjegyzéséről, helyette minden figyelmét Kipwicknek szentelte.

A gróf elmosolyodott.

– Sosem lennék olyan bárdolatlan, hogy az ügyességemmel dicsekedjek. Neked mi a véleményed, Aslyn?

– Egyetértek. Sosem lennél olyan bárdolatlan.

Mr. Trewlove erre elvigyorodott, amitől Aslynnek különös remegés támadt a gyomrában.

Miss Trewlove csilingelőn felnevetett.

– Később esetleg tarthatna nekem egy bemutatót, mylord.

– Örömömre szolgálna.

– Talán rákényszeríti vele a fivéreimet, hogy ők is megmutassák végre, mit tudnak.

Fancy hátranézett a válla fölött, és intett valakinek vagy valakiknek.

Három úriember sietve csatlakozott hozzájuk. Ketten közülük egy kicsit hasonlítottak is egymásra. A harmadik egy nagydarab fickó volt, a haját az egyik oldalon az arcába fésülve viselte, mintha szándékosan rejtegetni próbálna valamit.

– Lady Aslyn, Lord Kipwick, enyém a megtiszteltetés, hogy bemutathatom Aident – Fancy megérintette a barna hajú férfit –, Finnt – ő szőke volt – és Bent.

– Szörnyeteg – vágott közbe a sötét hajú férfi udvariatlanul. – Az emberek csak Szörnyetegnek szólítanak.

Igen, Aslyn nagyon is el tudta képzelni, hogy ez igaz. Egyikük sem úgy nézett ki, mint Mick Trewlove. Őszintén szólva úgy vélte, hogy a férfi külsőre sokkal jobban hasonlít Kipre, bár lehet, hogy pusztán azért, mert az estélyi öltözék, amit viselt, inkább a gróféhoz állt közelebb, mint a fivérei által hordott egyszerű szmokingokhoz. Mivel annyira különböztek egymástól, Aslynben önkéntelenül is felmerült, hogy talán mindannyian házasságon kívül születtek. Vajon az anyjuk egy erkölcstelen nőszemély volt, aki különféle férfiakkal adta össze magát? Aslynt teljesen elborzasztotta a gondolat, de még inkább a felismerés, hogy talán igaz is lehet. Nem csoda, hogy a hercegné nem akarta olyanok társaságában látni, akik nem rendelkeztek a megfelelő pedigrével.

– Őlordsága – kezdte Aiden –, az egyik kis szalonban kártyaasztalokat állítottunk fel. A fivéreim és én épp oda indultunk, hogy próbára tegyük a szerencsénket. Lenne kedve csatlakozni hozzánk?

Valami oknál fogva Kip összeráncolt homlokkal és kérdő tekintettel fordult Mick Trewlove felé, mintha engedélyt kérne tőle.

– Néhány játszma nem árthat.

– Még akár segíthet is. A befektetők közül páran már el is indultak a kártyaasztalok felé. Aiden be fogja mutatni magát nekik.

– Remek. – Kip végül Aslynre nézett. Az arcán felvillanó bűntudat nem kerülte el a lány figyelmét. – Kedvesem, ugye nem bánod, ha az elbűvölő Miss Trewlove gondjaira bízlak?

Aslyn meglepődött a megszólítás hallatán. Kipnek ez általában nem volt szokása. Sőt! Aslyn igazából nem tudott volna felidézni egyetlen alkalmat sem, amikor a férfi így nevezte volna. Ezúttal viszont egyértelműen birtoklóan csengett a hangja.

Közelebb hajolt Aslynhez, és így suttogott:

– Szeretném bebiztosítani a jövőnket.

A lány úgy vélte, ezzel arra utal, hogy végre alkalma nyílik megismerkedni néhány üzletemberrel. És bár egy kicsit bántotta Aslynt, hogy a vőlegénye magára hagyja, ő is szeretett volna felfedezőútra indulni. Abban viszont erősen kételkedett, hogy Kip érdeklődést mutatna a bútorok és tapéták iránt.

– Biztos vagyok benne, hogy egyedül is remekül szórakozom majd.

Elvégre Kip sosem töltött túl sok időt a társaságában egyetlen bálon sem. Az is igaz persze, hogy azokon az eseményeken Aslyn jó néhány embert ismert a résztvevők közül, és mindig akadt egy-két hölgy, akivel jól elbeszélgetett. Miután körülnézett, megállapította, hogy itt kevés ismerős arcot lát. Egészen pontosan kettőt, ha nem számítja a fivéreket, akiket az imént mutattak be neki.

– Nem maradok el sokáig, és ígérem, hogy miután végeztem, mindkettőtöket felkérlek egy-egy táncra.

Aslyn nézte, ahogy Kip nagy nevetgélés és beszélgetés közepette távozik a Trewlove fivérek társaságában. Mick azonban nem tartott vele. A lány egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy a férfi hátramaradt, hiszen ő a házigazda, és voltak kötelezettségei. És szemmel láthatólag komolyan is vette ezeket.

– A férfiak és a szerencsejátékok! – szólalt meg Miss Trewlove. Szemmel láthatólag bosszantotta, hogy ilyen hirtelen faképnél hagyták őket. – A fivéreim sosem fognak megházasodni, ha folyton menekülnek a női társaság elől. – A lánynak tágra nyílt a szeme. – És ha már a házasság került szóba, azt hiszem, illik gratulálnom, Lady Aslyn. Milyen szerencsés, hogy ilyen jó fogást csinált!

Aslyn észrevette, hogy Mick Trewlove behatóan tanulmányozza, és hirtelen kezdte kényelmetlenül érezni magát fürkész tekintetétől. Az volt a benyomása, hogy a férfi egyáltalán nem helyesli az eljegyzését. Ami természetesen nevetséges gondolat, hiszen miért érdekelné Mr. Trewlove-ot, hogy mit tesz ő?

– Köszönöm, Miss Trewlove. Valóban nagyon szerencsésnek tartom magam.

– Nem kell ennyire szertartásosnak lennünk. Legalábbis ma este nem. Szólítson csak Fancynek!

– Maga pedig engem Aslynnek. – Valahányszor úgy érezte, hogy a légzése kezd újra normálissá válni, elég volt egyetlen pillantást vetnie Mick Trewlove-ra, hogy ismét levegő után kapkodjon. – A másik húga is itt van?

– Nem, ő sajnos nem fogadta el a meghívásomat – felelte Mick, és Aslyn érezte a hangján, hogy komolyan bántja a dolog.

– Mert rendes ruhát kellett volna felvennie – szólt közbe Fancy.

– Nem szokott rendes ruhát viselni? – kérdezte Aslyn.

– Gillie öltözéke érdekes elegye annak, ahogy egy férfi és egy cigányember öltözködik. Szörnyen előnytelen. Már ezerszer elmondtam neki, hogy ha igyekezne egy kicsit, akkor gyönyörű lehetne, de hallani sem akar róla.

– Megvan rá az oka – vágta rá Mick.

– Gondolom, egy csinos fogadósné folyton csak bajba kerülne.

– A testvérüknek fogadója van? – kíváncsiskodott Aslyn.

Fancy arca felragyogott.

– Whitechapelben. Mick vette neki, ahogy nekem is vesz majd egy könyvesboltot…

– Fancy…

A férfi mély, érdes hangjának tulajdonképpen ijesztőnek kellett volna lennie, Aslynt viszont teljesen elbűvölte. Elképzelte, milyen lehet, amikor suttogássá válik a sötétben.

– Az a kis bolt a sarkon, az utca túloldalán, tökéletes lenne. Mindkét oldalon vannak ablakai, ezért világos…

– Egy üvegfalat nem rakhatsz tele könyvekkel.

– Ezek szerint már gondolkoztál a dolgon?

Fancy szélesen elmosolyodott. Aslyn csodálkozott, hogy nem ugrott a bátyja nyakába örömében.

Mick Trewlove felsóhajtott, és Aslyn kihallotta a hangjából, hogy ezt a csatát elveszítette. Azon töprengett, vajon ez volt-e az első eset, hogy vereséget szenvedett. Nem látott semmi kivetnivalót a dologban. Igazán irigyelte Fancyt, amiért ilyen bátyja van.

– Később majd megbeszéljük.

– Nagyon szeretlek, ugye tudod? Ó, ott van Tittlefitz! Feltétlenül váltanom kell vele néhány szót a pezsgővel kapcsolatban. Ha megbocsátotok…

Ezzel a lány már ott sem volt. Egyedül hagyta Aslynt a titokzatos Mick Trewlove-val. Nos, nem teljesen egyedül. Rengeteg ember vette körbe őket, de a lány számára egyik sem volt ismerős. Bár bizonyára nem Kip és ő az egyedüli arisztokraták a társaságban. Valószínűleg a bálteremben akad néhány olyan hölgy, akit ismer. Ideje kimentenie magát…

– Ma este igazán gyönyörű.

Aslyn szégyenkezve ismerte el magában, hogy sokkal kihívóbb ruhát vett volna fel, ha tudja, mi az úti céljuk. Annak viszont örült, hogy a gyöngysora előnyösen hangsúlyozta karcsú nyakát. A gyöngy- és gyémántberakásos fésű pedig, amit feltűzött hajában viselt, mindig magabiztosságot kölcsönzött neki.

– Talán nem vagyok mindig az?

– Tudja, hogy igen.

Aslyn zavartan felnevetett.

– Tulajdonképpen ez nem igaz. Furcsa alakú az orrom. A vége felfelé áll, igazán nem szép látvány. Az unokatestvérem, aki apám címét örökölte, egyszer azt mondta, hogy egy disznóra emlékeztetem. Természetesen akkor még csak kilencéves volt, mindössze két évvel idősebb nálam, de mégis. Fogalmam sincs, miért, de mintha bizonyítanom kellett volna az állítását, elkezdtem röfögni, mintha a moslékban dagonyáznék.

– Bármilyen hangokat adott is ki, biztos vagyok benne, hogy csak kedvesebb lett tőle az unokatestvére szemében.

– Erősen kétlem. A szüleim temetése óta nem is találkoztunk. Soha nem álltunk közel egymáshoz. Jobb is így, azt hiszem. – Aslyn körülnézett. – Az édesanyja is itt van?

– Gillie-hez hasonlóan ő sem érzi jól magát ebben a kifinomult környezetben. Nem hiszi, hogy idetartozik. Pedig számtalanszor biztosítottam már az ellenkezőjéről.

– Hedley hercegnéje, a gyámom ugyanilyen. Még soha nem láttam, hogy akár csak egy délutáni teára is hajlandó lett volna elhagyni az otthonát. Szerintem ez nagyon szomorú, de ő elégedettnek tűnik. Nagy kár, hogy az édesanyja nem láthatja mindezt.

– Már mindent megmutattam neki egy zárt körű bejárás során. Akarja, hogy magát is körbevezessem?

Udvariatlanul viselkedett a többi vendéggel. Mick tisztában volt ezzel, de nem érdekelte. Azért állíttatott fel kártyaasztalokat, mert azt remélte, hogy Kipwick magára hagyja a jegyesét, és ezáltal szabad kezet ad neki, hogy gondoskodjon Aslynről.

A lány arckifejezéséből Mick látta, hogy sikerült felzaklatnia illetlen javaslatával. Viszont legalább nem mondott rá azonnal nemet, ami azt jelentette, hogy megfontolja. Amikor egy inas sétált el mellettük, Mick kinyúlt, és elvett a tálcájáról két pohár pezsgőt. Az egyiket átnyújtotta Aslynnek, és figyelte, amint finoman belekortyol. Közben maga elé képzelte, milyen lenne, ha az ő ajkát ízlelgetné ugyanígy. Nem számított kezdőnek a nőket illetően, de még nem akadt olyan, akit ennyire akart volna. Igazából azonban nem a vágy hajtotta. Valami más volt az, amit nem értett, amit képtelen volt bármiféle racionális módon megmagyarázni.

– Mennyire lenne a bejárás zárt körű? – kérdezte végül a lány.

– Csak annyira, ami még nem kényelmetlen önnek. Miért nem kezdjük azzal, hogy felmegyünk a lépcsőn, hogy lenézhessen a balkonról? Onnan jobb a kilátás.

Aslyn felnézett, majd bólintott. Mick felkínálta neki a karját. Aslyn elfogadta, és Mick ágyéka megfeszült a könnyed érintéstől. Szentséges ég! Néhány embernek, aki mellett elhaladtak, Mick odabiccentett. Volt közöttük egy pék, egy varrónő és egy kalaposnő is, mindegyik boltot bérel majd tőle. Néhány nemest is meghívott, de alig fél tucat jött el közülük, Aslynt és Kipwicket nem számítva. Azok, akik mégis megjelentek, fiatal piperkőcök voltak, akiknek nem kellett aggódniuk a hírnevük miatt. A többieknek arra elég jó volt, hogy befektessék nála a pénzüket, de arra már nem, hogy egy levegőt szívjanak vele egy társasági eseményen. A születése stigmája folyton kísértette.

– Ez a szálloda illik magához – jegyezte meg Aslyn csendesen. – Erős, merész és férfias, mégis meleg és barátságos. Egy hölgy igazán jól érezné itt magát.

– Remélem. Szükségem van ugyanis hölgylátogatókra a teaházamban.

Aslyn rámosolygott.

– Van teaháza?

– Fancy ragaszkodott hozzá. Ezenkívül van egy helyiségünk az úriemberek számára biliárdasztalokkal és alkohollal. Ezt nyugodtan a fivéreim rovására írhatja.

– Szerintem csodálatos, hogy figyelembe veszi a javaslataikat.

– Megosztják velem mindenképpen, akár akarom, akár nem.

– Csodás lehet, ha az embernek ennyi testvére van. Ha a szüleim meg nem halnak, Kip és én egyedül nőttünk volna fel.

– Hogyan történt? – kérdezte Mick.

– Vasúti baleset. Rettenetes tragédia. Huszonhét lelket veszítettünk el. Nem én voltam az egyetlen arisztokrata gyermek, aki elárvult azon a napon. Még sosem vonatoztam. Egyszerűen képtelen vagyok rávenni magam. Már attól ideges leszek, ha hintóba kell szállnom. Jobban szeretek sétálni, ahol én vagyok az úr a lábam fölött, vagy lovagolni, ahol az én kezemben van a gyeplő. Azt hiszem, kissé gyáva vagyok.

– Én egyáltalán nem gondolom gyávának.

Mick ennek ellenére nagyon szívesen elvitte volna vonatozni a lányt. Amikor kicsi volt, mindig talált módot rá, hogy felszökjön egy-egy vasúti kocsira jegy nélkül. Megfogadta, hogy egy nap neki is lesz egy sajátja, és oda megy rajta, ahová csak szeretne. Sikerült elérnie a célját, a vasúti kocsi pedig nagyon hasznosnak bizonyult, valahányszor felderítőútra indult, hogy kisebb városokban találjon magának fejlesztésre alkalmas területeket. Különösen szeretett volna felépíteni egy tengerparti szállodát. Az embereknek több volt a szabadidejük, és keresték a lehetőségét, hogy rövid időre kiszabadulhassanak Londonból. Egy motivált és céltudatos férfi ebből könnyen tőkét kovácsolhat.

Ekkor a lépcsőfordulóhoz értek, és Mick a balkonra vezette a lányt, ahonnan remek kilátás nyílt az előcsarnokra. Mögöttük ajtók sorakoztak.

– Mire valók ezek a szobák itt? – kérdezte Aslyn. – Meg lehet szállni bennük?

– Ezen a részen nem. Ki lehet bérelni őket megbeszélésekre vagy irodának.

– Önnek is van itt irodája?

– A legfelső emeleten. Van egy lakosztályom. Ott élek. És van egy irodám is. Ott dolgozom.

– Ez bizonyára megkönnyíti a dolgokat.

– Egyelőre igen.

Előbb vagy utóbb ugyanis épít majd magának egy elegáns udvarházat egy hatalmas birtokon, ahol a felesége bálokat adhat, a gyermekei pedig mezítláb szaladgálhatnak a zöld fűben a koszos, macskaköves utcák helyett. Habár élt a gyanúperrel, hogy többnyire nem mezítláb lesznek majd, hiszen nekik mindig lesz a lábukra illő cipőjük, ahogy olyan ruhájuk is, amelyet nem valamelyik idősebb testvérüktől örököltek, vagy egy szemétdombon találtak, és aztán megfoltoztak, hogy még hordható legyen.

Emberek haladtak el mellettük, biccentéssel üdvözölték Micket. Nem volt ugyan semmilyen rangjuk, de tele volt a zsebük pénzzel. Néhányan megjegyzéseket is tettek:

– Káprázatos!

– Szép munka, cimbora!

Micket azonban nem igazán érdekelte a dicséretük, neki csak az számított, hogy mit gondol Aslyn. Egyikük sem volt annyira jól öltözött, annyira elegáns, mint a lány. Mindegyikből hiányzott a kifinomultság. Aslynnek nem kellett világgá kürtölnie, hogy felettük áll, nem kellett tennie semmit, hogy deklarálja a helyét a világban. Ő ebbe született, számára ez természetes volt. Mégis Mick azt gyanította, hogy ha Ettie Trewlove ajtaja előtt kötött is volna ki, ő akkor is úgy nőtt volna fel, hogy megmutatkozott volna a származása.

– Kik ezek az emberek? – kérdezte Aslyn halkan.

– Néhányan a bérlői lesznek azoknak a házaknak, amelyeknek az építését hamarosan megkezdjük. Mások a boltokat veszik majd ki. Néhányan a barátaim, akikkel együtt nőttem fel. Aztán vannak még ügyvédek, bankárok és vasúttulajdonosok.

– Befektet a vasútba?

– Nem, de hasznos tudnom, merre épülnek majd vasútvonalak. Ha egy környéken elhalad a vasút, az megnöveli az utazók számát, akik elhaladhatnak a boltok előtt, vagy akiknek szállásra lehet szükségük egy vagy két éjszakára.

– Le vagyok nyűgözve. Sok mindenre kell figyelnie a munkája során.

– Szeretem a kihívásokat. Kitalálni, hogyan lehet elérni a legnagyobb profitot.

Aslyn közelebbről is szemügyre vette Mick arcát. Túlságosan közelről. A férfi tisztában volt vele, hogy a legjobb az lenne, ha elfordítaná a fejét, vagy elterelné a lány figyelmét, de ő maga is nagy élvezettel gyönyörködött Aslyn vonásaiban, és közben elképzelte, hogy az ajkával végigcirógatja azokat a területeket, amelyeket a ruhája nem takar el. Szeretett volna felfedezni egy szeplőt, csak egyetlen apró szeplőt, hogy tudja, a napsugarak már megcsókolták a lány bőrét. Valóságos gyötrelem volt Aslyn közelében lennie anélkül, hogy megérinthette volna. Tisztában volt azzal is, hogy sosem szabad birtokolnia a lányt. El kellene küldenie, és gondoskodni arról, hogy ne kerülhessen a közelébe. Mick még soha nem érezte magát ennyire gyengének. Erős férfi volt, de úgy vélte, hogy Aslynért hajlandó lenne akár térdre borulni.

– Hogyan sikerült felépítenie a birodalmát? – kérdezte ekkor a lány.

– Aligha nevezhetjük birodalomnak.

Aslyn kissé közelebb hajolt hozzá.

– Szent ég, csak nem elpirult?

– Szó sincs róla!

Micket elborzasztotta a gondolat. Ha ki is volt pirulva kicsit az arca, az csak azért lehet, mert Aslyn közelségétől elöntötte a forróság. Folyton azon járt az esze, milyen lenne birtokba venni érzéki, rózsaszín ajkát, felfalni izgató száját, megismerni az ízét…

– Pedig szerintem igen. Ön igazán szerény.

– Aligha. A szerénység nem válik az ember javára, amikor közhírré kell tennie az eredményeit, hogy elnyerhesse azoknak a bizalmát, akik rendelkeznek a szükséges anyagi javakkal, hogy segíthessék őt az előrejutásban.

– Nem tudom elképzelni, hogy túl sok segítségre szorulna. Mondja el, hogyan sikerült eljutnia idáig!

A gyámja ellökött magától.

– Először egy szemetesember segédjeként, salakot és szemetet gyűjtöttem össze mások házánál.

– Mint egy kéményseprő?

– Nem egészen, habár dolgoztam egynek egészen addig, míg már túl nagy nem lettem ahhoz, hogy felmásszak a kéményekbe. – Mick biztos volt abban, hogy a lánynak sejtelme sincs róla, hogyan tartják tisztán az emberek az otthonaikat. – Tudja, kezdeni kell valamit a tűzhelyben felgyülemlett hamuval. Fémvödrökbe gyűjtik össze, majd kirakják az ajtó elé, hogy a szemetesember segédje összegyűjthesse. Ezt aztán téglakészítőknek adják el.

– Erről fogalmam sem volt.

– Miért is kellene tudnia minden apró részletről, amely a kényelmét biztosítja?

– Nem tudom, de úgy érzem, hogy kellene. Nem sok pénzt kereshetett ezzel a munkával.

– Nem, de elgondolkodtam. Miért adnám el a kormot és a hamut, amikor én is gyárthatnék téglát? Takarékoskodtam egészen addig, amíg megvettem egy gyárat. Tizennyolc éves voltam. Több pénzt kerestem azzal, hogy eladtam a téglát kőműveseknek és építési vállalkozóknak. Később aztán arra jutottam, hogy minek eladni a téglát, mikor arra is használhatnám, hogy házakat és boltokat építsek belőlük.

Aslynnek erre kissé elkerekedett a szeme.

– A szállodája tégláit is ön készítette?

– A gyáramból származnak. Akárcsak az összes tégla a környék épületeihez.

– Figyelemreméltó teljesítmény.

Mick egészen eddig sosem gondolt így erre az egészre. Egyszerűen csak tette, amit kellett, hogy előrébb juthasson a világban. Aslyn szavai hallatán viszont úgy érezte, mintha hirtelen túl szűkké vált volna a ruhája. Miért kellett a lánynak ezt tennie vele? Miért keltette azt az érzést benne, hogy különleges? A csodálata megkönnyíti majd, hogy elcsábítsa, de Mick nem akart semmiféle könnyítést ezen a téren. Ki akarta érdemelni a megtiszteltetést, hogy ágyba vihesse a lányt.

A pokolba is! Milyen furcsa gondolat. Mit számít, hogyan köt ki az ágyában Aslyn? Csak az eredmény számít. Hogy ne lehessen a herceg örököséé, hanem helyette a herceg fattya tegye magáévá. Hogy a herceg rádöbbenjen, ugyanúgy cserben hagyta a gyámleányát, ahogy a törvénytelen fiát is. Hogy a teljes örökségét – az örökösét, a gyámleányát, a nemesi címét, a birtokait, a vagyonát, a társadalmi pozícióját, a megbecsülését – tönkreteheti egyetlen férfi, méghozzá az, akivel alávalóan viselkedett, és akit nem volt hajlandó elismerni.

– Túl sok időre raboltam el a vendégeitől, Mr. Trewlove.

Aslyn hangja újra az előtte álló feladatra összpontosította Mick figyelmét.

– Szólítson csak Micknek!

– Nem lenne illendő.

– Mindig illendően viselkedik?

– Igyekszem. Azt hiszem, szeretném látni a báltermet.

– Odakísérem.

– Arra semmi szükség.

– Ragaszkodom hozzá.

Mick ismét felkínálta a karját, Aslyn pedig elfogadta. Mick elképzelte, milyen lenne a karján érezni a lány kezét még öregkorában is. Vajon Aslyn képes lenne beleszeretni? Hajlandó lenne vele maradni, miután kiderült az igazság? A gondolat nem hagyta nyugodni. Azon kezdett töprengeni, vajon Aslyn képes lenne-e úgy tekinteni rá, mint aki „elég jó”, amikor az úri társaság nagy része erre sosem volt hajlandó.

– A fivérei egyben az üzlettársai is? – kíváncsiskodott Aslyn.

– Ők is részvényesek. De saját jogukon is sikereket értek el a vállalkozásaikkal.

Lefelé indultak a lépcsőn.

– Úgy láttam, korban elég közel állnak egymáshoz.

– Így van. Alig néhány hónapnyi közöttünk a korkülönbség.

– Az meg hogy lehet?

– Nem az anyánk, Ettie Trewlove adott nekünk életet, ő csak befogadott bennünket. – Mick megcsóválta a fejét. – Nem kellene azt mondanom, hogy „csak”. Szeretettel nevelt minket.

– Hol van most?

– A lerobbant házban, ahol felnőttünk. Lakosztályt biztosítanék a számára itt, de ő nem szeretné elhagyni a régi otthonát.

– Azt hiszem, a legtöbb ember nehéznek találja, hogy ismeretlen területekre merészkedjen, hogy kilépjen a komfortzónájából. Én például közel sem vagyok annyira merész, mint amilyen lenni szeretnék.

– Ez az oka annak, hogy feleségül megy Kipwickhez? Mert régóta ismeri?

Mick a legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Nincs semmi jelentősége az ügy szempontjából, hogy Aslyn miért akar a gróf felesége lenni, mégis fontos volt a számára, hogy tudja, nem adta oda a szívét a férfinak.

– Szeretem. Egészen kislánykorom óta.

Aslyn szavaiban nem volt szenvedély, sem meggyőződés.

– Egy kislány szeretete nem ugyanolyan, mint egy nő szerelme.

– Csak nem a tapasztalat beszél magából? – kérdezte Aslyn élesen, amikor leértek az előcsarnokba. – Miként képes összehasonlítani egy kislány szeretetét és egy nő szerelmét?

– Ismertem kislányokat, és ismertem nőket is. Óriási a különbség. Egy kislány talán csak egy babát vagy egy kiskutyát szeretne. Egy nő vágyainak azonban sokkal komolyabbak a következményei… Sokkal szenvedélyesebbek, sokkal… legyen elég annyi, hogy egy nő valószínűleg egész éjszaka forgolódik az ágyában a vágyai miatt.

Mick a bálterembe kísérte a lányt, és elégedetten konstatálta, hogy meglepetten kapkod levegő után.

Az egyik falat tükrök borították, míg a másik kettőt vörös és arany brokát tapéta. A terem túlsó végében ablakok és üvegajtók gondoskodtak a kilátásról. Most gázlámpák világították meg a bonyolult elrendezésű kertet, de Mick szerette volna, ha Aslyn napvilágnál is láthatná. Kicsi volt, és meghitt, nem arra tervezték, hogy hosszú sétákat tegyenek benne, inkább arra, hogy ott lehessen elfogyasztani a délutáni teát, vagy pihenni egy jó könyv társaságában, amely talán éppen Fancy boltjából származik.

Az erkélyen egy zenekar játszott. Tittlefitz túlszárnyalta önmagát. Gondoskodott róla, hogy a táncparkett peremét virágok és zöld növények szegélyezzék, de elég helyet hagyott arra, hogy itt-ott ülőhelyeket alakítsanak ki.

– Gyönyörű – jelentette ki Aslyn.

„Nem olyan gyönyörű, mint ön.” Micknek már a nyelve hegyén voltak a szavak, mégsem bírta rávenni magát, hogy hangosan is kimondja őket, függetlenül attól, mennyire őszinték voltak. Eljöhet még az idő, amikor a lány az árulása fényében tekint majd vissza erre a pillanatra, és azt hiheti, hogy hazudott neki.

– Egy olyan férfit alkalmaztam, akinek van szeme a szépséghez.

– A végén még kénytelen leszek magától elkérni a nevét, amint elkezdem kialakítani a saját háztartásomat.

Abban a házban, ahol Kipwickkel élne, ahol a férfi az ágyába vinné.

Micket hirtelen olyan heves féltékenység kerítette a hatalmába, hogy maga is meglepődött.

– Úgy látom, a vőlegénye még nem jött ki a kártyaszobából. Megtisztelne egy tánccal?

Aslyn csodálkozva nézett rá. Mick érezte, hogy fellángol benne a harag, amiért a lány túl bárdolatlannak tartja, és méltóságon alulinak érzi, hogy akár egyet is keringőzzön vele.

– Mivel a fivérei nem táncolnak, feltételeztem, hogy ön sem tud.

Mick haragja olyan gyorsan párolgott el, mint a hajnali köd. Lehet, hogy túl érzékeny a származására.

– Veszélyes bármit is feltételeznie velem kapcsolatban.

Aslyn kacéran elmosolyodott.

– Megpróbál elijeszteni?

– Csak igyekszem őszinte lenni.

Valószínűleg őszintébb, mint az első találkozásuk óta valaha is volt. Mick hirtelen mindennél jobban vágyott arra, hogy kiönthesse a szívét. Azt szerette volna, ha maga mögött hagyhatná a hazugságokat, és mindent elmondhatna a lánynak. Az ő ítéletére akarta bízni magát, legyen az jó vagy rossz. Nem, több időt szeretett volna, hogy lehetősége legyen megmutatni magából a legjobbat, mielőtt az előnyösnek egyáltalán nem nevezhető részleteket is felfedné.

– Ezek szerint az őszinteség magának nem természetes? Tudatosan dolgoznia kell rajta?

– Gyanítom, hogy mindenkiben van egy bizonyos fokú becstelenség.

Aslyn ennek hallatán enyhén elpirult, Mick pedig elgondolkozott, vajon miféle rosszaságot követhetett el a lány. Semmi komolyat, természetesen. Valószínűleg leszakított egy szál virágot egy kertben, ahol nem lett volna szabad.

Aslyn ekkor magasba emelte pisze orrát, és érzéki ajka – amit Mick annyira szeretett volna megízlelni – féloldalas mosolyra húzódott.

– Rendben van. Bizonyítsa be nekem, hogy tényleg tud táncolni! – mondta merészen.

9. fejezet

Vissza kellett volna utasítania a felkérést. Minden tisztességes, eljegyzett hölgy így cselekedett volna a helyében. Nem mintha egy gyűrűs menyasszony nem táncolhatna senki mással a vőlegényén kívül. De semmiképpen nem lenne szabad ennyire közel engednie magához egy olyan férfit, akinek az érintésétől meglehetősen illetlen dolgok jutnak eszébe. Pedig Mr. Trewlove tisztelettudóan érintette meg, az egyik keze a hátán nyugodott, a másik pedig az ő kezét fogta. Aslyn mégis arra vágyott, hogy a férfi megcirógassa a tarkóját, végigsimítson meztelen vállán, a tenyerébe vegye az arcát, miközben föléje hajol, hogy…

Ó, szent isten! Azt szerette volna, ha Mr. Trewlove bűnösen érzéki ajka is bebarangolja azokat a területeket, amelyeken az imént a keze végighaladt, még ha csak a gondolataiban is. Ez baj. Nagyon baj.

Ráadásul a férfinak nincs igaza. Aslyn igenis megtapasztalta a szenvedélyt Kip kapcsán, és több volt ez az olyan gyerekes kívánságoknál, mint hogy egy pillangó szálljon a kinyújtott kezére, vagy hogy egy napig ne kelljen semmit tanulnia. Igenis voltak vágyai. Hányszor elképzelte, hogy milyen lenne, ha Kip megcsókolná! Legalább ezerszer, jóllehet mégsem olyan gyakran, mint ahányszor Mick csókjáról ábrándozott rövid ismeretségük alatt.

Mick. Sosem hívhatná így szemtől szemben. Az túl közvetlen lenne, de az agya rejtett bugyraiban, ahol azokat az álmokat őrizgette, amelyek sosem válhattak valóra, megengedhette magának, hogy ne legyen annyira formális. Mick…

– A Michael rövidített verziója? – kérdezte a férfitól.

Mick felvonta sötét szemöldökét.

– Tessék?

– A neve. A Michael rövidített verziója? Ezen a néven anyakönyvezték születéskor?

– A születésemet nem vezették be semmilyen anyakönyvbe. Az anyám egyszerűen csak Micknek nevezett.

Aslyn eddig még egyszer sem gondolkozott el azon, hogy vannak olyan emberek, akiknek a születéséről nem készül semmilyen írásos feljegyzés. Ő és Kip több generációra visszamenőleg ismerték a felmenőiket, a születésüket közhírré tették, áldották és örömmel ünnepelték. Mick viszont titokban és a szégyen árnyékában jött a világra. Aslyn számára hirtelen nagyon helytelennek tűnt, hogy egy gyereket elítéljenek, mintha tehetne arról, hogy megszületett.

– Szép név.

– Azt hiszem, Ettie Trewlove férjét hívták így.

– Ezek szerint özvegy?

– Igen.

– Sajnálom. Szomorú, amikor egy asszony elveszíti a társát.

Mick bólintott.

– Nem a birtokai, a rangja, a társadalmi pozíciója vagy a gazdagsága miatt lett a felesége, mivel a férfi ezen dolgok egyikével sem rendelkezett. De Ettie szívét teljesen meghódította.

Aslynt megérintették Mick szavai. Nem számított ugyanis tőle efféle megnyilvánulásokra.

– Maga a lelke mélyén romantikus.

– Nem. Realista vagyok.

– Egy realista, aki elképesztően jól keringőzik – állapította meg csodálkozva Aslyn.

Miközben Mick körbesuhant vele a táncparketten, a mozdulatai magabiztosak és kiegyensúlyozottak voltak. Aslynnek még soha nem volt szerencséje ilyen kivételes táncpartnerhez. Nem kellett félnie attól, hogy a férfi véletlenül a báli cipőbe bújtatott lábára lép.

– Hol tanult meg táncolni?

– Az első szeretőm tanított meg rá.

Aslyn zavartan felnevetett. Alig tudta elhinni, hogy Mick képes volt ilyen tárgyilagosan kiejteni ezt a szót, mintha nem lett volna rendkívül botrányos felemlegetni valakinek a kedvesét.

– Ó, azt hiszem, értékelnem kellene az őszinteségét. – Bár egyáltalán nem tetszett neki a gondolat, hogy a férfit egy másik nő ölelte. – Ezek szerint a hölgy szeretett keringőzni?

– Nem különösebben. Egy herceg özvegye volt, szerette a kissé durvább játékokat, én pedig megfeleltem az igényeinek. Miután először összejöttünk, egy fontot kínált az aktus után, mintha csak valami istenverte kurva lettem volna.

Aslyn minden tőle telhetőt megtett, hogy ne látsszon rajta, mennyire elborzasztották a hallottak. Nem is annyira Mick durva szavai döbbentették meg, habár azelőtt még soha senki nem beszélt ilyen nyersen vele, hanem inkább a tény, hogy egy arisztokrata asszony szexuális szolgáltatást vásárolt. Megrázó volt számára a gondolat, hogy egy előkelő hölgynek is lehet szeretője. A férfiaknak vannak testi szükségleteik. Ez közismert tény, és teljesen elfogadott. De a hölgyek fölötte állnak ezeknek a dolgoknak. Vagy legalábbis Aslyn eddig ezt hitte.

– Ez minden bizonnyal sértette a büszkeségét. – Hangosan kimondva ez valahogy közhelyesen és ostobán hangzott. – Úgy értem…

– Ne csináljon akkora ügyet ebből! Mint már mondtam, egy nő vágyai különböznek attól, amire egy kislány vágyik. Az özvegy fiatal volt, tele felgyülemlett szenvedéllyel. Akart tőlem bizonyos dolgokat az ágyban. Nekem pedig szükségem volt néhány szívességre az ágyon kívül. Így aztán üzletet kötöttünk. Megtanította nekem, miként öltözködjek úgy, hogy megfeleljen annak a pozíciónak, amelyet be akarok tölteni a világban – ahelyett, amit ténylegesen betöltöttem. Hogyan szólítsam meg a rangban fölöttem állókat…

Aslyn nem nagyon tudta elképzelni, hogy Mick bárkiről is azt gondolná, fölötte áll.

– …hogyan kell egy arisztokrata szalonjában teázni, vagy a királynővel vacsorázni, és persze keringőzni. Lényegében megtanította, hogyan legyek úriember. Még sosem teáztam egy arisztokrata szalonjában, és a királynővel sem vacsoráztam együtt, de talán egyszer még lesz rá alkalmam. Vegyük például a ma estét! A táncleckéit életemben most először alkalmaztam a gyakorlatban.

Micknek sikerült elérnie, hogy Aslyn különlegesnek érezze magát. Utoljára akkor járta át ilyen érzés, amikor bemutatták a királynőnek.

– Megtisztelő. Miért várt ilyen sokáig?

– Mert nem volt senki, akivel táncolni szerettem volna.

Aslyn majdnem megbotlott. Mick szorítása egy leheletnyit erősödött a kezén, a tekintetét pedig egy pillanatra sem vette le róla.

– Egy igazi úriember sosem mond ilyesmit egy hölgynek, akit már eljegyeztek – dorgálta meg a férfit.

– De én nem vagyok igazi úriember.

– Mégis azt állítja, hogy szeretne azzá válni. Ehhez viszont nem elég megtanulni teázni, vacsorázni és táncolni. Az is hozzátartozik a dologhoz, hogy tudja, mit illik mondani egy hölgynek, és mit nem.

Mick lehajtotta a fejét.

– Zavarba hoztam. Nem állt szándékomban. Úgy tűnik, az oktatásom kissé hiányos volt.

Aslyn gyanította, hogy Mick tökéletesen tisztában van azzal, mit művel, mi számít elfogadható társalgásnak, és mi nem. Mégis mivel nem állt szándékában megsérteni, megrázta a fejét.

– Talán kissé túlreagáltam. Nem vagyok hozzászokva az ártatlan flörtöléshez. Attól a pillanattól fogva, hogy bevezettek a társaságba, az úriemberek tudták, hogy foglalt vagyok, annak ellenére, hogy a hivatalos bejelentésre még várni kellett. Amikor felkértek táncolni, többnyire csak az időjárásról beszélgettünk.

– Idióták lehettek.

– Csak úriemberként viselkedtek. A hölgyismerőse nem tanította meg magának, hogy mely témák elfogadhatóak egy udvarias társalgás során?

– Ha megosztanám magával, hogy milyen eszmecseréket folytattunk egymással, abba biztosan belepirulna.

Aslynnek félbe kellett volna szakítani a beszélgetésüket, de ahhoz túlságosan lenyűgözőnek találta. Kip sosem társalgott vele olyasmiről, amiről nem illett, sosem szólt hozzá szenvedélyesen, sosem késztette pirulásra egy átható tekintettel, egy mosollyal vagy egy burkolt célzással.

– Remélem, nem tesz semmi ilyet. Amikor elpirulok, nem nyújtok valami szép látványt.

– Most is elpirult, és gyönyörűnek találom.

– Mr. Trewlove…

– Mick.

– Mick.

– Szeretem, ahogy kimondja a nevemet.

– Kérem, ne tegye ezt!

– Pontosan mit ne tegyek, Lady Aslyn?

Ne próbálja elérni, hogy azt kívánjam, bárcsak ne lennék eljegyezve! Ne próbáljon rávenni, hogy elkezdjem megkérdőjelezni a szenvedélyt, amit Kip iránt érzek – vagy annak a hiányát. Mi ketten barátok vagyunk. Mindig is azok voltunk.

Hányszor mondta a hercegné, hogy egy nő, ha szerencsés, a legkedvesebb barátjához megy feleségül? A mély és szoros egységet teremtő szerelem nem biztos, hogy már a kezdetektől létezik közöttük, de idővel mindenképpen kialakul.

– Kezdjük súrolni az illetlenség határát.

– Ha megsértettem volna, akkor most faképnél hagyna.

– Azt tanították nekem, hogy soha ne hozzam kínos helyzetbe a házigazdámat.

– Ez az egyetlen ok?

– Nem. Az özvegy hercegné lekötelezett. Maga csodálatos partner. Képes elérni, hogy úgy érezzem, mintha felhőkön táncolnék.

Mick szeme elsötétült a vágytól. Aslynnek egy pillanatra átfutott az agyán a gondolat, hogy azt se bánná, ha sosem hallgatna el a zene. De mégis vége lett, és a melódia utolsó hangjai is elhaltak.

Elengedte a férfi kezét, hátrébb lépett, és nagyon igyekezett, hogy ne legyen csalódott, miközben a távolság kettejük között egyre nőtt.

– Köszönöm a táncot!

Aslyn próbált kedvesen, ugyanakkor a lehetőségekhez mérten elutasítóan beszélni. A saját jól felfogott érdekében, no meg persze azért, hogy emlékeztesse magát, kinek is tartozik hűséggel.

– Örömömre szolgált.

– Merem állítani, hogy most már tényleg túl sok ideig raboltam el a többi vendégtől. Biztos vagyok benne, hogy számtalan hölgy keresi majd az alkalmat, hogy táncolhasson önnel, miután tanúi lehettek annak, milyen remek táncos.

– Akkor csalódni fognak.

Aslynnek fogalma sem volt, mit feleljen erre. Mick olyan dolgokat mondott neki, amiket nagyon szeretett volna Kiptől hallani. Hogy gondolhat ilyet egy menyasszony! Hogyan hasonlíthatja a vőlegényét egy olyan férfihoz, akit alig ismer, és akinek semmilyen körülmények között nem lehetne a felesége? Miután megajándékozta Micket egy halvány mosollyal, Aslyn lesétált a táncparkettről, és hálás volt, amiért a férfi még csak kísérletet sem tett, hogy vele tartson, és nem is követte.

Muszáj megtalálnia Kipet. Mégis hol az ördögben lehet? Túl sokáig volt távol tőle, és Aslyn gyanította, hogy nem véletlenül. Hálás volt, amikor megpillantotta Fancyt, aki éppen egy karcsú férfival beszélgetett, akinek olyan élénkvörös haja volt, amilyet Aslyn még életében nem látott.

Fancynek azonnal felderült az arca.

– Lady Aslyn, kérem, engedje meg, hogy bemutassam Mr. Tittlefitzet!

– Örülök a találkozásnak – bólintott Aslyn.

A férfi arca annyira elvörösödött, hogy szinte nem is látszottak a szeplői.

– Mylady.

– Jól érzi magát? – kérdezte Fancy.

– Igen, de úgy tűnik, hogy elveszítettem a kísérőmet. Nem látta esetleg valahol?

– Azóta nem, amióta elindult a kártyaszoba felé a fivéreimmel. Habár őket közben már láttam felbukkanni itt-ott. Úgy tűnik, a kártyázás sosem tudja hosszú időre lekötni a figyelmüket. Gyanítom, azért, mert túl gyorsan veszítik el a kemény munkával megkeresett pénzüket. Lord Kipwick valószínűleg nyerő szériában van, ha még mindig játszik.

– Lenne olyan kedves megmutatni, merre találom a kártyaszobát?

Amennyiben Kip még mindig odabent van, talán képes lesz meggyőzni, hogy tegye félre a kártyát, és inkább táncoljon vele.

– Odakísérem – szólalt meg Mr. Tittlefitz.

– Köszönöm.

Mickkel ellentétben Mr. Tittlefitz nem ajánlotta fel neki a karját, és nem is ment hozzá annyira közel, hogy érezhesse az illatát.

– Úgy értesültem, hogy maga Mr. Trewlove titkára.

– Igen, mylady.

– Ez bizonyára nagyon sok munkát jelent.

– Panaszkodás nélkül megtennék bármit, amit Mr. Trewlove kér tőlem. Egyedül neki köszönhetem, hogy élek.

A férfi szavai hallatán Aslyn megtorpant.

– Az meg hogy lehet?

– Az emberek azt gondolják, hogy csak mert az apám nem volt hajlandó feleségül venni az anyámat, bizonyára én is örököltem az ő rossz erkölcseit. Vagy az anyámét, aki képes volt lefeküdni egy olyan férfival, aki nem volt a férje. Egyedül a kikötőben találtam munkát. – A férfi végignézett magán. – És amint ön is látja, nem olyan a testfelépítésem, hogy képes legyek nehéz terheket cipelni. Többnyire fizetés nélkül bocsátottak el. Tizennégy éves voltam, és már azt fontolgattam, hogy olyasmit teszek, amit nem lenne szabad. Valamit, amivel bizonyítanám, hogy ugyanolyan gazember vagyok, mint az a férfit, aki nemzett. Valamit, amin, ha rajtakapnak, akasztófán végezném.

Mr. Trewlove tudomást szerzett szorult helyzetemről. Nem tudom, hogyan. Talán az anyám mesélhetett róla az ő anyjának. Ugyanazon a nyomorúságos környéken éltünk. Akárhogy is, felajánlotta, hogy felfogad mellém egy tanítót, és ha egy éven belül sikerül mindent elsajátítanom, ami szükséges a nekem szánt álláshoz, akkor soha többé nem kell éheznem. Segített az anyámnak, gondoskodott róla, hogy legyen tető a fejünk fölött, és hogy ne éhezzünk. Nem adott sokat, de épp eleget. Mindent megtanultam, amit kellett. A titkára lettem. Próbáltam visszafizetni neki minden pennyt, amit rám költött az egy év során, amikor kockázatot vállalt miattam. Utasított, hogy használjam fel a pénzt arra, hogy segítsek vele valaki máson. Ha az ember tartozik Mick Trewlove-nak, azzal kell visszafizetnie, hogy keres egy másik rászorulót. Tessék, csak fecsegek itt összevissza, miközben az lenne a dolgom, hogy a kártyaszobába kísérjem önt.

– Maga csodálja Mr. Trewlove-ot.

– Szerintem nem létezik nála jobb ember! – Mr. Tittlefitz kissé lehajtotta a fejét, mintha szégyellné magát, amiért ilyen szenvedélyesen kiáll a munkaadója mellett. – A kártyaszoba erre van.

Bár a szálloda nagy hatást tett Aslynre, még jobban lenyűgözte az, amit az imént Mick Trewlove-ról hallott. A férfi kiemelkedett a nyomorból, mégis folyton visszatért a gyökereihez, hogy másokat is felemeljen. Hogy Aslyn eladományozta a ruhákat, amelyek már kimentek a divatból, vagy amelyeket megunt, ennek fényében elég szánalmas kísérletnek tűnt arra, hogy javítson a világ helyzetén.

Követte Mr. Tittlefitzet a folyosón át egy szobába, amely közel sem volt olyan jól megvilágítva, mint a bálterem. A levegőben terjengő füst csípte a szemét. Néhány kerek asztal körül férfiak és nők ültek, előttük a kiosztott kártyalapok.

– Segíthetek még valamiben? – kérdezte Mr. Tittlefitz.

– Nem, köszönöm. Innentől, azt hiszem, boldogulok.

Ha Kip itt van ezek között a falak között, úgyis megtalálja, ha mégsem, nos, nem tudta, hogy mit tenne akkor. Talán kérné, hogy álljanak elő a kocsijával, és hazamenne egyedül. Nem feltételezte, hogy a férfi magára hagyta, de pillanatnyilag maga sem tudta, mit higgyen. Egy biztos: eléggé bosszantó volt a számára, hogy Kip így megfeledkezett róla.

Körbejárt az asztalok között. Némelyik közepén érme és papírpénz állt kisebb kupacokban. Inasok szaladgáltak tálcák helyett üvegekkel a kezükben, folyamatosan újratöltötték a kiürülő poharakat. A férfiak egy része szivarozott, míg mások a pipájukból pöfékeltek. Látott két hölgyet – bár a hölgy talán kissé túlzó kifejezésnek számított az esetükben – nagyon vékony manillaszivarrral a szájukban. Durva szitkozódás hallatszott mindenfelől, rekedtes hangú nevetés töltötte be a levegőt, és még több füst, miközben Aslyn egyre beljebb merészkedett a játékszoba bugyraiba.

Korábban, amikor Mick elmesélte neki, kiket hívott meg az estélyére, Aslyn csodálattal adózott a ténynek, hogy a férfi nem skatulyázta be az embereket társadalmi osztályokba, és egyforma szívélyességgel üdvözli a befolyásos emberek mellett a kevésbé jómódúakat is. Ez igazán előítéletektől mentes megközelítésnek tűnt, nagyon különbözött attól a szűk látókörű hozzáállástól, amelyben ő nevelkedett.

Haladó szelleműnek gondolta a férfit, de most rendkívül kellemetlenül érezte magát, mert egyáltalán nem illett ebbe a környezetbe. Nincs itt semmi keresnivalója. Nem azért, mert ezek az emberek alacsonyabb rendűek, mint ő – mert nem azok. Viszont sokkal közönségesebbek és merészebbek.

Különösen a hölgyek, akiket egy fikarcnyit sem érdekelt, hogy feddhetetlenek maradjanak. Felszabadultaknak tűntek, miközben Aslyn még sosem érezte ennyire korlátok közé szorítva magát. El kell innen mennie, kétségbeesetten vágyott rá, hogy megtehesse, de nem hagyhatta faképnél Kipet. Muszáj megtalálnia, ezért arra kényszerült, hogy folytassa az útját a bámuló tekintetek és a sugdolózás ellenére.

Felszegte az állát, és minden erejével igyekezett elkerülni, hogy olyan benyomást keltsen, mint aki kényelmetlenül érzi itt magát. Hiszen nem akart megsérteni senkit, nem szerette volna, ha azt hiszik, különbnek tartja magát náluk.

Aztán észrevette Kipet az egyik sarokasztalnál. A férfi nagyon különbözött attól az elegáns úriembertől, aki besétált vele a szállodába. Kócos haja az égnek állt, mintha többször is végigszántott volna rajta az ujjaival. A szeme vörös volt, és olyan kétségbeesés tükröződött benne, amilyet Aslyn még sosem látott. Most felemelte a tekintetét az asztalról, és amikor megpillantotta a lányt, megkönnyebbülés áradt szét a vonásain. Ettől sokkal fiatalabbnak tűnt, ugyanaz az incselkedő, játékos fiú volt, akibe Aslyn egykor beleszeretett. Hátratolta a székét, felállt, és magához intette a lányt. Aslynt tagadhatatlanul boldogság árasztotta el, amikor látta, Kip mennyire örül neki.

Amikor a közelébe ért, a férfi átkarolta a derekát, magához szorította, és a fülébe súgta:

– Szükségem van a gyöngysorodra.

– Tessék?

– Hihetetlenül jó a leosztásom. Senki sem győzhet ellenem, de az a mihaszna alak, akivel játszom, emelte a tétet, pedig tisztában volt vele, hogy nekem nincs rá fedezetem. Ha nem adom meg a tétet, akkor alapból veszítek. A gyöngysorod a biztosíték, hogy ne így legyen.

Aslyn a nyakékre szorította a kezét.

– Ez az anyámé volt, előtte meg a nagyanyámé.

– Nem fogod elveszíteni. Csak a biztonság kedvéért van rá szükségem, hogy fedezhessem a tétemet. Még csak le sem kell venned. Kérlek, Aslyn! Csak egy apró szívesség, és összehasonlíthatatlanul nagy jutalommal kecsegtet.

Aslyn úgy vélte, hogy Kip az asztal közepén tornyosuló pénzt érti jutalom alatt. Öt úriember ült az asztal körül, de már csak az egyiknek a kezében voltak kártyalapok.

– Van egy tervem – unszolta Kit. – Ígérem, hogy amikor kilépsz innen, még a nyakadban lesz a gyöngysor.

Aslyn habozott. Még a legjobb tervek is meghiúsulhatnak…

– Ha szeretsz… – folytatta Kip fojtott hangon.

– Tudod, hogy igen.

– Nagyszerű! – Kip újra helyet foglalt, és a vele szemben ülő férfira nézett, aki rosszul szabott zakót viselt, és az asztalhoz kocogtatta a lapjait. – A gyöngysornak elégnek kell lennie fedezetként.

A férfi kinyitotta a száját, és végigfuttatta a nyelvét a fogain, amelyek közül az egyik majdnem teljesen fekete volt. Aslynnek komoly erőfeszítésébe került, hogy bele ne borzongjon a látványba.

– Igazi?

– Természetesen – vágta rá Kip. – A menyasszonyom mihez kezdene egy hamis gyöngysorral?

A férfi megemelte ormótlan vállát, egészen addig, amíg majdnem megérintette hatalmas fülét, amely egy elefántéra emlékeztette Aslynt.

– Akkor rendben van. Mivel állja a tétet…

– Igazából most, hogy ezt elintéztük, egálban vagyunk. Szeretném feltenni a fésűjét is. Gyöngyök és gyémántok.

– Kip… – kezdte Aslyn.

A férfi felemelte a kezét, hogy elhallgattassa.

– Aggodalomra semmi ok. Kézben tartom a helyzetet.

– Mennyit ér? – kérdezte Barnakabát.

– Száz fontot.

Barnakabát felnevetett. A gúnyos hang nagyon idegesítő volt Aslyn számára. Nem ismerte ezt a játékot, nem teljesen értette, mi történik. Vajon Kip nyer, ha a férfi nem fizeti ki a kért összeget? Lehet, hogy ez Kip terve? Hogy fordítson a helyzeten?

– Rendben, cimbora. Aki át mond, mondjon bét is! – Barnakabát felvett egy marék pénzérmét, majd nemtörődöm mozdulattal az asztal közepére hajította, mintha nem lenne semmi értéke. – Nézzük, mije van!

Aslyn lélegzetvisszafojtva figyelt, bár fogalma sem volt róla, milyen a nyerő leosztás. Kip lerakott három kártyát, és közölte:

– Három ász.

– Nem rossz – felelte Barnakabát.

Kit lerakta a fennmaradó kártyáit.

– És két hármas.

Barnakabátnak elkerekedett a szeme, és vigyorogni kezdett.

– Egyáltalán nem rossz.

Ez azt jelenti, hogy Kip győzött? Teátrális viselkedése a kártyák felfedése során arra engedett következtetni, hogy valóban jók lehettek a lapjai.

– Látom már, miért volt hajlandó ilyen sokat kockáztatni – szólalt meg Barnakabát. – A hölgy legnagyobb bánatára azonban… – a férfi kiterítette a lapjait az asztalra, egyiket a másik után – nekem négy nyolcasom van.

Kip nem nevetett, nem is ujjongott örömében. Helyette mintha Aslyn szeme láttára ment volna össze, a válla teljesen meggörbült.

– Kip?

A férfi reszkető kézzel a pohara után nyúlt, és egy húzásra felhajtotta borostyánszínű tartalmát.

– Spud, vedd el a hölgytől a nyereményemet!

Spud sokkal soványabb volt, mint a barátja, és Aslyn azon töprengett, vajon a nevének van-e bármi köze foltos arcához. Bár sajnálkozó képet vágott, miközben közeledett felé, Aslyn nem akarta, hogy megérintse.

– Várjon! Majd én – jelentette ki, majd habozás nélkül hátranyúlt, és kikapcsolta a nyakláncot.

Aztán óvatosan a fésűt is kihúzta a hajából. Az őket megillető tisztelettel, gyengéden az asztalra tette az ékszereket.

Kip ekkor feléje fordította a fejét.

– Van rajtad még valami más?

Ezt nem gondolhatja komolyan! Márpedig úgy tűnt, hogy nagyon is komolyan gondolja, halálosan komolyan.

– Nincs. Azt hiszem, ideje hazamenni.

Kip megrázta a fejét.

– Mindössze még egy esélyre van szükségem. Annyira közel jártam. Csak még egy leosztás kell.

A férfi ilyen jövőt szánt nekik? Mi lett a befektetőkkel, akikkel annyira szeretett volna találkozni? Az az alak, akinek átadta a gyöngysorát és a fésűjét, nem tűnt valamiféle sikeres üzletembernek. Soha nem léphetne be a herceg szalonjába, hogy befektetésekről tárgyaljanak.

– Ideje távoznia, barátom – közölte Mick, miközben megragadta Kip karját.

Habár a szavait akár javaslatként is fel lehetett fogni, ellentmondást nem tűrő hangja jelezte, hogy ez inkább parancs. Aslyn azon gondolkozott, mióta állhatott már ott, és vajon tanúja volt-e a megaláztatásának. Ha így is volt, ennek nem adta jelét, helyette próbálta felállítani Kipet az asztaltól.

Kip nem tiltakozott, de megtántorodott, amint álló helyzetbe került.

– Veszítettem egy átkozott kőműves ellen! Valószínűleg még olvasni sem tud.

A szavai valósággal összefolytak. Ez Aslynnek eddig még fel sem tűnt.

– Részeg vagy.

– Nem, de forog velem a szoba. Milyen furcsa dolog ez egy szállodában. Egy forgó szoba.

– A menyasszonyának igaza van, mylord – jelentette ki Mick. – Ideje, hogy távozzon.

Amikor Kip nekiütközött az asztalnak, világossá vált, hogy nem képes egyenesen járni segítség nélkül. Mick megfogta a karját.

– Menjen előre! – mondta a lánynak.

Aslyn bólintott. Sokkal jobb volt elöl lépkedni, mint hátul, miközben Kip a támogatás ellenére összevissza csetlett-botlott. Kerülve a szemkontaktust mindenkivel, Aslyn csak ment egyenesen előre. Hálás volt, amikor végre kijutott a folyosóra, ahol kevesebb volt a füst, ismét rendesen kapott levegőt, és a szeme sem szúródott annyira. Gyorsan visszapislogta a könnyeit. Nem fog arra gondolni, mit veszített. Azért sem fog!

Ha a szülei halála megtanította valamire, akkor az az volt, hogy semmi értelme búslakodni olyasmi miatt, amin nem lehet változtatni. A harag, a könnyek és a kiborulások nem segítenek.

Amikor az előcsarnokba értek, Aslyn észrevette Fancyt a lépcső közelében, ahol először pillantotta meg Micket, és megfordult. Nyilvánvalóan ezzel sikerült meglepnie a férfit, mert majdnem nekiütközött dülöngélő terhe ellenére.

– Ha adna nekem egy percet, szeretnék elköszönni a húgától.

Mick bólintott.

– Őt addig kiviszem, és elküldök valakit a kocsijukért.

– Köszönöm. – Aslyn megindult a lépcső felé.

Fancy otthagyta az embereket, akikkel éppen beszélgetett, és vetett egy pillantást a kijárat felé.

– Őlordsága jól érzi magát?

– Egy kicsit túl sokat ivott.

– Nem értem, miért művelik ezt a férfiak. Akkora butaság.

– Igen. Nos, mi most távozunk, de előtte szerettem volna elmondani, micsoda öröm számomra, hogy ismét találkozhattunk.

– Remélem, eljön a könyvesboltomba, amikor megnyílik.

– Már alig várom. Jó éjszakát, Fancy!

– Biztonságos utat hazáig, Aslyn. És aludjon jól!

Aslyn erősen kételkedett benne, hogy képes lesz rá. Amikor kiért a szabadba, hálásan állapította meg, hogy a kocsi már előállt. Mick Trewlove egyedül álldogált mellette. Aslyn feltételezte, hogy Kipet időközben már begyömöszölte a hintóba.

– Köszönöm, hogy meghívott bennünket, Mr. Trewlove. Igazán rendkívüli ez a szálloda. Sok szerencsét kívánok hozzá, és természetesen a jövőbeni terveihez is.

– Ez úgy hangzik, mintha örökre búcsúzna, Lady Aslyn.

– Kétlem, hogy az útjaink gyakran kereszteznék egymást a jövőben.

– Az ember sosem tudhatja, mit tartogat számára az élet.

Mick kezet nyújtott, és Aslyn elfogadta. Micsoda erő, melegség és biztonság! A férfi besegítette a kocsiba, ő pedig leült a párnázott ülésre Kippel szemben, aki görnyedten gubbasztott az egyik sarokban.

– Pokolian fájni fog a feje holnap reggel – jegyezte meg Mick.

– Helyes.

A férfi elvigyorodott.

– Ön igazán bosszúálló természetű, Lady Aslyn.

– Egészen mostanáig nem gondoltam volna, hogy az vagyok. Nagyon remélem, hogy ez csak átmeneti állapot, mert igazán nem kellemes tulajdonság.

– Az élet néha megköveteli tőlünk, hogy gonoszok legyünk. Jó éjszakát! – Mick becsapta az ajtót, odakiáltott a kocsisnak, és a hintó elindult.

Aslyn tartózkodott attól, hogy kipillantson az ablakon, és ellenőrizze, a férfi vajon még mindig őt nézi-e. Valami érthetetlen oknál fogna szerette volna, ha hosszasan utánabámul.

Sípcsonton rúgta Kipet.

– A pokolba! – fortyant fel a férfi, majd mocorogni kezdett, egy kicsit kiegyenesedett, és fél szemét kinyitva a lányra meredt.

– Elkártyáztad az anyám gyöngysorát és fésűjét.

– Majd veszek helyettük másikat.

– Az nem lesz ugyanolyan. Nem az értékük, hanem az emlékek miatt tartottam nagy becsben őket. Olyan kevés maradt nekem az anyámtól, alig emlékszem rá.

– Sajnálom, Aslyn. Azt hittem, nyerni fogok. Helyette minden pénzt elveszítettem, ami nálam volt.

– Mennyit?

– Ezer fontot.

A lány hitetlenkedve meredt rá.

– Miért volt nálad olyan rengeteg pénz?

– Arra gondoltam, hogy később elmegyek a klubba. A pénznek nincs semmi jelentősége.

– Én nem így gondolom.

– Elveszítettem a zsebórámat is.

– Azt, amelyiket az apád adott neked, amikor nagykorú lettél?

– El ne mondd neki! – jajdult fel panaszosan Kip, és még jobban meggörnyedt.

Egy óra, ami már legalább három nemzedék óta öröklődött a férfi családjában!

– Nem értem, hogyan játszhattál el mindent.

– Mert fogalmad sincs róla, milyen érzés.

– Veszíteni?

– Nyerni! – Kip kihúzta magát, az arcán szenvedély tükröződött. – Elképzelni sem tudod. A szíved olyan hevesen dobog, hogy hallod a vér zubogását a füledben. Olyan diadalmámor kerít a hatalmába, hogy úgy érzed, az egész univerzum kitágul körülötted. Az idegvégződéseid bizseregni kezdenek. Minden érzés felfokozódik. Ez semmi máshoz nem hasonlítható. Olyan, mintha életre kelne az ember.

Csakhogy Aslyn majd belehalt abba, hogy elveszítette a gyöngysorát.

– Abba kell hagynod kártyázást. Nem folytathatod, miután összeházasodtunk.

Kip lassan pislogni kezdett, mintha csak nehezen tudná felfogni a lány szavainak az értelmét. Talán várniuk kellett volna ezzel a beszélgetéssel, amíg a férfinak nem alkohol folyik az ereiben vér helyett, de Aslynben annyira fortyogott az indulat, és olyan csalódott volt, hogy nehezére esett uralkodnia magán.

– Megtiltod nekem? – kérdezte Kip hitetlenkedve.

– Igen, azt hiszem.

– A feleségek nem tilthatnak meg semmit.

– A férjek tiszteletben tartják a feleségük kívánságait, amennyiben harmonikus házasságot szeretnének.

– Nem, ha a feleségek észszerűtlen dolgot kérnek.

– Elveszítetted az apád óráját. Elveszítettél ezer fontot. Elveszítetted a gyöngysoromat és a fésűmet, mindezt egyetlen este leforgása alatt! Nem fogom hagyni, hogy elfecséreld a letétben lévő pénzemet, miután összeházasodtunk.

– Nem fogom feladni az életemet. Nem leszek olyan, mint az apám, aki majomszeretettel csüng az anyámon, mindenki mást kizárva az életéből, még a saját fiát is. Nem várhatod ezt tőlem, ám ha mégis ezt tennéd, akkor keserűen csalódni fogsz.

– Nem, nem hiszem, hogy csalódnék, mivel erősen kételkedem abban, hogy feleségül megyek hozzád, ha nem vagy hajlandó lemondani a szerencsejátékról.

A szavak csak úgy kibuktak Aslynből, a gyomra is görcsbe rándult tőlük, de nem tagadhatta a bennük rejlő igazságot. Szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy nem találna boldogságra a férfi mellett, aki jelenleg részegen, ziláltan és haragosan ült vele szemben.

– Lehetetlenül viselkedsz – állapította meg Kip. – Túlreagálod a dolgot. Élvezem a szerencsejátékot. Ártalmatlan. Hiszen nem olyan, mintha vernélek.

Aslyn kezdte úgy érezni, hogy ennél már nincs lejjebb. Még sohasem jutott eszébe, hogy Kip képes lenne ilyen visszataszító viselkedésre.

– Nem hittem volna, hogy valaha is fájdalmat okoznál nekem, ma este mégis megtetted. És kínos helyzetbe hoztál, ahogy magadat is. Nevetségessé tettél mindkettőnket.

– Egy csomó közember előtt, akiknek semmit sem számít a véleménye. Ők aztán tényleg… Jaj, szent ég!

Kip megtámasztotta a kezét Aslyn ülésén, és lehajtotta a fejét.

– Mi az? Mi a baj?

– Mindjárt elhányom magam.

– Állj! Állj! – kiáltotta Aslyn, a kocsi plafonján dörömbölve.

Megálltak. Kip kivágta a kocsi ajtaját, és kitámolygott. Aslyn hallotta az öklendezését, és ő is elég rosszul érezte magát. A társaságában utazó férfi nem olyasvalaki, akire felnézhetne. Még azt sem állíthatja, hogy kedveli, vagy esetleg élvezné a társaságát.

Attól tartott, hogy egy olyan férfival jegyezte el magát, akit valójában nem is ismer. Sőt mi több, volt egy olyan félelme, hogy ma este láthatta az igazi Kipet először teljes valójában – és egy ilyen férfihoz igazán nem mehet feleségül.

Pár órával később, amikor már mindenki távozott, lekapcsolták a fényeket, és csend telepedett az összes helyiségre. Mick ott állt a könyvtárszoba ablakában, és kibámult az éjszakába. Lassan morzsolgatta a feltekert nyakéket az ujjai között. Nagyon is el tudta képzelni, hogy még érzi Aslyn testének melegét a fehér gyöngyökben.

Soha nem tartotta különösebben nagyra az arisztokráciát. Átkozott ficsúrok, akiknek sok minden megadatott, mégsem becsülik semmire. És hajlamuk van rá, hogy könnyedén elherdálják a pénzüket, mintha nem számítana, mintha bármikor szert tehetnének még többre egyetlen csettintéssel. A fiókjában lapuló féltucatnyi váltó is erről a hozzáállásról tanúskodott. Ugyanebben a fiókban most már egy arany zsebóra is pihent, amelybe egy bonyolult mintázattal díszített szarvasbikát gravíroztak, hasonlót ahhoz, amely a Hedley-címer sarkán volt látható. Talán egy nap a mellénye gombjához erősíti majd a láncot, amely járt hozzá, az órát pedig egy apró zsebbe csúsztatja, ahonnan bármikor előveheti, és lenézhet rá, hogy ellenőrizze az időt.

Ma viszont a gyöngysor a legfontosabb. Tudta, melyik pillanatban döbbent rá a lány, hogy elveszítette. Teljesen le volt sújtva. Mick látta a tekintetén a mélységes szomorúságot, de aztán egy szempillantás alatt el is tűnt az a kifejezés. Ha nem figyelte volna olyan árgus szemekkel, le is maradt volna róla. De figyelte. Egész este tanulmányozta, gyengeségeket keresve – de hiába. Lady Aslyn erős nő.

Meg akarta tapsolni, amikor felnyúlt, és kivette a nyakából a gyöngysort. Spud nem is sejtette, milyen szerencsés, amiért Aslyn magához ragadta a kezdeményezést. Ha hozzá mert volna érni a lányhoz, Mick eltörte volna az ujjait, de legalábbis behúzott volna neki egyet. Nem mintha Spud rászolgált volna erre. Hiszen csupán engedelmeskedett a kőműves parancsának, hogy gyűjtse be a nyereményét. Mick azonban felismerte, hogy ha Lady Aslynről van szó, nem képes racionálisan gondolkozni.

Amikor a lány – a megaláztatás ellenére, amit az a részeges alak okozott neki, és akit Mick kitámogatott a szállodából – magasra emelt fejjel, kihúzott vállal és egyenes derékkal kisétált a teremből, Mick arra gondolt, hogy nem látott még nála büszkébb teremtést. És a hölgy – egy igazi hölgy, ha egyáltalán létezik ilyen – mindenek ellenére vette a fáradságot, hogy néhány szóval elköszönjön Fancytől.

Kipwick nem érdemli meg a menyasszonyát. Mick azon töprengett, hogy Aslyn vajon rádöbben-e erre, mielőtt még túl késő lenne, vagy inkább rá vár a feladat, hogy ezt bebizonyítsa neki.

Volt idő, amikor úgy gondolta, hogy a lány nélkülözhetetlen a Hedley vesztét célzó terve megvalósításához. Most viszont már attól tartott, hogy Aslyn inkább az ő veszte lesz.

10. fejezet

Aslyn arra ébredt, hogy napfény árad be a hálószobája ablakán. Nem erre számított. A zuhogó eső jobban illett volna a hangulatához. Nagyot sóhajtott, ülő helyzetbe tornázta magát, majd a párnáinak dőlt. Előző éjjel arra utasította Nant, hogy ma hozza fel neki a reggelit. Most nem lett volna képes a herceg szemébe nézni az ebédlőasztal fölött.

Szerencsére sem ő, sem a hercegné nem vártak rá, amikor hazaért, így aztán nem kellett azon csodálkozniuk, hogy a fiuk miért nem kísérte be Aslynt a házba. Miután hosszú perceken keresztül hányt, Kip visszakapaszkodott a kocsiba, összegömbölyödött az ülésen, és olyan hangosan kezdett horkolni, mintha Aslyn fenyegetése, hogy lefújja az esküvőt, mit sem számítana neki.

Egy szívdobbanásnyi ideig a lány azt fontolgatta, felébreszti, hogy befejezhessék a beszélgetésüket. Szeretett volna valamiféle feltételekben megállapodni a férfival, de nem számíthatott tőle semmilyen racionális eszmecserére a jelenlegi állapotában. Ki kell várnia, hogy kijózanodjon.

Amikor a Hedley-rezidenciához értek, gyorsan kiszállt a kocsiból. Kip majdcsak hazajut valahogy. Feltételezte, hogy a szolgái vagy besegítik a házba, vagy egyszerűen hagyják, hogy az ülésen aludja ki a mámorát. Remélte, hogy inkább az utóbbi. Kip visszaélt a bizalmával, méltatlannak bizonyult a szeretetére.

Hogyan lehetett ilyen naiv a férfit illetően? Bár úgy nevelték, hogy készüljön a házasságra, és kötelességének érezze, hogy feleség és anya legyen, jelen pillanatban egyáltalán nem volt meggyőződve róla, hogy akarja-e ezt. Kip azelőtt még soha nem vette ennyire otrombán semmibe az érzéseit.

Nagyot sóhajtott, és megdörzsölte az arcát. A búskomorság nem illett hozzá. Elege volt a passzivitásból, abból, hogy várja, az élet megtörténjen vele. Ugyanannyira függ Kiptől a boldogsága, mint amennyire Kipé az átkozott kártyától és hazardírozástól. Amikor a férfi leírta, milyen érzés nyerni, Aslyn csak arra tudott gondolni, hogy vele is pontosan ez történik, valahányszor Mick Trewlove szemébe néz. Persze azt nem igazán tudta, hogy ez pontosan mit is jelent. Mick képes volt teljesen összezavarni őt.

És ugyan kivel beszélhetné meg ezeket a zavaros érzéseket? Egyrészt a Kippel kapcsolatosakat, akit valaha szeretett, de akinek a tetteit most már megvetette. Másrészt azokat, amelyeket Mick ébresztett benne, akit a társaság szerint kerülnie kellene a születése körülményei miatt, ennek ellenére ő mégis csodálta.

Nem kérhetett tanácsot a hercegnétől, hiszen nem beszélhet neki a fia utálatos viselkedéséről, ahogy azt sem fedheti fel előtte, hogy Mick Trewlove viszont úriembernek bizonyult. Szóval kihez fordulhatna?

Szinte teljes elszigeteltségben nevelkedett a hercegi birtokon, amíg el nem jött az ideje, hogy bevezessék a társaságba. Találkozott más hölgyekkel, de nem került közel hozzájuk, nem beszélgetett velük bizalmas témákról, csak pletykálkodtak. Eddig mindig Kip volt az, akivel megosztotta a kételyeit és a félelmeit, a reményeit és az álmait. Úgy érezte azonban, hogy a férfi tönkretett mindent, és eldobta őt is, olyan szavak kíséretében, amelyeket soha nem lehet elfelejteni.

Visszahajtotta a takaróját, majd kikászálódott az ágyból, mert képtelen volt tovább elviselni ezt az önmarcangolást. Mégis csatlakozik a herceghez a reggelinél, határozta el. Találni fog valami célt az életének, amelynek semmi köze a házassághoz. Kitalálja, hogyan segítsen Kipnek rádöbbenni, fel kell hagynia a szerencsejátékkal, mielőtt az teljesen tönkretenné. Nem fogja magára hagyni, de arra sem képes, hogy teljesen elfogadja, abban az állapotában semmiképp, amilyennek tegnap éjjel látta, és amilyen számtalan éjszakán lehetett ezt megelőzően.

Halkan kopogtattak, majd belépett a szobába Nan egy tálcát cipelve.

– Azt hittem, az ágyban kívánja elfogyasztani a reggelit.

Ó, szent ég! Nem teheti meg, hogy nem eszik a szobájában, miután ennyi vesződségnek tette ki a szolgálóját.

– Inkább az asztalnál enném meg.

Nan letette a tálcát, majd feléje fordult. Meglehetősen bűntudatosnak tűnt az arca.

– Újabb csomagja érkezett, ugyanúgy, mint legutóbb. Vagyis nem teljesen. Nem ugyanaz az úriember hozta, hanem egy csenevész kislegény, akinek azt mondták, hogy csak nekem adhatja át, én pedig csak magának.

Nan egy bőrdobozt nyújtott Aslyn felé, amely alakjában hasonló volt az előzőhöz, csak nagyobb.

Aslyn elvette és kinyitotta. Egy kis kártyán ez állt: „Egy hölgyet sosem szabad elválasztani a gyöngyeitől.”

Aslyn felemelte a kártyát. Alatta ott találta a gyöngysorát és a fésűjét. A szíve fájdalmasan elszorult. A szeme jobban égett, mint amikor besétált a füsttel teli kártyaszobába. Annál is jobban, mint amikor rádöbbent, hogy Kip nem tartotta be a neki tett ígéretét, és elveszítette az ékszereit.

Mick Trewlove olyan kedvesnek bizonyult, amire a saját vőlegénye képtelen. Egy férfi lépett be az életébe, miközben az első kilépett belőle. Aslyn teljesen összezavarodott. Úgy érezte, mintha egy viharos tengeren hánykolódó hajó fedélzetén kuporogna. Semmi joga Mickre gondolni, de rátört a borzalmas felismerés, hogy egyetlen porcikája sem kívánja Kipet.

Ennek ellenére két órával később ott találta magát a vőlegénye városi házában, az előcsarnokban ácsorogva.

– Igazán sajnálom, mylady – mondta Kip komornyikja, és valódi szomorúság csendült a hangjában –, de őlordsága ma nem igazán érzi jól magát.

Aslyn felnézett a lépcsőre, és azon töprengett, vajon ha eléggé mereszti a szemét, tanúja lehet-e a férfi szenvedésének. Muszáj beszélnie vele, tisztázniuk kell a dolgokat. Túl sok minden elhangzott, mégis túl sok minden maradt kimondatlanul.

– Tudassa vele, hogy itt jártam, és elvárom, hogy felkeressen, amint képes lesz rá!

– Igenis, mylady.

Aslyn megfordult, hogy távozzon, de aztán megtorpant.

– Gyakran gyengélkedik?

A komornyik megköszörülte a torkát, majd lenézett, mintha sürgősen ellenőriznie kellett volna, hogy elég fényes-e a cipője. A hallgatása a lojalitását bizonyította, ugyanakkor viszont válasz volt a lány kérdésére is.

– Elnézést kérek. Kellemetlen helyzetbe hoztam. Mindenképpen tudatni fogom őlordságával, hogy nem élt vissza a bizalmával.

– Köszönöm, mylady.

Aslyn két szobalánya kíséretében kisétált a házból. Egész életében hallgatott a hercegnére, és tartotta magát a figyelmeztetéseihez, miszerint mindenhol veszély leselkedhet rá, és sosem szabad túl messze merészkednie az ismerős tereptől. Most mégis olyasvalaki okozott fájdalmat neki, akit régóta ismer. Muszáj segítenie Kipnek, de fogalma sem volt róla, hogyan. De aztán támadt egy ötlete.

Aslyn feszülten várt, míg a hercegi rezidencia teljesen el nem csendesedett. Már-már hátborzongató volt a némaság. Ügyet sem vetett Nan figyelmeztetéseire. Amikor a szobalánya felajánlotta, hogy elkíséri, visszautasította. Ha valami balul sülne el, nem akarta, hogy bárki is hűséges szolgálóját hibáztassa. Különben is volt valami mámorító abban, hogy kísérő nélkül léphetett ki a házból. Egészen addig a pillanatig, amíg az ajtó be nem zárult mögötte, és ott nem találta magát egyedül a lépcső tetején álldogálva, nem is tudatosult benne, hogy még sosem merészkedett ki anélkül, hogy egy seregnyi szolga ne járt volna a nyomában. Ha esetleg mégis, akkor viszont Kip karjára támaszkodhatott.

De ma éjjel teljesen egyedül volt. Egylovas, könnyű bérkocsi várt rá a hosszú utca végében, amely most visszhangzott sietős léptei kopogásától. Délután állapodott meg a részletekben a kocsissal, amikor állítása szerint vásárolni ment. Helyette viszont azt igyekezett felderíteni, milyen lehetőségek állnak a rendelkezésére a titkos szökéséhez.

Ez meglehetősen szerencsétlen megfogalmazás, de számtalan módja van annak, hogy bebörtönözzék az embert, és nem mindegyikhez kellenek acélrácsok vagy zárt ajtók.

A kocsis megbökte a kalapját, és kinyitotta neki az ajtót, amikor közeledni látta.

– Miss.

– Köszönöm, uram, hogy eljött értem.

– Nem túl gyakran kapom meg előre a menetdíj összegének a dupláját.

Amikor korábban kiment a városba, Aslyn tett egy rövid látogatást a bankban is, ahol volt egy számlája, amelyre minden hónapban utaltak egy kisebb összeget az apja által létrehozott letétből, hogy legyen némi költőpénze. A havi járadék nagyobbik része a herceghez került, hogy gondoskodjon Aslyn szükségleteiről anélkül, hogy az terhet jelentene a saját családja számára.

Ha megházasodik, a pénze a férjéé lesz. Viszont, ha huszonöt éves korában még egyedülálló, akkor onnantól kezdve mindent ő kap meg. Egészen tegnap estig eszébe sem jutott ez a lehetőség. De most örömmel üdvözölte.

Amikor a kocsis feléje nyújtotta a kezét, ő megragadta, de hirtelen baljós előérzete támadt. Ha meg akarja gondolni magát, most még megteheti. Helyette vett egy mély lélegzetet, beült a kocsiba, és letelepedett az egyik ülésre. Az ajtó meglehetősen hangos csattanással csapódott be mögötte, meg is ijedt egy kicsit.

– Hová lesz a fuvar, Miss?

Aslyn megadta a címet.

– Egy szempillantás alatt odarepítem.

A kocsis felmászott a bakra. A ló elindult.

Aslyn a fejére húzta szőrmebéléses kabátja kapucniját. Nem mintha azt gondolta volna, hogy bárki is felismerhetné ott, ahová tartott, de úgy érezte, hogy egy egyedül utazó hölgynek ezt kell tennie: meg kell őriznie az inkognitóját, amennyire csak lehetséges. Egy hölgy gardedám nélkül nem is számított igazi hölgynek.

Fagyos volt a levegő, vagy talán a félelem miatt érezte csontig hatolónak a hideget. Az övé volt minden felelősség, az ő vállát nyomta. Mi van, ha rosszul ítélte meg Micket? Mi van, ha pont olyan, mint azok a gazfickók, akiktől a hercegné óva intette, egy férfi, aki képes kihasználni egy magányos nőt? Két lánytestvér mellett hogyan lehetne? Hogyan tudna a húgai szemébe nézni, ha rosszul bánik egy másik nővel?

Már majdnem tizenegy óra volt. Kevés ember járt az utcákon, de több, mint amire Aslyn számított. Gyakran tért haza későn valamelyik bálról, de sosem szentelt különösebb figyelmet annak, hogy mi zajlik körülötte. Most azon töprengett, vajon kik lehetnek ezek az emberek. Miért nincsenek még ágyban? Milyen szórakozást találhatnak maguknak ilyenkor?

Már jóval azelőtt megpillantotta a szállodát, hogy odaértek volna. Magasan kiemelkedett a többi ház közül. A kocsi megállt, és Aslynben tudatosult, hogy még van egy utolsó esélye meggondolni magát. Még utasíthatja a kocsist, hogy hajtson tovább, és vigye őt haza. Ehelyett viszont, amikor a férfi kinyitotta az ajtót, engedte neki, hogy kisegítse.

– Várok, amíg épségben be nem ér.

Aslyn nem tudta volna megmondani, vajon odabent nagyobb biztonságban lesz, mint idekint, de nagyra értékelte a gesztust. Amikor felballagott a lépcsőn, látta, hogy a vörösbe öltözött portás, aki a dupla üvegajtó előtt állt, kihúzta magát, és megbökte a kalapját.

– Miss.

Aslynt, amióta csak az eszét tudta, mindig myladynek szólították. Valószínűleg már a bölcsőben is. Furcsa volt számára a „miss”, de természetesen az igazi fiatal hölgyektől elvárták, hogy ne ólálkodjanak egyedül az éj leple alatt.

– Azért jöttem, hogy találkozzak Mr. Trewlove-val.

Aslynnek hirtelen eszébe jutott, hogy a férfi nagy valószínűséggel nincs is itthon. Ebben az esetben még szerencsés dolognak bizonyulhat, hogy a kocsis ott maradt.

– Legfelső emelet, Miss. – A portás kinyitotta előtte az egyik ajtót.

– Itthon van?

Ez elég ostoba kérdés volt, hiszen a férfi bizonyára nem engedte volna be, ha az illető, akit keresett, nem lett volna odabent.

– Igen.

Miután biccentett, Aslyn visszafordult a türelmesen várakozó kocsis felé.

– Várna rám húsz percet? Megfizetem az idejét.

A látogatásának nem kellene annál tovább tartani.

– Örömömre szolgálna, Miss. És ne aggódjon a plusz fizetség miatt. Már így is több mint elég pénzt adott nekem.

– Köszönöm.

Aslyn intett neki, majd megfordult, és besétált az épületbe.

Egy férfi állt a recepciós pult mögött.

– Jó estét, Miss!

– Azért jöttem, hogy találkozzak Mr. Trewlove-val.

Ha így halad, egész London tudni fogja, hogy itt járt, és azt is, hogy kit látogatott meg. Aslyn a tervének ezt a részét nem gondolta át megfelelően. A titkos találkák szervezése nyilvánvalóan nem tartozik az erősségei közé.

Elindult fölfelé a szélesen ívelt lépcsőn, aztán csak ment és ment, míg el nem fogytak a vörös szőnyeggel borított lépcsőfokok, és csak egy hosszú folyosó maradt, néhány bezárt fa-, valamint egy üvegajtóval. Az utóbbiba a Trewlove nevet gravírozták. Mivel az volt hozzá a legközelebb, és fényt látott kiszűrődni onnan, Aslyn úgy döntött, hogy először azzal próbálkozik.

Az ajtó csendesen kinyílt, és egy szalon tárult fel mögötte, benne egy hatalmas asztallal, amely mögött Aslyn sejtése szerint Mr. Tittlefitz végezte a munkáját, miközben a vendégek arra vártak, hogy bebocsátást nyerhessenek Mickhez. A lány feltételezte, hogy valamivel beljebb már a tulajdonos irodája lehet. Az ajtó nyitva állt. Aslyn lassan megindult feléje…

Mick egy sötét, majdnem ébenfekete asztal mögött ült, amely kétszer akkora volt, mint Mr. Tittlefitzé. Nem viselt zakót, se mellényt vagy nyakkendőt. A nyakánál kigombolt néhány gombot, fehér ingének ujját jóval könyök fölé feltűrte. Úgy nézett ki, mint aki éppen benne van a munka sűrűjében. A haja összekócolódott. A sötét árnyékok közvetlenül a szakálla alatt és felett arra engedtek következtetni, hogy mostanában nem borotválkozott. Szilajnak és veszélyesnek tűnt. Aslyn arra gondolt, hogy még sosem találkozott senkivel, aki ilyen csodásan vonzó és férfias lett volna.

Mick éppen egy halom papírt olvasott, néha-néha firkált valamit a pergamenre. A látványtól Aslyn teste bizseregni kezdett. A férfi ekkor a tintatartóba mártotta a tollát, mozdulatlanná dermedt, felemelte a fejét, és valósággal átfúrta őt a tekintetével. Aslyn úgy érezte magát, mint amikor életében egyszer felmerészkedett egy fára, majd leesett, és keményen nekiütődött a talajnak. Küzdött azzal, hogy levegőhöz jusson, olyan volt, mintha mindörökre megtagadták volna tőle – aztán hirtelen valami édes és fenséges fájdalom kíséretében hirtelen újra megtelt vele a tüdeje.

Lassan, olyan lassan, hogy a mozdulatai majdhogynem észrevehetetlenek voltak, Mick letette a tollát, és felállt. – Lady Aslyn.

A hangja olyan rekedt volt, mintha órák óta nem ivott volna semmit, habár ott volt egy borostyánszínű folyadékot tartalmazó pohár az asztalán, a papírokhoz közel, ahol könnyen elérhette. Talán, amit ivott, bármi legyen is az, égette a torkát.

– Mr. Trewlove.

A férfi vetett egy gyors pillantást az ablakok felé, mintha meg akarna győződni róla, hogy a falakon kívül még mindig sötét van, aztán a tekintete visszatért a lányra.

– Miben lehetek szolgálatára?

Aslyn összeszedte minden bátorságát, odament az asztalához, majd letette a közepére a bőrdobozt.

– Egy hölgy nem fogadhat el ilyen drága ajándékot egy úriembertől, aki csupán az ismerőse.

A mélykék szempár lassan végigsiklott a lányon. Úgy tűnt, mintha a pillanat töredékéig megállt volna minden egyes gombnál, szalagnál és kapocsnál.

– Amikor legutóbb visszaküldte az ajándékomat, egy ügyvédet bízott meg a feladattal.

Aslyn észrevett egy apró bőrdobozt az íróasztal sarkán. Vajon a kámea van benne? Mick talán azért tartotta jól látható helyen, mert emlékeztetni akarta magát, hogy Aslyn visszautasította a közeledését? De ha bántotta a dolog, akkor biztosan nem vezette volna körbe a szállodájában, és nem táncolt volna vele.

– Akkor még fogalmam sem volt, hol találhatnám meg.

Mick a tekintetét a gyöngysort és a fésűt tartalmazó dobozra szegezte, majd félig leeresztett szempillái alól a lányra nézett.

– Ez nem ajándék. Egyszerűen visszaszolgáltattam valamit, ami a magáé.

– Biztos vagyok benne, hogy fizetnie kellett érte.

Mick vállat vont, mintha ennek nem lenne semmi jelentősége.

– Akkor vásárolja meg tőlem!

Száz font csak a fésű. A gyöngysor valószínűleg szintén ér annyit, ha nem többet. Aslyn nem volt teljesen biztos az árban, de nagyon vágyott rá, hogy visszakaphassa az ékszereit.

– Mennyit kér?

– Egy fontot.

– Biztos vagyok benne, hogy az a férfi jóval többet kért magától. Van ezer…

– Elment az esze? – mennydörögte Mick, és kék szeme megvillant. – Ezer fonttal a zsebében mászkál Londonban az éjszaka közepén?

– Nem, bérkocsival jöttem.

– És mi lett volna, ha valaki úgy dönt, hogy megállítja azt a bérkocsit, és kirabolja? Ha kirabolja magát? Ha elveszi azt a sok pénzt, szépségem?

Mick szépnek tartja? A férfi haragudott rá, de valahogy mégsem tudta őt megijeszteni mogorva viselkedésével. Aslyn inkább örült, hogy ennyire aggódik a testi épségéért, jóllehet úgy érezte, hogy megtette a szükséges óvintézkedéseket a biztonsága érdekében.

– Miért merülne fel bárkiben is, hogy megéri engem kirabolni?

– Mert úgy fel van cicomázva, mint egy hölgy, aki elég ostoba ahhoz, hogy úgy kószáljon Londonban, hogy ezer font van a…

Mick bizonytalan mozdulatot tett a kezével, mintha azt gondolná, hogy Aslyn olyan helyre rejtette a pénzt, amit nem nevezhet a nevén.

– A retikülömben.

– Nos, az illető nem elégedett volna meg annyival, hogy elvegye. Alaposan átkutatta volna magát…

Aslyn nem akarta hallani, hová is vezetett volna ez a keresgélés.

– Mint mondtam, nem gyalog jöttem. Leszámítva a szállodához vezető lépcsőt, de ott volt az embere, hogy vigyázzon rám.

Úgy tűnt, a férfi haragja lassan kezd elpárologni.

– Vannak errefelé olyan alakok, akik ölni is képesek lennének ezer fontért.

– Gyanítom, akadnak olyanok is, akik csalnának érte. Csalt a kőművese a játékban Kipwick ellen?

– Nem. Az embereim tisztában vannak vele, hogy azt nem tűröm. Egy férfi, aki csal a kártyában, az a munkájában is megbízhatatlan. Különben is, a fivéreim figyeltek. A gond az, Lady Aslyn, hogy a jegyese túl sokat iszik játék közben. A túl sok ital pedig elhomályosítja az ember ítélőképességét, nem tudja helyesen felmérni az esélyeit.

Aslyn attól tartott, hogy nem az ivás Kip egyetlen problémája.

– Mivel teljesen szabályszerűen veszített, ön pedig felajánlotta, hogy eladja ezeket a holmikat nekem, kérem, mondja meg, mennyivel tartozom!

– Már mondtam. Egy fonttal.

– Nem hiszek magának.

Az egyik sötét szemöldök a kék szempár fölött a magasba szökkent.

– Hazugnak nevez?

Aslyn felszegte az állát.

– Igen, azt hiszem.

Mick mély és férfias nevetése megborzongtatta a lányt, a gyomra elszorult.

– Soha senki nem mert még hazugnak nevezni, legalábbis szemtől szemben.

– Meglehetősen nehezemre esik elhinni, hogy a tegnapi úriember hajlandó volt beérni ilyen kevéssel, amikor nagyon is tisztában volt vele, hogy ezek a darabok igen értékesek.

– Fogalma sem volt róla. De elég volt ránéznie a hölgyre, aki viselte őket, hogy tudja, nem hamisak. Felismeri a minőséget, ha látja.

– Mit kért azért cserébe, hogy átengedje az ékszereimet magának?

– A megélhetése tőlem függ. Szívességből egy fontért hajlandó volt odaadni őket nekem.

Aslyn megcsóválta a fejét.

– Nem fizethetek csupán egyetlen fontot. Nem tűnik helyesnek.

– Egy koronát adtam a legénynek, aki elvitte az ékszereket Hedley Hallba. Ezt az összeget is visszafizetheti.

Makacs ember. Ha tényleg csupán egy fontot fizetett, akkor ő megeszi a szőrmével bélelt kabátja kapucniját! Aslyn kinyitott a retiküljét, majd addig kotorászott benne, amíg rá nem talált a két érmére, amire szüksége volt. Aztán letette őket az asztalra, majd felvette a bőrdobozt, és a táskájába ejtette.

Mick otthagyta az érméket, ahol voltak, majd széles vigyorral az asztal sarkán lévő ékszerdoboz felé biccentett.

– Egy shillingért a kámea is a magáé lehet.

Aslyn semmi kísértést nem érzett.

– Jóval többet fizetett érte. Magam is felismerem a minőséget. És ne jöjjön nekem azzal, hogy az ékszerész megélhetése is magától függ, azért adta ilyen olcsón. Bár meg kell hagyni, hogy nagyon szép darab.

– Az anyám mindig is szeretett volna egy kámeát. Úgy gondolta, hogy ilyesmit csak elegáns hölgyek viselnek.

– Akkor neki kellene ajándékoznia.

– Mostanra már legalább egy tucatot kapott tőlem. Valahányszor felfedezek egyet, ami kicsit is különbözik a meglévőktől, megveszem neki. De amikor ez a birtokomba került, nem ő járt az eszemben.

Aslyn érezte, hogy felforrósodik a vére. Mick gondolt rá. Nem mintha nem lett volna tudatában ennek a ténynek. Mégis az, hogy a férfi ki is mondta, valahogy az egészet még botrányosabbá tette. Különösen, mivel Aslyn azon kapta magát, hogy eltöpreng, vajon milyen képek jelenhettek meg Mick lelki szemei előtt a kérdéses pillanatban.

– Nem fogadhatom el.

– Még eljegyzési ajándékként sem?

Aslyn még jobban elvörösödött.

– Az nagyon helytelen lenne.

– Milyen kár!

Aslyn körülnézett a szobában. Tekintete végigsiklott a főkönyveket tartalmazó szekrényen, egy könyvespolcon és egy fából készült komódon, különféle méretű fiókokkal. Mick széken kívül állt még kettőt látott a helyiségben. Fekete bőrből készültek, vastagon párnázottak voltak. A szoba nagy része homályba borult, az egyetlen fényforrást a férfi asztali lámpája jelentette. Aslyn eltöprengett azon, hogy ezt korábban miért nem vette észre. Mintha a férfi magának követelné minden figyelmét.

– Nagyon szép az irodája.

Aslyn az egyik oldalsó ablakhoz lépett, és kinézett. Arra az utcára nyílott, ahol a bérkocsi megállt vele. A kocsis még mindig várt rá, bár a lány sejtése szerint a húsz perc már régen letelt. Habár nem csapott semmiféle zajt, Aslyn élesen tudatában volt annak, amikor Mick odalépett hozzá, és megállt a bal válla mögött. A szoba mintha összezsugorodott volna a közelségétől.

– Az utca túloldalán azt a saroképületet szeretné a húga a könyvesboltja számára?

Az ablakokból ítélve három emelet magas lehetett, és igazán érdekesen nézett ki.

– Igen.

– Megengedi, hogy az övé legyen?

– Ha valóban ez a kívánsága – felelte rekedt hangon Mick.

Az ajka hihetetlenül közel járt Aslyn tarkójához. A lány érezte, hogy a fürtjei meg-meglebbennek a férfi leheletétől.

A szája hirtelen kiszáradt. Akkor sem lett volna képes nyelni, ha az élete múlik rajta.

– Valójában miért jött el, Aslyn?

Semmi formalitás. Az, hogy Mick a keresztnevén szólította, intimitást teremtett kettejük között. Aslynnek nem lett volna szabad itt lennie, mégis úgy tűnt, hogy nem képes rávenni magát a távozásra. Vajon Kip is így érezte magát tegnap este a kártyaasztalnál, amikor kétségbeesetten meg akarta szerezni a gyöngysorát?

– Találkozgatott Kipwickkel.

– Néhányszor összefutottunk, igen. Érdekelték London kétesebb környékei.

– Szeretném, ha lebeszélné arról, hogy olyan ösvényeken kalandozzon, amelyek a bukásához vezethetnek.

Habár az utcát bámulta, Mick pedig mögötte állt, Aslyn mégis tudatában volt annak, hogy a férfi teste hirtelen megfeszült.

– Nem akadályozhatok meg egy felnőtt embert abban, hogy kövesse a vágyait, de arról gondoskodhatok, hogy ne essen baja a kalandjai során.

– Ilyen nagy a befolyása London alvilágára?

– Az alvilág formált olyanná, amilyen vagyok. Kipwickkel ellentétben azonban én nem istenítem, és nem is hajolok meg előtte.

– De hasznot húz belőle.

– Ha megfelel a céljaimnak vagy azok céljainak, akik azért jönnek el hozzám, mert olyasmire vágynak, ami elérhetetlen a számukra, de én megadhatom nekik. Mondja, Aslyn, ön mire vágyik?

Mick halk, igéző hangja szinte cirógatta Aslynt. Az összes pajzán kép és illetlen gondolat, amely valaha gyötörte, amikor elgyengült egy kicsit, most hirtelen ismét a felszínre tört benne. Ezek a képek szemérmetlen módon betöltötték a gondolatait.

– Olyan dolgokra, amelyeknek nem adhatok hangot.

– Bűnös élvezetekről van szó ezek szerint.

Mick ajka forrón és nedvesen megérintette a vállát. Aslyn szeme lecsukódott. A férfi nyelve felfedezőútra indult a bőrén. Valamilyen láthatatlan parancsnak engedelmeskedve Aslyn feje hátrahanyatlott, miközben forróság áradt szét a testében, összegyűlt a hasában, majd lejjebb örvénylett, és megállapodott a lába között.

Mick ajka végighaladt a nyakán. A két tenyere közé fogta Aslyn arcát. Amikor kinyitotta a szemét, a lány azon kapta magát, hogy Mick kék szemébe bámul.

– Hányféle bűn közül lehet választani – mormolta a férfi reszelős hangon, mielőtt birtokba vette volna az ajkát.

A nyelve gyengéd unszolásával rávette a lányt, hogy megnyíljon előtte. Aslyn engedelmeskedett, és Mick felfedezőútra indult a rejtett mélységekben, méghozzá olyan szenvedéllyel, amely vetekedett az övével. Tessék, itt volt az izzás, amit Aslyn egy csóktól várt. De még többet akart, sóvárogva szeretett volna mindent megkapni.

Mick szája kemény volt, érzéki és ügyes. Aslyn bele sem akart gondolni, mennyit kellett gyakorolnia, hogy a tehetségét kibontakoztathassa. Ebben a csókban nem volt semmi hűvösség, semmi illendőség, semmi tartózkodás. Mindent beleadott, úgy falta Aslyn száját, mintha a lány lenne az egyedüli táplálékforrása, mintha csak vele lakhatna jól.

Aslynnek olyan erővel kalapált a szíve, hogy biztos volt benne, Mick is hallja. A fülében hangosan zubogott a vér. Az idegvégződései bizseregtek, a lába között nedvességet érzett. Nőisége központja lüktetni és pulzálni kezdett, ami arra ösztökélte, hogy még szorosabban simuljon a férfihoz. Mick rekedten felnyögött. Aslyn testén végigcikázott a kéj. Nevet akart adni annak, amit érzett, az egész lényét megrázó érzéki robbanásoknak, és egy őrült gondolat futott át az agyán.

Olyan volt ez a csók, mint a győzelem.

Megcsókolni Aslynt Mick életének legjobb döntése volt. És egyben a legrosszabb is.

Volt intim kapcsolata nőkkel, de egyikük sem csókolta meg így soha, mintha az életük múlna azon, hogy összetapadva maradjon a szájuk, és egymásba fonódjon a nyelvük. A lány nyögdécselései és sóhajai arra késztették Micket, hogy elmélyítse a csókot, még akkor is, ha a lágy hangoktól közben megfeszültek a golyói és megmerevedett a szerszáma. Jézus, fennáll a veszélye, hogy elélvez anélkül, hogy érezhetné a nedvességet a lány lába között! Pedig biztos volt benne, hogy már vár rá forrón.

Attól a pillanattól kezdve, hogy felnézett a szerződésekből, amiket éppen tanulmányozott, és megpillantotta az ott álldogáló Aslynt, meg akarta csókolni őt, végig akart simítani a kezével a hátán, a fenekén és a mellén. De nem kapkodott. Nem akarta megijeszteni a lányt a vágyaival, a sóvárgásával.

Különösen mivel őt magát is halálra rémítette ez a szenvedély.

Aslyn már nem csupán egy eszköz volt, amelyet szentesített a cél, időközben ő maga lett a cél. Micknek közömbösen és szenvtelenül kellett volna a magáévá tennie őt. Azt akarta, hogy a lány teljesen a hatása alá kerüljön, de ő meg akarta vele szemben őrizni a három lépés távolságot. Ehelyett viszont Aslyn számára eddig teljesen ismeretlen érzelmeket és vágyakat ébresztett benne.

Mick olyan férfi volt, aki megszokta, hogy ő irányítja a saját világát, a sorsát, a végzetét – ennek ellenére most elbizonytalanodott. Úgy érezte, hogy a lány egy hatalmas pöröllyel elkezdte tégláról téglára lebontani a közönye falát. Hogyan fogja megvédeni magát, ha a fal teljesen eltűnik? Nem volt biztos benne, hogy lesz-e elég ereje az egészet újra felépíteni.

Aslynnek fantasztikus jó illata volt, mint a mezőnek eső után. A parfümje valószínűleg valamilyen virágból készülhetett, de Mick nem sokat tudott a növényekről. Kellemesek ugyan a szemnek, de nem fecsérelte rájuk az idejét. De most nagyon szerette volna tudni, honnan származik ez az illat.

Aslyn prémmel bélelt kabátja alá csúsztatta a kezét, és előbb az oldalára, majd a hátára simította a tenyerét. Olyan kicsi volt, olyan finom, olyan törékeny. Mick hirtelen rádöbbent, hogy gyűlölné azt a férfit, aki elvenné az ártatlanságát, még ha ő maga lenne is ez az illető.

Elhúzódott a lánytól, és meglepetten állapította meg, hogy nehezen és élesen veszi a levegőt. Lehet, hogy Aslyn is ugyanígy volt ezzel, de Micknek ez nem igazán jutott el a tudatáig. Helyette a lány duzzadt, nedves ajkának és a szemében izzó vad tűznek a látványa kötötte le minden figyelmét. Így végigkövethette a szenvedély kihunyását és a zavar érkezését, amelynek a helyét nagyon gyorsan az elszörnyedés vette át.

Aslyn tántorogva ellépett tőle. Nekiütközött a vállával az ablaktok peremének. Elfintorodott, és hátrálni kezdett. Eltakarta a kezével a száját, amelyet Mick kétségbeesetten szeretett volna újra birtokba venni. Aztán sarkon fordult, és elfutott.

11. fejezet

Jóságos isten az égben! Mit tett? Mit engedett meg Micknek? Megengedte? Akarta, hogy a férfi megtegye, bátorította rá, provokálta és csábította.

Aslyn lerohant a lépcsőn. Ilyen pokolian sok lépcsőfokot! Miért kellett Micknek ötemeletes szállodát építenie? Tényleg ilyen sok embernek lenne szüksége szállásra egyetlen éjszakára?

Gyűlölte, hogy annyira élvezte a csókot. Hogy olyan érzéseket keltett benne, amiket Kipnek sosem sikerült. Alig emlékezett vőlegénye csókjára. Olyan volt, mintha meg sem történt volna, miközben Mick csókja a világot jelentette a számára. A teste úgy reagált rá, mintha a férfi kezében lenne a kulcs a lelkéhez. Aslyn még soha életében nem érezte magát ennyire rémültnek, zavarodottnak… megalázottnak, ugyanis testének minden egyes porcikája azt követelte, hogy térjen vissza, és hagyja, hogy Mick befejezze, amit elkezdett. Hogy érintésével enyhítsen a mindent elemésztő sóvárgásán, még ha nem is tudta volna pontosan meghatározni, mit is ért ezalatt. De Mick tudta. Pontosan tisztában volt vele, hogyan kell csábítani, kecsegtetni és végrehajtani.

„Hányféle közül lehet választani.”

Aslyn hirtelen azon kapta magát, hogy mind közül a legsúlyosabbat szeretné megtapasztalni: oda akarja magát adni egy férfinak a házasság szent kötelékén kívül.

A szerelem elvileg boldoggá tette az embert. Nem, ez nem szerelem. Korántsem. Szenvedély és vágy; állati ösztönök. Az emberi lények párosodnak. A férfiaknak alantas vágyaik vannak, a nők dolga kordában tartani őket. Ez az oka, hogy a férfiaknak számtalan szexuális kalandja van, miközben a nők kendőket hímeznek. Különbözőek a szükségleteik, különböző célokra teremtették őket. A férfiak elgyengülnek, ha a testi örömökről volt szó, a nők erősek.

Akkor mégis miért omlott majdnem Mick lába elé?

Végre leért az előcsarnokba.

– Minden rendben, Miss? – kérdezte az úriember a pult mögött, de Aslyn ügyet sem vetett rá, egyszerűen felhajtotta prémmel bélelt kabátja kapucniját.

Az üvegajtó előtt álló portás bizonyára meghallotta, hogy közeledik, mert hátrafordult, és kinyitotta előtte az ajtót. Aslyn kisietett rajta, lerohant a lépcsőn, majd megtorpant. A bérkocsi már nem volt ott. Még szép, hogy nem. A kocsis húsz percnél jóval tovább maradt, de mégsem várakozhatott itt egész éjszaka. Szükség volt rá máshol. Főleg most, hogy könnyű köd szállt le a városra.

Aslyn elsétált az ajtó közeléből, majd a lépcső mellett, közvetlenül az eresz alatt az épület homlokzatának támaszkodott. Azon töprengett, vajon mennyi időbe telik, hogy erre tévedjen egy bérkocsi. Gyanította, hogy egy örökkévalóság lesz majd. Nem volt színház, ami tömegeket vonzott volna. Későre járt. Ugyan ki jönne erre egy megmentésre szoruló nőt keresve?

Aslyn ellökte magát a faltól, majd a sarkon kikukucskálva felkiáltott a portásnak.

– Merre találhatnék bérkocsit?

– Igazán nem tudom, Miss. – Az ajtó ekkor kinyílt, a férfi pedig félreugrott, mert megjelent Mick, és megindult lefelé a lépcsőn. Illedelmesen fel volt öltözve, csomóra kötött nyakkendő, mellény és zakó, ahogy kell. – Szeretné, ha elmennék, és kerítenék magának egyet?

– Szükségtelen, Jones! – kiáltott vissza a portásnak Mick a válla fölött. – Majd én hazajuttatom a hölgyet.

Aslyn három lépést hátrált, ahogy a férfi közeledett hozzá.

– Egyedül is haza tudok menni. Csak találnom kell egy bérkocsit.

– A hintóm egy szempillantás múlva itt lesz. Már elküldettem érte.

– Nem hiszem, hogy ez bölcs döntés lenne.

A gondolat, hogy össze legyen zárva Mickkel egy szűk járműben, ahol érezheti csodásan férfias illatát, nagyon nyugtalanító volt Aslyn számára.

Mick a falnak támaszkodott. Látszólag ügyet sem vetett az egyre sűrűsödő ködre.

– Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy most azt várja, kérjek elnézést, azonban egy bocsánatkérés azt jelentené, hogy sajnálom. Pedig nem. Attól a pillanattól fogva szerettem volna megcsókolni, hogy először találkoztunk egymással.

Aslyn úgy érezte, mintha Mick ajka ismét lecsapott volna az övére. Forróság járta át a testét, a tüdeje felmondta a szolgálatot, és agyának az a része, amely képes lett volna értelmesen felelni, úgy döntött, hogy szabadságra megy.

– Éppen ezért kötöttem fogadást Kipwickkel, hogy ön eljöjjön a szálloda megnyitóünnepségére.

Ezek a szavak villámcsapásként érték Aslynt, és kis időre kizökkentették zavarodott állapotából.

– Miféle fogadást?

– Nem mondta el magának?

Nem bizony. Aslyn egyre jobban haragudott Kipre. Felpofozza, ha legközelebb találkozik vele – bőven van oka rá.

– Azt állította, hogy ön meghívott bennünket az eseményre.

Mick megvonta a vállát.

– Így is fogalmazhatjuk.

De nem ez a teljes igazság. Aslyn hallotta a férfi hangján.

– Mi a teljes igazság, Mr. Trewlove?

– Bárcsak képes lenne Micknek szólítani, főleg a csók után, amit adott nekem.

– Amit én adtam?

– Még mindig érzem az ízét a számon.

A férfi talán az alacsony származása miatt hoz szóba olyan dolgokat, amiket nem lenne szabad hangosan kimondani?

– Nem kellene így beszélnie velem.

– Zavarba hozom.

– Természetesen. Hiszen ez illetlenség!

– Nem az két olyan ember között, akik éreznek valamit egymást iránt.

Aslyn félrekapta a fejét, és végignézett a sötét utcán. Még nem szereltek fel lámpákat. Nem volt itt más, csak félig kész épületek, de Aslyn egyetlen részletet sem tudott kivenni. Szerette volna tagadni a férfi szavait, de nem tehette, mivel tényleg érzett valamit, csak nem igazán tudta beazonosítani, hogy mi is lehet az. A csók hatására olyan dolgok tudatosultak benne, amelyek korábban még soha. Elérte, hogy követni akarja Micket, bárhová vezessen is, még akkor is, ha nagyon erős volt benne a gyanú, hogy a végén egy hálószobában kötne ki. Kip iránt sosem érzett ilyesmit, sosem jelentek meg a lelki szemei előtt egymásba fonódott testek összegyűrt lepedők között. Persze Kip soha nem is csókolta meg úgy, minta az élete múlna azon, hogy megízlelhesse.

A gondolatai visszatértek az aktuális problémához, amikor egy négylovas hintó bekanyarodott a sarkon, majd megállt a szálloda előtt.

Mick ellökte magát a faltól.

– Engedje meg, hogy hazavigyem!

– Nem, majd keresek magamnak egy bérkocsit.

Mick felsóhajtott.

– Nem fogok önhöz érni. A szavamat adom.

Mintha Aslynnek ez lett volna a legnagyobb gondja! Ő elsősorban amiatt aggódott, hogy nem lesz képes ellenállni neki, és ő maga érinti meg a férfit. Mick maga volt a bűn, a csábítás és a szenvedély, olyan ösztönöket szabadított fel Aslynben, amelyek korábban sosem ismerték a szabadságot. Ösztönöket, amelyek valószínűleg nem fogják hagyni, hogy újra rabságba kényszerítsék őket anélkül, hogy megtapasztalnák, mit is képes kínálni a férfi.

– Nem kellene ennyit vesződnie miattam.

– Nem vesződség. Van néhány kötelezettségem, amelyeknek még eleget kell tennem. – Mick szája árulkodó módon megrándult. – Sötét élvezetek meg hasonlók. Az ilyen ügyeket jobb, ha éjszaka intézi az ember.

A férfi talán egy bordélyházba vagy a szeretőjéhez készül, miután olyan szenvedélyesen csókolózott vele? Mit számít az? Mick nem illik hozzá, ahogy ő sem illik Mickhez. Nem, ha mindent figyelembe vesz.

– Nem, köszönöm. Keresek magamnak egy bérkocsit.

Újabb sóhaj, de ezúttal türelmetlenség és talán némi csalódottság is vegyült bele.

– Akkor vigye el a hintó! Nem tartok magával.

– Nem, nem akarok kényelmetlenséget okozni. Nem fogom elvonni a kötelezettségeitől. – Bármennyire gyűlölte még a gondolatát is, hogy ezek valószínűleg más nőkkel kapcsolatosak.

– Ön igazán makacs nőszemély.

Aslyn sosem tartott magát annak. Furcsa, hogy mennyi korábban rejtett tulajdonságot hozott elő belőle Mick.

– Úgy tűnik, tudok az lenni, amennyiben a helyzet megkívánja.

Újabb sóhaj, ezúttal lemondó, reményvesztett. Pedig Aslyn azt hitte, hogy Mick olyan ember, aki sohasem adja fel.

– Elküldöm az emberemet, hogy szerezzen egy bérkocsit. Ez eltarthat egy darabig. Legalább jöjjön be, mialatt várakozik! Odabent jó száraz és meleg minden. Van egy szalon. Az előcsarnokból nyílik. Tűz lobog a kandallóban.

Habár nem érte közvetlenül az eső, Aslyn eléggé átfázott, ahogy ott ácsorgott a körülötte gomolygó ködben.

– Igen, az jó lenne. Köszönöm.

Mick felemelte a kezét, és két ujját begörbítve magához intett valakit. A portás volt az, egy esernyővel a kezében. Aslyn úgy gondolta, tarthat egyet állandó készenlétben, hogy a segítségére siethessen azoknak, akik akkor érkeznek a szállodába, amikor esik.

– Ő majd bekíséri. Egy perc múlva én is csatlakozom.

A portás Aslyn feje fölé tartotta az esernyőt, és – kísérletet sem téve arra, hogy védje magát az esőtől – felajánlotta a karját. A lány elfogadta, hogy képes legyen megőrizni az egyensúlyát, miközben végighaladtak a csúszós, téglákkal kirakott járdán, amely a szálloda lépcsőjéhez vezetett. Lopva vetett egy pillantást hátra a válla fölött, és látta, hogy Mick éppen a kocsisának ad utasításokat. Aslynnek nem állt szándékában ennyi kellemetlenséget okozni nekik. Valószínűleg el kellett volna fogadnia, amikor Mick felajánlotta a saját hintóját, de az helytelennek tűnt az irodában történtek fényében.

A portás végigkísérte Aslynt a járdán, egyenesen fel a lépcsőn, miközben az eső a vártnál jóval hevesebben dobolt az ernyőn. Aslyn bőrig ázott volna, ha egyedül próbál bejutni az épületbe. Kénytelen volt rádöbbenni, mennyire elkényeztették, védték és óvták mindentől. És ez egyáltalán nem tetszett neki.

Alighogy beértek, Mick máris csatlakozott hozzájuk.

– Menjen csak tovább a szalonba! Helyezze kényelembe magát!

Aslyn engedelmeskedett. Mick utasításokat adott a portásnak, akit korábban Jonesnak nevezett. Valami különös oknál fogva a lány számára fontosnak tűnt, hogy emlékezzen erre a részletre. Amikor korábban itt járt, nem látta a szalont, ezt Mick nem mutatta meg neki. A falakat sötét fatáblák borították, a sötétvörös bársonykárpittal bevont székek alját bojtok díszítettek. Ettől a helyiség egyszerre volt férfias és nőies.

Aslyn letelepedett az egyik székre a kandalló közelében, amelyben nem égett tűz. Egész testében megborzongott. Butaság volt tőle, hogy ragaszkodott a bérkocsihoz, amikor egy hintó várakozott odakint. De Aslyn nem akarta akadályozni a férfit az ügyei intézésében, nem szeretett volna még az eddigieknél is jobban a lekötelezettjévé válni.

Amikor nehéz lépteket hallott, felpillantott, és látta Micket bevonulni a szalonba. A férfi elegáns volt, erő és előkelőség sugárzott belőle. Ez az ő birodalma, az ő területe. Itt ő az úr, és Aslyn agyán hirtelen átfutott a gondolat, hogy talán jobban járt volna, ha inkább gyalog megy haza.

A férfi egy szó nélkül leguggolt a kandalló elé, és kezdte megrakni a tüzet. Nem viselt kesztyűt. Azok az erős és hozzáértő kezek ügyesen feltornyozták a fahasábokat.

– Nincsenek szolgái erre a feladatra? – kérdezte Aslyn Micktől.

A herceg, az az áldott lélek, olyankor is inast hívott, amikor meg kellett piszkálni a parazsat.

– Nem fogom felébreszteni őket emiatt. Hétéves korom óta egyedül is képes vagyok tüzet gyújtani, Lady Aslyn.

Aslynnek egyáltalán nem tetszett, hogy a férfi ismét odabiggyesztette a nevéhez a rangját, és bár nem lett volna szabad, szeretett volna újra visszatérni a korábbi, bensőségesebb megszólításhoz. A lángok fellobbantak, a fa ropogni kezdett, és lassan melegség áradt szét a helyiségben.

Mick felegyenesedett. Magas volt, izmos felépítésű. Megfordult, előrelépett, majd elvette a recepcióstól a karján lévő takarót. Aslyn meg se hallotta a férfi érkezését. Ami nem volt szokatlan. Az alkalmazottak jól tudták, hogy hangtalanul kell közlekedniük. Aslynt ennek ellenére meglepte a jelenléte. A férfi két pohár italt tartott a kezében. Miután letette az egyiket a lány mellé egy kisasztalra, a másikat pedig a vele szemközt álló szék melletti asztalra, gyorsan távozott.

– Azt hittem, kötelezettségei vannak – fordult Aslyn Mick felé.

A férfi fogta a takarót, lehajolt, Aslyn ölébe terítette, majd mindkét oldalon betűrte a széleit. Aztán mélyen a lány szemébe nézett.

– Azok várhatnak. Nem olyan fontosak, mint ön.

Ez nem fair! Mick pontosan olyasmiket mondott neki, amiket Kiptől szeretett volna hallani, méghozzá kétségbeesetten.

– Tapintatos voltam, próbáltam megkímélni a vesződségtől.

Aslyn hangja halk volt, fátyolos. Úgy tűnt, mintha teljesen átalakulna valaki mássá, valahányszor ez a férfi a közelében volt.

– Szó sincs vesződségről! Élvezem, hogy gondoskodhatok magáról.

Olyan szavak voltak ezek, amelyeket csak egy udvarló ejthet ki a száján, csakhogy Kipwick sosem tette. De persze neki nem is kellett körbeudvarolnia Aslynt, hiszen mindig is tudták, hogy végül majd összeházasodnak. Valószínűleg kéretnie kellett volna magát, gondolta a lány. Akkor Kip most talán képes lenne megbecsülni, amije van – vagyis, amije volt. Aslyn a maga részéről többé már nem érezte úgy, hogy a házasságuk eldöntött tény lenne.

Mick ellépett mellőle, letelepedett a vele szemközt álló székre, majd felvette az italát.

– Ez sokkal jobban felmelegíti majd, mint a takaró vagy a tűz.

– Brandy?

– Konyak, ha pontosak akarunk lenni. – Mick várt, amíg Aslyn magához vette a poharát, majd kissé magasabbra emelte a sajátját, és a fejét enyhén megbiccentette felé. – Egészségére!

Aslyn ivott egy kortyot. A folyadék bársonyos volt, és sima, de kissé égette a torkát. Nem emlékezett, hogy valaha is kóstolt volna bármit, ami gazdagabb vagy aromásabb lett volna. Úgy képzelte, hogy szép kis summába kerülhetett.

– Fenséges.

– Örülök, hogy ízlik.

Aslyn ivott még egy kortyot, hagyta, hogy átjárja a testét a meleg. Egyfajta közöny telepedett rá. A legszívesebben összegömbölyödött és elaludt volna.

– Mondja el, pontosan miből állt a fogadás.

– Hmm. – Mick a tűzbe meredt, amely most már nagy lánggal égett, kellemes légkört teremtve. Már csak egy könyv hiányzott volna a kezükbe, vagy egy kutya az ölükbe. – A Cerberus Klubban voltunk, Aiden szerencsejátékra szakosodott létesítményében. Pókereztünk. Én csak akkor ültem le a kártyaasztalhoz, Kipwick már játszott egy ideje. Az első leosztásnál tudtam, hogy képes vagyok túllicitálni, ezért üzletet ajánlottam neki. – Mick ismét Aslynre nézett. A tekintete rezzenéstelen volt, őszinte és merész. Aslyn mindig is úgy érezte, hogy a férfi úgy fürkészi őt, hogy számontartja még a levegővételeit és a szívdobbanásait is. Hogy még egy pislogás sem kerülheti el a figyelmét. – Ha nyerek, elhozza önt a bálba. Ha ő nyer, akkor nemcsak a feltett összeget kapja meg, hanem a nálam lévő zsetonokat is. Az általam feltett és a nálam maradó összeggel együtt több mint ezer font lett volna a nyereménye.

Aslyn tett két meglehetősen érdekes felfedezést. Az egyik az volt, hogy Mick képes volt ilyen sokat kockáztatni, hogy találkozhasson vele. A másik viszont az, hogy Kipwick képes volt őt kockára tenni a haszonszerzés reményében. Öröm és viszolygás vívott csatát a lelkében egymással.

– Ön nyert.

Mick válasza lassú és hosszú bólintás volt.

– Mindketten tárgyként kezeltek. – Aslynnek maró volt a hangja, jól tükrözte a haragját.

– Azt akartam, hogy élvezhessem a társaságát, hogy ott legyen azon az estén. Egyáltalán nem érdekelt, hogy bárki más a meghívottak közül mit gondol a szállodámról, de az ön véleményét nagyra értékeltem. Kész voltam rá, hogy egy kissé megkérdőjelezhető taktikához folyamodjak. Előtte már megkértem Kipwicket, hogy hozza el önt, de ő visszautasította, mert féltette az ön jó hírét.

– De magát nem érdekelte a jó hírem.

Mick átható pillantással végigmérte.

– Csak egy bál volt. Nem gondoltam, hogy a jó híre veszélybe kerülhetne. Nem olyan ember benyomását keltette bennem, aki lenéz másokat.

Aslynbe egy pillanatra belehasított a szégyen.

– Nem arra céloztam, hogy rangomon aluli lett volna csatlakozni a vendégeihez.

– Én sem tekintettem önre tárgyként. Soha nem tennék ilyet. Érdeklődöm maga iránt, Lady Aslyn, de két oka is van annak, hogy miért nem udvarolhatok önnek. Egyfelől már eljegyezték, másfelől pedig nem hiszem, hogy a gyámjai hajlandóak lennének beengedni engem az otthonukba.

Biztosan nem. A hercegné világossá tette, mi a véleménye a törvénytelen származású emberekről. De ránézésre senki sem tudta volna megmondani a férfiról, hogy fattyú. Aslyn egy üzletembert látott benne, aki sikeres, és aki megszerzi, amit akar. És ez a férfi az ő társaságát akarja. Kip habozás nélkül magára hagyta a kártya miatt, Mick viszont csak akkor mozdult el mellőle, amikor ragaszkodott hozzá, hogy megtegye. Lehet, hogy nem igazán udvarolt neki, de tudta a módját, hogyan éreztesse vele, mennyire nagyra becsüli.

– Ezenkívül azt reméltem, hogy élvezni fogja az estét.

– Élveztem is – felelte Aslyn halkan. – Kivéve a végét.

– Az eléggé szerencsétlenül alakult.

Aslyn bólintott, majd a konyakját kortyolgatva a tűz felé fordult.

– Nem kellett volna az emberének mostanra visszatérnie egy bérkocsival?

A szeme sarkából látta, hogy Mick kinyújtóztatja a lábát, mint aki hosszas várakozásra rendezkedik be.

– Nem sok bérkocsi közlekedik ilyen késő éjjel ezen a környéken Londonban.

Aslyn a férfira meredt. Mick a szék karfájára támasztotta a könyökét, a pohara szárát két ujja közé fogta, és a pohár kelyhe a tenyerébe simult. Kétségtelenül így próbálta kissé felmelegíteni a tartalmát.

– Azt hiszem, jobb lett volna, ha elfogadom a hintóját, amikor felajánlotta.

– Még nem késő, habár most már az éjszaka annyira előrehaladott, hogy kötelességemnek érezném elkísérni önt.

Ott ülni Mickkel szemben a sötét, szűk helyen, vállalni a veszélyt, hogy véletlenül összeérjen a térdük. A szájuk nem is lenne annyira messze egymástól. Aslyn úgy érezte, hogy a férfi valósággal megbélyegezte, úgy, ahogy Kip sosem tette, soha nem is próbálta. Jobb lesz kivárni, hogy megérkezzen az a bérkocsi, mint megkockáztatni, hogy kiderüljön, mennyire gyenge, ha Mickről van szó.

– Ami Kipwicket illeti, mivel elismerte, hogy eltöltött némi időt a társaságában, áruljon el nekem valamit! Az elmúlt éjszaka csupán egy eltévelyedés volt?

Mick felsóhajtott.

– Ezt inkább tőle kellene megkérdeznie.

– Ön soha nem beszél ki másokat.

– Ha az ember úgy nő fel, hogy állandóan összesúgnak a háta mögött, megtanulja gyűlölni a pletykát.

Aslyn el sem tudta képzelni, milyen lehet az, amikor kibeszélnek egy kisfiút, de természetesen meglehetősen korlátozottak voltak a tapasztalatai a gyerekeket illetően. A birtokon taníttatták. Sosem barátkozott senkivel, Kipet kivéve, de vele is csak akkor, amikor éppen hajlandó volt időt szakítani rá. Kip aztán iskolába ment, és Aslyn arra számított, hogy őt is elküldik majd. Meglehetősen rövid ideig járt is egy magániskolába, ahol ifjú hölgyeket tanítottak jó modorra és a megfelelő társasági viselkedés szabályaira. De ettől eltekintve az első szezonjáig az élete meglehetősen szűk keretek közé korlátozódott.

– A születése körülményei miatt pletykáltak magáról?

Mick fanyar félmosolyra húzta a száját.

– Néhányan azt kifogásolták, hogy nincsen apám. Mások tudták, hogy Ettie Trewlove fattyúkat vett magához. Az emberek többnyire kerültek bennünket, mintha a törvénytelen születésünk miatt fertőzőek lettünk volna. Idővel egyre inkább dühített a viselkedésük, könnyen kijöttem a sodromból.

– Még most is dühös.

Aslyn látta ezt abból, ahogy a férfi álla megfeszült.

– Az vagyok, de a dühöm most már egyetlen személy ellen irányul. Az ellen férfi ellen, aki nemzett engem.

Mick szavai meglepték Aslynt.

– Tudja, hogy ki az apja?

– Tudom.

– Elismeri magát?

– Még nem, de el fog. Előbb vagy utóbb.

Aslyn képtelen volt megérteni az olyan embereket, akik nem ismerték el a saját gyermeküket, függetlenül a születésük körülményeitől.

– Hogyan lehet ennyire biztos a dolgában?

Mick állán megrándult egy izom. A kérdés vakmerősége vagy netán a módszerek miatt, amelyeket szándékában állt bevetni, hogy elérje, az apja eleget tegyen a kívánságának? Aslyn nem hitte volna, hogy Mick erőszak alkalmazásához folyamodna, de gazdag és nagy hatalmú férfi volt, alvilági barátokkal. A férfi most őt tanulmányozta, és Aslyn hirtelen azt kívánta, bárcsak nagyobb lenne a kettejük közötti bizalom.

– Elnézést kérek. Nem az én dolgom, hogyan intézi a családi ügyeit.

– Az a férfi nem a családom. Csak az ő vére folyik az ereimben. A családnak semmi köze a vérhez.

Aslyn nagyon is megértette ezt a felfogást.

– Milyen igaz. Olyan régóta élek a herceggel és a hercegnével, hogy sokkal inkább a szüleimnek tekintem őket, mint a gyámjaimnak. Mindig is úgy bántak velem, mintha a saját lányuk lennék.

– Szereti őket.

Ez megállapítás volt, de érződött a férfi meglepődése.

– Természetesen. Nagyon jók voltak hozzám, de többről van itt szó. Ők voltak azok, akik megvigasztaltak, ha éppen búslakodtam, akik megnyugtattak, amikor ijedten felriadtam az éjszaka közepén. A hercegné tanított meg arra, hogyan kell viselkednie egy hölgynek, hogyan kell sétálni egy könyvet egyensúlyozva a fejemen… A hercegtől pedig keringőzni tanultam. – Aslyn könnyedén felnevetett. – A lábára álltam, és addig körözött velem a szobában, amíg szédülni nem kezdtem.

– Ezek szerint türelmes ember.

Aslynnek fogalma sem volt, miért mondja ezt Mick ilyen ellenséges hangon.

– És hajlamos elkényeztetni a hölgyeket maga körül. Soha nem hallottam, hogy akár csak egyetlen durva vagy barátságtalan szava lett volna a hercegnéhez. Bármit kívánjon is az asszony, a herceg megadja neki.

– Ön is ezt szeretné? Egy olyan férfit, aki sosem mond ellent magának?

Aslyn tátott szájjal meredt Mickre, egy hang sem jött ki a torkán. Olyan volt, mint valami partra vetett hal.

– Szerintem egy ilyen ember mellett egy idő után halálosan unná magát – folytatta a férfi.

Szentséges atyaúristen! Aslynt úgy érte a felismerés, mintha villám csapott volna belé: unalmasnak találta Kipet, legalábbis Mick Trewlove-hoz viszonyítva. Nem lett volna szabad összehasonlítania a két férfit, de rádöbbent, hogy ő mégis ezt tette. Méghozzá attól a pillanattól fogva, hogy megpillantotta Micket, aki úgy lépkedett feléjük a Cremorne-ban, mintha az övé lenne az éjszaka.

– Hol van már az az átkozott bérkocsi?

Mick elmosolyodott.

– A hölgy káromkodik. Sosem hittem volna.

– Későre jár, és a hölgy fáradt.

– Kiadhatok magának egy szobát éjszakára. – Egy szobát, amelyhez minden kétséget kizáróan Micknek is van kulcsa. – Reggel biztosan több lesz a bérkocsi is a környéken. De legalábbis sokkal biztonságosabb lesz megpróbálni keresni egyet.

Aslyn megrázta a fejét.

– Inkább várok. Már biztosan nem tart olyan sokáig, és nagyon bántana, ha el kellene küldeni a bérkocsit, miután az embere annyit fáradozott az előkerítésével.

Ismét kortyolni akart egyet a konyakból, de felfedezte, hogy időközben kiürült a pohara. Ez meg hogyan történhetett?

– Kér még egy kicsit?

– Nem.

Mick szemmel láthatólag nem hitt neki, mert elvette a lánytól a poharat, és a sajátját adta oda cserébe. Aslyn nem akart arra gondolni, hogy az ital íze bizonyára gazdagabb, miután a férfi ajka is megérintette a pohár peremét.

– Még soha nem csókolózott senkivel.

Aslyn ezen teljesen felháborodott.

– Még szép, hogy csókolóztam.

– Akkor az illető úriember nem végezhetett valami jó munkát.

Nem végzett. Aslyn gyűlölte, hogy Mick tudja ezt, ahogy valószínűleg azt is kitalálta, ki volt az, aki megcsókolta.

– Nem úgy tűnt, mintha taszítaná a próbálkozásom.

– Épp ellenkezőleg. Igazán kiváló volt. Ennek ellenére az elején vonakodott kinyitni a száját, meglepettnek tűnt az… unszolásom miatt.

– Elismerem, kissé meglepett a szokatlan csókolózási módszere.

Mick komoran felnevetett.

– Szokatlan? Édesem, bármelyik férfi, aki rendesen meg akarja csókolni önt, a szájába szeretné dugni a nyelvét.

Az érzés úgy csapott le Aslynre, mintha Mick szája ismét birtokba vette volna az ajkát, méghozzá olyan vadsággal, amely már-már a durvasággal határos.

– Muszáj kielemeznünk, hogy mi történt az irodájában?

Fogalma sem volt róla, mit felelt volna a férfi, mert Jones ezt a pillanatot választotta, hogy felbukkanjon. Istennek legyen hála! Aslyn készült, hogy felálljon…

– Sajnálom, uram, de sehol sem találtam bérkocsit.

Aslyn visszaült a helyére. Az ördög vinné el! Hogyan kerülhetett ilyen kínos helyzetbe?

– Köszönöm, Jones. Tudom, hogy maga mindent megtett, amit lehetett.

– Igen, uram.

A férfi sietős léptekkel indult kifelé, mintha alig várná, hogy távozhasson.

– Mit választ: egy szobát vagy a kocsimat? – tette fel a kérdést Mick.

12. fejezet

Miközben a kocsija végighaladt a csaknem üres utcákon, Mick igyekezett leküzdeni a csalódottságot, amit amiatt érzett, hogy Aslyn inkább a hintót választotta egy szoba helyett a szállodájában. Teljesen érthetetlen módon hirtelen azt szerette volna, ha a lány minden egyes szobát személyesen avat fel. Tisztában volt azzal, hogy a végén itt kötnek majd ki a kocsijában kettesben, mivel utasította Jonest, hogy legalább egy óráig ne kerüljön a szemük elé, utána viszont menjen be hozzájuk azzal a hírrel, hogy nem talált egyetlen bérkocsit sem. Habár Aslyn nem akarta, hogy megcsókolja vagy megérintse őt, Mick ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje.

Képtelen volt megmagyarázni, honnan jön ez az irracionális késztetés, hogy a lány mellett lehessen, hogy valami olyasmit adhasson neki, amit Kipwicktől sosem kapott meg. Ahogy a féltékenységet sem, ami elfogta, amikor Aslyn megerősítette, hogy a gróf megcsókolta. Ugyan nem nevezte meg a férfit, de Mick tisztában volt azzal, hogy a jegyese az egyetlen, akit Aslyn hajlandó lett volna ebben a kiváltságban részesíteni. Az, hogy a lány megcsókolta Micket is, csupán egy eltévelyedés volt. Habár Mick egóját némi megelégedéssel töltötte el, hogy Aslyn talán nem találta elég szenvedélyesnek a gróf csókját, lelke egy másik részének viszont egyáltalán nem tetszett, hogy Kipwick esetleg nem viselkedett elég odaadóan. Hiszen a lány mindent megérdemel, amit egy férfi csak kínálhat.

Ezt a gondolatot a tudata legmélyebb bugyrába száműzte, ahol nem okozhatott lelkiismeret-furdalást. Aslyn sokkal többet érdemel, mint amennyit ő ajánlhat neki.

– Mi ez az illat, amit visel? – kérdezte.

Ott fog maradni a kocsijában, emlékeztetve őt arra, hogy Aslyn egyszer az utasa volt, és csupán néhány centiméter választotta el őket egymástól.

– Gardénia. Az anyám kedvence volt. Valahányszor magamra szórom, elárasztanak az emlékek. Mindig megölelt, mielőtt elindult volna valamelyik bálba.

– Sok emléket őriz a szüleiről…

Mick maga sem tudta biztosan, hogy ez kérdés volt-e, vagy inkább kijelentés.

– Igazából nem túl sokat. A legtöbb az édesanyámmal kapcsolatos. Az apám meglehetősen félelmetes volt. Annyira magas, hogy megfájdult a nyakam, ha megpróbáltam felnézni rá. Valóságos óriásnak tűnt a számomra akkoriban. Igazság szerint kétlem, hogy lett volna olyan magas, mint ön. Csak én voltam kicsi. Szerettem volna, ha megadatik számomra, hogy többé már ne tartsak tőle annyira.

Micknek semmi emléke nem volt az asszonyról, aki életet adott neki, azt sem tudta, hogyan nézhetett ki. Ami az apját illeti, őt aztán nem fogja megfélemlíteni a magasságával.

– Mi a helyzet az ön anyjával? Neki milyen az illata? – kérdezte ekkor a lány.

Mick ezen eddig még nem igazán gondolkozott.

– Frissen sült kenyér, vanília, nemrég főzött tea.

– Meleg és barátságos asszony lehet.

– Mindig nagyvonalúan osztogatja az öleléseket, de régen a keze is gyorsan eljárt, ha nem viselkedtünk rendesen.

– Gyanítom, hogy kapott tőle egy-két pofont.

Mick elvigyorodott.

– Még akkor sem fogta vissza magát, amikor már magasabb voltam nála. A gyámjai milyen módszereket alkalmaztak, amikor büntetni akarták?

– Soha nem viselkedtem úgy, hogy meg kellett volna büntetni. Mindig engedelmes voltam, a kedvükben jártam. És ők még a széltől is óvtak. A mai éjszaka kivételével még sosem léptem ki a házból kíséret nélkül. És végképp nem utaztam egy kocsiban egy olyan úriemberrel, akit alig ismerek. Valószínűleg rendkívül nagy óvatlanságra vall részemről, hogy most ezt teszem, mégis különös módon biztonságban érzem magam. Nem gondolom, hogy kihasználná a helyzetet.

– Eléggé ostoba, ha tényleg ezt hiszi.

– Nem. Ha valami illetlenséget akart volna művelni, akkor azt az irodájában már megtette volna, hiszen ott maga az úr.

– Ezek szerint a csókot nem tekinti a határok átlépésének?

– Még szép, hogy annak tekintem. Nem lett volna szabad megtörténnie.

Aslyn kinézett az ablakon, a profilját fordítva a férfi felé, amelyet néha-néha egy-egy lámpa fénye világított meg. Különös, Mick még az árnyak ellenére is ki tudta venni, hogy a lány orra felfelé kunkorodik. Meg kellett volna csókolnia, amíg még volt rá lehetősége. Egészen biztosan meg is fogja tenni, amint ismét alkalma adódik rá. Meg fogja csókolni az orrát, a szemöldökét, az arcát és a feje búbját is. Ördög és pokol! Hiszen úgy viselkedik, mint valami szerelemtől megrészegült kamasz, szeretné Aslyn minden porcikáját végigcsókolgatni.

A lány ekkor ismét feléje fordult.

– Ahogy említettem, nagyon védett életet élek. Néha úgy érzem, megfulladok. Kíváncsi voltam, hogy minden csók ugyanolyan-e, szóval örömmel üdvözöltem a lehetőséget, hogy kiderítsem az igazságot ezzel kapcsolatban.

– És mindegyik… ugyanolyan?

Mick részéről ez csupán egy költői kérdés volt. Tudta rá a választ, de kíváncsi volt, vajon Aslyn is beismeri-e.

A lány ismét kibámult az ablakon.

– Nem, nem ugyanolyan.

Kissé csalódottan csengett a hangja. Elégedettséggel kellett volna eltöltenie Micket, de nem ez történt. Egyáltalán nem tetszett neki a gondolat, hogy bármi is kiábrándító lehet Aslyn számára. Jóllehet tisztában volt azzal, hogy eljön még az idő, amikor éppen benne csalódik majd a legnagyobbat. Az idegesítő, szerelemtől megrészegült siheder, aki szemmel láthatólag éppen azt fontolgatta, hogy tanyát ver benne, szerette volna megkérdezni Aslyntől, hogy jobban tetszett-e neki az ő csókja, mint a másik. Abból ítélve, ahogy elfutott előle, Mick azt is gondolhatta volna, hogy nem. Ám a másik lehetőséget is számításba vette: a lány talán túlságosan is élvezte a csókjukat. Egy hölgy, aki egy másik férfinak a jegyese, valószínűleg úgy érezhette, hogy muszáj elfutnia.

– Kip és közöttem van egy megállapodás – jelentette ki Aslyn halkan, mintha képes lett volna olvasni a férfi gondolataiban. – De jelen pillanatban meglehetősen ingatag lábakon áll.

Szavai mélységes elégedettséggel töltötték el Micket. A legszívesebben áthidalta volna a kettejük közötti csekély távolságot, hogy ismét megcsókolja – keményen, alaposan, már-már a bolondulásig. De nem feszítette túl a húrt, nem faggatta tovább a lányt, mert nem akarta felfedni előtte a titkait. Nem szerette volna, hogy gyanút fogjon, és azt higgye, túlságosan érdekli a gróffal való kapcsolata.

– Elállt az eső – jegyezte meg Aslyn halkan.

– El bizony.

Mindketten elcsendesedtek. Mick teljesen meglepődött, mennyire élvezi már azt is, hogy Aslyn közelében lehet, és belélegezheti az illatát. Még az is lehet, hogy megbízza Tittlefitzet, szerezzen be gardéniákat az irodájába és az előcsarnokba. Nem lenne ellenére, ha ez az illat fogadná, valahányszor belép a szállodába.

Nem sok időt töltött mások társaságában, kivéve, amikor az üzleti ügyei vagy a családi kötelezettségei megkövetelték. Előnyben részesítette a csendet, szeretett egyedül lenni. Sosem tartozott azok közé, akik szívesen fecsegnek semmiségekről. Azonban amikor Aslynnel volt, még a legjelentéktelenebb apróság is fontosnak tűnt. Szeretett volna megtudni róla minél többet. Nem azért, hogy ezeket az adatokat később felhasználhassa, hanem azért, mert mindenre kíváncsi volt vele kapcsolatban.

A kocsi ekkor megállt. Mick kinyitotta az ajtót, kipattant, majd felnyújt, hogy lesegítse a lányt. Mérhetetlen örömmel töltötte el, amikor Aslyn habozás nélkül az övére tette a kezét. Mick azt kívánta, bárcsak egyikük se viselne kesztyűt, sőt semmi ruhát, ami azt illeti.

– Nagyon bölcs döntés volt utasítani a kocsisát, hogy az utca végén álljon meg – szólalt meg a lány.

– Az érkezésünk így kevésbé lesz szembetűnő, főleg, ha valaki még fent van odabent.

– Mindenki ágyban volt, amikor elindultam.

– Feltételezi, hogy miután lefeküdtek, az emberek ágyban is maradnak. Biztosíthatom, mylady, hogy nem ez a helyzet. – Mick felkínálta a karját.

– Nem szükséges elkísérnie.

– Nem fogom itt hagyni egyedül az utcán.

– De ha meglátja valaki, akkor vége a jó híremnek.

Előbb vagy utóbb vége lesz, de nem ma este. Mick még nem unta meg a vadászatot.

– Majd kerüljük a lámpák fényét.

Micknek nem nagyon tetszett a megkönnyebbülés, ami elárasztotta, amikor Aslyn keze megállapodott a karján, és persze az sem, hogy a legszívesebben megfeszítette volna az izmait, hogy emlékeztesse a lányt az erejére. Még soha életében nem érezte szükségét annak, hogy demonstrálja fizikai erőfölényét. Helyette sokkal inkább előnyben részesítette a szellemi képességeket. Azt akarta, hogy Aslyn ott üljön az irodájában, hogy lássa, miként tárgyal az ügyvédekkel és a befektetőkkel, hogy számára kedvező megállapodást alkudhasson ki. A lány kétségtelenül halálra unná magát. Vagy talán mégsem.

Végigsétáltak a kocsifelhajtó szegélye mentén. Közben végig távol tartották magukat a kivilágított járdától.

– Bármikor használhatja a szállodámban lévő szalont, ha úgy érzi, hogy szabadulni szeretne az itteni béklyóitól.

Aslyn felnézett rá, féloldalas mosolya egyszerre volt lágy és érdeklődő. Mick szerette volna még egyszer megízlelni az ajkát.

– Majd észben tartom.

Elérték a széles lépcsőt.

– Köszönöm…

– Egészen az ajtóig kísérem, látni akarom, hogy biztonságban bejut a házba.

Mick érezte, hogy Aslyn szeretne vitába szállni vele, de aztán arra a következtetésre juthatott, hogy semmi haszna nem származna belőle, csak később tudna megszabadulni tőle. Az ajtóhoz érve Mick kinyújtotta a kezét.

– Kérem a kulcsát.

Aslyn haragosan meredt rá.

– Nincs bezárva.

Mick tett egy próbát, és kiderült, hogy mégis.

– Attól tartok, hogy ez zárva van, mylady.

A lánynak elkerekedett a szeme.

– Az nem lehet.

A férfi kezét félresöpörve ő is tett egy próbát.

– Tudom, hogyan kell kinyitni egy ajtót – jelentette ki Mick lakonikusan.

– Nem értem. Amikor eljöttem, még nem volt bezárva.

– Elég nyilvánvaló, hogy az ön távozása után a komornyik körbejárta a házat, és minden ajtót bezárt.

Aslyn megroggyanó térddel az ajtónak támaszkodott.

– Eszembe sem jutott, hogy ez a szokás. Őszintén szólva, soha nem szenteltem különös figyelmet az effajta rituáléknak. Valaki mindig vár a hazatérésemre, függetlenül attól, hogy éppen hány óra van. Természetesen mindig tudják, mikor vagyok házon kívül.

Ma este viszont mindenki azt feltételezte, hogy már ágyban van. Látszott, hogy Aslyn halálra rémült. Kulcs híján nem jut be feltűnés nélkül a házba.

Lassan ellépett az ajtótól, majd a nyakát nyújtogatva elnézett először az egyik, majd a másik irányba is.

– Talán lesz itt valahol egy fa, amire felmászhatok, vagy egy nyitva felejtett ablak.

– És megkockáztatná, hogy kitöri a nyakát?

– Inkább, mint hogy meg kelljen magyaráznom a hercegnek és a hercegnének, hogy mi az ördögöt keresek idekint az utcán ezen a kései órán.

Azt kihagyta, hogy önnel, de elég világos volt a ki nem mondott üzenet. Nem lett volna szabad ennyire fájdalmasnak találnia a tényt, hogy Aslyn szégyellné, ha meglátnák a társaságában. Mick egész életében mást sem tett, mint megpróbált szembenézni azzal, hogy ő nem más, mint egy szégyenteljes titok. És a lénye racionális fele teljesen megértette, hogy egyetlen hölgy sem lenne képes kielégítő magyarázatot adni arra, miért is van egyedül egy férfi – bármilyen férfi – társaságában az éjszaka kellős közepén. Mick mindig is jól tudott uralkodni az érzelmein, Aslynnek azonban sikerült elbizonytalanítania őt.

– Majd én bejuttatom úgy, hogy senki se tudja meg.

A lány nem kutatott tovább fák és ablakok után. Helyette hirtelen megfordult, és Mick szemébe nézett.

– Hogyan?

– Meglehetősen sokoldalú férfi vagyok. – Felkínálta a karját. – Jöjjön! Kerüljünk a ház háta mögé!

Amikor Aslyn a karjára tette a kezét, Mick észrevette, hogy enyhén remeg. Sokkal feldúltabb volt, mint azt láttatni engedte, és a férfi elismerte, hogy minden oka meg is van rá, hogy az legyen. A jövő, amit eltervezett magának, teljesen romba dőlhet, ha felfedezik a mai kis kalandját. Mick végigvezette a ház mellett, be egyenesen a hátsó kertbe, aztán tovább a személyzeti bejárathoz vezető ösvényen. Amint odaértek, határozottan bekopogott.

– Fel fogja ébreszteni az embereket.

– Csak egyet, ha csendben maradunk.

Egy olyan tizenkét éves forma fiatal fiú, nagy valószínűség szerint a herceg cipőpucolója, nyitotta ki az ajtót nagy hunyorogva. Aztán elkerekedett a szeme.

– Lady Aslyn? Mit keres odakint?

Mick feltartott egy érmét.

– Ha nem teszel fel kérdéseket, nem keresel válaszokat, és hajlandó vagy elfelejteni, hogy ma éjjel kopogás ébresztett, akkor egy font sterlinget kapsz tőlem.

A fiú elvigyorodott.

– Könnyen felejtek. Gyerekjáték.

Mick odapöccintette neki az érmét, a fiú pedig ügyesen elkapta. A férfi ekkor Aslyn felé fordult.

– Gyorsan befelé!

– Köszönöm, Mr.…

– Hagyjuk a neveket!

– Igaz. Köszönöm, hogy biztonságban hazajuttatott.

– Örömmel tettem.

Úgy tűnt, Aslyn tétovázik. Olyan volt, mintha még mondani szeretne valamit, de végül csak egy biccentett.

– Akkor jó éjszakát!

– Szép álmokat, Lady Aslyn!

Ez igazán nagyvonalú kijelentés volt Mick részéről, hiszen közben abban reménykedett, hogy a lány egyáltalán nem lesz képes elaludni. Azt szerette volna, ha csak hánykolódik az ágyában, miközben rá gondol.

Aslyn megkerülte a fiút, aki nyitva tartotta előtte az ajtót. Mick figyelte, amíg teljesen el nem tűnt a szeme elől. Minden porcikája azt kívánta, hogy utánamehessen, szerette volna megkímélni a rá váró szívfájdalomtól. De olyan sokáig várt erre a lehetőségre, olyan pontosan megtervezett mindent… Nem engedhette, hogy egy ilyen semmi kis lány a turcsi orrával és a félmosolyával az útjába álljon. Elhessegette a kételyeit, és tudomást sem vett arról, hogy egyszer talán még megbánja ezt. Odavetett még egy fontot a fiúnak.

– Ezt arra az esetre kapod, hogy ha valaha is megkérnélek, emlékezz vissza a mai éjszakára, akkor azt a lehető legnagyobb részletességgel tedd meg.

– Mindenre emlékszem.

– Okos legény. Négy ugyanilyen üti majd a markodat, amennyiben hajlandó vagy felidézni ezeket a részleteket az általam megjelölt személyek előtt. – Közelebb hajolt. – És csak hogy minden részlet tiszta legyen: a nevem Mick Trewlove.

– Igenis, uram.

– És te, fiam? Amennyiben szükségem lenne rád, kit keressek?

Mivel Aslyn nem nevezte nevén a fiút, Mick kételkedett abban, hogy tudja-e egyáltalán, ki lehet.

– Toby vagyok. Toby Williams. A herceg cipőpucolója.

– Vésd az eszedbe Toby Williams, a herceg cipőpucolója, hogy az engedélyem nélkül egy szót se senkinek!

Mick ezzel sarkon fordult, és elindult visszafelé az ösvényen. Máris megrótta magát, mert tudta, hogy épp az imént vesztegetett el egy font sterlinget. Hiszen soha nem fogja arra kérni Toby Williamset, hogy akár egy léleknek is beszámoljon a ma éjjel történtekről.

13. fejezet

Aslyn alig aludt valamit.

Odakint üldögélt az asztal mellett a kertben, és az okon gondolkozott, ami miatt egész éjjel csak hánykolódott és forgolódott, egy halom gyűrött takarót hagyva maga után, amikor végre felkelt az ágyból. Mindössze annyit volt képes megállapítani, hogy a testének szüksége van… A kielégülés szó jutott az eszébe. Mintha azzal, hogy ilyen sok időt töltött Mick Trewlove társaságában, sikerült volna feltüzelnie vágyait.

Bűntudat hasított belé, mert úgy tűnt, hogy képtelen nem gondolni a férfira. Nem lett volna szabad felkeresnie, nem lett volna szabad hagynia, hogy olyan közel kerüljön hozzá, és egészen biztosan nem lett volna szabad megadnia magát a kísértésnek, amit a csókja jelentett. Hogyan sikerülhetett Micknek ilyen heves sóvárgást kiváltani belőle, amikor Kip nem volt képes erre? Könnyen meglehet, hogy azért, mert Mick sokkal nagyobb lelkesedéssel csókolta, mint a gróf, és közben úgy bámult rá, mintha ő jelentené számára az egész világot. Kip sosem nézett rá vágyakozva és sóvárogva… úgy, mintha akarná őt. Ez utóbbi volt számára a legnyugtalanítóbb.

Mert lényének egy titkos része sokkal többre vágyott néhány könnyed érintésnél, az ajkak gyengéd találkozásánál és udvarias társalgásnál. Érzéki örömökre vágyott…

És Mick felkínálta számára a lehetőséget. Ő egy igazi…

Aslyn maga sem tudta, hogyan jellemezze: gazember, züllött alak, szélhámos. Egy férfi. Egy férfi, aki kétségtelenül tudatosította benne, hogy ő pedig nő. Ebben a pillanatban is elég volt csak arra gondolnia, milyen volt az érintése, kemény szája, amely az övére tapadt.

– Ma nem mész sehová?

Aslyn riadtan felkapta a fejét, és látta, hogy a hercegné áll ott.

– Nem. Arra gondoltam… Arra gondoltam, hogy ma egyszerűen csak élvezem a kertet, egy csésze teát… – A saját társaságomat, mert attól rettegek, hogy elég egyetlen kósza, Mick Trewlove-val kapcsolatos gondolat, hogy elpiruljak, méghozzá a legalkalmatlanabb pillanatban. – Lenne kedve csatlakozni hozzám?

– Úgy tűnik, nagyon elmerültél a gondolataidban. Nem szeretnék alkalmatlankodni.

– Ön sosem lenne képes alkalmatlankodni. Kérem! – Aslyn nekilátott, hogy teát töltsön a tálcán lévő másik csészébe, amit az egyik szolgáló hozott neki, aki valószínűleg elképzelhetetlennek tartotta, hogy őladységéhez ne csatlakozzon valaki. – Már úgyis kezdtem unni a saját társaságomat.

A hercegné helyet foglalt, elegánsan és finoman, ahogy mindig. Kétség sem férhetett hozzá, hogy egy erősebb szél is könnyedén elfújhatta volna.

– Min gondolkoztál? Az esküvődön?

– Bizonyos értelemben. Volt valaha is valaki a hercegen kívül, aki tetszett magának?

A hercegné lágyan elmosolyodott, mintha a kérdés kedves emlékeket idézett volna fel benne.

– Egész seregnyi hódolóm volt, de mindegyik kellemes volt csupán, mint egy meleg nyári délután. Aztán találkoztam Hedley-vel, aki valóságos tűzvihart robbantott ki bennem. Mellette úgy éreztem, hogy élek. – A hercegné megcsóválta a fejét. – Bonyolult megmagyarázni. – A tekintete megállapodott a lányon. – Kételyeid támadtak?

Aslyn úgy szorította a teáscsészéjét, hogy félő volt, összeroppantja.

– Szeretem Kipet. Csak nem vagyok biztos benne, hogy ez az a fajta szerelem, amit egy nőnek éreznie kellene a férfi iránt, akihez feleségül akar menni. Azt hiszem, az utóbbi időben sokat gondolkodtam a házasság intim oldaláról – Aslyn zavartan felnevetett –, és nehézséget jelent számomra elképzelni.

Kippel.

– Az élmény igazán szép is tud lenni. Biztos vagyok benne, hogy Kip gyengéd lesz majd veled.

A hercegné elfordította a tekintetét, és kortyolt egyet a teájából, miközben az arcát rózsás pír futotta be. Aslyn rádöbbent, hogy valószínűleg egyáltalán nem könnyű neki elképzelni a fiát egy ágyban a gyámleányával. Nem mintha hibáztatta volna érte.

– Gondolja, hogy a hercegnek fontos volt bárki is ön előtt?

A hercegné felsóhajtott.

– Az könnyen meglehet. Nem kérdeztem. Nem akartam tudni, de a hölgyek rajongtak érte. Annyira jóképű és elbűvölő volt. Nem igazán vehettem tőlük rossz néven. – Letette a csészéjét, és mélyen Aslyn szemébe nézett. – Igen, gyanítom, hogy volt valakije előttem. De az illető nem volt képes megtartani őt. Mióta pedig összeházasodtunk, soha nem volt hűtlen hozzám, és csak ez számít. – A hercegné átnyúlt az asztalon, és megszorította Aslyn kezét. – A szerelem az évek során nő és elmélyül. Lesznek küzdelmek meg kihívások, de egymás támaszai lesztek, és a kapcsolatotok meg fog erősödni.

Aslynt aggodalommal töltötte el a tudat, hogy a megpróbáltatások, amelyekkel szembe kell nézniük, nem olyanok lesznek, amelyekkel könnyű megbirkózni – nem, amikor azok egyetlen személy tetteinek a következményei. Kipnek meg kellene változnia, de szemmel láthatólag esze ágában sincs.

– Mindig is úgy gondoltam Kipre, mint egy kedves barátra… mint a végzetemre. – Aslyn zavartan felnevetett. – Soha még csak rá se néztem senki másra, a gondolata sem merült fel bennem. Sosem kételkedtem Kip irántam való odaadásában, ahogy a magaméban sem őiránta.

– Most viszont kételkedsz? Tett valamit, ami indokolja az aggályaidat?

Hogyan beszélhetne Kip anyjának az elkártyázott gyöngysorról és fésűről?

– A fenntartásaim elsődlegesen abból fakadnak, hogy aggódom, nem vagyok elég tapasztalt az élet dolgaiban. Így nem tudhatom biztosan, hogy helyes döntést hozok-e. Hiszen sosem töltöttem számottevő időt egyetlen másik úriember társaságában sem.

A hercegné félrerántotta a fejét, mintha megütötte volna.

– Nos, igazi hölgyek természetesen soha nem is tesznek ilyet.

– Az igazi hölgyeknek vannak udvarlóik, válogatott úriemberek, akik meglátogatják őket, és akikkel elüldögélhetnek a szalonban élvezve egymás társaságát. Én soha nem fogadtam senki más udvarlását. – Aslyn élesen felnevetett. – Habár őszintén szólva soha nem is kérdezte meg tőlem senki, hogy meglátogathat-e. Mindenki azt feltételezte, hogy Kip és én összetartozunk. Attól tartok, lemaradtam azokról az udvarlási szertartásokról, amelyek megkönnyíthetik egy hölgy számára a választást.

– Együtt nőttél fel Kippel. Merem állítani, hogy nem sok minden van, amit ne tudnál róla.

Pedig van néhány dolog, néhány borzalmas dolog, ha őszinte akart lenni. Tegnapelőtt éjjel Aslyn láthatta Kip egy csöppet sem vonzó oldalát is.

– Hogyan tudhatunk meg valakiről mindent, amit csak tudni lehet?

Kétségtelenül jó néhány dolog volt, amit Mick Trewlove-ról sem tudott.

– Kétlem, hogy az ilyesmi lehetséges lenne. Nem igazán. – A hercegné az utolsó szavakat nagyon halkan mondta, utána pedig ismét a kertnek szentelte minden figyelmét. – Ez nem feltétlenül rossz dolog. Hiszen mindannyiunknak megvannak a magunk titkai.

De nem kellene mindent tudnia az emberről, akihez feleségül készül menni? – töprengett Aslyn.

A hercegné a teája után nyúlt, kicsit oldalra fordította a fejét, és elmosolyodott.

– Nos, emlegetett szamár.

Amikor hátrapillantott a válla fölött, Aslyn látta, hogy Kip közeledik feléjük. Most sokkal jobban nézett ki, mint amikor legutóbb találkoztak. Örült, hogy a férfi arckifejezése azért legalább valamelyest megbánást tükröz.

– Anyám – mondta, majd előrehajolt és gyors, cuppanós csókot nyomott a hercegné arcára. Végül a lányra nézett. – Aslyn, remélem, jól érzed ma magad.

– Igen.

Hazugság. Mert fáradt volt, rosszkedvű, és össze volt zavarodva. Az állapotáért két férfit terhelt a felelősség. Eléggé haragudott mindkettőjükre.

– Anyám, kettesben maradhatnék pár pillanatra a jegyesemmel? – kérdezte Kip.

– Természetesen – felelte a hercegné, majd ragyogó mosolyt küldött Aslyn felé, mintha azt akarná mondani neki, hogy minden a legnagyobb rendben van, és az élete Kippel rendkívüli lesz. – Mindjárt két óra. Itt az ideje, hogy apád és én a szokásos délutáni sétánkra induljunk a kertben.

A hercegné elegánsan és méltóságteljesen elindult szemügyre venni a rózsákat, hogy ők ketten egy kicsit egyedül maradhassanak.

Kip leült a székre, amelyről az anyja az imént állt fel, Aslynnel éppen átellenben.

– Tudom, hogy mérges vagy rám.

– Igen.

– Biztos vagyok benne, hogy olyasmik hangzottak el közöttünk, amiket egyikünk sem gondolt komolyan.

– Ami engem illet, szó sincs ilyesmiről.

Úgy tűnt, Kip nem túl elégedett a válaszával. Aslyn vetett egy pillantást oldalra, és látta, hogy a herceg csatlakozott a hercegnéhez, aztán közösen indultak a kert mélye felé. Miközben nagyon meghatónak találta, hogy a herceg ennyire figyelmes a feleségéhez, már tisztában volt azzal, nem számíthat arra, hogy Kip is hasonlóképpen bánna vele.

– Van valamim a számodra – szólalt meg ekkor a férfi, ismét magára vonva Aslyn figyelmét.

A lány figyelte, ahogy Kip a zakója zsebébe nyúlt, majd kihúzott belőle egy kis bőrdobozt. Aztán letette az asztalra, majd a két ujjával feléje tolta.

– Nyisd ki!

Aslyn engedelmeskedett, majd a benne lévő gyöngysorra meredt.

– Fésűt nem találtam… – Kip gúnyosan felhorkant. – Hogy őszinte legyek, nem emlékszem, hogy nézett ki, de ha le tudnád rajzolni nekem, talán képes lennék készíttetni a számodra valami hasonlót.

Aslyn mélyen a férfi szemébe nézett.

– Mint azt már említettem, azok a darabok pótolhatatlanok.

– Már hogy lennének pótolhatatlanok?

– Mert az anyám ékszerei voltak.

– Akkor ezek majd attól lesznek különlegesek, hogy én adtam neked őket.

Aslyn úgy vélte, hogy ebben van némi igazság, mégis az ok, amiért a férfi kénytelen volt megajándékozni őt, minden érzelgősségéből kigyógyította.

– Nincs jelentősége, Kip. Mick Trewlove visszajuttatta nekem, amit te elveszítettél.

A férfi álla megfeszült.

– Szóval visszajuttatta? És hogy tervezted, mikor említed meg nekem?

– Az első adandó alkalommal, ahogy ez most meg is történt.

– Mikor juttatta vissza őket?

– Tegnap.

– Az egész délelőttöt az ékszerésznél töltöttem.

Aslyn erősen kételkedett benne, hogy tényleg ott volt egész délelőtt.

– Már tegnap tájékoztattalak volna a dologról, de nem fogadtál, amikor felkerestelek az otthonodban.

Azért legalább volt annyi jó érzés a férfiban, hogy zavarba jöjjön.

– Gyengélkedtem.

– Azt el tudom képzelni.

Valójában nem tudta, Aslyn ugyanis még soha életében nem ivott olyan sokat. Alkalomadtán egy-egy pohár brandy és a konyak Micknél, ő mindössze ennyivel dicsekedhetett.

Kip komoly arccal előrehajolt.

– Mondtál bármit is a szüleimnek?

– Nem. – A férfi iránt érzett lojalitás miatt tartotta a száját, de az is benne volt a dologban, hogy nem akart elmagyarázni a gyámszüleinek valamit, amiről tudta, hogy tiszta szívből helytelenítenék. – De a hallgatásomért cserébe elvárom, hogy amikor legközelebb játszani mész, engem is magaddal vigyél.

Kip hátradőlt.

– Ne légy nevetséges!

– Nem hiszem, hogy az lennék. Tegnapelőtt este egy olyan oldaladat fedeztem fel, amelyet korábban egyáltalán nem ismertem, amiről még csak nem is tudtam, hogy létezik. Muszáj megértenem, amit megfigyeltem, Kip.

– Nincs ezen mit megérteni. Szeretek játszani. Igaz, hogy rendszerint több szerencsém van, de ez nem olyasmi, amit az ember képes irányítani. Éppen ettől lesz a dolog annyira izgalmas.

– Akkor is folytatni kívánod, amikor már házasok leszünk?

– Természetesen.

– Akkor muszáj megtapasztalnom veled együtt, hogy megérthessem a lehetséges következményeket.

– Ennek semmi köze hozzád.

– Ha elveszíted az értéktárgyaimat, akkor nagyon is van köze hozzám. – Aslyn ökölbe szorította a kezét, majd az asztalra támaszkodott, és előrehajolt. – Nem vagy képes felfogni, mennyire megrémített, hogy úgy kellett látnom téged? Egy teljesen ismeretlen férfi állt előttem, egy vadidegen.

– Mi jelentősége van annak, hogyan viselkedek a kártyaasztalnál, ha a vacsoraasztalnál mindenben megfelelek az elvárásaidnak?

– Honnan tudhatom, hogy az a visszataszító teremtmény egyszer csak nem bukkan-e fel a nappalimban… vagy ami még ennél is rosszabb, az ágyamban?

– Visszataszító?

Aslyn nyelt egy nagyot. A szíve valósággal dübörgött a mellkasában.

– Rettenetes volt. Attól tartok, hogy hozzámegyek egy férfihoz, akit egyáltalán nem ismerek. Nem ismerem az igazi mélységeidet. Ezért akarok veled menni. Hogy lássam, a tegnapelőtt este egyszeri eltévelyedés volt-e, vagy egy másik oldala a férfinak, akihez talán feleségül megyek.

– Talán feleségül mész? A kocsiban említetted, hogy nem akarsz hozzám jönni, de feltételeztem, hogy csak túldramatizáltad a dolgot.

Aslyn lenézett ökölbe szorított kezére. Az ujjpercei teljesen elfehéredtek.

– El kell ismernem, kételyeim támadtak azzal kapcsolatban, hogy összeillünk-e mi ketten mint férj és feleség.

– Felfújod a dolgot. Jól megvagyunk egymással.

Aslyn mélyen a férfi szemébe nézett, és gyűlölte a fejében örvénylő kételyeket.

– Valóban? Vacsora közben egész jól megférünk egymással.

Kip gúnyosan felhorkant.

– Aslyn…

– Nem akarok akadékoskodni, Kip, de attól tartok, hogy hibát követtünk el. Azt tettük, amit vártak tőlünk. Nem hagytuk, hogy bármiféle vágy irányítsa a cselekedeteinket.

A férfi keresztbe fonta a karját, és hátradőlt.

– Bejelentettük az eljegyzésünket. Nem léphetsz vissza.

Miért nem tett Kip egyetlen szóval sem említést a szerelemről és a vágyról? Miért nem mondta, hogy szüksége van rá? Miért nem vette a kezébe a kezét komoly arccal, az asztal fölött áthajolva, hogy közölje, nem tud nélküle élni?

– A bejelentés aligha elégséges ok arra, hogy végigcsináljunk valamit, amivel kapcsolatban kételyek támadtak bennünk.

– Nekem nincsenek kételyeim.

– Miért? Miért akarsz feleségül venni?

– Istenem, Aslyn! Egy örökkévalóság óta ismerlek…

– És ez elegendő ok a házasságra? Jobban meg akarlak ismerni. Ez minden, amit kérek. Hogy elkísérhesselek ma este.

– Nem értem, miért szeretnél ilyen megszállottan betolakodni az életemnek ebbe a részébe.

Aslyn rámeredt.

– Betolakodni? Az kérem, hogy oszd meg velem.

– De neked nincs hozzá semmi közöd! Egy férfinak szüksége van egy kis időre, ami csak és kizárólag az övé.

– Adok én neked annyi időt, amennyit csak szeretnél. Tekintsd úgy, hogy az eljegyzésünknek vége!

Aslyn hátratolta a székét, és felállt.

Kip is felpattant.

– Ezt nem gondolhatod komolyan.

– De még mennyire, hogy komolyan gondolom. Nem tudok – nem fogok – összeházasodni egy férfival, akinek van egy másik élete, amelyben nem kívánja, hogy részt vegyek, és betolakodóként tekint rám.

– Észszerűtlenül viselkedsz.

Aslyn némán állta Kip tekintetét. Látta, hogy bosszúság önti el a férfi arcát.

– Ne mondj erről semmit a szüleimnek! Csak felzaklatnád őket, holott arra semmi szükség, hiszen úgysem fogsz kitartani a döntésed mellett. Ha észhez tértél, üzenj értem!

Ezzel Kip elviharzott. Kétségtelenül nem szerette volna, ha a szülei kérdéseket tesznek fel azzal kapcsolatban, hogy a fiuk miért is távozott anélkül, hogy legalább néhány szót váltott volna velük.

Lehet, hogy az övé volt a történelem legrövidebb jegyessége, de Aslyn nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy egyáltalán nem ment el az esze. Igazság szerint sokkal jobban működött az agya, mint eddig bármikor.

Aslyn a szokásosnál korábban ment ki a parkba, mert nagy szüksége volt a friss levegőre, a napsütésre, a hűsítő szellőre, a virágok illatára, a zöld növényekre, az élet bizonyosságára. Pocsékul érezte magát legbelül a veszekedés után Kippel. Nem tudott – nem akart – feleségül menni hozzá. Hogyan akarhatott hozzámenni valaha is? Hogy lehet, hogy ennyire keveset tudott a férfiról?

Elképzelhetetlennek tartotta, hogy Mick valaha is ki akarná őt zárni élete egy részéből.

Nem volt igazságos összehasonlítani a két férfit, ő mégis úgy érezte, hogy sokkal jobban ismeri Micket, mint Kipet. Az első pillanattól fogva világos volt a számára, hogy van valami kötelék közte és a szállodatulajdonos között. Vonzódott hozzá. Azon kapta magát, hogy illetlen módon újra és újra felbukkan a gondolataiban lomha mosolyával, izzó tekintetével, érdes hangjával és kezével.

Aslyn egy közeli fa árnyékában üldögélt a takaróján. Lenézett a kezében tartott vázlattömbre, és egyszerre volt meglepett és megkönnyebbült, amikor felfedezte, hogy nem a férfi kezét vetette papírra, pedig olyan tökéletes részletességgel maga elé képzelte. Tegnap éjjel az a kéz hozzáért, átfogta a derekát, sürgette, hogy simuljon hozzá, Aslyn pedig örült ennek.

Nevetséges, hogy akár csak egyetlen gondolatot is szentel Micknek, hiszen kettejük között soha nem lehet semmi. Ha hozzámenne egy megkérdőjelezhető, erkölcstelen származású férfihoz, azonnal számkivetetté válna, a gyermekeit sem fogadná be a társaság. Még a herceg és a hercegné is hátat fordítanának neki. Látná a helytelenítést a szemükben, tudná, hogy csalódást okozott nekik, és ezáltal csalódást okozott a szüleinek is. Még a síron túl is.

Nem fog hozzámenni Kiphez, de Mick Trewlove-ba sem habarodhat bele – habár attól tartott, hogy ezzel talán kissé már elkésett.

– Igazán remek művész.

A mély hang hallatán Aslyn halkan felsikoltott, majd oldalra kapta a fejét, és látta, hogy Mick guggol mellette a fűben. Kifényesített csizmájának a hegye mindössze néhány milliméterre közelítette meg a takaró szélét, mintha a férfi tökéletesen tudatában lenne annak, hogy Aslyn elérhetetlen a számára, ezért nem megengedhető, hogy ugyanazt a teret foglalja el, amit a lány.

Miért kell, hogy a születése körülményei határozzák meg a férfit? Miért kell emiatt megbélyegezni? Miért nem pusztán az érdemei alapján ítélik meg, az alapján, amit elért, és amire képes? Olyan férfi volt, aki úgy indult az életben, hogy nem volt semmije, most mégis rengeteg csodálatra méltó dolgot birtokolt. És Aslyn sokkal jobban felnézett rá, mint bármelyik arisztokratára az ismeretségi körében, Hedley-t is beleértve.

Amikor elnézett egy kicsit távolabbra a férfi háta mögé, észrevette, hogy a két szobalány és a két inas ott álldogál, és éberen figyel. De miért is hinnék, hogy Aslyn nem fogadja szívesen Mick jelenlétét, mikor egyszer már tanúi voltak annak, hogy sétálgat a férfival a parkban?

– Ez a csókolózó párunk – jegyezte meg egy kissé zavartan, amiért Mick látta a munkáját.

Eddig mindössze Kipnek mutatta meg, aki kijelentette, hogy „nem rossz”. Aslyn diszkréten a párra mutatott, akik nem messze álltak tőlük a tó közelében, és nézték a gyerekeket, akik játékvitorlásokat bocsátottak vízre.

– Nincsen a hölgynél napernyő – mondta Mick.

Aslynt elégedettséggel töltötte el, hogy a férfi észrevette ezt. Úgy érezte, mintha valami intim titkon osztoznának.

– Véleményem szerint a kapcsolatuk már olyan szintre fejlődött, hogy a lány mondhat, amit csak akar. A férfi örömmel veszi, ha teljesen őszinte vele, és nem kell tárgyakat használnia, hogy kommunikáljon vele.

– Ismeri őket?

– Nem. Nyilvánvaló, hogy jómódúak. A ruhájuk és a viselkedésük erről árulkodik, de nem hinném, hogy nemesek lennének. Ha mégis azok, sosem láttam őket egyetlen bálon vagy bármilyen más összejövetelen sem. De azért kíváncsi lennék a történetükre.

– Ön szerint mi lehet a történetük?

Aslyn összehúzott szemmel nézett Mickre.

– Miért hiszi, hogy szenteltem nekik akár egyetlen gondolatot is?

– Mert lerajzolta őket, és gyanítom, hogy valamiféle mesét is szőtt róluk közben. Van némi romantikus hajlam magában.

Több is, mint némi.

– Úgy vélem, hogy a világ szemében nem megengedett a szerelmük, hogy nem lehetnek egymáséi, de itt a parkban teljesen kizárhatják az embereket. Itt semmi sem számít.

Hosszúra nyúlt a csend közöttük.

– Hmm – mormolta végül a férfi.

– Mi az?

Mick szeme felragyogott.

– Azt gondoltam, hogy boldogabb befejezést álmodott meg nekik.

Aslyn ismét a pár felé fordította a tekintetét.

– A lány fél. Ha hozzámegy a férfihoz, akkor szakítania kell egész eddigi életével.

Anélkül, hogy ránézett volna, Aslyn tisztában volt vele, hogy Mick behatóan tanulmányozza, és már eltűnt a ragyogás a szeméből. Zavartan felnevetett.

– Valószínűleg házasok, van egy tucat gyerekük, és csak azért járnak ki a parkba, hogy legyen egy kis nyugalmuk.

– Ha ez lenne a helyzet, akkor a lánynak a múltkor nem kellett volna a napernyőjét használnia, hogy csókra csábítsa a férfit.

Szamárságokról beszélgettek, mindez mégis balzsamként hatott Aslyn fájó szívére.

– Maga mit gondol, mi a történetük?

Mick leült a gyepre. Szemmel láthatólag egyáltalán nem érdekelte, hogy foltos lehet a nadrágja. A csuklóját lazán az egyik felhúzott térdére támasztotta, akár a férfiasság, erő és hatalom szobrát is megmintázhatták volna róla.

– Gyerekként találkoztak. A lány jólétben, kiváltságos körülmények között nevelkedett. Az apja bankár lehet, azt hiszem. A férfi nincstelenségben nőtt fel, egy halkereskedő fiaként. De szerette a lányt, ezért a nyakába vette a világot, és megcsinálta a szerencséjét. Most visszatért… de a lány alaposan megdolgoztatja. Azt akarja, hogy bizonyítsa az iránta érzett szerelmét. Előbb vagy utóbb össze fognak házasodni, lesz egy tucat gyerekük, és akkor tényleg azért jönnek majd ki a parkba, hogy legyen egy kis nyugalmuk.

Aslyn lágyan elmosolyodott.

– Nem gondoltam volna, hogy boldog befejezést talál ki nekik.

– Valóban nem jellemző rám az ilyesmi, de szerettem volna mosolyt csalni az arcára. Imádom a mosolyát.

Aslyn veszélyesen közel állt hozzá, hogy könnyekben törjön ki Mick kedvessége hallatán.

– Az igazat megvallva, nem hiszem, hogy a meséink jobbak lehetnek a valóságánál. Az a benyomásom, hogy a lány elégedett. Boldog.

Aslyn lenézett a rajztömbjén megörökített párra. Az arcuk csupán egy-egy ovális árnyék volt, mert nem volt tehetsége a portrérajzoláshoz. Mégis a közelségük, valamint a mód, ahogy a férfi keze a lány derekán nyugodott – olyan védelmezőn, ahogy Kipé sosem nyugodott az övén –, rádöbbentette Aslynt arra, hogy elmulasztott megragadni valamit, amit szeretett volna.

– Kip és én veszekedtünk.

– Azért, mert múlt éjszaka meglátogatott?

Mick hangja higgadtan csengett, Aslyn mégis hallotta, hogy valamiféle veszélyes él bujkál benne. Az a benyomása támadt, hogy a férfi hajlandó lenne a védelmezőjeként fellépni, amennyiben szüksége lenne rá.

Aslyn élesen felnevetett.

– Nem, arról nem beszéltem neki. Soha nem tenném. – Nem tehette. Senkinek sem beszélhet róla. Ha bárki is rájönne, az komoly következményekkel járna mind az ő, mind Kip számára, és a jövőjükre nézve, függetlenül attól, hogy milyennek is képzelték korábban. – Ragaszkodtam hozzá, hogy hagyjon fel a szerencsejátékkal. Megmondtam neki, hogy különben nem tudom tartani magam a megállapodásunkhoz. – Aslyn ismét felnevetett, ezúttal szomorúan és kissé feszengve. – Fogalmam sincs róla, miért osztom ezt meg magával.

– Szerintem mégis.

És valóban. Amilyen borzalmas nőszemély, Aslyn azt akarta, hogy Mick tudja, kételyek merültek fel benne a jövőjével kapcsolatban. Kurtán biccentett, majd ismét az éppen elsétáló párra emelte a tekintetét. Aslyn remélte, azért, hogy megtalálják a boldogságot, miközben erősen kételkedett abban, hogy ő boldog lehet-e valaha is ebben az életben.

– Hogyan reagált?

– Haragudott. Rám parancsolt, hogy ne mondjak semmit a szüleinek, mert csak felzaklatnám őket, én pedig úgyis hamarosan észhez térek.

– Úgy tűnik nekem, hogy már észhez tért.

Aslyn már tudta, miért mesélte el a férfinak ezt az egészet. Hiszen tanúja volt Kip viselkedésének.

– Kipnek igaza van. Nem mondhatok semmit, mert akkor el kellene magyaráznom nekik, hogyan viselkedett a fiuk, és attól megszakadna a szívük. Fogalmam sincs, hogyan volt képes Kip olyan sok éven át titokban tartani előttük a valódi énjét.

– Nem kell mondania semmit. Az igazság előbb vagy utóbb úgyis kiderült. Mindig kiderül. – Mick hangjában mély bizonyosság csengett.

– Segítségre van szüksége – felelte Aslyn csendesen.

– Majd én gondoskodom róla.

– Nem magának kellene. Kip nem a maga felelőssége.

– De most az én felségterületemen sündörög, és én jól tudom, hogyan hozzam helyre a dolgokat. Nem kell aggódnia. Nem esik bántódása.

És Aslyn hitt neki. Teljes szívéből és lelkéből.

– Milyen szerencsés vagyok, hogy rám talált, és egy kis boldogságot csempészett a mai napomba.

– Ennek semmi köze a szerencséhez. Kerestem magát. – Mick ugyanis jól tudta, hogy a lány a délutánjait mindig a parkban tölti. – Fancy holnap elvisz egy csapatnyi árvát a tengerpartra. Arra gondoltam, hogy talán szívesen csatlakozna hozzá. Tudom, hogy a húgom örülne a társaságának.

– A kocsijával mennek? Hosszú napjuk lesz.

– Nem, vonattal fogunk utazni.

Aslyn szíve ijedten megdobbant. Egyrészt hogy vonatra kellene ülnie, másrészt hogy ezek szerint nem csak Mick húgát kísérné el ezen az úton. A férfi voltaképpen többet kér tőle, mint hogy csatlakozzon Fancyhez. Azt kéri, hogy csatlakozzon hozzá!

– Már megmondtam: félek a vonattól. Túl veszélyes. Több mint fél tucat baleset történt csupán az elmúlt év során.

– Nem élhetjük az életünket a félelmeink rabjaként. Ha így tennénk, akkor a szobánkban sírva töltenénk a napjainkat.

– Nem tudom elképzelni magáról, hogy bármitől is félne vagy sírva fakadna.

Aslyn nem akart kisgyerekként gondolni a férfira, ijedten és zokogva, fiatal életének minden terhével.

– Mindenkinek vannak félelmei. A titok annyi, hogy nem szabad hagyni megerősödni őket.

Mick közelebb hajolt, de még mindig nem érintette meg a takarót. Továbbra is tiszteletben tartotta a határokat. Elismerte, hogy Aslyn nem része a világának. Pedig a lány hirtelen mindennél jobban vágyott arra, hogy a része lehessen.

– Győzze le a vonatoktól való félelmét! – unszolta Mick csendesen, de elszántan. – Ha leküzdi a szorongásait, akkor többé senkinek és semminek nem lesz hatalma ön fölött. Nem lesz, ami visszatartsa.

Aslyn bólintott, de aztán gyorsan hozzátette:

– A szolgák is velünk tartanának.

– Szívesen látjuk őket. Biztos vagyok benne, hogy Fancy örülni fog néhány segítő kéznek az árvák mellé.

Mick szavai megerősítették, a meghívás nem arról szól, hogy egyedül maradhasson vele, még ha Aslyn félig-meddig azt is kívánta, bárcsak az lenne.

– Örömmel magukkal tartok!

Mick az anyja nappalijában üldögélt, és miközben az asszony vacsorát készített, neki az Aslynnél tett délutáni látogatásán járt az esze. Nem az a típus volt, aki tündérmeséket talál ki, aki költőien beszél a szerelemről és a boldog befejezésekről. Ezért aztán fogalma sem volt, honnan jött a fantasztikus történet a napernyőtlen párról, vagy hogy mi késztette arra, hogy ilyen ostobaságokat beszéljen. Hiszen ő olyan ember, aki mindig is úgy gondolta, hogy szembe kell nézni a kegyetlen valósággal. Mégis úgy tűnt, hogy elég volt üldögélnie egy kicsit Aslyn társaságában a fűben, hogy teljesen elveszítse a józan eszét.

Ez lehetett a magyarázat émelyítő ömlengésére.

Aztán a lány elmosolyodott, édesen, lágyan és egy kicsit felemásan. Mick pedig örült, hogy ilyen közhelyekkel teli mesét szőtt a számára. Azt kívánta, bárcsak lenne annyi képzelőereje, hogy képes legyen egy másikat is kitalálni. Próbált magyarázatot találni rá, miért is kereste fel a parkban – pedig az ok mindössze annyi volt, hogy muszáj volt újra látnia őt, belélegezni gardéniaillatát.

Veszteségként élte meg, amikor a fürdőjével eltávolította a bőréről Aslyn illatát, és ez meglehetősen bosszantó volt Mick számára. Szinte elszomorodott, amikor rádöbbent, hogy az illat nem marad meg hosszan a hintójában sem. Nagyon közel járt ahhoz, hogy elbocsássa a kocsisát, amiért az kinyitotta az ajtaját, hogy alaposan kiszellőztesse. Nem kellett volna kiszellőztetni. Gardéniaillata volt. És Tittlefitz sajnos igen komoly nehézségekbe ütközött a virág beszerzése terén.

– Hány árvára gondoltál? – kérdezte tőle ekkor Fancy.

Mick vállat vont.

– Fél tucat, vagy valami ilyesmi. A kicsik közül válogass, akikben még nincs lázadó hajlam, és nem akarnak egyedül nekiindulni a nagyvilágnak! Azt szeretném, ha szépen a közelünkben maradnának. Nem áll szándékomban üldözőbe venni egyiküket sem, mint legutóbb tettem, amikor elvittük néhányukat a tengerpartra.

Ezúttal ugyanis mással lesz elfoglalva.

– A legnehezebb annak eldöntése lesz, hogy kit vigyünk magunkkal ilyen hirtelen. Meglehetősen rossz az időzítés.

– Bizonyára vannak néhányan, akik jutalmat érdemelnek a jó magaviseletükért.

– Gondolom. Majd beszélek az árvaház vezetőjével.

– Helyes.

Mick már azon volt, hogy felálljon…

– És Lady Aslyn is velünk tart.

Fancy olyan hangon ismételte meg – méghozzá teljesen szükségtelenül – a bátyja által mindössze néhány perccel korábban használt szavakat, hogy Micknek kétsége sem lehetett afelől, hogy alapos kihallgatás következik.

Vissza is ült a helyére.

– Igen. Bár, ha megkérdezné, akkor a te ötleted volt meghívni őt.

– Különös, hogy valahogy mindig a cselszövéseid hálójában találom magam – mérte végig Fancy élesen a férfit.

– Tekints úgy a részvételedre, mint afféle fizetségre, és cserébe kapsz tőlem egy átkozott könyvesboltot!

Fancy egy egészen apró sikkantást hallatott, majd összecsapta a kezét.

– Ezek szerint megkapom?

Mick vállat vont.

– Nem látom semmi akadályát.

Fancy komoly arccal előrehajolt, majd olyan halkan, hogy az anyjuk meg ne hallja, megkérdezte a bátyjától:

– Elcsábítottad Lady Aslynt a grófjától?

Megtette. Részben, ha nem is egészen. Átmenetileg, ha nem is örökre. Mick pontosan erre vágyott, mégsem töltötte el elégedettség. Milyen különös. Diadalmámorban kellene úsznia. Helyette úgy érezte, mintha Aslyn szomorúsága leheletvékony füstfelhőként átszállt volna rá, hogy befurakodjon a bőre alá. Nem akarta bánatosnak látni a lányt. Egyszerűen csak akarta őt.

Nem azért, mert ha birtokolná, azzal megsemmisítő csapást mérhetne Kipwickre és Hedley-re. Hanem azért, mert attól egésznek érezhetné magát. Amíg meg nem csókolta Aslynt, Mick nem is volt tudatában annak, hogy hiányzik valami az életéből. Eléggé felzaklatta a dolog, de szeretett volna eltölteni egy napot a lány társaságában, egyetlen napot árnyak nélkül, napfénnyel és sós levegővel. Szeretett volna egy kis időt vele anélkül, hogy a bosszúra gondolt volna, Aslyn pedig a közös jövőjére Kipwickkel.

De esze ágában sem volt mindezt elmagyarázni a húgának. Valamilyen oknál fogva úgy érezte, hogy elárulná Aslynt, ha bármit is elmondana Fancynek abból, amit megtudott tőle délután a parkban. Aslyn megbízott benne, megosztott vele egy általa cipelt terhet, amiről Mick úgy gondolta, senki másnak nem beszélt.

– Ne hozd szóba holnap a grófot!

Fancy bólintott.

– Gondolom, a gyerekek és én csak a díszletet szolgáltatjuk ahhoz, hogy ártalmatlannak tűnjön ez a kis tengerparti kiruccanás. Éppen úgy, ahogy a Cremorne-ban is díszlet voltam csupán azon az éjszakán. Valószínűleg nem is kellene belemennem az egészbe.

– Nincs semmi rossz ebben a kirándulásban. Aslynnek egy kis kikapcsolódásra van szüksége. Én pedig gondoskodom róla, hogy megkapja.

– Azt hiszem, te tényleg megkedvelted azt a lányt.

Egy másik dolog, amit Mick sosem ismert volna be, mert sebezhetővé válna általa.

– Tedd félre a romantikus elképzeléseidet! Én mindössze egy kellemes napot szeretnék.

És biztosítani, hogy Aslyn számára is az legyen. Azt akarta, hogy a lány semmiféle megbánást ne érezzen, amikor majd minden kapcsolatot megszakít Kipwickkel. A gróf mindenképpen bukásra volt ítélve, de Mick nem akarta, hogy Aslynt is magával rántsa.

Különös volt rádöbbenni, hogy pontosan attól a sorstól próbálja megvédeni a lányt, amelyet a kezdet kezdetén még ő maga szánt neki. Azon kapta magát, hogy minden eddiginél kétségbeesettebben vágyik arra, hogy Hedley elismerje a fiának. Hiszen ez volt az egyetlen reménye, hogy bármiféle tartós kapcsolat alakulhasson ki közte és Aslyn között.

14. fejezet

Aslyn ott állt a Brighton Railway peronján, és alig kapott levegőt a hatalmas vasszörnyeteg láttán. Füst gomolygott, égő szén szaga töltötte be a levegőt. Rohanó emberek vették körül, és hamarosan csatlakozni fog majd hozzájuk ő is. De egyelőre csak állt ott, egészen közel a peron széléhez, hogy könnyű legyen a visszavonulás, amennyiben végül mégis meggondolná magát.

Mick elmondta neki, hol várjon rá, és biztosította róla, hogy érte fog jönni. Aslyn félig-meddig azt kívánta, bárcsak ne tartaná be az ígéretét, de közben azért imádkozott, hogy mégis megtegye. Szeretett volna olyan bátor lenni, mint amilyennek a férfi hitte őt.

Hazudott a hercegnek és a hercegnének, a kíséretében lévő szolgákat pedig megeskette, hogy hallgatni fognak. Mindezt rezzenéstelen arccal és magabiztosan. A gyámjai egy pillanatig sem kételkedtek benne, hogy Lady Katherine-nel és Catherine-nel – vagyis a két Kattel, mert így szokta emlegetni kedves barátnőit, mondta mosolyogva nekik – a múzeumokat fogják járni, pedig nem is volt Katherine, Catherine vagy Kat nevű kedves barátnője. Sokkal könnyebb volt igaznak beállítani egy hazugságot, ha nem volt senki, aki véletlenül megcáfolhatta volna. Habár Aslynnek akadtak néha hölgylátogatói, a hercegné csak ritkán jelent meg olyankor a körükben, mivel a pletykák egyáltalán nem érdekelték, hiszen nem igazán vett részt a társaság életében, és soha nem adott estélyeket.

Ha a gyámjai nem lennének annyira szűk látókörűek, ha nem venné biztosra, hogy megtiltanák neki, hogy Mick Trewlove társaságában mutatkozzon – méghozzá a férfi születésének szerencsétlen és igazságtalan körülményei miatt –, akkor elmondaná nekik az igazat. Az egyetlen dolog, amivel kapcsolatban nem kellett hazudnia, az volt, hogy mennyire izgatott a rá váró kaland miatt. Persze nem a vonatozós rész lelkesítette, mert az továbbra is halálra rémítette, hanem a lehetőség, hogy több időt tölthet egy olyan férfi társaságában, aki igazán beszélget vele. Aki kérdéseket tesz fel, és odafigyel a válaszaira. Erősen kételkedett benne, hogy Kip egyáltalán tudja-e, mennyire retteg a vonatoktól. Arról viszont egész biztosan fogalma sincs, hogyan nyögdécsel Aslyn, amikor egy férfi arra ösztökéli, hogy nyissa meg az ajkait, vagy amikor a szóban forgó férfi a tenyerével átfogja a derekát, és magához szorítja.

Ahogy arról sem tudhatott, hogy Aslynt öröm tölti el, és felforrósodik a vére, valahányszor Mick Trewlove-ot közeledni látja. Aslyn tudta, hogy ostobaság tőle olyan erőkkel felruházni Micket, amelyekkel egészen biztosan nem rendelkezik. Erőkkel, amelyeknek köszönhetően – a lány legalábbis ezt próbálta bebeszélni magának – képes vigyázni a vonat biztonságára.

Ahogy Mick közelebb ért, Aslyn látta az örömöt a szemében, amelyet az ő jelenléte okozott neki. Nem állt szándékában azzal tölteni a napját, hogy Kiphez hasonlítgassa a férfit, de a gróf sohasem nézett úgy rá, mintha ő lenne az egyetlen dolog, ami fontos a számára az életben. Mick figyelő tekintete egyszerre volt zavarba ejtő és rémisztő az intenzitása miatt.

– Lady Aslyn – szólította meg udvariasan, tökéletes úriemberként.

– Mr. Trewlove, a szolgálóim: Nan és Mary, valamint Thomas és John.

Mick a zakója zsebébe csúsztatta a kezét, majd a tekintete megállapodott a kis brigádon, amely védelmező félkört formált Aslyn körül. Attól tartott, hogy problémásnak bizonyulhatnak, és ezzel teljesen elronthatják a lány napját.

– Uraim! – Mick a magasba emelt egy kisebb köteg pénzt, majd Thomas felé nyújtotta. – Az egész nap a rendelkezésükre áll, szabad a vásár! Ez bőven elég arra, hogy maguk ketten, valamint a kocsis és a lovászfiú végigjárják a kocsmákat, vagy azt tegyék, amit csak szeretnének. Csak Hedley Hallba ne menjenek vissza! Este hétre viszont legyenek itt őladységéért!

– Nem hagyhatjuk őt egyedül az ön társaságában – jelentette ki Thomas hűségesen.

– A szobalányai megfelelő gardedámok lesznek, ahogy a tucatnyi kis lurkó is, akiket elviszünk a tengerpartra.

– Tucatnyi? – ismételte meg John.

– Igen. A legidősebb hat-, a legfiatalabb négyéves, azt hiszem. Elég nehezen kezelhetőek tudnak lenni. Természetesen örömmel vesszük, amennyiben szeretnének segíteni gondoskodni róluk…

– Én inkább innék egy korsóval – szakította félbe John.

– Mindjárt gondoltam.

– Mylady? – kérdezte Thomas.

– Vegyék ki a mai napot, és érezzék jól magukat! – bátorította Aslyn a férfit. – Én remekül elleszek. Nan és Mary gondoskodnak majd minden szükségletemről.

– Nagyszerű.

Az inasok otthagyták őket, Aslyn pedig máris fellélegzett, bár maga sem volt biztos abban, miért is érez ekkora megkönnyebbülést attól, hogy kevesebb tanúja lesz a mai kalandjának. Talán mert félt, hogy kínos helyzetbe hozza magát a gyávaságával, amikor felül a vonatra.

– Kövessenek, hölgyeim! – szólalt meg ekkor Mick.

Nem kínálta fel a karját Aslynnek, nyilvánvalóan azért, mert tudatában volt a kettejük között tátongó társadalmi szakadéknak. Lehetséges volt, hogy Aslyn olyasvalakivel fusson össze ezen a végállomáson, akit ismert, bár azért ez eléggé valószínűtlen. Azok, akikkel érintkezni szokott, kétségkívül kocsival indulnának útnak, amennyiben szeretnének eltölteni egy napot a tengerparton.

– Még jegyet kell vennünk.

– Már gondoskodtam róla – közölte Mick. – Látom, magával hozta a napernyőjét.

– Meglehet, hogy majd kommunikálni szeretnék önnel.

– Csupán el kell mondania, mit kíván, és én azonnal teljesítem.

A férfi érzéki mosolya arra utalt, hogy Aslyn az égvilágon bármit kérhet tőle.

– Ó, rendben.

Aslyn elindult a férfi mellett a vonat hátsó vagonjai felé, ahol apró arcocskák kukucskáltak ki az ablakon. A szobalányai szorosan a nyomukban haladva követték őket. Aslyn felismerte az elegáns szolgát, aki kinyitotta előttük az ajtót. Úgy tűnt, hogy szállodaportási szerepkörén kívül más feladatokat is ellát.

– Jó reggelt, Mr. Jones!

A férfi boldog mosollyal megbökte a kalapját.

– Egyszerűen csak Jones, Miss.

Aslyn kényszerítette magát, hogy úgy viselkedjen, mintha már legalább egy tucatszor utazott volna vonaton. Meglepetten tapasztalta, hogy valószínűleg egy magánkocsiról lehet szó. Az ablakok előtt kis kanapék álltak a vagon mindkét oldalán. Egy sokkal nagyobb pedig valósággal betöltötte a helyiség közepét. Aslyn nem szívesen gondolt bele, de azon akár még aludni vagy szerelmeskedni is lehetett volna.

– Lady Aslyn! – üdvözölte Fancy. Egy ujját szopó kisgyereket tartott az ölében. – Annyira örülök, hogy csatlakozik hozzánk ezen a kis kiránduláson. Gyerekek, köszöntsétek Lady Aslynt!

– Jó reggelt, Lady Aslyn! – harsogta az állítólag egy tucatnyi kisgyerek kórusban, akik igazából csak feleannyian voltak.

– Úgy tűnik, hiányzik néhány gyerek – közölte Aslyn Mickkel, amikor a szobalányok mögött belépett a kocsiba.

A férfiban még annyi jóérzés sem volt, hogy úgy tegyen, mintha szégyellné magát.

– A számolás sosem tartozott az erősségeim közé.

Aslyn ennél nagyobb hazugságot még soha életében nem hallott. Ahhoz, hogy ilyen sikereket érjen el, Micknek kétségkívül nagyon jónak kellett lennie matematikában.

– Segítene megnyugtatni a kicsiket, ha a szobalányai mindketten a gondjaiba vennének két-két gyereket – mondta ekkor a férfi. – Ön és én pedig leülhetünk ide.

Mick az egyik ablak mellett álló kanapé felé bökött a fejével.

Miközben utasította a szolgálóit, hogy segítsenek Miss Trewlove-nak, Aslynben felmerült, hogy ő is felajánlja a segítségét, de nem hitte, hogy bármelyik apróságot megnyugtatná, ha megéreznék, mennyire remeg. Helyet foglalt a Mick által kijelölt kis kétüléses kanapén. Összekulcsolta a kezét, és kibámult az ablakon. Amikor felhangzott a füttyszó, enyhén összerezzent.

– Ez azt jelzi, hogy hamarosan indulunk – közölte Mick, miközben lehuppant mellé.

Az ajtó kinyílt, és Jones sétált be rajta, majd azonnal le is hajolt, és a karjába vett egy borzas hajú kisfiút.

– Gyakoriak az efféle kirándulások a tengerpartra? – kérdezte Aslyn Micktől.

Majdnem tiltakozni kezdett, amikor a férfi nekilátott, hogy szétfeszegesse az ujjait.

– Igen, gyakoriak. Van egy otthonunk azok számára, akiket a társadalom kivetett magából.

– Nem törvényesek – suttogta Aslyn.

Mick minden figyelmét arra összpontosította, hogy megszabadítsa a lányt a kesztyűjétől.

– Nem.

– Hogyan talált rájuk?

A férfi gúnyosan felhorkant.

– Több ezren vannak, több tízezren, csak Londonban. A parlament hozott egy törvényt, amely kizárólag a nőket teszi felelőssé a házasságon kívül született gyermekekért. Azt gondolták, ez majd megfelelő ösztönző lesz a számukra, hogy ne tegyék szét a lábukat, de ha valami viszketni kezd… – Mick felnézett, és fogva tartotta a lány tekintetét – …az ember aligha gondol a jövőre, csupán arra, hogy muszáj megvakarnia.

Mielőtt találkozott volna a férfival, Aslynnek fogalma sem volt arról, milyen az, amikor az embernek viszketni kezd valamije. Most már minden kétséget kizáróan tisztában volt vele, és az is világossá vált a számára, hogy ha meglenne a magához való esze, akkor most azonnal elhagyná a vasúti kocsit. De a kíváncsisága valósággal a helyéhez szögezte.

– Azt mondta, van egy otthonuk.

– Az emberek még mindig Ettie Trewlove ajtaja elé teszik le a nemkívánatos gyermekeiket. A testvéreimmel együtt kibéreltünk egy házat, és felvettünk néhány alkalmazottat, hogy gondoskodjanak róluk. Édesanyánk nagyon sok időt tölt ott. Rengeteget foglalkozik a kicsikkel, de már nem ő felel értük.

Mick lassan lehúzta Aslyn kezéről a kesztyűjét, majd összefonta az ujjaikat. Ez biztonságot adott, és megnyugtató volt. A kanapé támlája megakadályozta, hogy a szolgálók vagy bárki más láthassa, mit tett Mick, vagy azt, hogy Aslyn egyre erősebben szorította a férfi kezét. A vonat mozgásba lendült. Aslyn szorosan behunyta a szemét.

– Beszéljen hozzám!

– Nyissa ki a szemét, kedvesem!

Mick hangja gyengéd volt, de határozott. A becézéstől pedig még nagyobb hatással volt Aslynre a kérése. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy meg kellene szidnia a férfit, amiért ilyen fokú bizalmaskodásra vetemedett, de végül meggyőzte magát arról, hogy a gesztusának semmi jelentősége. Mick számára ez minden kétséget kizáróan egy egyszerű szó volt csupán. Különben is Aslynnek tetszett, hogy erőt meríthet belőle. Azon töprengett, vajon a férfi érzi-e, milyen hevesen kalapál a szíve.

Aslyn megnyalta a szája szélét, majd összeszedte minden bátorságát, és kinyitotta a szemét. Tekintete találkozott a férfiéval.

– A vonat nem siklik ki, és nem fogunk meghalni.

A hercegné összes figyelmeztetése, miszerint óvatosnak kell lennie, és nem szabad kockáztatnia, ott dübörgött Aslyn agyában.

– Ezt nem tudhatja.

– Azt viszont tudom, hogy az embernek semmi előnye nem származik abból, ha a legrosszabbra számít. – Mick az ablak felé bökött a fejével. – Nézze, miről marad le!

Aslyn kinézett a szabadba, ahol az állandóan változó tájban épületek, fák, emberek és utak suhantak el a szeme előtt.

– Olyan, mintha egy kocsiban utaznánk.

– Azzal a különbséggel, hogy itt nincsenek hamar kifáradó lovak.

Aslyn lepillantott a kezére, és észrevette, hogy az ujjpercei teljesen kifehéredtek.

– Bizonyára fájdalmat okozok magának.

– Nem vagyok annyira törékeny.

Mick egyáltalán nem törékeny. Maga a megtestesült erő, elszántság és bátorság.

– Ön semmitől sem fél?

– Mindannyian félünk valamitől.

Mick szavaitól Aslyn kissé jobban érezte magát, kevésbé bátortalannak.

– Gyorsan haladunk.

– Mire észbe kap, már a tengerparton is leszünk.

Az utazás egyszerre volt megnyugtató és gyötrelmes. Mert Aslyn annyira közel volt hozzá, ő mégsem kaphatja meg. Mert úgy kell tennie, mintha nem lenne tudatában a lány minden egyes lélegzetvételének. Mintha nem futna át az agyán ezerszer is a gondolat, hogy előrehajoljon, és birtokba vegye Aslyn édes ajkát. Mintha a gardéniaillat, ami körülvette, nem ébresztette volna fel a lelkében a reményt, hogy amikor majd mindenre fény derül, Aslyn nem fogja meggyűlölni őt.

A lány olyan mindent elsöprő erővel hatott rá, mint korábban még soha semmi, ezért Mick valósággal kirontott a vasúti kocsiból, amikor a vonat megérkezett a célállomásra. A gyerekekért nem ő felel. Szándékában állt megfizetni Aslyn szobalányait, hogy segítsenek Fancynek gondoskodni a kicsikről. Éppen előttük sétáltak, mindhárman két-két apróságot vezettek kézen fogva, miközben ő és Aslyn kényelmes tempóban követték őket. Aslyn keze Mick könyökének a hajlatában pihent.

Nem volt rá sok esély, hogy összefussanak valakivel a lány ismerősei közül. Ha nem lett volna realista, Mick lehetségesnek tartotta volna, hogy létezik számukra egy olyan jövő, amelyben együtt sétálhatnak a napsütésben. Lelkének gyakorlatiasabb fele azonban tisztában volt vele, hogy ennek meglehetősen csekély a valószínűsége.

– Ez a kirándulás az árvákkal csak ürügy volt, hogy egy kis időt tölthessen a társaságomban, ugye? – szegezte neki a kérdést Aslyn.

– Igen.

A lány felkapta a fejét, és Mickre nézett. A napernyője a jobb vállán nyugodott. Mick azt szerette volna, ha összecsukná, és megérintené a fogantyújával az ajkát.

– Nem számított rá, hogy őszinte választ kap? – kérdezte felvont szemöldökkel.

Aslyn hangosan, szívből jövően felnevetett.

– Azt hiszem, nem.

Mick kis híján megjegyezte, hogy ő nem Kipwick; ő sosem titkolózna előtte. Csakhogy neki is megvoltak a maga titkai, és egyáltalán nem szerette volna, ha Aslyn figyelme ismét a grófra terelődne.

– Kissé kényelmetlenül érezte magát, amikor odamentem önhöz a parkban. Folyton azt figyelte, vajon kik láthatják meg a társaságomban. Arra gondoltam, itt talán képes lesz majd egy kicsit jobban elengedni magát.

Aslyn kurtán biccentett. Mick nem tudta eldönteni, hogy ezzel a bölcsessége előtt tiszteleg-e, vagy csupán elismeri, hogy itt valóban sokkal oldottabban viselkedhet.

– Az a szálloda, amely mellett elhaladtunk, nagyon emlékeztetett a magáéra.

– Ez a Bedford. Az enyémet ennek és még néhány másiknak a mintájára építtettem. Amikor kisfiú voltam, gyakran felszöktem a vonatokra, hogy eljuthassak a tengerpartra. Itt mindig sokkal frissebb volt a levegő, sokkal tisztábbnak tűnt minden. Tágas a tér.

– Egyedül utazott?

Mick vállat vont.

– Néha az öcséim is velem tartottak. Néha viszont nem.

– Nem félt a vonattól? Sohasem?

– Számomra a szabadságot jelképezte. A vasútnak köszönhetően azt képzelhettem, hogy nem muszáj ott maradnom, ahol vagyok. – Mick megcsóválta a fejét. – Butaságnak hangzik így hangosan kimondva.

Aslyn megszorította a férfi karját.

– Nem, ez egy csodálatos gondolat. Lenyűgözőnek találom, hogy ilyen fiatalon rájött erre, miközben én magam még csak most kezdem felfedezni a korlátaimat. Csak most jutottam el odáig, hogy megkérdőjelezzem őket, hogy túl akarjak lépni rajtuk.

Aslyn elfordította a tekintetét, mintha kényelmetlenül érezné magát a vallomása miatt. Mick azon töprengett, vajon képes lenne-e örökre otthagyni Kipwicket. Nem akart nyomást gyakorolni a lányra, de arra a következtetésre jutott, jó lenne, ha végiggondolná az életét. Hátranézett, és jelzett az emberének.

– Jones! Telepedjünk le itt! Fancy!

A húga ráemelte a tekintetét.

– Erre! – kiáltott oda neki Mick a kiszemelt hely felé mutatva.

– Nagyszerű.

Takarókat terítettek le. Mick segített Aslynnek letelepedni az egyikre, majd maga is helyet foglalt mellette. Fancy kinyitotta a kosarat, amelyet eddig Jones cipelt utánuk, és kipakolta belőle a rengeteg ételt, amit az édesanyjuk készített a számukra. Volt ott húsos pite, sajt, sőt még egy üveg bor is, amiből Mick töltött a felnőtteknek, és körbeadta.

– Ez igazán lenyűgöző – jegyezte meg Aslyn.

– Anya aggódik, hogy esetleg éhen maradunk – felelte Fancy, miközben előrehajolt, hogy megtörölje az egyik kislány koszos állát. – Kész csoda, hogy nem vagyunk mindannyian kövérek. Mindig túl sokat ad enni nekünk.

– Mert voltak olyan idők, amikor egyáltalán nem tudott megetetni bennünket – mondta Mick.

Fancy elcsendesedett.

– Természetesen. Én már nem emlékszem rá. Ez még azelőtt volt, hogy megszülettem volna, azt hiszem.

– Mire csatlakoztál vidám társaságunkhoz, már elég idősek voltunk ahhoz, hogy dolgozhassunk. Az sokat segített.

– Ennek ellenére bizonyára nagyon nehéz lehetett – szólalt meg Aslyn.

Bár a homokban ült egy takarón, a tartása továbbra is fejedelmi maradt. Bárki csalhatatlanul felismerte volna benne az arisztokratát. Szép volt, öntudatos és ártatlan. Micknek önkéntelenül is átfutott az agyán a gondolat, hogy Aslyn még róla is képes lenne lemosni a mocskot.

– Milyen volt az az élet?

Hogyan magyarázhatná ezt el olyasvalakinek, aki soha nem éhezett? Mick nem érzett indulatot. Ellenkezőleg! Azt kívánta, soha senkinek ne kelljen megtapasztalnia azt a maró érzést a gyomrában, de hogyan írhatná körbe a dolgot anélkül, hogy áldozatnak tűnne? Sosem tekintett magára akként. Vállat vont.

– Bizonyos estéken teli gyomorral feküdtünk le, máskor viszont éhesen. Nem siránkoztunk emiatt. Egyszerűen ez volt a dolgok rendje.

És ez volt a legfőbb oka annak, hogy azok, akik fattyúkat fogadtak be, nem igazán erőltették meg magukat, hogy életben is tartsák őket. Költséges volt az etetésük.

– Ez annyira igazságtalan.

– Az élet igazságtalan. Az ember lázadozhat ellene, vagy megteszi, amit kell, hogy igazságosabbá tegye.

Aslyn évődve elmosolyodott, az arca felderült.

– Azt hiszem, én mindkettőben jeleskedtem volna.

Mick fogva tartotta a lány tekintetét, amelyben visszatükröződött az ék kékje.

– Néha én is így voltam ezzel.

Aslyn vetett egy pillantást a gyerekekre.

– Gondolom, ezek az apróságok sosem éheznek.

– Soha.

– Ha Mick tudomására jut, hogy az alkalmazottak valamelyike azzal büntet egy gyereket, hogy megtagadja tőle a vacsorát, az illetőt azonnal elbocsátja – szólt közbe Fancy. – Mindennél fontosabb a számára, hogy a gyerekek megfelelő ellátásban részesüljenek.

– Hogyan tud ennyi mindenre időt szakítani? – csodálkozott Aslyn.

– Ami fontos az embernek, arra szakít időt. Az otthon fontos az édesanyám számára, így fontos számomra is.

Aslynben önkéntelenül is megfogalmazódott a gondolat, hogy csodálatos lehet annak, aki fontos Mick Trewlove számára.

Aslyn a tengert bámulta. A lábát felhúzta, és átkarolta a karjával, az állát a térdére támasztotta, és egyedül üldögélt a takarón merengve. Mick és Jones elmentek, hogy jégkrémet vegyenek mindenkinek. Fancy, Nan és Mary a víz közelében játszottak a gyerekekkel. Fontolóra vették, hogy esetleg használhatnák az egyik fürdőszekeret, mivel azonban egyikük sem hozott magával fürdőruhát, a vízpart sokkal megfelelőbbnek tűnt.

Aslynben felmerült, hogy levehetné a cipőjét, és csatlakozhatna hozzájuk. Hagyhatná, hogy a lábujjai elmerüljenek a homokban, miközben a hullámok a bokáját nyaldossák, de a kigombolásához használt kampó hiányában elég nagy kihívás lenne megszabadulni a lábbelijétől. Rossz tervezés. Talán legközelebb…

Lesz egyáltalán legközelebb? Azt szerette volna, hogy legyen. Egy újabb utazás a vonaton, egy újabb nap a tengerparton, még több idő Mick társaságában… Ugyan tisztában volt vele, hogy nem lenne szabad ez utóbbira vágyakoznia, valahogy nem tudott szabadulni a lelkét betöltő sóvárgástól. Attól a pillanattól fogva, hogy a vonat elindult, egyetlen gondolatot sem vesztegetett Kipre, minden figyelme Mickre összpontosult. Tudatában volt, hogy a jövőben valahányszor Kip társaságában lesz majd, Mickre fog gondolni. Mégis miközben lehetséges udvarlóként tekintett a férfira, világos volt a számára, hogy a gyámjai sosem egyeznének bele, hogy egy közember tegye neki a szépet, függetlenül attól, hogy milyen sikereket ért el az illető az életben.

Ha egy lord feleségül vett egy amerikai örökösnőt – azt mindenki elfogadta. De hogy egy brit örökösnő összeadja magát egy közemberrel… az egyszerűen elképzelhetetlen. Különösen akkor, ha ez a bizonyos közember még azt sem mondhatja el magáról, hogy törvényes lenne a származása. Ez nem volt igazságos, mégis így mentek a dolgok. Annak ellenére, hogy kemény munkával Micknek sikerült javítania a körülményein, parlamenti rendelet híján nem sok mindent tehetett, hogy törvényesítse magát.

Aslyn riadtan összerezzent, amikor megpillantotta a vízben a sötét fejet és a kalimpáló karokat. Rádöbbent, hogy olyan mértékben elkalandoztak a gondolatai, hogy se nem látott, se nem hallott, de most hirtelen élesen bontakozott ki a szeme előtt az ijesztő jelenet. Az egyik gyerek volt az, egy kisfiú. Vajon hogyan sodródhatott ki olyan messzire?

Aslyn felpattant, és elkezdett futni a part felé. Közben gyorsan körülnézett, segítséget keresve. Nan és Fancy valamivel lejjebb sétálgattak, lekötötte a figyelmüket a többi gyerek. Mary a víz közelében ácsorgott, önelégült mosollyal az arcán. Aslyn úgy döntött, hogy ezzel majd később foglalkozik. Segítségért kiáltozott, miközben belegázolt a tengerbe. Érezte, hogy a homok beszippantja a lábát, a hullámok pedig majd feldöntik.

A víz már csaknem a csípőjéig ért, amikor odaért a kisfiúhoz, és megragadta a kezét. Ekkor azonban egy másik kéz – hatalmas és durva – felkapta a gyereket. A kicsi sötét szeme elkerekedett, majd öklendezni kezdett.

– Minden rendben – mormolta Mick. – Minden rendben.

Aslynnek fogalma sem volt róla, hogy a férfi hozzá beszél-e, vagy a kisfiúhoz, de nem is számított. A szavai megnyugtatóak voltak, megkönnyebbüléssel töltötték el. Miközben a gyereket az egyik karjába fogta, Mick a másikkal védelmezően átkarolta Aslyn vállát, és szorosan magához ölelte.

– Azt hittem, meg fog fulladni.

Aslyn hallotta, hogy elcsuklik a hangja, és csak ekkor döbbent rá, hogy könnyek peregnek végig az arcán.

– Könnyen előfordulhatott volna – felelte Mick, miközben elindult a part felé. – Ha nem kiált segítségért, és nem ér oda hozzá időben.

Átázott szoknyája súlya azzal fenyegette, hogy lehúzza a mélybe. Talán így is történt volna, ha Mick nem tartja olyan szorosan. De a férfi sosem hagyná, hogy a tenger magával ragadja, Aslyn ebben biztos volt. Jones a parton várt rájuk. Azonnal egy takaróba csavarta a síró gyermeket, és átvette Micktől. Fancy közben egy másik takarót nyújtott Aslyn felé, ő azonban ügyet sem vetett rá. Helyette kiszabadította magát Mick szorításából, és bizonytalan léptekkel egyenesen Maryhez indult.

– Miért nem kiáltott segítségért? – szegezte neki a kérdést a szolgálónak.

– Ez csak egy fattyú. Mindannyian azok. Ugyan, mit számít, ha vízbe fullad? Eggyel kevesebb törvénytelen poronty…

Aslyn tenyere gyorsan és keményen csattant. Fájdalom nyilallt a karjába, és nagyon meglepődött, amikor égni kezdett a keze. Még soha életében nem ütött meg senkit. Most viszont minden önuralmára szüksége volt, hogy ne vágja újra pofon a szolgálót.

– El van bocsátva. Nem érdekel, hogyan jut vissza Londonba, de velünk nem utazhat.

– A herceg és a hercegné…

– Nekik egy szót se a mai napról! Szépen összepakolja a holmiját, és csendben távozik. És adjon hálát a jóistennek, hogy nem emeltetek vádat maga ellen gyilkossági kísérletért!

– Hiszen az a kölyök semmit sem ér. Senki sem törődik vele.

– Én igen! És mit gondol, kinek fognak hinni a bíróságon? Magának vagy egy gróf lányának?

– Ne feledkezzen meg Charlotte Winsor sorsáról! – szólalt meg Mick csendesen. A szobalány szeme elkerekedett. – Igen, ezek szerint emlékszik rá, ugye? Felakasztották, mert megölt egy fattyút.

– Mylady! – A szobalány könyörögve nyújtotta úrnője felé a kezét.

– Tűnjön a szemem elől! – hessegette el Aslyn. – Mielőtt még meggondolom magam, és rendőrt hívok.

Miközben a szobalány bizonytalan léptekkel, sírva távozott, Aslyn odasietett Nanhez, aki a takarón ült, és a kisfiút ringatta az ölében, aki időközben álomba merült. Aslyn letelepedett mellé, eligazgatta maga körül a szoknyáját, majd kinyújtotta a karját.

– Add ide nekem!

Amikor átvette a gyereket, az meg se moccant, és alig volt valami súlya. Nem lehetett több négy- vagy ötévesnél, vékony és nyurga volt. Látszott, hogy magas lesz, ha felnő. A gondolattól, hogy valaki úgy vélte, nem elég értékes az élete, majd megszakadt Aslyn szíve.

– Muszáj megszárítanunk, mylady, még mielőtt halálra fagyna – szólalt meg Nan.

– A nap elég melegen süt. – Ennek ellenére Aslyn örömmel üdvözölte a takarót, amit Mick a vállára terített. – Nan, kérlek, menj, segíts Fancynek vigyázni a többi gyerekre!

A szobalánya távozott, megindult a kicsik felé, akik egy körben gyülekeztek Fancy körül, élvezettel nyalogatva a jégkrémjüket Jones figyelő tekintetétől kísérve. Mick lerogyott mellé, szemben vele, részben a takarón. Már nem Aslyn világában voltak, nem voltak korlátok. A combja könnyedén súrolta a lányét.

– Mary figyelte őt – motyogta Aslyn. – Figyelte, hogyan küszködik a vízben, és nem tett semmit. Hogyan állhatott ott teljesen tétlenül?

– Némelyek úgy gondolják, hogy azok, akik bűnben születtek, nem érdemlik meg az életet. – Mick lassú, gyengéd mozdulatokkal letörölte Aslyn arcáról a könnyeket a hüvelykujjával. – Ne sírjon! A fiú magának köszönhetően életben maradt. Habár a napernyője eltörött.

– A napernyőm?

Furcsának tűnt ezt szóba hozni ebben a pillanatban.

Mick a magasba emelte a megviselt darabot.

– Úgy tűnik, sietségében, hogy mielőbb a fiúhoz érjen, sikerült rálépnie.

Aslynnek ismét eleredtek a könnyei.

– Attól rettegtem, hogy nem érek oda időben.

Mick gyengéden két tenyerébe fogta az arcát.

– De odaért, kedvesem.

Már megint ez a becézés! És a férfi milyen magától értetődően használja. Aslynnek muszáj lett volna tiltakoznia, de annyira megnyugtató volt a számára. Egy hosszú pillanatig Mick egyszerűen csak fogva tartotta a tekintetét, Aslyn pedig azon kapta magát, hogy teljesen elvész a szeme kékségében. Még az is felmerült benne, hogy Mick talán odahajol hozzá, és megcsókolja. Egy pillanatra úgy érezte, szeretné, ha megtenné. Nem, nem csak érezte, tudta. Csakhogy a férfi mégsem tette. Talán mert emberek vették körül őket, idegenek, akiket nem ismertek, valamint Fancy, Nan, Jones és a gyerekek. Vagy esetleg azért, mert attól tartott, hogy Aslyn visszautasítaná a közeledését.

– Ki volt Charlotte Winsor? – tette fel a lány a kérdést.

Mick nagyot sóhajtott, és leengedte a kezét. Elnézett Aslyn mellett a többiek felé, és a lány magában azt kívánta, bárcsak csendben maradt volna, annyira hiányzott neki a férfi érintése. Hogyan sóvároghat így valami után, ami nem lehet az övé?

– Hirdetést adott fel, hogy egy szerény díj ellenében hajlandó befogadni házasságon kívül született gyermekeket. Ezután megfojtotta, újságpapírba csomagolta, és az út szélén hagyta őket, bizonyára azért, hogy a vadállatok tüntessék el a maradványaikat.

– Szent isten!

Mick tekintete visszatért Aslynre.

– Valaki meglátta, amikor éppen megszabadult az egyik gyerektől, és értesítette a hatóságokat. Fogalmuk sem volt, hány gyilkosság száradhat a lelkén. Ez körülbelül négy évvel ezelőtt történt, azt hiszem. A bírósági tárgyalás során napvilágra került, milyen sötét oldalai vannak a gyermekek gondozásba adásának.

Aslyn nem tudta felidézni, hogy olvasott volna erről, de ő akkor még csak tizenhat éves volt, és minden figyelmét lekötötte az első báli szezonjára való felkészülés.

Mick fanyarul elmosolyodott, majd szárazon megjegyezte:

– Nos, ez a mai nap közel sem jár ahhoz a kellemes, verőfényes naphoz, amit terveztem.

– De sok minden világosabbá vált a számomra. Arról, hogy milyen körülmények között jönnek a világra, egyik gyerek sem tehet. Nem lenne szabad megbélyegezni őket.

– Mégis ez a helyzet.

Még felnőttként is megszégyenítették őket emiatt, és Aslyn sejtése szerint ez volt az oka annak, hogy Mick korábban nem hajolt oda hozzá, hogy megcsókolja. Volt egy korlát kettejük között, még ha szabad szemmel nem is látható.

Mick Aslynt figyelte. A lány vasúti kocsi közepét elfoglaló hatalmas kanapén aludt a kisfiúval a karjában, és Mick minden vágya az volt, hogy ő feküdhessen ott mellette. Aslyn mindössze annyi időre volt hajlandó kiengedni a kezéből a gyereket, amíg Mick a tengerpart homokjából átvitte a vasúti kocsiba. Aztán helyet foglalt a kanapén, mint valami királynő, és intett, hogy kéri a kisfiút. Mick bármit megadott volna neki, amit csak kért.

Éppen néhány jégkrém volt a kezében, amikor meghallotta Aslyn segélykiáltásait, majd meglátta, hogy hanyatt-homlok a tengerbe veti magát. Úgy tűnt, nincs is tudatában annak, hogy a hullámok átnedvesítik a ruháját, a mélybe húzhatják, és kisodorhatják a nyílt tengerre.

Mick szíve vadul dobogott, azzal fenyegetett, hogy kiugrik a mellkasából. A férfi még soha életében nem rohant így. Akkor sem, amikor egy rendőr üldözte, mert ellopott egy narancsot hétéves korában, vagy amikor kerítenie kellett egy orvost, mert az anyukája vajúdott Fancyvel. Ahogy akkor sem, amikor hírt kapott róla, hogy az egyik öccse veszélyesen közel jár a halálhoz. De Aslynnek köszönhetően szinte szárnyakat növesztett. Meg akarta menteni őt és a kisfiút.

Még ha Aslyn nem is lehet része az életének, valaki másénak a részévé kell válnia. Csak ne Kipwick legyen az. Sokkal jobbat érdemelne egy olyan férfinál, akinek a tetteit a saját erkölcstelensége irányította. De jobbat érdemel egy olyan fickónál is, akit valósággal felemészt a vágy, hogy megszerezhesse azt, amit a vér szerinti apja nem akar megadni neki.

Mick a pokolba kívánta Hedley-t. Örült, hogy a herceg törvényes örököse igazi semmirekellőnek bizonyult. Annak viszont már kevésbé, hogy Aslyn esetleg meggondolhatja magát a szakítással kapcsolatban, és végül mégis hozzámegy ahhoz az istencsapásához.

Mick egy széken ült, és a whiskyjét kortyolgatta. Egy aprócska kislány, akinek volt elég bátorsága ahhoz, hogy odamenjen hozzá, összegömbölyödve kucorgott az ölében, és a hüvelykujját szopta, miközben a másik kezével az inge gombjait babrálta. Micknek kétsége sem volt afelől, hogy mire az útjuk végére érnek, a gombok olyan mértékben meglazulnak majd, hogy kénytelen lesz a szabója gondjaira bízni a ruhadarabot, hogy helyrehozza. Bosszankodnia kellett volna, helyette elképzelte, hogy a még meg nem született kislánya kuporog így az ölében, egy szőke kis angyal, akinek kék a szeme és félénk a mosolya.

Nem szerepelt a tervei között, hogy beleszeret Aslynbe. Eredetileg csak fel akarta használni, hogy utána eldobhassa. Ám gyengéd érzelmeket táplálni iránta, mert hihetetlenül bátornak találta. Látszólag gyávának tűnt, hiszen még a vonatozástól is félt. De Mick látta, milyen rendíthetetlen büszkeséggel állta a sarat, amikor kénytelen volt átadni az ékszereit, ahogy a mai hősies viselkedésének is tanúja volt. De még ennél is többről volt szó: Aslyn készen állt arra, hogy kiálljon az igazságtalansággal szemben. Egy pillanatig sem habozott, amikor elbocsátotta a szolgálóját, sőt még azzal is megfenyegette, hogy letartóztattatja, és börtönbe juttatja.

– Szeretem – suttogta egy vékonyka hang.

Mick lenézett az ölében kuporgó huncut kislányra.

– Hmm?

A gyerek a hüvelykujját továbbra is a szájában tartva ugyanannak a kezének a mutatóujjával a kanapé elé bökött.

– Szeretem a ladyt.

Mick lehajolt hozzá, és így suttogott:

– Én is.

Sokkal jobban, mint gondolta volna, sokkal jobban, mint kívánatos lenne.

15. fejezet

Aslyn egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy az inasok már az állomáson várták. Gyanította, hogy Mick Trewlove parancsainak mindenki engedelmeskedett, még azok is, akik egyébként nem dolgoztak neki. Miután mindegyik gyereket megölelte – a kisfiút, akit megmentett, különösen hosszan szorította magához –, Aslyn Fancyre mosolygott.

– Köszönöm, hogy gondolt rám, és meghívott. Csodálatos volt ez a kirándulás.

– Örömmel tölt el, hogy csatlakozott hozzánk. – Fancy a bátyjára nézett, majd pajkosan elvigyorodott. – Ki kell majd találnom, mi másra vállalkozhatnánk még így közösen.

– Az remek lenne!

A szavai őszinték voltak, Aslyn közben mégis azon töprengett, hogy vajon hány hazugság hagyhatja el egy ember ajkát, mielőtt rajtakapnák. Talán tévesen ítélte meg azt, hogyan reagálna a hercegné.

Önkéntelen mozdulattal Mickbe karolt, amikor a férfi megindult, hogy a kocsijához kísérje. Mick egyszerre tűnt meglepettnek és elégedettnek.

– El sem tudom hinni, hogy elaludtam a vonaton – jegyezte meg Aslyn.

– Azt mondanám, hogy sikerült legyőznie az ezzel kapcsolatos félelmét.

– Igen, úgy vélem, tényleg sikerült.

– Gondoljon bele, hogy ezek után kitárul ön előtt világ!

Aslyn eddig is eljuthatott volna bárhová, méghozzá kocsin, de hirtelen úgy érezte, hogy minden korábbinál szélesebbek a lehetőségei, és nagyon szabadnak érezte magát. A félelemnek megvan az a sajátossága, hogy hajlamos beszűkíteni az ember világát. Amikor legközelebb vonatra ül, Mickre gondol majd, és minden egyes alkalommal azután is.

– A ruhája és a cipője teljesen tönkrement – állapította meg a férfi. – Hogyan fogja megmagyarázni?

– A személyzeti bejáraton megyek be a házba, a hátsó lépcsőt fogom használni. Nan majd gondoskodik róla, hogy senki se láthasson meg. Aztán átöltözöm, hogy a többiekkel vacsorázzam. Senki sem fog gyanakodni.

– Ha bármi gond adódna…

– Nem fog!

És ha mégis, Aslyn majd megbirkózik a dologgal. Valami különös oknál fogva ez a mai kirándulás felszabadítólag hatott rá, pedig korábban maga sem hitte volna, hogy szüksége van erre.

Mick megállt vele szemben a kocsi közelében, amelynek az ajtaját az egyik inas már ki is nyitotta.

– Köszönöm, hogy velünk tartott.

– Árulja el az igazat! Ez a kirándulás tényleg Fancy ötlete volt?

– Nem.

Mick nem habozott, sosem habozott kimondani az igazat. Aslyn ezt szerette benne. Kezdte azt hinni, hogy kettejük kapcsolata a legőszintébb az életében. Ha nem ringatta volna magát abba a hitbe egészen kislánykora óta, hogy egyszer majd Kip felesége lesz, vajon bármely másik úriember képes lett volna őt ugyanígy lenyűgözni? Vagy ez csak Mick esetében működik? Mindig is csak vele működne?

– Elküldené nekem az árvaház címét? Szeretnék ellátogatni oda holnap, mert meg akarok győződni arról, hogy Will teljesen felépült a mai megpróbáltatások után.

Nem mintha Aslynnek akár csak halvány fogalma is lett volna arról, mit tenne ellenkező esetben, de fontos volt számára a kislegény, és még ennél is fontosabb az öröm, ami felragyogott Mick tekintetében.

– Mindenképp.

– Azt hiszem, indulnom kellene.

– Én is azt hiszem.

Csakhogy Aslyn egyáltalán nem akart elmenni. Szeretett volna még néhány percet a férfi társaságában tölteni. Még inkább néhány órát. Vagy annál is többet.

De Mick átvette az irányítást, odalépett a kocsihoz, és az inasról tudomást sem véve Aslyn felé nyújtotta a kezét. Egyikük sem viselt kesztyűt. A lányét tönkretette a sós víz. A férfi tenyerébe helyezte a kezét, és s szíve nagyot dobbant, amikor Mick ujjai köréje zárultak. Közben mindvégig azon töprengett, miért van az, hogy a férfi legapróbb érintésétől elgyöngül.

Mick fogva tartotta a tekintetét, miközben az ajkához emelte az ujjait, majd rájuk szorította a száját. Aztán a nyelve a másodperc töredékéig elővillant, és megnyalta Aslyn bőrét, amitől a lánynak kis híján összecsuklott a térde, a pulzusa pedig meglódult. Meghitt pillanat volt, és Aslyn mélységesen bánta, hogy kettejük között soha nem lehet több egyszerű barátságnál. Mick soha nem kereshetné fel, mivel az udvarlása heves ellenállásba ütközne. Ő a születése óta arra rendeltetett, hogy egy nemesi címmel rendelkező úriember felesége legyen. Micket viszont a származása miatt – függetlenül attól, milyen nagy dolgokat ért el az életben – soha nem találnák elég jónak ahhoz, hogy elvegye egy gróf lányát. Az sem számít, hogy ő mit érez iránta.

Aslyn szinte alig érzékelte, amikor Mick felsegítette a kocsiba.

– Biztonságos hazautat, Lady Aslyn! – mondta neki a férfi, majd elengedte, és nagy léptekkel távolodni kezdett tőle.

Aslyn azonban úgy érezte, mintha még mindig fogná a kezét, mintha valamilyen módon sikerült volna még erősebben magához láncolnia.

Aslynnek ugyan sikerült eljutnia a szobájáig, és át tudott öltözni a vacsorához anélkül, hogy a gyámjai bármit is észrevettek volna, öröme valamelyest mégis alábbhagyott, amint belépett a szalonba, és felfedezte, hogy Kip is ott vár rá a szülei társaságában.

A férfi odasétált hozzá, és futólag arcon csókolta.

– Aslyn.

Hová tűnt a melegség Kipből? És hová tűnt belőle? Miért nem érzett semmit a jeges hidegségen kívül?

– Milyen volt a napod a múzeumban? – kérdezte a hercegné.

A múzeumban? Ja, igen!

– Nagyszerű.

Kip összevonta a szemöldökét.

– Anyám említette, hogy a két Kattel töltötted a napodat.

– Lady Katharine-nel és Lady Catherine-nel. A két Kat csak egy buta becenév, amit én adtam nekik.

– Ismerem őket?

– Valószínűleg nem. Az idei szezonban vezették be őket a társaságba, és elég gyorsan el is jegyezték őket.

– Kik a szerencsések?

– Nem tudom biztosan. – Aslyn úgy döntött, témát vált, nehogy hazugságon kapják. – Abban viszont teljesen biztos vagyok, hogy majd éhen halok. Indulhatunk vacsorázni?

Utólag belegondolva, jobban tette volna, ha hirtelen támadt migrénre hivatkozva inkább visszavonult volna a szobájába. Ennyire még sosem érezte magát kellemetlenül az ebédlőasztalnál.

– Eldöntöttétek már, mikor legyen az esküvő? – érdeklődött a hercegné.

Kip ránézett, alaposan végigmérte, de Aslyn közömbös arcot vágott, mert nem akarta felfedni, mit gondol. Inkább hagyta, hadd feszengjen a férfi, amíg be nem számol a szüleinek arról, hogyan is állnak a dolgok valójában kettejük között.

– Még mindig egyeztetünk ezzel kapcsolatban – felelte végül Kip.

– Én azt hittem, ennyi várakozás után az lesz majd a leghőbb vágyatok, hogy mielőbb az oltár elé állhassatok – jegyezte meg a hercegné.

– Nem látom értelmét a nagy sietségnek. Eddig is kibírtuk valahogy.

– De…

– Kedvesem, engedd, hogy a saját tempójukban haladjanak – szólt közbe a herceg. – Még számtalan évet fognak együtt tölteni.

Aslyn ebben erősen kételkedett.

– Holnap felkeresek egy árvaházat. – Merőn Kip szemébe nézett. – Talán lenne kedved csatlakozni hozzám.

A férfi összevonta a szemöldökét.

– Egy árvaházba?

– Arra gondoltam, hogy talán érdekelnek az árvák.

Kip a szüleire nézett, majd vissza Aslynre.

– Nem, nem érdekelnek.

Ezt a férfit önmagán kívül senki és semmi nem érdekli. Aslyn azon töprengett, hogyhogy nem vette ezt eddig észre?

– Meglehetősen elfoglalt vagyok mostanában, hiszen én kezelem a birtokaink jó néhány ügyét. Nincs időm napközben holmi játszadozásra.

De arra azért ráér, hogy egy mámoros éjszaka után otthon lábadozzon.

– Aslyn – kezdte kissé habozva a hercegné –, semmi keresnivalód egy árvaházban. Nem hiszem, hogy tényleg el akarsz menni oda.

– Pedig valójában nagyon szeretnék. Arra gondoltam, hogy viszek nekik néhány játékot: búgócsigákat, babákat, ólomkatonákat.

A hercegné úgy meredt Aslynre, mintha éppen azt mondta volna neki, hogy szeretne végigrohanni az utcán anyaszült meztelenül.

– Nem – szólalt meg végül. – Mi nem érintkezünk a társadalom söpredékével.

– Söpredék? Hiszen ezek csak gyerekek. Nincsenek szüleik, sem jogaik. Szeretném megtenni, ami tőlem telik, hogy segítsek rajtuk.

– Meg kell szervezned egy esküvőt, utána pedig lefoglal majd a háztartásod irányítása. Nem lesz időd efféle badarságokra.

– Nem gondolom, hogy badarság lenne segíteni a nehéz sorban élőkön.

– Nem fogják értékelni az erőfeszítéseidet. Nem fognak örülni a jelenlétednek. Nem akarják, hogy tégy értük valamit. Jó okkal nevezzük őket a társadalom söpredékének, kedvesem. Nem tudod felemelni őket. Nem is szabad ilyesmivel próbálkoznod. Semmit nem nyerhetsz általa, csak szívfájdalmat. A neveltetésed, a tanulmányaid mind arra készített fel, hogy hercegné legyen belőled. Nem hanyagolhatod a kötelezettségeidet olyanok miatt, akiknek te semmit sem jelentesz.

– Szeretnék hasznos lenni.

– Akkor vagy hasznos, ha teljesíted a kötelességedet. – A hercegné már-már kétségbeesetten hajolt közelebb Aslynhez, és törékeny kezével megérintette a karját. – Ígérd meg, hogy nem csinálsz ostobaságot! Hogy nem mész ki a szegények és a kitaszítottak élők közé! Hogy nem sodrod veszélybe magad!

– Viszek magammal szolgákat.

A hercegné a férjére nézett.

– Hedley, tiltsd meg neki, hogy odamenjen!

A herceg arcán végtelen szomorúság tükröződött.

– Már nem gyerek, Bella. Nem nyirbálhatjuk meg a szárnyait, ha készen áll a repülésre.

– Nem is sejti, milyen veszélyek leselkednek rá.

– Küldök vele további inasokat. A közelében fognak maradni. Kocsival megy majd. Minden rendben lesz.

– Hiszen nem a nyomornegyedbe készül, anyám – tette hozzá Kip is.

A hercegné ismét Aslyn felé fordult.

– Egyszerűen küldj nekik játékokat! Nem kell emiatt személyesen odamenned.

– Tökéletes biztonságban leszek. Nem eshet bajom.

– Ilyenkor vagy a legsebezhetőbb, amikor azt hiszed, hogy senki sem árthat neked. Nem látod a veszélyeket.

– Ezek csak gyerekek, akiknek szeretetre van szükségük. Nem fognak bántani.

– De mások megtehetik.

– Bella, szerelmem, megígérem, hogy gondoskodom Aslyn védelméről.

– Ne ígérj olyasmit, amit nem tudsz betartani!

Látszott, hogy a herceget mellbe vágták a felesége szavai. Aslyn rögtön arra gondolt, vajon milyen ígéretet szeghetett meg már a férfi.

A hercegné a tányérja mellé tette a szalvétáját.

– Végeztem. Muszáj lefeküdnöm.

Hátratolta a székét, mire a herceg azonnal felpattant, és felsegítette a feleségét.

– Folytassátok nélkülünk! – vetette oda Aslynnek és a fiának, mielőtt kikísérte volna a hercegnét az ebédlőből.

Kip visszaült a helyére, és kért még egy kis bort.

– Ez eléggé furcsa volt.

Aslynnek nem állt szándékában felzaklatni a hercegnét, de elege volt már abból, hogy úgy kell éreznie magát, mint egy aranykalitkába zárt madárnak, amely sosem repülhet szabadon.

– Néha úgy érzem, hogy megfulladok itt.

– Akkor tegyünk egy kört a kertben, rendben? Szerintem mindkettőnkre ráférne egy kis friss levegő.

Aslyn bólintott. Kip felpattant, és udvariasan kihúzta neki a széket. Aslyn felállt, de ügyet sem vetett a férfi felajánlott karjára. Hirtelen úgy érezte, belefáradt abba, hogy mindenki segíteni akar neki, mintha nem lenne képes gondoskodni magáról. Átsétált az udvarházon, ki egyenesen a kertbe.

Kip hozzá igazította a lépteit, és csendben maradt egészen addig, amíg eléggé el nem távolodtak a háztól.

– Arra gondoltam, hogy játszhatnánk néhány parti cribbage-et ma este – vetette fel végül.

– Eléggé elfáradtam a mai nap eseményei után. Visszavonulok, amint befejeztük a sétánkat – jelentette ki Aslyn.

– Még mindig haragszol rám.

– Igen.

Bár nagyra értékelte, hogy Kip kiállt az árvaházi látogatása mellett, feszült volt kettejük között a hangulat. A férfi ingerülten felsóhajtott.

– Tartozom neked egy bocsánatkéréssel – szólalt meg végül csendesen. – A tegnap esti viselkedésemért éppúgy, mint a tegnapelőttiért. Nyugtalanítottak a veszteségeim, és kínosan érintett, hogy veszíteni láttál.

– Kijelenteni, hogy tartozol nekem egy bocsánatkéréssel, nem egyenértékű egy bocsánatkéréssel – közölte Aslyn kurtán.

Kip eléje lépett, és elállta az útját.

– Biztos vagyok benne, hogy ma este a szüleimnek is feltűnt, hogy van némi feszültség kettőnk között. Talán ez okozhatta anyám zaklatottságát.

– Éppen ezért muszáj elmondanunk nekik az igazságot.

– És pontosan mit is értesz ez alatt?

– Hogy felbontottuk az eljegyzésünket.

– De nem tettük. Csupán szünetet tartunk, miközben… A párok folyton vitatkoznak. De aztán kibékülnek. Próbálom helyrehozni a dolgokat.

– Nem lehetséges.

Kip szorosan lehunyta a szemét, és hosszan kifújta a levegőt.

– Bocsánatot kérek! – Kinyitotta a szemét. – Sajnálom. Áruld el nekem, mit mondhatnék még!

– Nincs semmi, amit mondhatnál. Itt a tettek számítanak. És még akkor is elég kicsi a valószínűsége, hogy meg tudnád változtatni a véleményemet azzal kapcsolatban, hogy mi ketten összeillünk-e.

– Miért vagy ilyen pokolian makacs? A férfiak hazardíroznak, isznak, klubokba járnak. Ez a szokás.

– Az a férfi, akihez hozzámegyek, nem ilyen lesz.

Aslyn megkerülte Kipet, és megindult a rózsalugasok felé. A férfi gyorsan utolérte.

– Akarod, hogy elmenjek veled abba az átkozott árvaházba? Akkor hajlandó vagy megbocsátani nekem?

– Nem, igazából nem szeretném, ha velem tartanál. Nem akarsz ott lenni, és ezt az árvák is megéreznék. Csak morgolódnál, és tönkretennéd a látogatásomat.

– Mi ütött beléd? Hová tűnt az a szelíd lány, akinek megkértem a kezét?

Aslyn megpördült, és szembefordult a férfival.

– Összetörted a szívét, és minden irántad érzett szerelme semmivé foszlott. Ezt már nem lehet jóvátenni. – Hevesen megrázta a fejét. – Ez így nem teljesen igaz. Megbántottál, és egy olyan oldaladat tártad fel előttem, amelyet nem tudok elfogadni. És rádöbbentem arra, hogy mindig is inkább csak úgy tekintettem rád, mint egy bátyra. Mi ketten sosem lennénk jó szeretők, nincs meg közöttünk a szikra.

– Szeretők? – ismételte Kip halkan. Olyan volt a hangja, mint olyasvalakié, aki éppen egy újonnan felfedezett szót ízlelget. Pislogott párat, majd úgy meredt a lányra, mintha még fel sem merült volna benne, hogy amint összeházasodnak, valóban szeretőkké válnak. Hitetlenkedve megrázta a fejét. – Ez egyáltalán nem jellemző rád. Miért dobnál félre engem egyetlen téves döntés miatt? Miért?

Kip elkeskenyedő szemmel méregette, de Aslyn nem árulhatta el neki az igazat. Nem mondhatta neki azt, hogy egy másik férfi teljesen lenyűgözte, élettel töltötte el, és elűzte a félelmeit…

– Szentséges atyaúristen! Trewlove az, igaz? Ezért ragaszkodott hozzá annyira, hogy téged is magammal vigyelek a bálba! – Kip felnevetett. Kellemetlen, szörnyű nevetéssel. – Felhasznál téged, ahogy engem is.

– Mi célból?

– Mert emelkedik az ázsiója, ha nemesi származású személyek társaságában látják, hiszen őt menthetetlenül bemocskolta a saját származása.

– Nincs igazad. Neki nincs szüksége ránk, hogy felemelkedjen. Önerőből tört nagy magasságokba. Az üzleti vállalkozásaival és a kedvességgel, amit mások iránt mutat.

– Tudnod kell, hogy az apám sosem hagyná, hogy feleségül menj hozzá.

Aslyn ezzel tisztában volt.

– Ha ismerné…

– Soha! – Kip vetett egy pillantást a rózsalugas felé. – Majd újra megbékélsz a gondolattal, hogy én leszek a férjed.

– Soha!

Kip feléje fordult, és Aslyn olyan alázatot látott tükröződni az arcán, amilyet korábban még egyetlen alkalommal sem.

– Emlékszem a napra, amikor először megláttalak. A bölcsődben feküdtél. Én már nyolcéves voltam. Az anyám fogta a kezemet. Lehajolt hozzám, és azt mondta: „Egy nap őt fogod majd feleségül venni.” A sors egymásnak szánt bennünket, akár tetszik, akár nem.

Aslynnek szemernyit sem tetszett a dolog, és ha volt valami, amit megtanult Mick Trewlove-tól, hogy az ember változtathat a sorsán.

Mick ott ült az íróasztala mögött az irodájában, és az átruházási okiratra meredt, amelyet az öccsének adtak, aki most egy közeli székben terpeszkedett elégedett vigyorral az arcán. Mick jól ismerte a Candlewick nevű kis birtokot, de persze alaposan feltérképezte a herceg összes ingatlanát – az elidegeníthetőket és az elidegenítési tilalommal terhelteket egyaránt.

– Csak úgy egyszerűen átadta neked? – tette fel a kérdést.

Aiden a jobb keze körmeit tanulmányozta, mintha azt próbálná megállapítani, hogy nincs-e szüksége manikűrre. Mick nem ismert még egy olyan embert, aki ennyire kényes lett volna a kezére, mint ő.

– Közöltem vele, hogy nem kölcsönözhetek neki több pénzt valamiféle biztosíték nélkül, mivel még egyetlen pennyt sem fizetett vissza a tartozásaiból. Nagyon úgy tűnik, hogy az apja minden olyan birtokot, amelyet nem terhel elidegenítési tilalom, a nevére íratott. Kipwick meglehetősen sokat hencegett ezzel.

A kép kezdett összeállni, és az események jóval gyorsabban követték egymást, mint Mick várta.

– Tudtam ugyan, hogy szeret hazardírozni, de fogalmam sem volt róla, hogy ilyen elképesztően felelőtlen ezen a téren.

– Ő minden téren felelőtlen.

Aslynt is beleértve. Kipwicknek fogalma sem volt róla, milyen kincs van a birtokában, és milyen közel jár ahhoz, hogy elveszítse. Vagy talán már el is veszítette. Egyszerűen méltatlan volt a lányhoz. Mick hátradőlt a székében, és az ujjaival dobolni kezdett az asztalán.

– Én Loudon Greent akarom. Anélkül minden szétesik. Ugyanis abból származik a bevételeik többsége. Nem képesek fenntartani a többi birtokot nélküle.

– Nehezemre esik elhinni, hogy egy olyan férfi ágyékának a gyümölcse vagy, aki nem rendelkezik semmilyen üzleti érzékkel. Miféle indíttatásból íratott a herceg egy ilyen értékes ingatlant egy olyan semmirekellő fickóra, mint Kipwick?

– Ő a törvényes örököse. Ennél többre nincs is szükség ahhoz, hogy a herceg rá merje bízni az értékeit: a nevét, a rangját, az örökségét.

– De azért csak tisztában van azzal, hogy mekkora bajban van a fia, vagy nem?

Mick ebben erősen kételkedett. A herceget látszólag soha nem igazán érdekelte semmi a feleségén kívül. Mick egyfelől szerette volna csodálni őt azért, amiért ilyen odaadó férj, másfelől viszont gyanította, hogy éppen ennek az odaadásnak köszönhette, hogy ő végül Ettie Trewlove-nál kötött ki.

Csak nehogy a hercegné felfedezze, hogy a férje egy fattyút nemzett!

Mick tudta, hogy soha nem válhat a herceg törvényes fiává, de bebizonyíthatja, hogy nem a szemétdombra való. Lehet, hogy törvénytelen a származása, de nemesi vér csörgedezik az ereiben. Ez pedig végül méltóvá teszi majd Aslyn kezére.

16. fejezet

– Egy újabb titokban kézbesített csomag.

Nan hangja elárulta, hogy nem örül túlságosan. Ez talán azért lehetett, mert a csomag nagyobb volt, mint a többi, nem lehetett könnyen elrejteni a szoknyája redői közé.

Aslyn kikászálódott a takarója alól, odasétált a szobalányához, és elvette tőle a hosszú, karcsú dobozt. Visszavitte az ágyhoz, és kinyitotta. Egy gyönyörű, fehér csipkéből készült napernyő rejtőzött benne, a kísérőüzenet pedig minden eddiginél terjedelmesebb volt: „Valaki, akit nagyon nagyra becsülök, egyszer azt mondta nekem, hogy a fehér mindenhez illik.”

Mick nagyra becsüli őt. Emlékszik rá, hogy mit mondott neki. Aslyn a melléhez szorította az üzenetet. Ennek a tudatnak nem lenne szabad ekkora megelégedéssel eltöltenie, mégis ez volt a helyzet. Kip tévedett. Mick nem kihasználja őt, hanem törődik vele. Elképzelte, hogy milyen lenne mindennap fürödni a kedvességében.

Kivette a dobozából a napernyőt, és a magasba tartotta.

– Hol a pokolban intézi a késő éjszakai vásárlásait? – morfondírozott hangosan.

– Mylady, ez nagyon illetlen dolog. Ennek a férfinak nincsenek gátlásai. Nem az a fajta, akivel önnek titkos légyottokra kellene járnia.

De nem is az a fajta, akivel nyilvánosan kellene mutatkoznom, gondolta magában Aslyn. Aztán észrevette a második üzenetet is. Ez jól el volt rejtve a doboz csipkés tartalma alá. A „Trewlove-ok Otthona”, írta Mick a papírra egy cím kíséretében. Aslynnek csaknem elállt a szívverése, mert az volt az első gondolata, hogy a férfi teára invitálja az édesanyjához. Hirtelen azonban rádöbbent, hogy az árvaházra és nem az édesanyja otthonára utalt. Bár tudta, hogy butaság, mégis nagyon csalódottnak érezte magát.

– Ma olyan öltözékre lesz szükségünk, amely alkalmas egy árvaházi látogatásra – közölte Nannel. – És nem szabad feltűnést keltenünk a távozásunkkal, ugyanis nem kívánom felzaklatni a hercegnét.

– Igenis, mylady!

– Odafelé menet pedig meg kell állnunk egy játékboltban is.

Aslyn egy halom játékot vitt magával, és az árvák úgy vették őt körül, mintha ő maga lenne a hamelni patkányfogó. Leguggolt a padlóra, ügyet sem vetett arra, hogy bepiszkolódhat orgonaszínű szoknyája. Minden egyes gyereket magához ölelt, amelyik odament hozzá. A nevetése betöltötte a helyiséget, és szépségében még a csalogány énekével is versenyre kelt. Amikor pedig mosolygott, valósággal felragyogott az arca, és Mick arra gondolt, hogy Aslyn nagyon fogja tudni szeretni a saját gyerekeit. Milyen szerencsések lesznek azok a lurkók!

Ahogy ott állt a hátát a falnak vetve, a mellkasa előtt karba font kézzel, Mick úgy itta magába a látványt, mintha csak valami kókadozó növény lenne, Aslyn pedig egy személyben maga az életet adó napfény és eső. A lány a legszívélyesebb ölelését Will számára tartotta fenn. Mick azon kapta magát, hogy irigykedik a vézna kis csibészre.

Aslyn végül felnézett rá, és féloldalas, majdhogynem félénk mosollyal ajándékozta meg. Micket ez úgy érte, mintha gyomorszájon vágták volna. Szorítást érzett a mellkasában. Eddig még egyetlen nő sem hatott rá így, mint Aslyn. Muszáj lenne őt elkerülnie, bármi áron. Azonban tudta jól, hogy könnyebb lenne meggyőznie a napot, hogy ne keljen fel hajnalban, mint önmagát, hogy ne keresse a lány társaságát. Valahányszor Aslyn a közelében volt, Mick mindig igyekezett tartani a három lépés távolságot.

– Rendben, most már elég lesz! – kiáltott fel, és ellökte magát a faltól. – Mondjatok köszöntet Lady Aslynnek, és menjetek a dolgotokra! Semmi értelme megfojtani őt a kedvességéért.

A gyerekek szétszéledtek, egy hüvelykujját szopó kislány kivételével, aki egy rongybabát szorított magához, úgy bámult fel a férfira, aki mogorván nézett vissza rá.

– Sipirc, Amy! Később viszlek egy kört a hátamon.

Szerencsére ez elég volt ahhoz, hogy lekenyerezze a kicsit, aki azonnal el is tűnt a közelükből. Mick Aslynhez lépett, és kinyújtotta felé a kezét. A lány megfogta, Mick pedig talpra állította, leküzdve a késztetést, hogy a karjába vonja. Aslyn mindig éber szobalánya ugyanis rajtuk tartotta a szemét.

– Imádják magát – jegyezte meg Aslyn. – Milyen gyakran látogat el hozzájuk?

– Egy-két hetente. Váltogatni szoktuk egymást, mindannyian be-benézünk, hogy ellenőrizzük, minden úgy megy-e, ahogy mennie kell.

– Pompás ez a ház. Bizonyára sokba kerül a fenntartása.

– Szerettünk volna olyan helyet biztosítani a gyerekek számára, amely a lehető legjobban hasonlít egy igazi otthonhoz.

– Mert maguknak ezt nélkülözniük kellett, ugye?

– Nem túl fényűző körülmények között nőttünk fel, de az anyánk szeretete igazi otthont varázsolt belőle.

– Természetesen. Eszembe sem jutott az ellenkezőjét feltételezni.

Mick majdnem felajánlotta, hogy megmutatja a lánynak a helyet, ahol felnőtt, de semmi szükség nem volt arra, hogy Aslyn lássa vagy megértse, milyen kemény volt az élete. Ő már túllépett ezen. Csak az számított, hogy hol tart most.

– Mr. Trewlove?

Mick az árvaház vezetője felé fordult.

– Igen, Nancy?

– Megterítettünk a teraszon teához, ahogy kérte.

– Köszönöm. – Mick visszafordult Aslyn felé. – Inna egy kis teát?

Megint ott volt az az ennivaló, féloldalas mosoly.

– Gyakorol arra a napra, amikor majd meghívást kap egy arisztokrata szalonjába?

Micket elégedettséggel töltötte el, hogy Aslyn erre is emlékezett.

– Nem. Ez csupán ürügy arra, hogy több időt tölthessek a társaságában.

Aslynnek rózsás pír vonta be az arcát.

– Nagyszerű lenne egy kis tea – felelte.

Aslyn bűntudata, amit amiatt érzett, hogy eljött ide a hercegné akarata ellenére, semmivé foszlott, amikor belépett az ajtón, és meglátta Micket, aki már várt rá. A férfi szeme ragyogott az örömtől. Aslynt boldogság töltötte el, és ráébredt, hogy bármikor hajlandó lenne szembeszállni a hercegné akaratával, csak hogy több időt tölthessen Mick társaságában.

Ez a mai alkalom is azt bizonyította, hogy a férfinak nem áll szándékában arra használni őt, hogy növelje az ázsióját, hiszen senki sem láthatta őket együtt, akinek számított volna a véleménye.

Mick mindig nagyon vigyázott a lány jó hírére, gondosan óvta azzal, hogy megtartotta a három lépés távolságot, amennyiben a helyzet úgy kívánta. Mindössze egyetlen alkalommal lépte át ezt a határt, de akkor kettesben voltak, szemtanúk nélkül. És bár a csók talán illetlen volt, Aslyn jó híre makulátlan maradt. Ahogy most ott ült a társaságában a teraszon, a teáját kortyolgatva, Aslyn azt kívánta, bárcsak éjszaka lenne, és minden gyerek ágyban feküdne, hogy ők átadhassák magukat a vágyaiknak.

Valóban vágyott a férfira. De milyen jövő létezett kettejük számára? Tegnap este a hercegné ismételten világossá tette, mi a véleménye azokról, akiket magánál alacsonyabb rendűnek gondol. Öt éven belül azonban Aslyn maga rendelkezhet majd a teljes vagyonával. És akkor elköltözik Hedley Hallból a saját otthonába. Vénlánynak fog számítani, a férfiak többé már nem tekintenek úgy rá, mint lehetséges feleségjelöltre. Teljesen független lesz, és szabadon eldöntheti, hogy mihez kezdjen az életével. Vajon Mick Trewlove hajlandó lenne öt évet várni rá?

Aslyn majdnem hangosan felnevetett, annyira képtelennek tűnt a gondolat. A férfi nem jelentette be rá az igényét, nem vallott neki szerelmet, bár voltak kedves gesztusai. Mégis eléggé valószínű, hogy még egy hétig sem lenne hajlandó várni Aslynre. Hogy pusztán annyit jelent a számára, mint a lány ajándékai az árváknak: egy játék csupán, amivel játszani lehet, amíg el nem törik, vagy amíg meg nem unja, és feledésbe nem merül. Hiszen valaha egy herceg özvegyével cicázott. Miért ne kezdhetne ki egy gróf lányával is?

– Nem vagyok biztos benne, hogy tetszik nekem a gondolatai iránya – szólalt meg ekkor Mick csendesen, félbeszakítva komor elmélkedését.

Aslyn meglepetten fordult feléje. Mick keze egy porcelán teáscsésze mellett nyugodott, amely elveszett volna hatalmas tenyerében, ha felveszi.

– Elnézést. Kicsit elkalandoztam.

– De nem túl kellemes témák felé, legalábbis a homlokán megjelenő apró ráncból ítélve.

Aslyn számára hízelgő volt, hogy Mick ennyire odafigyel minden rezzenésére.

– Meg szokták hívni bálokba?

– Úgy érti, olyanokra, ahol London lordjai és ladyjei a házigazdák? Nem.

– A hercegné sosem ad bált. De ha adna, én meghívnám magát.

– Én pedig elviselném a fitymáló tekinteteket és lekicsinylő megjegyzéseket az ön kedvéért.

– Talán nem is lenne szükség rá.

– Aslyn, ez a való élet, nem pedig valami tündérmese. Egy lady és egy fattyú számára nincs olyan, hogy boldogan éltek, míg meg nem haltak.

Akkor mit keresek én itt? – gondolta magában a lány.

– Elvitte magát Kipwick valaha is a Cremorne-ba az est késői óráiban, amikor a jóravaló emberek már nincsenek ott?

Aslyn meghökkent, mégis határozottan örült a hirtelen témaváltásnak.

– Miből gondolja, hogy szeretnék odamenni az éjszaka azon óráiban?

Mick tekintete merőn rászegeződött, és Aslyn rájött: ő az a fajta férfi, aki nem szíveli a hazugságot. Gyanította, hogy soha senki nem is próbál valótlanságot állítani a jelenlétében.

– Hallottam, amint Kipwicket kérlelte, hogy maradjanak még azon az estén, amikor találkoztunk. Van egy olyan gyanúm, hogy ha Fancy és én nem lettünk volna ott, akkor tovább vitatkozik vele abban a reményben, hogy meggyőzheti.

Aslyn vállat vont.

– Tagadhatatlanul kíváncsi vagyok.

– Dolgom van ott ma este. Nincs kedve csatlakozni hozzám?

A hercegné ehhez biztosan nem járulna hozzá.

– Titokban kéne elhagynom a házat…

– Úgy tűnik, egész ügyesen boldogult a minap. Utasítom a kocsisomat, hogy várjon magára a kocsibejáró végénél éjfélkor. Csak ne felejtsen el kulcsot hozni magával!

Aslyn igent mondott. Mick tudta, hogy így lesz. A lánynak kalandvágyó természete volt, amit a gyámjainak sem sikerült megzabolázni, és a férfi magában hálát adott ezért. Aslyn a kocsiban vele szemközt foglalt helyet, és izgatottan fészkelődött a párnázott ülésen. Hamarosan megérkeztek, és készültek bemenni a kertekbe.

– Mi lesz, ha olyan úriembert látok, akit ismerek? – kérdezte a lány.

– Biztosan összefutunk majd néhány előkelőséggel, de eléggé valószínűtlen, hogy felismernék önt. Az éjnek ebben a szakában nem az arcokat nézegetik az emberek, inkább a hölgyek keblét.

Nem volt elég fény, hogy láthassa, Aslyn vajon elpirult-e, Mick azonban gyanította, hogy igen.

– Szeret zavarba hozni.

– És sikerrel jártam?

– Nem ismerném be, még ha így lenne is.

– Jó kislány! Tartsa a szőrmebéléses kabátja kapucniját a fején, és karoljon belém! Senki nem fogja háborgatni.

Esetleg engem kivéve.

– Esetleg magát kivéve – jegyezte meg Aslyn, mintha csak olvasott volna a férfi gondolataiban.

– Előveszem a legjobb modoromat.

De Mick tudatában volt annak, hogy a legjobb sem elég jó Aslyn számára. A lány előkelő származású férfit érdemel. Nem pedig olyasvalakit, aki tévedésből fogant, és méltatlannak találtatott az életre.

Aslyn nem tudta volna megmondani, miért hajlandó ekkora kockázatot vállalni, csak hogy láthassa a Cremorne-t a legsötétebb óráiban. Azt beszélték, hogy a környék oly mértékben vonzotta a megrögzött bűnözőket, hogy a park puszta fennmaradása is kérdésessé vált. Néhányan a bezárása mellett kardoskodtak. Talán a lehetőség csábítja a legjobban, hogy vethet egy pillantást a történelem eme darabjára, mielőtt végleg eltűnne, tűnődött Aslyn.

Ugyan kit próbál becsapni? Bár tényleg szerette volna látni az éjszakai, rossz hírű parkot, a leginkább annak örült, hogy több időt tölthet Mick társaságában.

Teljesen biztonságban érezte magát a férfi mellett. Senkinek sem jutott volna eszébe háborgatni őket. Mick öntudatosan lépdelt, és azt sugározta a külvilág felé, hogy nem érdemes belekötni, mert nem szokása veszíteni.

Aslyn két lordot is észrevett, akiket ismert, egy grófot és egy vikomtot. Az öltözékük ugyan kimondottan elegáns volt, bizonytalanul lépkedtek. Aslynt úgy nevelték, hogy tudja, az ember tartása mindent elárult a világban elfoglalt helyéről, és hirtelen megértette, mennyire igaz ez a megállapítás. Egyik férfi sem úgy nézett ki, mintha helye lenne a Lordok Házában. Mivel Aslyn még egyszer sem táncolt velük, nem aggódott amiatt, hogy felismerhetik.

Az összes férfi és az a néhány nő is, aki elhaladt mellettük, hangos volt, és szilaj, vidáman kacarásztak.

– Igyunk valamit! – szólalt meg Mick.

Aslyn egyáltalán nem volt szomjas, inkább kíváncsi, mi mindent láthat még, ha mélyebbre hatol a kertekben, de a férfi nemigen hagyott neki választást. Bevezette egy fogadószerű épületbe, és rendelt két korsó sört. Aslynnek azonnal felcsillant a szeme, mivel még sosem ivott ilyet. Az első korty után azonban az arca mókás fintorba torzult. Mick felnevetett.

– Jobban fog ízleni, amint leér a korsó aljára.

– Miért tennék a legjobb részt a legaljára?

És hogyan képesek kivitelezni?

– Nem erről van szó, de mire az ember eljut odáig, minden sokkal jobban ízlik, és az élet is minden szempontból kellemesebbnek tűnik.

Mick a szájához emelte a korsót, és Aslyn megbűvölten figyelte, ahogy az ádámcsutkája mozog. Bele se akart gondolni, hogy tulajdonképpen féltékeny a korsóra, amiért Mick ajka megérintette.

– Magunkkal visszük – jelentette ki a férfi, és kivezette a szabadba.

Aslyn ivott még egy kortyot, aztán még egyet, igyekezett eljutni addig a részig, amit végre ízletesnek talál majd. Az volt a különös az egészben, hogy a teste felmelegedett, és a végén már egyáltalán nem is törődött a keserűségével. Tetszett neki, ahogy néhány korty után érezte magát.

Kipwick sosem adott volna neki sört, eszébe sem jutott volna megkóstoltatni vele. A hölgyek ugyan megihattak néha egy-egy pohár bort vagy pezsgőt, esetleg egy kevéske brandyt, de egész biztosan nem adhatták át magukat soha egy olyan pórias ital élvezetének, mint a sör.

– Ne ítéljen túl szigorúan a söröket illetően! – jegyezte meg Mick. – A húgom ennél sokkal jobbakat árul.

A fogadós.

– Mi a fogadója neve?

– Sellő és Unikornis. Gillie mindig is afféle csodabogár volt.

– Szeretnék találkozni vele valamikor.

Mick átható tekintettel végigmérte.

– Elintézhetem.

Ez újabb ürügy lenne a számára, hogy együtt töltsön a férfival egy kis időt. Vajon hány ilyen alkalmat szeretne? Ezret is akár. Mick minden tekintetben teljesen lenyűgözte.

– Örülnék, ha megtenné.

A gyámjai már kevésbé örülnének. Kétség sem férhet hozzá, hogy megint ki kellene szöknie a házból. Csakhogy Aslyn nem akart újabb titkos találkát. Ő azt szerette volna, ha Mick annak rendje és módja szerint ellátogatna hozzá.

– Később megbeszéljük – mondta a férfi.

Aslyn bólintott, majd a környezete felé fordította a figyelmét. Nem nagyon különbözött attól, amit akkor látott, amikor legutóbb itt járt, első ránézésre legalábbis. De a hangulat nagyon más volt. A hölgyek – és igazán kedves és nagyvonalú gesztust tett azzal, hogy így nevezte őket – olyan ruhákat viseltek, amelyek nem sokat teret engedtek a képzeletnek. Elég lett volna egyetlen tüsszentés, és a mellük kétségtelenül kibuggyant volna a testhez simuló anyagból. Ennek ellenére szemmel láthatólag semmilyen kényelmetlenséget nem okozott nekik, hogy ennyire feltárják a bájaikat, és úgy tűnt, hogy a férfiak is roppantul élvezik a látványt. Aslyn legalábbis erre következett abból, ahogy a nőket fixírozták, bár a tekintetüktől még a hideg is kirázta. Nem szerette volna, ha rá is ilyen buján néznek.

A színpadon, ahol korábban egy szoprán énekelt szerelmes dalokat, most egy férfi trágár és durva száma következett. Nem volt benne semmi romantikus. Aslyn igazság szerint nem is értette, miért tetszene ez bárkinek is, hiszen az egész annyira barbárul, ízléstelenül és közönségesen hangzott.

Meglátott egy férfit és egy nőt, egy sötét szegletbe húzódva. A nő egy fa törzsének vetette a hátát, a férfi csípője pedig ritmikusan mozgott…

Aslyn megpördült, és Mick mellkasába temette az arcát, mire a férfi karja azonnal köréje fonódott, és védelmezően magához ölelte.

– Ugye nem azt csinálják, amire gondolok?

– Az attól függ, hogy mire gondol.

Mick néha meglehetősen bosszantó tudott lenni.

– Azt hittem, az ilyesmi az ágyban zajlik.

– Bárhol megtörténhet. Az ágyban, egy széken vagy éppen a padlón.

– Azt hittem, ilyesmire csak vízszintes helyzetben vállalkozik az ember.

– Vízszintes és függőleges helyzetben, ülve, állva, térdelve… A különböző pozícióknak csak az emberi képzelet szabhat határt.

Aslyn gyanította, hogy a férfi elképzelt és ki is próbált minden lehetséges pozíciót. Bele se akart gondolni. Nem szerette volna elképzelni őt, amint barbár módon, egy fához szorítva tesz magáévá egy nőt.

– Mire számított, mit talál majd itt? – kérdezte Mick ekkor csendesen.

– Nem is tudom. – Aslyn a férfira emelte a tekintetét. – Főként részegeket.

– Nos, azok is annak bőven. Kortyolgassa csak a sörét!

Mick jó nagyot húzott a maga italából. Annyira férfiasan csinálta! Aslyn teljesen elbűvölve figyelte. A kezében szinte eltörpült a korsó. A lány is ivott egy kortyot a söréből. A férfinak igaza volt: tényleg egyre jobb lett az íze. De persze az is lehet, hogy tönkrementek az ízlelőbimbói.

Azon kezdett töprengeni, mi lenne, ha összefutnának itt Kippel. Mert abban biztos volt, hogy a férfi mindenképpen felismerné őt.

– Mi van, ha keresztezik egymást az útjaink Kipwickkel?

– Nem fogják.

Micknek sikerült meglepnie a lányt.

– Tudja, merre jár?

– Van néhány tippem, hogy hol lehet.

– Valamilyen kártyabarlangban?

– Pontosan.

– Megmutatja majd nekem azokat a helyeket is?

– Szó sem lehet róla.

A férfi válasza véglegesen csengett. Nyilvánvalóan hiába szállna vitába vele.

– Miért nem?

– Azok nem úriembereknek való klubok. A törzsvendégek még félreértenék a jelenlétét, így a végén még felsérteném az öklöm, a férfiak közül pedig néhányan azon kapnák magukat, hogy hiányzik egy-két foguk.

Aslyn sehogy sem értette, miért örül ezeknek az erőszakos szavaknak. Nyilvánvaló, hogy a sör megváltoztatta a látásmódját, sőt teljesen kifordította önmagából. De hirtelen egy ennél is rémisztőbb gondolat vert tanyát a fejében – a sör talán csak felerősítette a meglévő jellemvonásokat.

– Megvédené a becsületemet?

Mick lenézett rá, majd érzékien elmosolyodott.

– Amíg mellettem van, nem eshet bántódása.

Őszintén szólva ezzel Aslyn eddig is tisztában volt. Ez volt az oka annak, hogy elfogadta a férfi meghívását a parkba. Mert kétes származása ellenére, Mick a szíve mélyén igazi úriember volt. De ugyanakkor igazi zsivány és csirkefogó. Aslynnek furcsamód tetszett ez is, pedig ez egyáltalán nem helyénvaló. A végén még kiderül, hogy nem az az úrihölgy, akinek mindig is képzelte magát.

Egy férfi tántorgott feléjük. Mick karja eddig Aslyn hátára simult, most a kezével megmarkolta a lány csípőjét, majd könnyedén megemelte, és arrébb lendítette az útból, mintha nem lenne nehezebb egy hópihénél. Az úriember a földre rogyott, motyogott valamit, majd váratlanul horkolni kezdett. Három másik férfi érkezett nevetve, hogy felnyalábolják. Aslyn feltételezte, hogy a cimborái lehetnek.

– Miért öntenek fel a garatra a férfiak? – kérdezte Micktől.

– Mert attól elfelejtik a gondjaikat.

Vajon miféle nemkívánatos gondjai lehettek Kipnek?

– Ön is szokott lerészegedni?

– Soha. Mikor az ember kijózanodik, a gondok ugyanúgy megvannak, csak egy hasogató fejfájás kíséretében kell szembenézni velük.

– Igazán gyakorlatias.

Mick nem válaszolt, de erre nem is volt szükség. Soha nem sikerült volna felkapaszkodnia, ha nem lenne képes elfogadni a valóságot.

Pedig kegyetlen valóság volt az övé, miközben a sajátja hamis illúziókba ringatta Aslynt a világgal kapcsolatban. Őt minden bajtól és nehézségtől megóvták. A férfiak verekedtek, ittak és kártyáztak. Ledéren öltözött nők hagyták, hogy csókolgassák és olyan helyeken érintsék meg őket, ahol nem lett volna szabad, majd elsétáltak egy-egy férfi oldalához simulva. Gyerekek rohangáltak kísérő nélkül. Aslyn gyanította, hogy zsebmetszők lehetnek, amikor látta, hogy az egyiket egy férfi üldözi ezt kiabálva:

– Állítsák meg, tolvaj!

Örült, amikor Mick visszakísérte a kocsijához. Miután megitta a sörét, és utána még egy másodikat is, kellemes kábultságot és melegséget érzett. A férfi beült a vele szemközti ülésre, és valahogy hatalmasabbnak tűnt, mint korábban.

– Milyen ügyben jött ma ide?

Miközben a kocsi kikanyarodott az utcára, Mick vállat vont.

– Az illető nem jött el.

– Miért akarna itt találkozni valakivel az irodája helyett?

– Számos oka lehet. De főleg az, hogy titokban tartsam a megbeszélésünket.

– Kivel akart találkozni?

– Ha elmondanám, akkor már nem lenne titok.

Aslyn azon kapta magát, hogy eltöpreng, vajon volt-e valaki egyáltalán, vagy Mick csupán kitalálta ezt a találkozót, hogy legyen valami ürügye magával hozni őt ide.

Azt kívánta, bárcsak sose érne véget az éjszaka.

Micknek semmiféle találkozója nem volt a Cremorne-ban, semmilyen üzleti ügyet nem kellett elintéznie, de attól tartott, hogy Aslyn elutasítaná az ajánlatát, ha tudná, hogy egyszerűen csak szeretne több időt tölteni a társaságában. Nem hozhatta el ide fényes nappal, mert bármikor összefuthattak volna a lány valamelyik ismerősével. Akkor pedig Hedley fülébe jutna a dolog, ő pedig biztosan megtiltotta volna Aslynnek, hogy találkozgasson vele. Persze akkor is megindulhat a pletyka, ha túl gyakran futnak össze a parkban, amelynek a lány rendszeres látogatója.

Mick tudta, hogy nem lenne szabad ennyire élveznie Aslyn társaságát. Hogy kerülnie kellene legalább addig, amíg siker nem koronázza a terveit. Utána aztán hivatalosan is meglátogathatná, mint egy igazi úriember. De úgy tűnt, hogy nem igazán tud uralkodni magán, ha Aslynről van szó.

Egész életében a háttérbe szorította a vágyait és kívánságait egy magasabb rendű cél érdekében, de nem volt hajlandó lemondani az időről, amit a lánnyal tölthetett. Pedig végül mindent elveszíthet emiatt, valamiért azonban még ez sem érdekelte.

Aslyn nem volt hozzászokva az alkoholhoz. A sör eléggé kiütötte. Bohókás mosoly ült az arcán, és szokás szerint féloldalasan mosolygott. Mick szerette volna megcsókolni. Szeretett volna behatolni a nyelvével Aslyn szájába; a péniszével pedig felforrósodott testébe. Kétsége sem volt afelől, hogy a lány még szűz, szóval nagyon szűk lenne, de ő kitágítaná…

– Nem úgy tűnt, mintha az a nő élvezte volna – szólalt meg ekkor Aslyn, és szomorúan csengett a hangja.

Mick pislogott egyet. Hirtelen visszarántották a valóságba a fantázia világából. A lányra meredt. Aztán rádöbbent, hogy a lány a fának támaszkodó éjjeli pillangóról beszélt.

– Nem azért fizették, hogy élvezze.

Aslynnek elkerekedett a szeme. Talán Mick szavainak nyers őszintesége miatt.

– Ezek szerint egy utcanő volt?

Mick vállat vont.

– Ez legalább olyan jó kifejezés, mint bármelyik másik.

Aslyn kinézett előbb az egyik, aztán a másik ablakon. Majd fel a plafonra. Lassan és hosszasan kifújta a levegőt.

– Az ilyesmi nem élvezetes a nők számára? – A szája elé kapta a kezét. – El sem hiszem, hogy feltettem magának ezt a kérdést.

– A sör az oka. Hajlamos megoldani az ember nyelvét. – Mick elvigyorodott. – Szeretem, amikor ilyen fesztelen.

– Ó! És a maga nyelve eléggé megoldódott ahhoz, hogy válaszoljon is a kérdésemre?

Ezt tényleg ő mondta volna, gondolta ijedten Aslyn.

– Tarthatnék egy kis bemutatót.

– A testem többi részének is oldottabbá kellene válnia ahhoz, hogy ez megtörténhessen. Ezért vett nekem sört? Azt remélte, hogy teljesen elveszítem a gátlásaimat és az erkölcsi iránytűmet, maga pedig kihasználhat?

– Nem egészen. Nem feküdnék le magával, ha be lenne rúgva. Nem sok élvezetet jelentene egyikünk számára sem.

– Ezek szerint a nők élvezhetik a szeretkezést?

– Ha az úriember elég figyelmes.

– És maga az? – Aslyn ismét a szája elé kapta a kezét, és elkerekedett a szeme. – Úgy tűnik, mintha egyszerűen csak kicsúsznak a számon a szavak, még mielőtt tudatában lennék, mit is fogok mondani.

Mick tudta, hogy a beszélgetésük igen érdekes irányt vehet, ha megfelelően kezeli a helyzetet.

– Állítólag a nők gyönyörre lelnek az ágyamban.

– Találkozik még valakivel, miután engem hazavitt?

Muszáj lett volna. Mick teste sajgott a vágytól, ennek ellenére tisztában volt vele, hogy sehol sem találna kielégülést.

– Nem.

Aslyn lenézett az ölében összekulcsolva tartott kezére.

– Egy kicsit szédülök.

Mick megmerevedett.

– Hányingere is van?

– Nincs. Csak mindenféle gondolataim támadtak, és kikívánkoznak belőlem.

– Nekem mesélhet róluk. Egy léleknek sem fogom elmondani.

Mondj valamit Kipwickről! Valamit, amit felhasználhatok, ami felgyorsíthatja a dolgokat.

– Afféle vallomás ez.

Még jobb. Mick fájdalmas húzást érzett az ágyékában a gondolatra, hogy a lány felfedi előtte, miről is fantáziál.

– Szerettem volna megérinteni a szakállát azon az estén, amikor először találkoztunk.

Mick majdnem hangosan felnevetett. Neki sokkal szemérmetlenebb képek villantak fel a lelki szemei előtt, olyanok, amelyekért érdemes lenne akár az örökkévalóságig a pokolban égni.

– Eszembe sem jutott, hogy megtegyem, amikor csókolóztunk – folytatta Aslyn. – Annyira lefoglalt a csók.

– De biztosan érezte a szakállamat az ajka körül.

Aslyn végül felnézett.

– Egy kicsit. Puhább volt, mint vártam, de más dolgok kötötték le a figyelmemet. Viszont én az ujjaimmal szerettem volna megérinteni.

Mick előrehajolt, szétfeszítette a lány összekulcsolt ujjait, majd megfogta az egyik kezét.

– Csereüzletet ajánlok. Ön megérintheti a szakállamat, ha megengedi, hogy megcsókoljam az orra hegyét.

– Az orrom hegyét? Ezt nem gondolhatja komolyan!

– Egyszerűen imádom. És ha valaha is találkozom azzal a visszataszító unokatestvérével, esküszöm, hogy belapítom az övét.

Aslyn felnevetett.

– Nos, ennek fényében nagyon remélem, hogy egy nap még keresztezik egymást az útjaik Eames grófjával.

Mick is így volt ezzel.

– Hajlandó elfogadni az általam javasolt csereüzlet feltételeit?

A sötétség ellenére is látta, hogy a lány bólint.

– Ne tegyen semmit! – adta ki az utasítást Mick, miközben gyengéden visszaejtette Aslyn kezét az ölébe.

Gyorsan lecibálta magáról a kesztyűjét, majd meglazította a gombokat a lányén, és lassan azt is levette. Képtelen volt ellenállni a kísértésnek, hogy egy nyolcast rajzoljon Aslyn kézfejére. A lány bőre olyan sima volt, mint a csiszolt márvány – csak meleg, és nem hideg. Meleg és elragadó. Mick megfordította a kezét, és három ujját végigcsúsztatta a tenyerén. Itt is ugyanazt a simaságot érezte.

Aslyn kézfeje a tenyerébe simult, miközben Mick felemelte a kezét, és a szakállához vezette. A lány kicsit behajlította az ujjait, majd megtapogatta az érdes szálakat. Mick a gyengéd érintéstől csaknem elveszítette az önuralmát. A tenyerét továbbra is Aslyn kézfejére szorítva közelebb hajolt hozzá, és megtöltötte a tüdejét az illatával, miközben az ajka könnyedén megérintette imádni való fitos orrának a hegyét.

A lány felsóhajtott. Mick nem tudta, hogy a csóktól, vagy attól, hogy hozzáérhetett a szakállához, de igazság szerint nem is érdekelte. A halk sóhaj tele volt elragadtatással, örömmel és elégedettséggel. Mick már nem is emlékezett, mikor volt része utoljára ezen érzések bármelyikében is.

Képtelen volt uralkodni magán, ezért nyomott egy csókot a lány homlokára, majd a szeme sarkához egészen közel a halántékára, az arcára…

– Túl sokat merészel – suttogta Aslyn, miközben tenyerébe vette a férfi állát, és az ujjaival simogatni kezdte a bőrét.

Mick kissé elhúzódott tőle, és mélyen a szemébe nézett.

– Valóban. Nagyon úgy tűnik, hogy ha magáról van szó, egyszerűen képtelen vagyok uralkodni a vágyaimon.

A sötétben hallotta, hogy Aslyn nyel egy nagyot.

– A sör azt követeli, hogy csókoljon meg ismét!

– Távol álljon tőlem, hogy csalódást okozzak a sörnek!

Mick birtokba vette a lány ajkát.

Amikor az ajkuk egymásba forrt, és a nyelvük újra incselkedni kezdett egymással, Aslyn homályosan érzékelte, hogy Mick átült az ő oldalára anélkül, hogy megtántorodott vagy elesett volna a mozgó kocsiban. A tenyere továbbra is Mick állára simult, és a férfi egyik keze az övén nyugodott, miközben a másikkal lopva átkarolta a derekát, és közelebb húzta magához.

Ezzel elérte, hogy a lány részben az oldalához, részben pedig izmos mellkasához simuljon. Aslyn azt kívánta, bárcsak ne lenne rajta a zakója és a mellénye, éppúgy, mint azon az estén az irodájában, hogy jobban érezhesse a melegét.

A csókjuk azonban más volt, mint akkor. Talán azért, mert Aslyn már tudta, mire számítson, vagy talán mert a sör teljesen feloldotta a gátlásait, elűzte a kételyeit és a bűntudatát. Bármi volt is az ok, amikor a férfi oldalra fordította a fejét, hogy elmélyíthesse a csókjukat, Aslyn úgy helyezkedett, hogy teljesen befogadhassa.

Mick mélyről jövő horkantást hallatott, ami egyszerre volt jutalom és bátorítás a lány számára. A férfi erősebben szorította magához, Aslyn pedig azon kezdett töprengeni, vajon lehetséges-e, hogy teljesen elmerüljenek egymásban.

Szándékában állt erősnek maradni, ellenállni a csábításnak, de amikor a férfi gyengéden csókokkal borította az arcát, tudta, hogy elveszett.

Felemelte a másik kezét is, és két tenyere közé fogta Mick szőrös arcát. A szakálla teljesen lenyűgözte. Egyszerre volt selymes és durva. Aslyn majd elepedt a vágytól, hogy végignézhesse, amikor a férfi ollóval és borotvával megigazítja. Közönségesnek kellett volna tűnnie tőle, Mick azonban mégis inkább erősnek és veszélyesnek látszott. Olyan embernek, akitől tartani kell.

A hercegné minden vészterhes figyelmeztetése haszontalannak bizonyult. Egy nő tartózkodhat egyedül egy férfi társaságában anélkül, hogy feláldozná a jó hírét és az önbecsülését. Csókot is kérhet anélkül, hogy azt éreztetnék vele, nem érdemel jobbat annál, mint hogy az utcákat járja.

Mick karjában valahogy kiteljesedettnek érezte magát. Tudta, hogy ez helytelen volt, ennek ellenére képtelen volt megbánást tanúsítani.

Mick ekkor elszakította az ajkát az övétől, majd felfedezőútra indult az álla, az állkapcsa és a nyaka mentén.

– Atyaúristen, Aslyn! Itt a kocsiban is képes lennék a magamévá tenni, elég lenne hozzá egyetlen elsuttogott igen.

– Egy csókot. Csak egy csókot akarok.

Aslyn úgy érezte, mintha a válasza valahonnan nagyon messziről érkezett volna, és egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a sör erre a reakcióra vágyott, de a benne lakozó úrinő nem engedte, hogy bármi más elhagyja a száját.

– Akkor megelégszem annyival.

Aslyn lelkében csalódottság viaskodott némi megkönnyebbüléssel. Mick szája ismét rátalált az övére, éhesen, szenvedélyesen, és a lány egészen a lábujja hegyéig beleremegett. A legszívesebben lerúgta volna magáról a nehéz csizmát, hogy végigfuttassa harisnyás lábát a férfi vádliján. Arra vágyott, hogy Mick a tenyerébe vegye a talpát, és megszorítsa.

A férfi azonban ehelyett tovább mélyítette a csókot, míg végül minden gondolatot sikerült száműznie Aslyn fejéből, és olyan heves szenvedélyt lobbantott lángra benne, ami valósággal felemésztette.

Hogyan tud az ajkuk puszta érintkezése, a nyelvük tánca ilyen erős reakciókat kiváltani belőle? Aslynt elöntötte a forróság, az idegvégződései bizseregtek, a végtagjai elgyengültek. Ennek ellenére a férfi nyaka köré fonta a karját, majd az ujjaival a hajába túrt, és élvezte a selymes fürtök érintését.

Mick félretolta prémmel bélelt kabátját, a tenyerével megragadta a derekát, majd megindult felfelé az oldalán, és néhány szívdobbanásnyi várakozás után továbbhaladt a bordái mentén…

Felfelé. Hogy megérintse a mellét.

Aslyn tudta, hogy ettől meg kellene rettennie, el kellene taszítania magától a férfit. Helyette halk sóhajjal folytatta Mick szájának felderítését, mintha másnap reggel minden apró részletről be kellene számolnia valakinek. A férfi végigsimított a mellbimbóján a hüvelykujjával, amire az édes, fájdalmas feszüléssel reagált, és újabb érintés után sóvárogva felágaskodott.

Mick készségesen megtette ezt, mire Aslyn majdnem elsírta magát. Amikor pedig a férfi elszakította a száját az övétől, közel járt hozzá, hogy hangosan tiltakozni kezdjen.

Mivel eléggé össze volt zavarodva, beletelt pár másodpercbe, hogy rájöjjön, a kocsijuk már nincs mozgásban. Levegő után kapkodva meredt a férfira. A közeli utcai lámpa fénye segített, hogy viszonylag tisztán láthassa az arcát. Nem a pontos részleteket, hanem a leplezetlen vágyat. Mick arckifejezéséből egyértelmű volt, mennyire sóvárog utána. A vonásai szinte fájdalmasan eltorzultak.

– Azt hiszem, sikerült felizgatnom. Gondolom, most a következő útja egy bordélyházba vezet.

Aslyn még a gondolatát is gyűlölte, hogy egy másik nő ölelheti a férfit. Hogy valaki más hozzáérhet úgy, ahogy az ő társadalmi pozíciójában lévő hölgy sosem teheti volna. Mert nem szabad és nem illendő.

– Nem.

Mick hangja nyers volt, és rekedt.

– Hazudtam. Nem a sör akarta, hogy megcsókoljon.

A férfi elvigyorodott.

– Tudom. – Aztán elkomolyodva két keze közé vette Aslyn arcát, és a hüvelykujjával megsimogatta magas járomcsontját. – Még soha életemben nem sóvárogtam ennyire azért, hogy törvényes legyen a származásom, mint ebben a szent pillanatban.

Mick szavai megrendítették Aslynt. Előrehajolt, és édes gyengédséggel birtokba vette a férfi ajkát.

– Nem lenne szabad, hogy számítsanak a születése körülményei.

– Mégis számítanak. Soha nem teázhatok magával egy arisztokrata szalonjában, nem keringőzhetünk a báltermében. Nem kísérhetem el a színházba, és nem találkozhatunk túl gyakran még a parkban sem. – Mick megrázta fejét. – Ugyanis hamar spekulálni kezdenek az emberek. De én szeretnék újra találkozni magával. Vacsorázzon velem holnap este a szállodában! Jelenleg csak néhány vendégünk van, egyik sem a nemesség tagja. Egyszerű emberek átutazóban. Még ha meg is látják magát, fogalmuk sem lesz arról, hogy kicsoda. Soha senki nem fog rájönni, hogy ott járt. Van valami, amit szeretnék megosztani magával.

Aslyn sok mindenről elmondhatta, hogy szeretné, ha Mick megosztaná vele, beleértve a száját, a kezét, széles mellkasát és a kis bemélyedést a válla tövében, amelyről már most tökéletes bizonyossággal tudta, hogy tökéletesen illene oda a feje. Mielőtt a gondolatai olyan testrészek irányába kalandozhattak volna, amelyek a férfi derekától lefelé kaptak helyet, gyorsan megálljt parancsolt magának, és inkább arra összpontosított, mit is kért tőle Mick: egy találkát a szállodájában. Egy újabb estét a tilosban. Aslyn számára világos volt, mit kellene válaszolnia: „Nem! Szó sem lehet róla! Ilyesmit egyszerűen nem lehet tenni.”

De Mickkel kapcsolatban Aslyn már eddig is rengeteg olyan dolgot művelt, amit egyszerűen nem lett volna szabad. Hazudott, megszökött hazulról, gardedám nélkül tartózkodott a férfi társaságában.

Így aztán végül nem azt válaszolta, amit kellett volna, hanem amit szeretett volna.

– Megtalálom a módját, hogy kiszökhessek.

Mick végigsimított az ujjai hegyével az arcélén és a haja vonalán.

– Pompás! Magáért küldetem a kocsimat…

– Nem, majd én gondoskodom mindenről. A tengerparti kirándulásunk óta megbízom a szolgálóimban. Tudom, hogy megőrzik a titkomat.

– Ha nem így lenne, nekem tartoznak számadással.

Aslyn elmosolyodott.

– Akkor viszlát holnap!

– Számolni fogom a perceket!

Ahogy Aslyn is. Minden egyes percet, amíg újra a férfi karjában lehet.

17. fejezet

– Sajnálom, mylady, de nem tartózkodik itthon.

Aslyn szigorúan végigmérte Kip komornyikját.

– Valóban nem tartózkodik itthon?

– Valóban, mylady. Még nem tért haza az előző esti… – a férfi megköszörülte a torkát –kalandozásaiból.

Szerencsejáték és ivás, meg csak a jó ég tudja, mi mindenre vetemedett még Kip, miféle egyéb bűnös élvezetekkel töltötte az idejét. A pokolba az egésszel! Aslyn sarkon fordult, és kiviharzott a férfi városi házából. A szolgái szorosan a nyomában maradva követték. Pedig muszáj beszélnie Kippel, meg kell állapodniuk az eljegyzésüket illetően. Vége van! Nem képes – nem hajlandó – feleségül menni hozzá, amikor ilyen heves érzelmeket táplál egy másik férfi iránt.

Hiszen esténként úgy merült álomba, hogy Mick Trewlove-val kapcsolatos érzéki képek peregtek a lelki szemei előtt. Ahogy a férfi lassan végigcirógatta az ujja hegyével a nyakát, a kulcscsontját, a melle domborulatát…

És ezek a fantáziálgatások egyre szenvedélyesebbek, részletesebbek és emésztőbbek lettek. Kip iránt sosem érzett ilyet. Micknek igaza volt. Aslyn gyermeki ártatlansággal úgy tekintett a férfira, mint testvér a testvérre, vagy barát a barátra. Mick viszont felébresztette benne a nőt, és nem kellett neki több hozzá egy pillantásnál, egy mosolynál, egy érintésnél vagy egy szónál.

A herceget és a hercegnét mindenképpen tájékoztatnia kell arról, hogy lemondja az esküvőt, és nem lesz a fiuk felesége, de azt akarta, hogy Kip is ott legyen mellette, mikor ezt elmondja. Szerette volna tisztázni, hogy nem táplálnak haragot egymás iránt. Egyszerűen csak nem illenek össze, házastársakként semmiképp.

Az egyik inas felsegítette a kocsijába, ő pedig elhelyezkedett a párnázott ülésen, és hátradőlt. Különös érzés volt rádöbbennie, hogy élete legnagyobb részében csak úszott az árral, soha nem kérdőjelezte meg a haladása irányát, vagy a helyette meghozott döntéseket. Ha Fancy Trewlove nem botlik bele teljesen véletlenül Kipbe azon az estén a Cremorne-ban, akkor most egy teljesen másfajta élet körvonalazódna előtte.

Felidézte, hogy mit is mondott a hercegné arról, milyen szerelmesnek lenni. A leírás elég pontosan illett rá. Aslyn úgy érezte, mintha zuhanna, de szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy Mick ott lesz majd, hogy elkapja.

Aslyn szemkápráztatóan gyönyörű volt. Mick a szállodája bejáratához vezető lépcsőn álldogált, és az utcát bámulta, mint valami szerelemtől megrészegült bolond, miközben a lány érkezésére várt, mert szerette volna mielőbb újra látni, megérinteni, belélegezni az illatát.

– Már azt hittem, sosem ér ide.

– Ha egy hölgy hatásos belépőt akar, akkor kissé késve kell érkeznie.

A kis pimasz szándékosan gyötri, Mick mégsem lett volna képes megszidni. Hiszen végre itt volt, és csak ez számított.

Amikor a lány belekarolt, Mick elindult vele fel a lépcsőn.

– A szolgái itt fognak várni magára?

– Szerintem így a legjobb. Megeskettem őket, hogy hallgatni fognak. A szobalányom nem túl boldog, amiért itt vagyok. Be akart kísérni, hogy eljátszhassa a gardedámom szerepét.

– De ön nem akar gardedámot.

Megint ott volt! Az a féloldalas mosoly, amitől Micknek repesni kezdett a szíve, de ugyanakkor fájdalmasan összeszorult a mellkasa.

– Nem. A kocsiban fog várakozni rám.

Amikor odaértek a bejárathoz, Mick a portáshoz fordult.

– Jones, tudassa velük, hogy szemmel tartja a kocsit, ha szeretnének megvacsorázni az étteremben, és egy kicsit kikapcsolódni némi portói társaságában a szalonban, amíg újra szükség lesz rájuk.

– Igenis, uram! – Jones kinyitotta előttük az ajtót. – Máris intézkedem.

– Csak nem akarja elkényeztetni a szolgáimat, Mr. Trewlove? – kérdezte Aslyn incselkedve, miközben átléptek a küszöbön.

– Csak próbálom biztosítani a hallgatásukat, és megjutalmazni őket az ön iránt tanúsított hűségükért. Kerül, amibe kerül, szeretném titokban tartani, hogy itt járt.

– A makulátlan hírnév megőrzése sok nyűggel jár.

– Na, ezt jónak mondja!

Aslyn csilingelő nevetése visszhangot vert a szálloda előcsarnokában. Otthon érezte itt magát, egyáltalán nem feszengett, és Mick rádöbbent, hogy ezt a helyet neki építette még azelőtt, hogy fogalma lett volna a létezéséről.

Átvágtak a gázcsillárokkal megvilágított előcsarnokon. A lány ruhája nem volt se kék, se zöld, de ahogy a fény megcsillant rajta, úgy tűnt, mintha mindkettő lenne. Micket a távoli tengerre emlékeztette, a Brightonban töltött napjuk jutott róla eszébe.

Aslyn azt a gyöngysort viselte a nyakában, amit még ő juttatott vissza neki. Feltűzött hajában pedig ott csillogott a fésű. Ha a lány az övé lenne, Anglia, sőt a világ összes ékszerét nekiajándékozná. De csak erre az egy éjszakára lehet az övé, csupán addig, amíg fény nem derül a titkára, amíg Aslyn rá nem jön az igazságra.

Mick azt fontolgatta, hogy mindent elmond neki, de azzal próbára tenné a hűségét, és egyáltalán nem volt biztos benne, hogy Aslyn végül mellette tenné le a voksát. Hiszen csak nemrég találkoztak, Hedley-éket viszont már egy örökkévalóság óta ismeri. A hercegék jelentik számára a családot, míg ő csupán… míg ő csupán egy érdekes kitérőt jelent a lánynak. Aslyn éppen azt tanulgatta, hogyan kell széttárni a szárnyait, és felrepülni, de nem volt rá semmi garancia, hogy Mick kezére száll majd vissza. A férfi megindult vele fel a lépcsőn.

– Azt hittem, vacsorázni fogunk – szólalt meg a lány, és vetett egy pillantást az étterem felé.

– Először szeretnék mutatni önnek valamit.

Valamit, amit még senki mással nem osztott meg. Egészen mostanáig. Amíg Aslyn fel nem bukkant az életében.

A lány nem tiltakozott, miközben emeletről emeletre felkapaszkodtak a lépcsőn. Bízott Mickben, és a férfit ez alázattal töltötte el. Aslyn töltötte el alázattal.

– Tudnia kell, hogy felbontom a jegyességemet Kipwickkel.

A bejelentés hatására Mick majdnem hanyatt esett.

– Ő már tud róla?

– Csak annyit, hogy fontolgatom a dolgot. Ma akartam elmondani neki, de amikor felkerestem, éppen nem volt otthon.

– Csalódott lesz.

– De nem fog megszakadni a szíve. Nem hiszem, hogy igazán szerelmes lenne belém, amit pedig én érzek iránta, az egy lány szeretete egy fiú iránt. Nem valószínű, hogy kiállná az idők próbáját az egymással töltött évek során.

És mi lenne, ha velem töltené azokat az éveket? – gondolta magában Mick, de nem mondott semmit.

Könnyen előfordulhatott, hogy még azzal sem tudná túl hosszú időre magához kötni Aslynt, ha Hedley végül mégis elismerné fiaként.

– Örülök. – Elmondhatatlanul! Majdnem beleőrült, valahányszor eszébe jutott, hogy Kipwick megcsókolhatja, megérintheti a lányt. Álmában gyakran már arról vizionált, hogy beront a templomba, és isten és a megjelentek színe előtt a magáénak követeli Aslynt. – Örülök, hogy megszabadult tőle.

– Majdnem megszabadultam. A szakításunk nem teljesen érvényes, amíg ő is el nem ismeri, hogy a jegyességünknek vége. De azért kicsit megkönnyebbültem most, hogy meghoztam a döntésemet.

– Meg fogja próbálni lebeszélni a dologról.

Kipwicknek szüksége van a lány hozományára.

– Nem fogok meginogni, mert szemernyi kétségem nincs afelől, hogy ez a helyes döntés, és idővel majd ő is belátja ezt.

Miután látta, hogyan viselkedett Aslyn a szolgálójával a tengerparton, Mick nem kételkedett az elszántságában. De Kipwick valószínűleg nem egykönnyen fog beleegyezni a jegyesség felbontásában, annak tudatában, hogy soha nem talál magának még egy olyan nőt, aki ilyen gyönyörű, bátor, okos és gazdag lenne.

Amikor felértek a legfelső emeletre, Mick az irodája mellett elhaladva egy tömör ajtóhoz vezette Aslynt, amely semmit sem árult el arról, hogy mi lehet mögötte.

– A lakosztálya?

– Igen. Itt is ugyanolyan biztonságban lesz, mint az irodámban volt.

Aslyn behatóan végigmérte a férfit.

– Az irodájában megcsókolt.

– Igaz. És valószínűleg itt is ugyanúgy meg fogom csókolni. Annyira szörnyű lenne?

Aslyn elvörösödött.

– Menjünk be!

Mick érzett némi diadalt, miközben kinyitotta az ajtót. A komornyikja előrelépett.

– Elvehetem a hölgy kabátját?

– Egy pillanat. Lehet, hogy még szüksége lesz rá.

Aslyn furcsán nézett rá.

– Nincsen kandallója?

– Ott nincs, ahová most megyünk.

– Milyen titokzatos.

– Imádni fogja. Ígérem!

Aslyn hallotta a férfi hangján, mennyire magabiztos, és eltöprengett azon, vajon kételkedett-e valaha is bármiben az élete során. Az előszoba elágazott: egy hatalmas nappaliba és mindkét oldalon egy-egy folyosóra lehetett eljutni belőle. Aslyn feltételezte, hogy az egyik – nem az, amelyiken Mick elindult vele – a hálószobákhoz vezethet. Az, amelyiken éppen haladtak, egy hatalmas könyvtárszobába torkollott, amelynek egyik falát ablakok borították, a másik hármat pedig polcok, rajtuk olyan rengeteg könyvvel, amivel már egy kisebb könyvesboltot is meg lehetett volna tölteni. Aslynnek azonban a plafon felé vezető csigalépcső ragadta meg leginkább a figyelmét.

– Ez hová vezet?

– A mennybe.

Mick megfogta a kezét, összekulcsolta az ujjaikat, és olyan szorosan markolta, mintha attól tartana, hogy a felfelé vezető út során valahogy elveszítheti. A lépcső keskeny volt, nem fértek el egymás mellett, így Aslyn olyan pozícióban találta magát, ahonnan nyugodtan tanulmányozhatta a férfi hátát, fenekét és combját, anélkül hogy Mick tudatában lett volna ennek. Aslyn azt kívánta, bárcsak a férfi megszabadult volna a zakójától, sőt talán még a mellényétől is…

Forróság árasztotta el a testét, amikor tudatosult benne, hogy leginkább azt szeretné, ha anyaszült meztelenül kapaszkodna fel előtte a lépcsőn.

Még soha életében nem gondolt ilyet, most mégis azon kapta magát, hogy folyton csak Mick testén jár az esze. Valósággal sóvárgott, hogy teljes valójában láthassa, és azon töprengett, hogy vajon tényleg annyira lenyűgöző-e, mint elképzelte.

Amikor felértek a lépcső tetejére, hirtelen egy kis, kamraszerű helyiségben találta magát. Mick kinyitott egy ajtót, kilépett rajta, és őt is maga után húzta.

A tetőre!

Ki az éjszakába. Ritka tiszta volt az égbolt, Aslynnek szinte elakadt tőle a lélegzete.

– Tökéletes biztonságban vagyunk. Egy fal fut körbe a tető minden oldalán.

Mick megszorította a lány kezét, majd egy kis téglafalhoz vezette, amely Aslyn derekáig ért. A fal tetején volt valami, ami kovácsoltvas korlátnak tűnt, de a rossz fényviszonyok miatt a lány ebben nem lehetett teljesen biztos. A távolban fénygömböket látott, feltételezte, hogy utcai lámpák fényei lehetnek.

A holdnak nyoma nem volt. Az égen rengeteg csillag ragyogott. Aslyn kételkedett benne, hogy bármelyik csillagász képes lenne valaha is megszámolni mindet.

– Gyönyörű – suttogta megilletődötten.

– Miután az összes üzlethelyiség és lakóház elkészült, feljöhetek majd ide, és nézegethetem az ablakokban égő fényeket, méghozzá abban a tudatban, hogy az emberek odabent elégedettek, boldogok, remélhetőleg jóllakottak, és melegben vannak. Úgy érezhetem majd, hogy elértem valamit.

Ezekre az emberekre máskülönben valószínűleg a szegénység várna. Lehet, hogy Mick egy egész vagyont halmozott fel, de nem önmagáért tette. Aslyn feléje fordult, de alig volt képes kivenni a vonásait a sötétben.

– Ön igazán rendkívüli férfi.

– Aligha. Azáltal, hogy másokat felemelünk, magunkat is felemeljük.

Mick magabiztos volt, de nem tűnt szerénytelennek.

– El tudja képzelni? – kérdezte tőle ekkor a férfi. – Az egészet fényekkel?

– Hihetetlen lesz.

– Vannak más fények is. – Mick közelebb húzta magához Aslynt, és átkarolta, a mellkasa a lány hátához simult. – Nézzen fel az égre! – suttogta a fülébe.

Lehelete a lány arcát simogatta. Amikor a nyelve hegyét körbejáratta a fülén, Aslyn érezte, hogy kiszáll a lábából az erő. Át kellett volna adnia a kabátját a komornyiknak, mert Mick gondoskodott róla, hogy melege legyen. A szája most lejjebb vándorolt Aslyn tarkójára, majd lassan és provokatívan az arcéle felé, apró harapásokat hagyva maga után. Csodálatos érzés volt. Vajon ő az egyetlen nő, aki nem tudta eddig, hogy ilyen édes is lehet a megadás?

Behunyta a szemét, hogy átadja magát a gyönyörnek.

– Tartsd nyitva a szemed! – mormolta Mick rekedten. – Nézd az eget a távolban!

A végtelen mennybolt… A csillagok úgy szóródtak szét a tintafekete égen, mint gyémántok a bársonyon. Aslynnek elakadt a lélegzete. A tűzijáték!

Nagyon-nagyon messze, de azért ott volt, színekkel töltötte meg a sötétséget, és versenyre kelt a csillagok sziporkázásával.

– El fogom érni, hogy odabent is érezd a tűzijátékot – mondta Mick.

A hangja mély volt, halk, már-már vadul szenvedélyes.

– Mick…

– Csitt! Csak nézd a fényeket!

Szívni kezdte Aslyn állának alsó részét, majd végighúzta forró száját a nyakán.

Igen, Aslyn azt kívánta, bárcsak ne lenne rajta a kabátja, se a szoknyája, sem pedig alatta a csipke és a vászon. Hogy lehet ennyire ledér? Hűvös szellő támadt, de nem igazán volt képes enyhíteni a testében tomboló tüzet.

Mick kigombolta a kabátját, és az már ott sem volt. Olyan gyorsan hullott a földre, mintha attól tartana, hogy a végén még ő is megperzselődhet. A férfi keze magabiztosan és célirányosan siklott végig Aslyn bordáin, a derekán, a csípőjén. És még annál is lejjebb. Valahogy sikerült megmarkolnia a combját, aztán felemelte a lábát…

– Tárulkozz fel előttem! – parancsolta, mintha ő lenne Ali Baba, akinek feltett szándéka, hogy kincset találjon.

Az alacsony téglafalra tette a lány lábfejét, oda, ahol találkozott a kovácsoltvas korláttal. Ujjai besiklottak Aslyn szoknyája alá, megragadták a bokáját, majd megindultak felfelé, kéjes lassúsággal, apró köröket leírva.

– Az emberek még meglátnak.

– Idefent nincsen világítás. Egybeolvadunk a sötétséggel. Ha látnak is bármit, azok csupán árnyak. Nem fogják tudni kivenni, hogy pontosan mi is történik.

Aslyn majdnem megkérdezte, hogy mi történik, de valójában tisztában volt vele. Szemtanúja volt tegnap este. Fák mögött, a bokrok között, bárhol, ahol elég nagy volt a sötétség. Akkor nem értette, miért kockáztatnak ennyit az emberek, miért reszkírozzák, hogy rajtakapják őket. De most megértette, mert megismerte a vágyat. Meg akarta tapasztalni azokat az érzéseket, amelyekről korábban még csak nem is hallott: a testén áthullámzó gyönyört, a beígért tűzijátékot.

Mick megfogta a térdét, hosszú ujjai a térdhajlatát cirógatták. Aslynnek eddig fogalma sem volt róla, hogy azon a helyen ennyire érzékeny a bőre.

– Mondd, hogy álljak meg, és megteszem!

A lány lemondóan megrázta a fejét.

– Már felszálltam a vonatra, nem szállhatok le róla.

A férfi halkan felnevetett, mielőtt harapdálni kezdte volna a fülcimpáját. Hogyan válthatja ki ez a mindent elsöprő szenvedélyt? Mick végighúzta a körmei hegyét Aslyn combjának belső oldalán. Bűnös érzés volt, botrányosan bűnös.

Ez volt az, amire Aslyn vágyott, ami után sóvárgott, anélkül hogy pontosan tisztában lett volna rá, mire is van szüksége. Felébredt benne a szenvedély, amelyet csak egy férfi érintése elégíthetett ki, egy férfi keze, egy férfi szenvedélye.

Aslynnek komoly erőfeszítésébe került nyitva tartani a szemét, az érzelmek szinte túlcsordultak benne. Felsóhajtott, amikor Mick végigfuttatta az ujjait a fürtjein, amikor a szája végigcsókolta a vállát, nedves foltokat hagyva ott, ahol a ruha találkozott a bőrével. Miután szétválasztotta vénuszdombja redőit, Mick azonnal rátalált az apró rügyecskére Aslyn nőiességének középpontjában. Amikor az egyik ujját végighúzta rajta, a lány felnyögött. Édes, magával ragadó kín volt ez. Újabb simogatás, ezúttal hosszabb, körkörös.

Aslyn vészesen közel járt hozzá, hogy a térde felmondja a szolgálatot. Ha a férfi nem szorította volna magához a derekánál fogva, akkor biztosan a földre omlik. Amikor Mick ujja lassan és kéjesen beléhatolt, Aslyn hangosan felkiáltott.

– Még nem! – parancsolt rá a férfi.

A lánynak fogalma sem volt róla, mi az, amit nem szabad. Soha nem érzett még ilyen gyönyört. Ebben a pillanatban egy második ujj csatlakozott az elsőhöz, és előre-hátra mozgott benne.

– Jézusom, mennyire szűk vagy!

Aslyn az egyik kezével hátranyúlt, és támaszt keresve megragadta a férfi combját, majd az ujjai az izmaiba mélyedtek. Igen, igen, most jön a tűzijáték…

Aslyn felsikoltott, mert úgy érezte, hogy felrobbant a világ. A férfi lecsapott az ajkára, elfojtva a sikolyait. Valósággal felfalta, a nyelve ugyanazzal a hévvel mozgott, mint néhány másodperccel korábban az ujjai. Aslyn lába már nem a téglafalon volt, hanem újra a talajon. Mick magához szorította, miközben a szája folytatta a támadást, mintha azáltal megtapasztalhatna mindent, amit Aslyn megtapasztalt, és a magáévá tehetné.

Mick olyasvalamit adott Aslynnek, amit még senki más, és ebben a pillanatban a lány nem is tudta volna elképzelni, hogy bárki más képes lenne megajándékozni ezzel. A férfi ekkor elhúzódott tőle, a lány arcát a mellkasára vonta. Aslyn hallhatta szívének heves dobogását, amely egy ütemre vert az övével.

– Élvezted a tűzijátékot?

Aslyn bólintott, és elégedetten hallgatta a férfi halk, mélyről jövő nevetését.

– Azt hiszem, szívesen állnék itt minden éjjel, hogy nézhessem – felelte halk sóhajjal.

– A tetőm a rendelkezésedre áll, amikor csak akarod.

De Aslyn arra gondolt, hogy az egész csak Mickkel együtt ér valamit.

Mick a kanapé karfájának támaszkodva ült – egyik lába kinyújtva a párnákon, a másik a padlón –, Aslyn pedig befészkelte magát a combjai közé, és a hátát a mellkasának támasztva bort kortyolgatott. Mick még sosem érzett olyan elégedettséget, mint amikor a lány elélvezett a karjában. A pénz, az üzleti sikerek sosem okoztak neki ekkora örömet. Aslyn arcát még mindig halvány pír borította, és Mick tudta, hogy mindössze egyetlen dolog van, amit a mainál is jobban élvezne, mégpedig ha ágyba vihetné a lányt, és a magáévá tehetné.

– Azért választottad ezt a helyet, mert innen látni lehet a cremorne-i tűzijátékot? – kérdezte Aslyn.

A kandallóban csendesen égett a tűz. Nem volt igazán szükség a melegére, de Mick szerette ezt az intim légkört. Tökéletes a csábításra, habár nagyon úgy tűnt, hogy ma este inkább az elcsábított, és nem a csábító szerepét osztotta rá a sors.

– Nem. Az váratlan kellemes meglepetés volt, amit csak jóval később fedeztem fel. Azt akartam, hogy legyen kijárásom a tetőre, hogy körbehordozhassam a tekintetemet mindenen, amit elértem, és elgyönyörködhessek benne.

Mick vett egy darabka sajtot az egyik közeli, alacsony asztalkán elhelyezett tálcáról, Aslyn szájához emelte, és igyekezett nem gondolni ágaskodó erekciójára, amikor a lány ajka súrolta az ujjait, miközben elfogadta tőle a falatot.

– Azt hittem, odalent fogunk vacsorázni a szállodád éttermében.

Mick nem hallott ki feddést vagy csalódottságot a lány hangjából.

– Eredetileg azt terveztem, de aztán úgy döntöttem, hogy teljesen magamnak akarlak.

Figyelte, hogy Aslyn lassan elpirul, és nyomott egy csókot a tarkójára. Nagyon meglepte, hogy a lány ilyen készségesen fogadta tőle a gyönyört. A herceg özvegyétől eltekintve eddig még egyetlen előkelő hölgy sem engedte meg neki, hogy munkától megkérgesedett kezével megérintse, sőt bele is hatolhasson. Mick ma este Aslyn kedvéért azt kívánta, bárcsak olyan lenne a bőre, mint a selyem. Szerette volna, ha a tenyere nem lenne tele bőrkeményedésekkel a bádogvedrek emelgetésétől meg a téglák cipelésétől.

– Azt hiszem, a feleséged számára remek időtöltés lesz majd berendezni a helyiségeket – jegyezte meg a lány, kétségtelenül azért, hogy a sikamlósabb témák helyett semleges irányba terelje a beszélgetésüket.

Mick korábban körbevezette a lakásában. A használatban lévő szobák kivételével – ideértve az elülső szalont, a könyvtárszobát és a saját hálószobáját – nem sok mindent tett, hogy alkalmassá tegye az otthonát a látogatók fogadására. A fivérei és Gillie többnyire a könyvtárszobában csatlakoztak hozzá, ahol kedvükre tölthettek maguknak az ott található italok bármelyikéből. Fancy és az anyja pedig itt a szalonban teáztak vele.

– Te hogyan rendeznéd be?

– Kicsit derűsebbé tenném őket, azt hiszem. Elég sötét felület van a szállodában. A túl sok sötétség egy idő után nyomasztóvá válhat.

– Nem szeretném, ha minden olyan rózsaszín lenne, mint a hálószobád.

Aslyn összevont szemöldökkel megpördült, közben a könyöke Mick gyomrába fúródott, mire a férfi hangosan felnyögött.

– Honnan tudod, hogy milyen színű a hálószobám?

– Csak találgattam. Olyan sokszor látlak rózsaszínben.

– De ma nem abban vagyok.

– Nem, ma este tengernek öltöztél. – Mick végighúzta az ujjait a ruha kivágásán. Nagy volt a kísértés, hogy az anyag alá csúsztassa a kezét, és a tenyerébe vegye a lány mellét, és megmutassa neki, testének minden egyes porcikája gyönyörszerzésre termett. – Tetszik, bár jobban örülnék, ha semmi se lenne rajtad.

Aslynnek elkerekedett a szeme, majd elfordult a férfitól, és ismét nekitámaszkodott.

– Mit nem mondasz!

Mick arra a pontra tapasztotta a száját, ahol a lány nyaka és a válla találkozott.

– Hiába, nem szabadulhatok az egykori csatornatölteléktől.

Aslyn felült, szembefordult vele, és Mick azt kívánta, bár ki se nyitotta volna a száját.

– Amit mondtál, az nem olyasmi, amit egy csatornatöltelék mondana. Ha az ember vonzódik valakihez, nem természetes, hogy szeretné meztelenül látni? Én is állandóan próbálom elképzelni, milyen lehetsz ruha nélkül.

– Valóban?

– Nos, nem állandóan. De gyakran.

– Nem hittem volna, hogy előkelő hölgyeknek is lehetnek ilyen gondolataik.

– Korábban nem voltak. – Aslyn összekulcsolta az ujjait, és tanulmányozni kezdte őket. – Amíg nem találkoztam veled.

Mick kihúzta magát ültében, majd az egyik tenyerébe fogta a lány arcát.

– Ennek örülök.

– Ez az egyik oka annak, hogy biztos vagyok benne, Kipwick és én nem illünk össze. Soha nem tudnék…

Aslyn a plafon felé emelte a tekintetét, és Mick tudta, hogy a tetőn történtekre gondol.

– Van még több is, sokkal több. Amit a tetőn csináltam… azt a számmal is megtehetem.

Aslyn elpirult. Mick imádta a lány ártatlanságát, imádta, hogy kétségbeesetten próbál tapasztaltnak látszani, és úgy tenni, mintha a testi vágyak nem lennének teljesen újak a számára. De azok voltak, Mick pedig szerette volna bevezetni őt minden rejtelmükbe. Arra vágyott, hogy elvihesse Aslynt egy gyönyörteli utazásra, ami után a lány a kimerültségtől és az elégedettségtől soha többé nem akarná elhagyni az ágyát.

– Aljas vagy. Tudod, hogy miután kimondtad, csak arra fogok tudni gondolni.

Mick elvigyorodott.

– Ami azt jelenti, hogy rám fogsz gondolni.

– Amúgy is azt tenném. – Aslyn megsimogatta a férfi szakállát, majd a tenyerébe vette az állát. – Néha rám tör a kíváncsiság, hogy vajon hogyan néznél ki enélkül.

– Arra magam is kíváncsi lennék.

Aslynnek felcsillant a szeme.

– Ezek szerint mindig szakállas voltál?

– Attól a pillanattól fogva, hogy felfedeztem az első szőrszálakat.

Aslyn végighúzta a kezét Mick állkapcsán, majd továbbhaladt az álla felé.

A férfi hirtelen lecsapott, és két ujját csapdába ejtette a szájával. A lány meglepett kis sikkantást hallatott. Amikor el akarta húzni a kezét, Mick megragadta a csuklóját, aztán nyalogatni kezdte az ujjai hegyét, amelyeken még érződött a szamóca íze, amit Aslyn korábban evett.

A lány felsóhajtott.

– Szent isten! – suttogta.

Mick lassan elkezdte ki-be mozgatni az ujjait a szájában. Úgy, ahogy szerette volna ki-be mozgatni a hímvesszejét Aslyn testében. A lány nyakizmai megfeszültek, miközben nyelt egy nagyot. A szemét egy pillanatra sem vette le az erotikus játékról, íriszének kékje elsötétült.

Mick nyelve besiklott a két ujj közötti mélyedésbe, majd gyengéden szopogatni kezdte anélkül, hogy elfordította volna a tekintetét.

Mick teljesen megkeményedett, annyira vágyott a lányra, hogy az már fájt. Miközben tovább cirógatta az ujjait, megbabonázva figyelte, ahogy Aslyn felemeli a szabad kezét, a szájához emeli, egy kicsit szívogatja, majd megnyalogatja. Be a szájába, aztán ki. Ki. Be. Egy mozdulat a nyelvével. Egy kis szívás. Ki.

Aslyn mindenben utánozta, és Mick esküdni mert volna rá, hogy még soha nem volt része ennél erotikusabb élményben. Már nagyon nehezen uralkodott magán. Semmire sem vágyott jobban, mint hogy felfedezze Aslyn testének minden egyes négyzetcentiméterét.

A lány szeme forrón és szenvedélyesen csillogott. Mick gyanította, hogy az övé is. Szent ég! Még a herceg özvegye sem művelte ezt vele, nem tanította meg neki, mekkora élvezetet jelenthet, ha lassan halad előre az ember, ha nem sieti el a dolgokat, csak kóstolgat…

Kihúzta Aslyn ujjait a szájából, a sajátját is a lányéból, a tarkójára simította a kezét, és lehúzta magához a fejét, hogy most a nyelvük is megtapasztalhassa azt, amiben az ujjaiknak az imént része volt.

Mick halk mordulása már-már vadállatias volt, talán azért, mert tisztában volt vele, hogy a lány aznap éjjel ennél többet már nem fog adni neki. Ahogy ő sem fog ennél többet követelni tőle annak ellenére, hogy a teste lüktetett a vágytól. Olyan éhséget érzett Aslyn iránt, mint még soha. De amíg itt van a lány mellette, addig hajlandó elviselni a pokoli kínt, hogy nem lehet teljesen az övé. Egyelőre ezzel is megelégedett.

Mick többet is adhatna neki. Aslyn nagyon is tudatában volt ennek, miközben felfedezte a férfi szájának perzselően forró börtönét, amelyen még érződött a testes, sötét bor íze, amit előzőleg ivott. Mindenét felkínálta, pedig tisztában volt vele, hogy Aslyn úgysem fogja elfogadni, mert még nem áll készen arra, hogy teljesen sutba dobja az erkölcsi szabályokat, amelyeknek betartására nevelték.

Pedig mekkora volt a kísértés!

Miközben a férfi mellkasához és hasához simult, és elheveredett a combjai között, Aslyn érezte, hogy Mick kemény szerszáma a testének feszül. Először meghökkent. Meghökkent, de nem ijedt meg. Ösztönösen tudta, mi történik. Mick felkészül, hogy a magáévá tehesse…

Amikor azonban semmiféle lépést nem tett e felé a befejezés felé, Aslyn rájött, hogy nem biztos, hogy Micknek van bármi irányítása a merevedése fölött, és ettől csak még elégedettebbnek érezte magát. Mámorító volt, hogy ekkora hatalma van a férfi felett, hogy szinte az őrületbe tudja kergetni. Mick akarja őt, vágyik rá. Aslyn még soha életében nem érezte ilyen kívánatosnak magát.

Mick az a fajta férfi, aki mindent az irányítása alatt tart, ennek ellenére ő mégis irányítani tudja őt.

Aslyn töprengeni, ha felvinné a férfit tetőre, vajon képes lenne-e elérni, hogy Mick is tűzijátékokat lásson. Lehet, hogy valamelyik éjszaka meg is teszi, pillanatnyilag azonban a jelenleginél tökéletesebb helyet el sem tudott volna képzelni magának. A férfi széles keze éppen végigvándorolt a hátán, a fenekén, meg-megsimogatta, aztán továbbindult.

Aslynnek voltak elképzelései, hogy milyen együtt lenni egy férfival, az pedig, amit Mick karjában átélt, tökéletesen megfelelt a várakozásainak. Színtiszta szenvedély, éhség és vágy. Vágy, hogy megérintsék, simogassák és csókolják. Vágy, hogy öleljék, hogy együtt szállhassanak a magasba.

Aslyn most már megértette, miért hajlandó egy nő olyan sokat kockáztatni a pillanatnyi gyönyör kedvéért. Mert túlnyúlik a pillanaton… Mert felemelő érzés, önbizalmat ad, és szeretve érzi magát tőle.

Méghozzá annyira, mint eddig még soha.

Mick a két tenyere közé fogta az arcát, hátrébb húzódott, kissé eltartotta magától, és fürkész tekintettel méregette. Aslyn azon töprengett, hogy vajon az ő ajka is ugyanolyan duzzadt-e, mint a férfié. Amikor végigfuttatta rajta a nyelvét, érezte, hogy igen, és örömét lelte abban, ahogy Mick követte a mozdulatot, és elsötétült közben a szeme.

– A pokolba, te magad vagy a megtestesült kísértés és a bűn! – hördült fel rekedten a férfi. – Haza kellene küldjelek, amíg még van erőm ellenállni neked.

– Nehéz ellenállni nekem?

– Szinte lehetetlen.

Aslyn elmosolyodott. Mick szavai elégedettséggel töltötték el.

– Te kis boszorkány! Te örülsz ennek!

– Igen. Mert attól tartottam, hogy nem vagyok ellenállhatatlan.

Mick megcirógatta az arcát a hüvelykujjával.

– Te vagy a legkívánatosabb teremtés, akivel valaha is találkoztam.

Aslyn a férfi vállának hajlatába fúrta a fejét.

– Zavarba hozol.

– Szent ég, Aslyn! Inkább én vagyok zavarban. Te egy gróf lánya vagy, míg én csupán egy fattyú.

A lány felkapta a fejét.

– Sikeres üzletember vagy.

– Megfelelő vérvonal nélkül.

Aslyn vállat vont.

– Majd te leszel az első a vérvonaladban. Minden nagy dinasztiának el kell kezdődnie valahol.

Mick halkan felnevetett.

– Dinasztiát látsz a jövőmben?

– Az lehetsz, aki csak lenni akarsz. Bármit megtehetsz. – Aslyn ülő helyzetbe tornázta magát a kanapén. – Tudod, igazából nem csupa móka és kacagás nemesnek lenni. Vannak elvárások, kötelezettségek és felelősségek. Nem engedhetünk például a vágyainknak, amíg meg nem házasodunk.

Mick függőleges helyzetbe tolta magát, és mindkét lábát a padlóra tette, úgy ült a lány mellett.

– Nem veszítheted el a szüzességedet, amíg férjhez nem mész. – Előrehajolt, és megcsókolta Aslyn nyakát. – De azt hiszem, ma este megtanultad, hogy létezik más módja is annak, hogy az ember átélje a gyönyört.

– Gondolom, te ismered az összeset.

– Ismerek jó néhányat. Nagyon odafigyelek arra, hogy ne nemzzek fattyakat.

Ez csak természetes. Mick a saját bőrén tapasztalhatta meg, milyen árat kell fizetniük a törvénytelen leszármazottaknak, míg Aslyn egészen az utóbbi időkig csak sejtette, hogy egyáltalán léteznek.

A férfi ekkor felállt, és feléje nyújtotta a kezét.

– Ideje hazamenni.

Nem sokkal később rátaláltak Nanre és a kocsisra a szalonban. Éppen brandyt kortyolgattak, és halkan beszélgettek a kandalló előtt. Amint megpillantották Aslynt, azonnal talpra ugrottak, mintha valami tiltott dolgon kapták volna őket.

– Élveztétek a kellemes estét? – kérdezte tőlük Aslyn.

Nan bólintott.

– Nagyszerű volt a vacsora. Köszönjük, Mr. Trewlove!

– Azzal hálálhatják meg a legjobban, ha megtartják maguknak, merre is jártak ma este.

Nan felszegte az állát.

– Az úrnőm a vacsora után azonnal lefeküdt. Migrén kínozta. Nem hagytuk el a házat.

Mick jóváhagyóan elvigyorodott.

– Remélem, holnapra jobban lesz.

– Biztos vagyok benne, uram.

– Akkor ideje indulnunk – szólalt meg Aslyn.

Amikor a kocsi közelébe értek, Mick megkérdezte:

– Nan, utazott már valaha a bakon?

– Bizton állíthatom, hogy még soha.

A szolgáló hangneme jelezte, hogy sértőnek találta a kérdést.

– Akkor nagy kaland vár magára.

Nan hirtelen megtorpant.

– Mylady?

Aslyn Mickre nézett.

– A szobalányom soha nem utazik a bakon.

– Ma fog, ugyanis hazakísérlek.

– Arra semmi szükség.

– Ragaszkodom hozzá. Nem hagyom, hogy kíséret nélkül járd London utcáit.

– Mindig így utazom, Nan, a kocsis és az inas társaságában.

– De ma este nem.

A férfi nagyon makacs tudott lenni.

– De akkor kénytelenek lesznek visszahozni téged.

– Majd gyalogolok, vagy kerítek magamnak egy bérkocsit. – Mick a szolgálói szeme láttára – hála az égnek, csak ők voltak a környéken ebben a pillanatban, no meg persze Jones az ajtónál – a tenyerébe fogta az arcát, kissé felfelé fordította, és mélyen a szemébe nézett. – Túl fontos vagy a számomra. Nem akarom megkockáztatni, hogy valami baj érjen. Későre jár. Ilyenkor többnyire már előbújnak a haramiák.

Aslyn melegséget érzett a szíve táján, amikor a férfi azt mondta, hogy fontos neki, de úgy érezte, hogy semmi szüksége a védelmére.

– Akkor mindketten veszélyben leszünk.

A Mick arcán megjelenő vigyor gonosz volt, és veszélyes, úgy tűnt, készen áll a harcra.

– Képes vagyok megvédeni magam.

Aslyn ebben egy pillanatig sem kételkedett, és nagyra értékelte, hogy a férfi aggódik érte.

– Rendben, de Nan nem fog a bakon utazni.

– Száz fontot fizetek neki, ha megteszi.

– Nem vásárolhatod meg…

– Mindig is szerettem volna a bakon utazni – jelentette ki Nan hirtelen. – Szerintem remek móka lesz.

Mick olyan győzelemittasan mosolygott, hogy Aslyn a legszívesebben ott helyben megcsókolta volna.

– Rendben – mondta végül. – Akkor induljunk!

Mick igazi úriemberként a lánnyal szemközti ülésen foglalt helyet. Volt egy olyan érzése, hogy Aslynt nem tette túl boldoggá az önkényes viselkedésével, amiért nem volt hajlandó engedni, hogy egyedül utazzon. Nagy valószínűséggel biztonságban hazaért volna nélküle is. De még ha egy a százhoz az esélye annak, hogy mégsem, Mick szemében már az is túl magas kockázatnak számított. Ráadásul nagyon is tisztában volt azzal, hogyan kell elbánni a haramiákkal. Ő és a fivérei sokszor kerültek szembe velük az életük során.

Amint a kocsi elindult, Mick átült Aslyn mellé, magához ölelte, és birtokba vette a száját. El akarta érni, hogy a lány hálás legyen neki, amiért vele tartott.

Nem kellett hozzá sok. Némi unszolás, hogy megnyissa a száját előtte, a nyelve egy döfése, és Aslyn készségesen meg is adta magát. Hozzábújt, karcsú karját Mick nyaka köré fonta olyan szorosan, mintha attól tartana, hogy a férfi csak incselkedik vele, hogy aztán elhúzódjon.

De az incselkedés Micket ugyanúgy felizgatta volna, mint a lányt, és abból már éppen elég kijutott neki ma estére. Semmi kétsége nem volt afelől, hogy Aslyn egyáltalán nincs tudatában annak, hogy ő az önuralma határán van. Hogy elég lenne a lány kezének egyetlen érintése a nadrágja hajlatában, hogy szégyent hozzon rá. Még soha nem járt ennyire közel ahhoz, hogy elélvezzen anélkül, hogy behatolt volna egy puha női testbe.

Aslyn teljesen kiforgatta magából.

A legkisebb gesztusa is elég volt ahhoz, hogy Mick megőrüljön a vágytól. Amióta találkozott a lánnyal, legalább egy tucatnyiszor felmerült benne, hogy valaki más karjában keressen kielégülést, de mindig elvetette az ötletet. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy senki sem lenne elég jó neki. Még az önkielégítéssel is megpróbálkozott, de azzal se igazán tudta csillapítani a vágyat, amit a lány iránt érzett. Azt sem állíthatta, hogy átmeneti megkönnyebbülést hozott volna a dolog, mert nem érzett semmiféle megnyugvást, szemernyit sem csökkent a sóvárgása Aslyn iránt.

De nem csak az után sóvárgott, hogy megízlelhesse a lány lába között található mennyországot, a férfiassága körül összezáródó izmok eksztázisát, vagy hogy egyre mélyebbre hatolhasson belé. A sóvárgása olyan dolgokra is kiterjedt, amelyeket eddig teljesen érdektelennek gondolt, ideértve Aslyn mosolyát, a nevetését, az illatát, a hangja csengését. A puszta jelenlétét.

Mindegy volt, hogy vele szemben ült, vagy elfészkelte magát az ölében, a lány valami olyasmit ébresztett fel Mick lelkében, amit eddig még soha senki. És most, hogy felébredt a szendergéséből, többé már semmivel sem lehetett elaltatni.

Mick végighúzta a száját Aslyn állán egészen a füle mögötti érzékeny területig, és óvatosan harapdálni kezdte, mintha valami ritka ínyencség lenne. Számára az is volt.

– Mikor láthatlak újra?

– Először rendeznem kell a dolgokat Kipwickkel – felelte Aslyn szórakozottan, mintha valami kellemes álomból ébredt volna.

– Nem biztos, hogy könnyű lesz az a beszélgetés.

Aslyn elhúzódott tőle.

– Miért mondod ezt?

– Elég sok időt tölt Aiden klubjában. Igazság szerint, ki is vett ott egy szobát.

Nem is volt az igazi szoba. Inkább csak egy priccs, ahol aludhatott valamennyit, mielőtt újabb kölcsönért folyamodott volna, hogy aztán visszatérhessen a kártyaasztalokhoz. Persze Micknek esze ágában sem volt minderről beszámolni a lánynak.

– Muszáj beszélnem vele.

– Ott nem lehet.

Aslyn eltolta magától Micket, és kibámult az ablakon. A férfi azt kívánta, bárcsak tartotta volna a száját, és ne fecsegett volna annyit.

– Majd üzenek neki, hogy beszélned kell vele.

– Kip azt mondta, hogy mámorító érzés nyerni.

– Valóban. De a mámorító érzésekkel az a gond, hogy egy idő után megfakulnak, és az ember próbál módot találni arra, hogy még intenzívebbé tehesse őket. Magasabb tét, nagyobb kockázat. Keserves dolog, ha veszít az ember, de nyerni semmi mással össze nem hasonlítható örömmámort jelent. Azonban egy idő után az is unalmassá válik. A megrögzött szerencsejátékosok mindig azt keresik, hogyan lehet részük minél intenzívebb mámorban.

– Ez egyfajta függőség, ugye?

– Kipwick számára mindenképp.

Aslyn Mick felé fordult, szomorú volt a tekintete.

– Tudnál neki segíteni? El tudod érni, hogy az öcséd kizárja őt a klubjából?

– Igen.

Amint megszereztem, amit akarok.

Miközben Mick a lány arcát tanulmányozta, eltöprengett azon, hogy megéri-e ez az egész. Hogy nincs-e valami más mód arra, hogy kicsikarja az elismerést, amelyre minden eddiginél jobban vágyott, és amelyre minden eddiginél nagyobb szüksége volt. A származása elismertetése révén – még ha a vére nem is tiszta – bebocsátást nyerhetne Hedley Hallba, és nyilvánosan is mutatkozhatna Aslyn társaságában.

Azt szerette volna, ha a lány büszkén lenne a kísérője, ha beléphetne az oldalán egy nemesekkel teli, elegáns bálterembe.

– Beszélni fogok vele – tette hozzá, mintha Kipwick hajlandó lenne meghallgatni, bármit mondjon is neki.

Persze amikor Mick majd kiteríti előtte az összes váltót és átruházási okiratot, a gróf nagyon is oda fog figyelni minden egyes szavára.

Amikor a kocsi befordult a ház felé vezető útra, Aslyn elmosolyodott.

– Hiszek benned.

Mick úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Tudta, hogy mindent be kellene vallania a lánynak, de ezzel el is veszítené. Viszont, ha célirányosan halad előre, végül helyrehozza a dolgokat. Aslyn is belátja majd, hogy mindez szükséges volt ahhoz, hogy végre ők ketten a külvilág elé állhassanak.

18. fejezet

Egyetlen hely és időpont volt, ahol és amikor az ember biztosan mindig együtt találta a herceget és a hercegnét, méghozzá a házuk kertjében, minden délután kettőkor. Aslyn tehát ott kereste fel őket.

Lassan andalogtak egyik rózsalugastól a másikig, mosolyogtak és halkan beszélgettek. A hercegné olykor felnyújt, hogy végigsimítson férje állán, a herceg pedig lehajolt, hogy megcsókolja a homlokát. Őket figyelve Aslyn rádöbbent, hogy mindig is az után sóvárgott, ami közöttük volt, a szerelem után, ami kettejüket összekötötte. Ami Kippel soha nem lehetett volna az övé.

De Mickkel igen. Már most összekötötte őket. A férfi annyira oltalmazó volt, annyira kedves, és annyira sóvárgott utána. Mégsem követelt olyasmit tőle, amit ő még nem állt készen megadni neki.

Aslyn szerelmes volt Mickbe. Ez ennyire egyszerű volt, és ennyire bonyolult.

Az útjuk nem lesz könnyű, de ő ennek ellenére végig akart menni rajta.

– Merem állítani, hogy idén a kertész még önmagán is túltett – jegyezte meg, amikor közelebb ért a párhoz.

A hercegné feléje fordult, és gyengéden elmosolyodott.

– Épp ezt mondtam én is az imént Hedley-nek. Különösen szeretem a rózsaszínűeket.

– Igazán szépek.

– Gondolom, azért kerestél meg bennünket, hogy közöld velünk, újra felkeresed azt a borzalmas árvaházat.

– Nem is… – Aslyn elharapta a visszavágás végét. Nem akarta, hogy ilyen irányt vegyen a beszélgetésük. – Igazából nem. Szeretném az engedélyüket kérni, hogy meghívhassak valakit vacsorára.

– Kipwicket talán? Nem tudom, merre csavarog mostanában, de neki nincs szüksége meghívóra.

– A klubjait járja.

A herceg összevonta a szemöldökét.

– Minden este?

– Amennyire én tudom, igen.

– Ő a birtokkal kapcsolatos üzleti ügyekkel magyarázta, hogy mostanában annyira sokat volt távol.

– Beszélt vele?

– Néhány nappal ezelőtt.

– Talán akkor én értettem rosszul valamit. – Bár ebben Aslyn komolyan kételkedett. – De nem, nem az ő meghívását fontolgatom. Ahogy önök is mondták, neki nincs szüksége meghívóra. – Bár a dolgok nagy valószínűséggel sokkal simábban mennének, ha ő nem lenne jelen. – Azt reméltem, hogy hajlandóak lennének meghívni Mick Trewlove-ot.

– Nem!

A herceg válasza olyan gyorsan érkezett, annyira szigorú és ellentmondást nem tűrő volt, hogy Aslyn teljesen elképedt, és nem igazán tudta, mit is mondhatna.

A hercegné pislogni kezdett, majd összevonta finom szemöldökét. A tekintete ide-oda járt a herceg és a gyámleánya között.

– Ő az a fattyú, akiről Kip mesélt nekünk, ugye?

Aslyn gyűlölte, hogy éppen ezt a jelzőt aggatják a férfira, miközben ennél annyival több.

– Igazán sikeres üzletember.

– Nem látjuk itt szívesen – jelentette ki a herceg.

– De…

– Nincs vita! A témát ezzel befejeztük. Bella? – A férfi odatartotta a karját a hercegnének.

– Hedley-nek igaza van, kedvesem. Mi nem érintkezünk Trewlove fajtájával.

– Egy olyan férfival, aki keményen dolgozik, aki a semmiből emelkedett fel, és aki segít másokon? Egy férfival, aki…

– Elég legyen ebből! – mennydörögte a herceg. – Még a nevét sem ejtheted ki a szádon, és nem lehet hozzá semmi közöd. Semmilyen körülmények között!

– Ismered őt, Hedley? – kérdezte a hercegné.

– Nem. Csak hallottam már róla, de semmi jót.

– Ha ezt el is hiszi, akkor egyáltalán nem ismeri őt! – vágta rá Aslyn.

– Te mégis honnan ismered? – szegezte neki a kérdést a herceg a gyámleányát, miközben valósággal felnyársalta a tekintetével.

Aslyn nyelt egy nagyot, majd összekulcsolta a két kezét maga előtt.

– Kip és én a Cremorne-ban összefutottunk vele… – Azt nem mondhatta el a gyámjainak, hogy néhányszor már azóta is találkozott a férfival. Hirtelen rémülten gondolt rá, lehet, hogy a herceg a végén szobafogságra ítéli. Aslyn még sosem látta ennyire dühösnek, ennyire erélyesnek. – Arra gondoltam, jó lenne, ha egy kicsit jobban megismernénk.

– Nem!

Megint csak ez az egyetlen szó. Mint valami végzetes csapás.

– Igazán észszerűtlen viselkedésre vallana, ha még csak esélyt sem adnánk neki, hogy bizonyíthasson.

– De kedvesem – súgta oda neki a hercegné. – Ő egy erkölcstelen ember.

– A szülei egészen biztosan azok, de ő nem.

– Ha a társaságában mutatkozol, nem számít, mennyire ártatlan is a dolog, azzal végül mindenképpen a saját vesztedet okozod.

Aslynt ez csöppet nem érdekelte.

– Többé nem találkozhatsz vele! – csattant fel a herceg, és a lány eltöprengett, vajon a gyámja sejti-e, hogy nem a Cremorne volt az egyetlen alkalom, amikor beszélt Mickkel. – Bella.

Hedley ismételten felkínálta a karját a feleségének. Aslynnek feltűnt, hogy remeg a férfi keze.

– Majd üzenek Kipwicknek, hogy ma este várjuk vacsorára – mondta a hercegné.

Aztán egyszerűen elsétáltak, mintha nem ők lennének a legszűklátókörűbb, legkorlátoltabb pár, akivel Aslyn valaha találkozott.

Még csak nemrég szállt le az éj. Mick az irodájában ült az íróasztala mögött, és a birtokában lévő váltókat és átruházási okiratokat tanulmányozta. Még mindig nem sikerült megszereznie azt, ami után a leginkább sóvárgott. Arra gondolt, hogy ezek vajon nem lennének-e elegek ahhoz, hogy rávegye Hedley-t, ismerje el őt a fiaként. Kezdett egyre türelmetlenebbé válni…

Szerette volna mielőbb nyilvánosan is benyújtani az igényét Aslynre. Belefáradt már abba, hogy titokban tartsa előtte a származását. És bűntudat gyötörte, amiért elvitte Kipwicket a Cerberus Klubba, annak ellenére, hogy tisztában volt a gyengeségével.

Aslyn eddig még semmit sem kért tőle, de most igen, méghozzá azt, hogy zárják ki a grófot a klubból. És Micknek hatalmában állt teljesíteni a kívánságát. Hogyan tagadhatná meg tőle ezt az apró szívességet?

A pokolba!

Egész nap azon vívódott, hogy elmenjen-e Kipwickhez beszélni vele. De világos volt számára, hogy az nem lenne elég. Neki Aidennel kellene tárgyalnia. Közölni kellene a fivérével, hogy nincs több váltó a gróf számára, és nem fogadnak el több ingatlant fedezetként. Aztán el kellene terjesztenie London összes létező, rossz hírű kártyabarlangjában, hogy Kipwick grófja nem szívesen látott vendég.

Aslynért Mick kész lett volna lemondani az esélyről, hogy megszerezhesse azt, ami után annyira sóvárgott.

Amikor meghallotta a kopogó lépteket, felnézett, és látta, hogy a lány közeledik felé. Kinyitotta az íróasztala legfelső fiókját, lopva belecsúsztatta a dokumentumokat, majd szorosan bezárta, és felemelkedett a helyéről, miközben Aslyn beviharzott a helyiségbe.

– Nem engedik, hogy nálunk vacsorázz!

Mick értetlenül meredt rá. Ennek a kijelentésnek nem volt semmi értelme.

– Hogy mondtad?

– A herceg és a hercegné. Megkértem őket, hogy hívjanak meg vacsorára, de ők visszautasították. Azért, mert fattyú vagy.

Még szép, hogy visszautasították. A herceg esetében ez teljességgel érthető. Mick erősen kételkedett abban, valaha is elárulta a feleségének, hogy alig tíz hónappal az esküvőjük után fattyat nemzett egy másik nőnek. Ha pedig a hercegné tud a férje bűnéről, biztosan nem szeretné hűtlensége élő bizonyítékát az asztalánál látni.

– Miért tetted?

– Mert elegem van abból, hogy az árnyak között létezzünk. – Aslyn elkezdett fel-alá járkálni. – Mert azt akartam, hogy találkozzanak veled. Hogy láthassák, milyen figyelemre méltó, csodálatos ember vagy. Hogy megértsék, miért nem mehetek feleségül a fiukhoz.

– Elmondtad nekik, hogy nem mész hozzá Kipwickhez?

– Nem, még nem. De amikor majd megteszem, szeretném, ha tökéletesen világosak lennének számukra az indokaim.

Mick a lelke mélyéig megrendült. Reménykedett ugyan, de a tudat, hogy Aslyn kész lenne nyilvánosan felvállalni őt…

– Te egy gróf lánya vagy, én pedig…

– Egy fattyú. Igen, tudom. De ha nem mondanád, ki jönne rá? Hiszen nincs a homlokodra írva! – Aslyn egészen belemelegedett. – Te is valakinek a fia vagy. Mit számít az, hogy a szüleid nem voltak házasok? Engem nem érdekel, hogyan jöttél a világra. Nekem csak az számít, hogy itt vagy. És amikor veled vagyok, sokkal boldogabbnak érzem magam, mint egész eddigi életem során bármikor.

A lány gyönyörű volt így dühösen. Mick úgy gondolta, hogy már nem szeretheti jobban, mint amennyire ebben a pillanatban szerette. A bátorságáért, az elszántságáért, és amiért kész harcolni érte.

– Te nem tartasz aranykalitkában engem. – Aslyn a két tenyere közé fogta Mick arcát. – Rávettél arra is, hogy üljek vonatra. Nem akarod mindenáron megőrizni az ártatlanságomat. Elviszel a Cremorne-be akkor is, amikor nem illendő. Képes vagy elérni, hogy tűzijátékot lássak a gyönyörtől. De, ami még ennél is fontosabb, jó ember vagy. Tudok Tittlefitzről, arról, hogy mit tettél érte. Azt hiszem, azon az éjszakán kezdtem el kicsit beléd szeretni, amikor meghallottam azt a történet. Azt mondtam Kipwicknek, hogy a játékszenvedélye miatt nem mehetek hozzá. De hazudtam. Te vagy az ok. Nem mehetek hozzá feleségül, mert a te feleséged akarok lenni.

Mick magához rántotta Aslynt, és birtokba vette az ajkát. Egész életében csak arra vágyott, hogy elfogadják, és most végre teljesült az álma, hála ennek a pisze orrú, féloldalas mosolyú lánynak.

Mick egy idő után kissé elhúzódott tőle, és mélyen a szemébe nézett. Majdnem képes volt elhinni, hogy ha hozzáér, akkor nem fogja beszennyezni őt.

– A gyámjaid sosem egyeznének bele, hogy feleségül vegyelek. A társadalom sem fogadná el a házasságunkat.

– Nem érdekel! Amikor veled vagyok, úgy érzem, mintha életemben először tényleg élnék, nem csak vegetálnék. Bonyolult elmagyarázni, de szeretnék mindent megtapasztalni veled, amit egy nő csak megtapasztalhat. Szeretkeznél velem? – kérdezte Aslyn lágyan.

Mick teste nyomban reagált.

– Ha egyszer megérintelek, Aslyn, akkor nem fogom abbahagyni, amíg a tested minden egyes négyzetcentiméterét fel nem fedeztem.

– Nem akarom, hogy abbahagyd.

– Beszennyezve távozni innen.

– Nem fogsz beszennyezni.

– El fogom venni a szüzességedet.

– Nem vehetsz el valamit, amit önként adok oda neked.

Nem volt méltó a lányhoz, de Micket még ez a tudat sem tántoríthatta el attól, hogy a karjába vegye és a hálószobájába vigye.

Ahogy a férfi végigsietett vele a folyosón, Aslyn rájött, hogy még soha életében nem volt annyira biztos semmiben, mint kettőjük dolgában. Életbe vágóan fontos volt, hogy Mick megértse, mit is jelent neki, hogy a származása ellenére szerelmes belé.

Ő nem olyan, mint a herceg és a hercegné; nem a származásuk alapján ítéli meg embereket.

Mick belépett a hálószobába, ahol egy hatalmas baldachinos ágy foglalta el a helyiség java részét. Aslynnek kétsége sem volt afelől, hogy külön a férfi részére készítették. Mick megállt a közelében, majd talpra állította a lányt.

– Itt nincsen fa. Azt hiszem, kénytelenek leszünk az ágyat használni – jegyezte meg Aslyn.

Mick elnevette magát, mély, zengő hangon.

– Micsoda kis cafka lett belőled!

– Csak melletted vagyok az.

Aslyn elkezdte kigombolni a férfi ingét.

– Szeretném, ha biztos lennél benne, kedvesem – mondta Mick komoly arccal, ami ráébresztette a lányt annak a súlyára, amit tenni készültek, és arra, hogy milyen hatással lesz ez az életére.

Ki fog nyitni egy ajtót, de becsukja az összes többit.

– Tökéletesen biztos vagyok benne.

Amikor az ing már félig ki volt gombolva, Mick egy morranással áthúzta a fején, majd elhajította, aztán ismét Aslynnek szentelte minden figyelmét. Nem várt gyorsasággal megszabadította a lányt az összes ruhájától, amelyek a padlón gyűltek csinos halomba. Aslyn egyszeriben azon kapta magát, hogy ott áll Mick előtt anyaszült meztelenül. Kínosan feszengenie kellett volna, helyette szabadnak érezte magát.

– Szentséges isten, de gyönyörű vagy! – mondta a férfi áhítatosan. – Tökéletes minden négyzetcentimétered.

– Aligha.

– Számomra igen.

Mick olyan gyengéden vette birtokba a száját, hogy Aslyn majdnem sírva fakadt. Úgy akarta ezt a férfit, mint még soha semmit az életben. Végigfuttatta a kezét Mick meztelen mellkasán, majd a hátát simogatta. Érezte, hogy a férfi igyekszik lassítani a tempót a kedvéért, de neki már elege volt abból, hogy mindenki csak óvja. Hátrébb lépett, és félbeszakította a csókjukat.

– Szabadulj meg attól a csizmától!

Mick lehuppant az egyik székre.

– Ágyba veled! – parancsolt rá a lányra, miközben leráncigálta magáról a lábbelit.

Aslyn lefeküdt az ágyra, majd a könyökére támaszkodva figyelte a férfit. Amikor már csak a nadrágja volt rajta, Mick az ágyra térdelt, de a lány feltartotta a kezét.

– Nem, nem, nem! Le a nadrággal!

– Később.

– Most!

Mick mélyen a szemébe nézett.

– Még sosem láttál felizgult állapotban lévő férfit. Engedd meg, hogy lassan vezesselek be a szerelem művészetébe!

– Nem!

– Aslyn…

– Egyenlő felekként fogunk befeküdni ebbe az ágyba.

Mick kurtán bólintott.

– Ahogy akarod.

Levetette a nadrágját, Aslyn pedig elképedten bámulta égnek meredő, duzzadt férfiasságát. Elég nyilvánvaló volt, hogy téves elképzelései voltak azzal kapcsolatban, mi is történik a közösülés során. Ő ugyanis mindig azt feltételezte, hogy a férfi behatol a nő testébe, de tudta, hogy Mick nem lesz képes ezt a valamit beletuszkolni. Ennek ellenére megigézve bámulta, hiszen olyan büszkén állt vigyázzban.

– Meg akarom érinteni.

Mick nagyot sóhajtott, majd befeküdt mellé az ágyba.

– Ó, arra is sor kerül, szerelmem, de előbb…

Két tenyere közé fogta a lány arcát, majd hevesen megcsókolta. Aslyn megnyílt előtte, imádta a forróságot és a nyelvük párbaját. A Mick mellkasát borító finom szőrzet csiklandozta a keblét. A férfi keze ekkor gyengéden masszírozni kezdte a mellét. A combja Aslyn lába közé csusszant, és a térdével gyengéden szétfeszítette.

Csodálatos volt, annyira csodálatos, hogy a testük ilyen nagy felületen érintkezhetett egymással. Aslyn a férfi hajába túrt, majd végigsimított a vállán és a hátán. Micsoda erő! Imádta Mick izmainak a játékát, ahogy megfeszültek, majd elernyedtek, miközben próbált úgy helyezkedni, hogy minél jobban hozzáférhessen. A hímvesszője keményen és forrón feszült Aslyn combjának, és a lány érezte, hogy kissé nedves a hegye. Szerette volna a szájába venni, de ez azt jelentette volna, hogy meg kell szakítaniuk a csókjukat, és Aslyn arra még nem állt készen.

Imádta a Mick által kiadott hangokat: a nyögéseket és a morranásokat. A szitkozódást, amikor elszakította a száját az övétől, hogy felfedezőútra indulhasson a nyakán, mielőtt ismét visszatért volna az ajkához. Aslyn hozzápréselte a testét a férfihoz.

Mick ekkor ismét megszakította a csókjukat, és finoman harapdálni kezdte Aslyn kulcscsontját, majd a nyelvét is végigfuttatta rajta.

– Hát itt van – mormolta.

– Mi? – kérdezte Aslyn.

– A szeplő. Tudtam, hogy lesz rajtad egy.

Mick lehajtotta a fejét, majd megcsókolta a melle belső domborulatát.

– Nem is tudom, hogy igazi szeplő-e. Inkább csak valami bőrhiba.

– Egyszerűen tökéletes.

Mick csókokkal hintette be a lány mellét, mintha legalábbis egy csillagképre való szeplőnek adna otthont, pedig mindössze csak egyetlenegy volt rajta. Aztán a nyelvével körberajzolta a mellbimbóját, majd köré zárta az ajkát, és szopogatni kezdte.

Aslyn majdnem leugrott az ágyról. Lehet, hogy meg is tette volna, ha a férfi nem fekszik félig rajta. Micsoda édes gyötrelem! Hangosan sóhajtozott és nyögdécselt, ami arra bátorította Micket, hogy megkettőzze az erőfeszítéseit. Aslyn keze közben bejárta a férfi testének minden porcikáját, amit csak el tudott érni.

Annak ellenére, hogy Mick sokat ült az íróasztala mögött, a lány biztos volt benne, hogy gyakran végez fizikai munkát is. Biztos, hogy sosem fog elhízni. Aslyn gyanította, hogy még akkor is ilyen fitt lesz, mint most, amikor már őszbe fordul a haja.

Aslyn szerette volna látni ősz hajjal, megcsókolni az arcán megjelenő ráncokat.

Azt akarta, hogy a múlt ne számítson a férfinak. Csak a jövő.

Mick ekkor elindult lefelé, végigcsókolgatta Aslyn bordáit mindkét oldalon. Aztán ahogy még lejjebb haladt, a nyelvével körberajzolta a köldökét, majd elkezdte nyalogatni a csípő és a combok kereszteződésében található területet. Aslyn erre felült, és az ujjaival végigszántott Mick hátán.

– Meg akarlak érinteni – mondta.

– Később.

Mick harapdálni kezdte combjának belső oldalát, majd széttárta a lábát, és úgy igazította a térdét, hogy be legyen hajlítva. Aslyn nagyon sebezhetőnek érezte magát, ennek ellenére még soha nem volt ennyire biztos magában.

Mick a szeméremszőrzetére fújt, mire a lány felnevetett.

– Ez csiklandoz.

A férfi ráemelte a tekintetét, és a tekintetéből Aslyn megdöbbentő tisztasággal ki tudta olvasni, hogy az, ami most következik, nem fogja csiklandozni, nem fogja nevetésre ingerelni. Mick lehajtotta a fejét, és nyelvével végigsimított testének legintimebb részén.

– Ó, szentséges ég!

Aslyn a párnának feszítette a fejét. Kezével a lepedőt markolta, miközben a férfi elvarázsolta a nyelvével, az ujjával pedig szép lassan beléhatolt.

– Annyira szűk. Annyira nedves. Annyira forró.

– Gond lehet abból, hogy te nagyobb vagy, mint az ujjad?

– Nem, édesem. Meglátod, tetszeni fog.

Mick szája folytatta a becézését, Aslyn testében pedig egyre nőtt a feszültség. A keze fájt, annyira szorította a lepedőt. A combja a férfi vállának feszült. Egyre növekvő gyönyört érzett, de a megkönnyebbülés váratott magára. Közel járt hozzá, mégis csak kerülgette.

És aztán olyan érzése támadt, mintha Mick meggyújtott és felrobbantott volna benne egy doboznyi tűzijátékot. Aslyn felkiáltott, a háta ívbe megfeszült, a kezével pedig megmarkolta a férfi fejét, miközben eksztázis árasztotta el, érzések, színek és érzelmek olyan kirobbanó kavalkádja, amelyet képtelen volt leírni, és amely egyszerre volt mámorító, izgalmas és rémisztő.

Mick lassan feljebb araszolt Aslyn testén. Egy ragadozóra emlékeztette a lányt, amelyik megszimatolta a prédáját.

– Szentséges ég, annyira csodálatos vagy, amikor teljesen átadod magad a gyönyörnek – mormolta rekedten.

Aslyn elmosolyodott, majd felnevetett.

– Buja nő vagyok.

– Káprázatos.

Mick a karjára támaszkodott, hogy ne nehezedjen túlságosan a lányra, majd lehajtotta a fejét, és megcsókolta.

Aslyn érezte a saját ízét a férfi ajkán és a nyelvén. Botrányos, amit az imént megengedett neki. Egy dolgot viszont bizton állíthatott: sosem hitte volna, hogy egy úriember ilyesmit művelhet egy hölggyel. De miért ne tehetné? Hiszen ő is szeretné mindenhol megcsókolni a férfit.

Mick ekkor elfordította a csípőjét, Aslyn pedig ösztönösen megemelte a csípőjét, és érezte, hogy a férfi a bejárata felé közelít.

– Szólj, ha fájdalmat okoznék! – suttogta Mick a füle közelében.

Csakhogy Aslyn semmi ilyesmit nem tett. Képtelen lett volna rá. Esze ágában sem volt. Mick szétfeszítette, teljesen kitöltötte. Halkan, hosszan felsóhajtott.

– Szent isten, nagyon jó érzés benned lenni! – nyögött fel a férfi hangosan. – Bársony. Forró, folyékony bársony.

– Nekem is jó érzés, hogy bennem vagy. – Aslyn a férfi mellkasába temette az arcát.

Mick felnevetett, melegség volt a hangjában, öröm és boldogság.

Aztán a férfi elkezdett visszahúzódni.

Aslyn erősen megmarkolta a fenekét.

– Ne hagyj itt!

Mick lenézett rá, és elvigyorodott.

– Visszajövök!

És valóban megtette, újra és újra, a csípője dugattyúként mozgott, Aslyn pedig megemelte a fenekét, hogy találkozhasson vele. A férfi szenvedélyesen csókolta, miközben újra és újra beléhatolt…

Aslyn teste megfeszült, az érzések kezdtek újra egyre intenzívebbek lenni. Miközben Mick döfködte, ő a karjával, a combjával és a lábával szorosan kapaszkodott belé. A mozdulataik egyre viharosabbak, gyorsabbak és féktelenebbek lettek.

– Élvezz el ismét a kedvemért! – mormolta Mick sürgetőn. – Aslyn… Aslyn… Gyere velem!

És Aslyn vele tartott. A sikolyai Mick nyögéseivel keveredtek, miközben a férfi hátravetette a fejét, és egy utolsót döfött rajta.

Mick erősen zihálva Aslyn nyakának hajlatába temette az arcát, majd mélyen beszívta a levegőt. Nagyon hosszú ideig feküdtek így, meg sem moccantak, nedvesen az izzadságtól, levegő után kapkodva. Aslynnek nagyon tetszett, hogy a férfi a könyökére támaszkodva enyhén ránehezedik, majd megcsókolja a füle tövét.

Akkor viszont megmerevedett és felmordult.

– Ördög és pokol!

Aslyn pánikba esett.

– Mi történt? Mi a baj?

Mick felemelte a fejét, és mélyen a szemébe nézett.

– Még soha nem tettem ilyet ezelőtt. Soha nem fordult elő, hogy óvszer nélkül szeretkeztem volna, vagy hogy ne húzódtam volna vissza a döntő pillanatban.

– Ó!

– Annyira jó volt benned lenni. Teljesen elveszítettem a fejem.

A férfi mostanra lelankadt, de még ott volt. Aslyn összeszorította az izmait. Mick felnyögött az élvezettől, de aztán megrázta a fejét.

– Nem akarok fattyakat, Aslyn!

– Ó! – Úgy tűnik, ez az egyetlen szó maradt meg a szótárában, ahogy a férfi mondanivalójának a jelentősége lassan eljutott a tudatáig. Könnyen meglehet, hogy Mick a magja szétszórásánál többet is tett. Talán sikerült is elültetnie. A méhében. – Elég hozzá egyetlen alkalom?

– Elég lehet.

Mick nem tűnt különösebben boldognak a gondolattól. Aslyn ugyan korábban megemlítette neki, hogy szeretne a felesége lenni, de ő nem kérte meg a kezét.

– Nos, az nagy botrányt jelentene a számomra, ugye?

Mick lehengeredett róla. Egy szívdobbanásnyi ideig Aslyn elveszettnek érezte magát a közelsége nélkül, de aztán a férfi átkarolta, és magához húzta.

– De az is, ha hozzám jönnél feleségül.

Aslyn végighúzta a kezét Mick mellszőrzetén.

– Nem érdekel, mit gondolnak mások.

Lehajtotta a fejét, és nyomott egy csókot a férfi mellbimbójára.

Mick felnyögött.

– Ne fogj bele olyasmibe, amit nem vagy képes befejezni! Van egy olyan gyanúm, hogy még korai lenne egy második menet.

– Bebizonyítom, hogy tévedsz.

És Aslyn meg is tette. Lovaglóülésben elhelyezkedett a férfi fölött, és addig ingerelte a hímvesszőjét, amíg az teljesen át nem vette az agyától az irányítást. Mick még soha életében nem találkozott ilyen nővel. Egyszerre volt merész és félénk, igazi hölgy és örömlány.

Aslynnek nem lett volna szabad itt lennie az ágyában, a karjában. A feje most a válla hajlatában nyugodott, a lehelete pedig a mellkasszőrzetét borzolgatta. Mick még soha nem tapasztalt ilyen mélyről jövő elégedettséget, és ez pokolian megrémítette.

– Szerinted miért tartják ezt bűnnek? – kérdezte Aslyn csendesen.

Mick megcirógatta a karját, majd belélegezte édes illatát: gardénia volt, a szeretkezésük illatával keveredve.

– Gondolom, azért, mert annyira élvezetes.

– Ennek nincs semmi értelme.

– Arra kérsz, hogy találjak értelmet valamiben, amit magam sem értettem soha.

Aslyn felemelte a fejét, majd az állával megtámaszkodott a férfi mellkasán, hogy könnyebben a szemébe nézhessen.

– Csak a nők számára bűn, a férfiak számára nem.

– Bűn a férfiak számára is, csak minket nem érdekel.

– Mert nem a férfiak viselik az esetleges következményeket, hanem a nők.

Mick arra gondolt, hogy milyen felelőtlen és óvatlan volt. Ez a lány a legdrágább kincs az életében, mégsem tette meg a legalapvetőbb óvintézkedéseket sem. Engednie kellene, hogy Hedley szíjat hasítson a hátából. Aslyn azt állította, hogy szeretne feleségül menni hozzá, de vajon tisztában van vele, mivel is járna az, mi mindent kellene feladnia? A családját, a barátait, a társadalmi pozícióját. Tényleg hajlandó lenne feláldozni…

– Mick!

Amikor meghallotta Aiden hangját, Mick gyorsan elhúzódott a hozzábújó lánytól. Aslyn halkan sikkantott egyet, majd megragadta a takarót, és egészen a nyakáig húzta.

– Mick! Jó híreim vannak! Megszereztem!

Mick durván káromkodott egyet, majd félrelökte a takarót, és kikászálódott az ágyból.

– Maradj, ahol vagy!

– Mit keres itt?

Mick nekilátott, hogy magára cibálja a nadrágját.

– A fivéreim folyton berontanak hozzám. Mivel sosem hozok fel ide nőket, tudják, hogy nem zavarhatnak meg semmiben.

– Akkor én vagyok az első? – Aslyn elégedettnek tűnt.

– Igen, te. – A férfi begombolkozott, és elindult az ajtó felé. Ott megtorpant, és visszanézett a lányra, aki kócosan hevert az ágyában, pont ahogy látni szerette volna minden egyes reggel élete hátralévő részében. – El fogom…

– Mick!

– …küldeni. Ne hagyd el ezt a szobát!

Anélkül, hogy válaszra várt volna, Mick kisietett a helyiségből, becsukta maga mögött az ajtót, és megindult a folyosón. Abban a pillanatban lépett az előcsarnokba, amikor Aiden felbukkant a könyvtárszobába vezető folyosó felől.

Úgy vigyorgott, mint egy idióta.

– Hát itt vagy! Mégis hol a pokolban voltál?

– Ágyban. Gyere vissza holnap!

– Ágyban? Ilyen kora este? Nem szokásod ilyen korán nyugovóra térni.

Micknek semmi kedve nem volt megvitatni a fivérével az alvási szokásait.

– Most tűnj el! Fáradt vagyok.

– Ettől majd felélénkülsz! – kiáltotta lelkesen Aiden, a magasba tartott egy összehajtogatott papírlapot, majd meglobogtatta. – Megszereztem! Végre! Az utolsó darab, amire szükséged volt. Loudon Green. Kipwick a végsőkig ragaszkodott hozzá.

Mick elvette Aidentől a lapot, széthajtogatta, majd csak bámulta meredten. Egy örökkévalóság óta vágyott arra, hogy láthassa. Hamarosan napvilágot lát majd egy levél a Timesban Hedley hercegének tollából, amelyben kinyilatkoztatja ország-világ előtt, hogy nemzett egy fattyat, és a magáénak ismeri el Micket. Sokan visszariadtak attól, hogy felvállalják törvénytelen származásukat, de Mick mindig is úgy hivalkodott vele, mintha valami kitüntetés lenne.

Elképzelte, milyen hódolattal fogadják majd, amikor belép egy bálterembe. A vacsorákat, amelyekre meghívják. Az estélyeket, amelyeken részt vehet.

Eszébe jutott, milyen büszkén sétálna mellette Aslyn.

Talán még az is kiderül, hogy ki adott neki életet. Meg akarta ismerni azt a nőt, aki a világra hozta, majd megengedte Hedley-nek, hogy elvegye tőle. Vajon a herceg kitartott szeretője volt? Vagy egy egyéjszakás kaland? Netán valami szolgáló, akit Hedley kihasznált? Él még vajon? Gondol rá egyáltalán?

– A fickó valóságos roncs volt – jelentette ki Aiden, félbeszakítva Mick kellemes fantáziálását. – Úgy zokogott, mint egy csecsemő, amelyik az anyja csecsét keresi, amikor rádöbbent, hogy elveszítette a fogadást, és nem kapja vissza a birtokot.

– Feltette tétként?

– Kétségbeesetten meg akarta nyerni azt az utolsó játszmát, kerül, amibe kerül. Alkudoznom kellett egy kicsit a fickóval, aki elnyerte tőle. Tartozol nekem ötezer fonttal.

Ötezer fonttal? A birtoknak tízszer annyi az éves bevétele. Mindig reménykedett, hogy megszerezheti, de nem hitte volna, hogy Kipwick valaha is lesz annyira kétségbeesett vagy ostoba, hogy lemondjon róla.

– Ez az utolsó darab – jegyezte meg Aiden. – Most már tönkreteheted Hedley-t, amennyiben nem hajlandó elismerni.

– Miért akarna Hedley elismerni téged?

Amikor meghallotta a halk hangot, azt a hangot, amely mindössze néhány perccel azelőtt még a nevét sikította gyönyörében, Mick szorosan lehunyta a szemét.

Ördög és pokol!

Megpördült és szembenézett a lánnyal, aki az ajtóban állt, és szebb volt, mint valaha, miközben védekezőleg próbálta szorosabbra vonni maga körül az ő hálóköntösét.

– Miért? – ismételte elszántan. – Miért ismerne el téged, és pontosan miként?

Mick nem akarta, hogy Aslynnek így kelljen szembesülnie ezzel. Szerette volna gyengéden felkészíteni rá, amint bírja a herceg ígéretét, hogy hajlandó elismerni.

– A fattya vagyok.

19. fejezet

Ez nem lehet igaz! Nem lehet!

Aslyn fejében úgy pörögtek a gondolatok, mint egy fából készült búgócsiga egy gyerek kezében, azzal a különbséggel, hogy itt ő fog az oldalára dőlni, amikor majd minden megáll.

Mick a herceg fattya lenne? Korábban átfutott már az agyán, hogy van némi hasonlóság kettejük között, de a sötét haj és a kék szem nem annyira ritka párosítás.

A herceg hűtlen volt a hercegnéhez, és tettének nemkívánatos következményétől a rosszullét kerülgette Aslynt, felfordult tőle a gyomra. De korántsem olyan mértékben, mint a felismeréstől, hogy éppolyan keveset tud a férfiról, akibe beleszeretett, mint Kipről, amikor elfogadta a házassági ajánlatát. Hát semmit sem tanult abból az esetből?

– Miért nem mondtad el nekem? – tette fel a kérdést.

– Mert nem lehettem biztos benne, hogy engem választanál vele szemben.

Aslyn tekintete Mick fivérére vándorolt, aki olyan lelkesen viharzott be az imént, hogy most már a kezében van Loudon Green átruházási okirata. Kip öröksége. Nem tartozott az elidegenítési tilalommal terhelt ingatlanok közé, de a gyönyörű birtok már legalább két generáció óta a család tulajdonában volt. Aslyn mindig is jobban szerette, mint a hercegi székhelyet. Sőt arról álmodozott, hogy egy nap az lesz az otthona, amikor még azt hitte, hogy Kiphez megy feleségül. A tekintetét ismét Mick felé fordította.

– Elvitted a testvéred klubjába.

– Igen.

– Tudtad, hogy megőrül a szerencsejátékokért.

– Igen. Azt akartam, hogy eladósodjon. Szükségem volt a birtokokra. Ha azzal fenyegetem, hogy tönkreteszem az örökösét, azzal talán rávehetem Hedley-t, hogy ismerjen el a fiaként.

– Akkor a találkozásunk a Cremorne-ban nem a véletlen műve volt.

– Nem.

Mick legalább nem tagad semmit…

Aslynnek hirtelen szörnyű gyanúja támadt, egészen beleszédült.

– Én is része vagyok a bosszúnak, ugye?

Mick nem fordította el a tekintetét, de Aslyn látta az arcán megjelenő bűntudatot.

– Az elején az voltál… – felelte lassan, csendesen.

A lány a szája elé kapta a kezét, majd megpördült, és hátat fordított a férfinak. Szent isten, szúrt a mellkasa! Fájt a szíve!

– Az alkalmak, amikor csak úgy összefutottunk… egyik sem volt véletlen, ugye? – Aslynnek az összes találkozás újra lejátszódott a lelki szemei előtt. Ismét visszafordult a férfi felé. Mick fivére, hál’ istennek, időközben távozott. Aslynnek nem volt szüksége közönségre a megaláztatásához, ami sokkal rosszabb volt, mint amikor Kip eljátszotta az ékszereit. – Az utcagyerek, amelyik ellopta a karkötőmet… Mondd, hogy nem a te megbízásodból tette! Mondd, hogy nem egy trükk volt csupán, hogy hősies színben tüntesd fel magad előttem!

Mick nem szólt semmit, és ezzel megválaszolta a kérdéseit. Ashley szorosan lehunyta a szemét. Hedley hercegnéjének figyelmeztetései gúnyosan visszhangoztak a fejében.

– Milyen ostoba voltam.

– Mit kellett volna tennem, Aslyn, hogy eltölthessek némi időt a társaságodban? Én sosem voltam hivatalos bálokra, vacsorákra és estélyekre.

– Felkereshettél volna, mint bármelyik más úriember.

Mick durván felnevetett.

– Hedley abban a pillanatban kidobatott volna, amint meglát. Szerinted örült volna, ha rájön, hogy a fattya szeretné feleségül venni a gyámleányát, akit az örököséhez készült férjhez adni?

Ha ez igaz, akkor a herceg elismerése semmin sem változtat majd, ugyanúgy nem lehetnek az egymáséi.

– Ha nem lennék Hedley gyámleánya, ha a pletykalapok nem spekuláltak volna arról, hogy Kip és én talán összeházasodunk, ha a White’sban nem kötöttek volna fogadásokat, hogy Kip a szezon vége előtt megkéri a kezemet, vetettél volna rám akár egyetlen pillantást is? – Amikor Mick nem válaszolt, Aslyn átkozódni kezdett, de visszafojtotta a könnyeit. Nem fogja megadni a férfinak azt az elégtételt, hogy sírni lássa. – Ez az egész cselszövés… Miért nem tudtad egyszerűen megkérni, hogy ismerjen el?

– Megtettem. Legalább fél tucatszor. Tudomást sem vett az általam küldött üzenetekről, az elsőt kivéve. „Nekem nincs fattyam.” Mindössze ennyit válaszolt. Úgy gondolod, hogy hasonlítok rá így, ahogy vagyok? Akkor látnod kellene szakáll nélkül. Ugyanolyan az a gödröcske az államon, mint neki.

– És mi lesz, ha nem hajlandó elismerni?

– Akkor tönkreteszem az örökösét.

– Nem várhatod, hogy Kip fizessen meg az apja bűneiért!

– Miért ne? Én egész életemben fizettem értük. A herceg fattya vagyok, Aslyn! Az ő fattya!

Mick valósággal köpte a szavakat. A lány összerándult, amikor meghallotta az undort a hangjában.

– De te felülemelkedtél rajta.

– Azon soha nem lehet felülemelkedni. Mindig fattyú maradsz. Tudtad, hogy vannak olyan árvaházak, amelyek nem hajlandók törvénytelen gyerekeket befogadni? Ahogy a dologházak sem. Mert bűnben születtünk, bűn a létezésünk. Ördögtől valók vagyunk.

– De Kip nem tett ellened semmit.

– Annak a férfinak az árnyékában élt, aki nemzett, és aztán félredobott engem.

– Akkor büntesd meg az apát, de ne a fiát!

– Az apát büntetem. Végig kell néznie, ahogy a törvényes gyermeke tönkremegy, a fattya pedig győzedelmeskedik. Tudni fogja, hogy olyasvalakire hagyja a rangját és a birtokait, aki nem méltó rájuk, míg az, aki méltó lenne, soha nem kaphatja meg őket.

– Ha ezt megteszed, akkor nem vagy méltó semmire. Te leszel a legaljasabb lény, arra sem jó, hogy valami csatornában henteregj.

– Meg akart öletni! – Mick indulatosan ellépett Aslyn mellől. – Átadott egy nőnek abban a biztos tudatban, hogy meg fog ölni. – Visszafordult, és lányra meredt. – Nem. Még ennél is rosszabbat tett! Fizetett neki, hogy éheztessen halálra. Így bánnak el a törvénytelen gyerekekkel, ha úgy ítélik meg, hogy nem érdemlik meg az életet.

Aslynnek háborogni kezdett a gyomra.

– Nem tudom elhinni, hogy a herceg képes lenne jóváhagyni egy ilyen borzalmas gyakorlatot, sőt a részesévé válni.

– Az anyám megjelentetett egy hirdetést a Daily Telegraphban, amelyben azt állította, hogy hajlandó befogadni egy beteg gyermeket bizonyos díj fejében. Voltak kódszavak a hirdetésben. Úgy volt megírva, hogy felhívja a potenciális kuncsaftok figyelmét, hogy kész megszabadítani őket a gyereküktől. Hedley az éjszaka közepén vitt el hozzá, teljesen meztelenül, mindössze egyetlen takaróba bugyolálva. Nem akarom, hogy szenvedjen, mondta. Nem is tekintett embernek. De az anyám nem tudta rávenni magát, hogy megöljön. Két másik gyereket is elhoztak hozzá. Ópiumoldattal tartotta csendben őket, amíg meg nem haltak. Aztán a három saját gyermekét elvitte a tífusz, és azt gondolta, hogy isten így bünteti őt az ártatlan életekért, amelyeket kioltott. Ezért aztán engem megkímélt. A sajátjaként nevelt fel. De ez nem változtat a tényen, hogy az apám – és gyanítom, hogy az anyám is, ördög tudja, ki volt az – halottnak akart látni engem. Gyakran töprengek azon, vajon Hedley utána is meghágta-e az anyámat, hogy vajon a többi fattyát is eltüntette-e lelkiismeret-furdalás nélkül.

Aslynnek fogalma sem volt, mit mondjon erre. Ismerte Hedley hercegét, az otthonában nőtt fel, szinte minden áldott reggel együtt reggelizett vele kilencéves kora óta.

– Az a férfi, aki felnevelt engem, sosem tett volna ilyet.

– Százötven font. Ennyit ért neki a halálom.

Mick annyira biztosnak tűnt a dolgában, Aslyn számára mégis elképzelhetetlen volt, hogy Hedley jóváhagyott volna egy gyilkosságot. Persze azt is nehéz volt elhinnie, hogy ez a férfi itt a szerettei romlására tört.

– Igazságtalanul bántak veled, de ez még nem elég ok arra, hogy bánts másokat.

– Ezt inkább a drága hercegednek mondd! Én mindössze annyit akarok, hogy nyilvánosan ismerjen el a fiaként. Hogy vallja be, mit tett. Ez utóbbit nem kell nyilvánosan megtennie. De el kell ismernie, meg kell hívnia az összejöveteleikre…

– Nincsenek összejövetelek. Sosem fogadnak vendégeket.

– Akkor magával vihet a klubjaiba, bemutathat a fiaként, segíthet abban, hogy megkaphassam az engem megillető tiszteletet.

– De te már kivívtad az emberek tiszteletét, méghozzá teljesen egyedül az üzleti vállalkozásoddal…

– Nem juthatok be az átkozott klubjaikba!

Ez lenne annyira fontos Micknek? Tagság az úriemberek klubjaiban? Aslyn mélységes csalódottságot érzett. A férfiakat illetően minden jel szerint rettenetes emberismerő.

– Az udvarlással mi volt a célod? Tönkretenni vagy feleségül venni?

– Így vagy úgy, de el fogom érni, hogy a nemesség befogadjon. A köreikben fogok mozogni.

– Még akkor is, ha azáltal elveszíted a szerelmemet?

– Te nem vagy szerelmes belém, Aslyn. Én csak egy közember vagyok, akivel jó játszadozni egy kicsit, akit fel lehet keresni, amikor valami botrányos kalandra vágysz. Amikor túl sterilnek érzed az életed. Aztán lemoshatod magadról az egészet, és megfeledkezhetsz róla, hogy valaha is egy magamfajtára fecsérelted az idődet.

– Tévedsz.

Aslyn bérkocsin érkezett vissza Hedley Hallba. Mérföldeket gyalogolt, mire sikerült ráakadnia egyre. Menekülésszerűen hagyta el a területet, ahol Mick épületei tornyosultak. A férfi felajánlotta neki a kocsiját, de ő semmit sem akart tőle. Hiszen felhasználta őt, a cselszövése részeként tekintett rá. De annak ellenére, hogy Aslyn nem titkolta a viszolygását, Mick követte őt, és csendes védelmezőként a sarkában maradt egészen addig, amíg nem talált egy kocsit.

A főbejárat zárva volt, de Aslyn a korábban szerzett kulccsal kinyitotta. A csend, amely fogadta, nem volt meglepő. Ha zárva a ház, akkor már mindenki ágyban van.

Aslyn összeszedte maradék erejét, és felvonszolta magát a lépcsőn. Nem vágyott semmi másra, csak hogy vehessen egy forró fürdőt, és lemoshassa magáról Micket. Minden érintését, minden becézését, minden csókját. A dolgokat, amiket művelt vele, és azokat, amiket ő művelt a férfival.

Kinyitotta a szobája ajtaját, és megtorpant, amikor meglátta a magányos lámpa által megvilágított sarokban üldögélő alakot.

– Merre jártál? – érdeklődött Kip.

– Semmi közöd hozzá.

Aslyn csendesen bezárta maga mögött az ajtót, majd közelebb lépdelt a férfihoz. Borzasztóan nézett ki, még sosem látta ennyire rossz állapotban. A haja zsíros volt, és ápolatlan, a zakója gyűrött, a mellényét kigombolta, és a nyakkendőjét is meglazította. Látszott, hogy napok óta nem borotválkozott. A szeme véraláfutásos volt, a szemhéja duzzadt és kivörösödött. Az arca beesett, a bőre megsárgult. Aslyn szinte látta maga előtt olyannak, amilyennek Aiden leírta: ahogy kétségbeesetten próbálja megnyerni az utolsó játszmát, kerül, amibe kerül.

Az örökségével, a büszkeségével és a férfiasságával fizetett érte.

– Mit keresel itt?

– Bajban vagyok, Aslyn. – Kip előrehajolt, a combjára könyökölt, és lehajtotta a fejét, mintha túl súlyos lenne ahhoz, hogy egyenesen tartsa. Végül felemelte, és mélyen a lány szemébe nézett. – Mindent elveszítettem. Mindent.

Aslyn ezzel természetesen tisztában volt. Tudott arról, hogy veszített, ahogy a körülményekről is, amelyek odáig vezettek. Kip könnyedén Mick kezére játszotta magát. Ő pedig ebben a pillanatban mindkettőjüket szívből gyűlölte.

Kip nehézkesen feltápászkodott, majd Aslyn felé nyújtotta remegő kezét.

– Szükségem van rád. – Mennyire vágyott rá a lány régen, hogy ilyen szenvedélyes szavakat halljon tőle. – Ha gyorsan összeházasodunk, akkor hozzáférhetek a letéti alapodhoz, és mindent helyrehozhatok, még mielőtt az apám felfedezné, mit tettem. Máskülönben végem.

Miért kizárólag olyan férfiak veszik körül, akik nem akarnak mást, mint a saját céljaik érdekében felhasználni őt? Aslynnek már átkozottul elege volt a dologból. Felszegte az állát, és egyenesen Kip szemébe nézett.

– Nekem mi a jó ebben?

A férfi döbbentnek tűnt. Hogy a kérdés vagy a számonkérő hangnem miatt, azt Aslyn nem tudta eldönteni.

– Grófné lesz belőled, egy nap pedig majd hercegné.

Aslyn a fejét ingatta.

– Nem akarok hercegné lenni. Csak azt akarom, hogy szeressenek.

Úgy, ahogy Mickről hitte, hogy szereti.

– Én szeretlek. Természetesen szeretlek.

– De nem annyira, mint amennyire a szerencsejátékot.

– Kérj bármit, én megteszem! Le fogok mondani róla.

– Nem mehetek hozzád feleségül.

Aslyn nem bízott abban, hogy Kip betartaná az ígéretét. Nem is volt szerelmes belé, mint abba a másikba. Most, hogy már tisztában volt azzal, milyen a vágy, a szenvedély, hogyan érhetné be valaha is ennél kevesebbel? Még ha fájt is a szíve Mick árulása miatt, soha nem lenne a felesége olyasvalakinek, aki nem képes sóvárgást ébreszteni benne, aki nem tudja elérni, hogy több legyen mellette, mint amire valaha is képesnek tartotta magát.

– Még érvényes a megállapodásunk.

– Már nem. Napok óta próbállak elérni, hogy végre hivatalosan is felbontsuk az eljegyzésünket. Hogy többé ne kelljen mindenféle ürügyeket kitalálnom az anyád számára, hogy miért is nem akarok az esküvő részleteiről beszélni. Kip, én csupán testvérként szeretlek, nem pedig férfiként.

– Akkor hozzá mész feleségül? Ahhoz a Trewlove-hoz?

– Nem!

Mick becsapta, kihasználta, és arra készült, hogy tönkretegye azokat, akiket szeretett. Mindezt azért, hogy megkapja a herceg elismerését, amivel semmit sem nyerhet, ami már ne lett volna amúgy is az övé.

– Ő a fivéred.

Kip csak pislogott.

– Tessék?

– Ő az apád fattya.

– Ezt Trewlove mondta neked?

Aslyn bólintott, és lerogyott az egyik székre.

– De nyomban láttam én is. Fogalmam sincs, miért nem vettem észre korábban.

– Szereted.

Valaha szerette. Most azonban egymásnak ellentmondó érzések kavarogtak benne. Soha többé nem akarta látni, mégis azt szerette volna, ha a férfi megvigasztalja. Azt kívánta, bárcsak a kezdetektől fogva őszinte lett volna vele. Sóvárgott, hogy megtudhassa, vajon Mick komolyan gondolt-e bármit is abból, amit valaha mondott neki, vagy csupán szerepet játszott mindvégig.

Tiszta szívéből gyűlölte a férfit. Sajnos azonban legalább ilyen mély szerelmet is érzett iránta. Ez volt az oka annak, hogy olyan pokolian fájt neki, amikor kiderült az igazság.

20. fejezet

Sikerült megszereznem azoknak a birtokoknak az átruházási okiratait, amelyeket elveszített, a különféle játékbarlangokban kiállított váltóival egyetemben. Hozza el a herceget tizenegyre az irodámba, hogy megbeszélhessük a feltételeket, amelyek teljesülése esetén hajlandó vagyok visszaadni őket. Ha a herceg nem jön el, nincs találkozó. Ha nincs találkozó, tönkreteszem magát.

Mick Trewlove

Micknek aznap reggel első dolga volt, hogy elküldje Kipwicknek az üzenetet.

Miközben az inasa beszappanozta sűrű szakállát, szemügyre vette magát a tükörben. Amikor rábukkant a csontokra Ettie Trewlove kertjében, a saját múltjára is fényt derített. Az asszony átadta neki annak a takarónak az elrongyolódott darabkáját, amelybe bebugyolálva hozzá érkezett. Mesélt az úriemberről is, aki egy előkelő hintón hozta el Micket az ajtajáig. A férfi soha nem árulta el a nevét, és fennállt a lehetősége, hogy a takaró lopott, azonban amikor Mick először megpillantotta Hedley-t, már tudta az igazságot: az apja egy herceg.

Látta magát a magas, karcsú férfiban, akinek fekete haja és élénk kék szeme volt. Látta magát a jellegzetes gödröcskés állban. Kipwick grófja is pontosan ugyanilyen állal dicsekedhetett.

Tizenöt éves lehetett akkoriban. Éppen a szemetesvödröt cibálta ki a vasból készült tartóból a személyzeti bejárat mellől, ahol a helye volt. A herceg – útban az istállók felé, kétségtelenül azért, hogy hódolhasson a reggeli lovaglás élvezetének – még csak futó pillantásra sem méltatta a munkásokat. Még csak a kalapját sem bökte meg, annyit sem mondott, hogy „Jó napot!”

Ők alacsonyabb rendűek voltak nála, nem érdemelték meg, hogy tudomást vegyen róluk.

Nos, jobban teszi, ha ezúttal tudomást vesz Mickről. Még ma vagy holnap, esetleg holnapután. Amint eldöntötte, hogy érdemes megmenteni a törvényes fia jó hírét. Semmilyen garancia nem volt arra, hogy a herceg engedelmeskedik a hívásának, és még a mai nap folyamán felkeresi, de végül mindenképpen eljön majd.

Amikor az inasa óvatosan végighúzta a borotvát az állán, Mick érezte a hűvös levegő érintését a bőrfelületen, amelyet évek óta nem láthatott. Amint elkezdett pelyhedzeni az álla, úgy határozott, hogy sötét szakáll mögé rejti azt, amit az öröksége bélyegének tekintett. A herceg nem tartott rá igényt, amikor megszületett. Mick arra a következtetésre jutott, hogy semmit sem nyerne azáltal, ha közvetlenül a férfihoz fordulna. Hiszen az a gazfickó nem érezte úgy, hogy a saját húsa és vére megérdemelné az életet, és az üzeneteire – egyetlen kivétellel – még csak nem is válaszolt.

Mick eléggé biztos volt abban, hogy Hedley most sem tartana rá igényt, azonban a tervének éppen az volt a lényege, hogy a herceg kívánságai vajmi keveset számítsanak ebben a kérdésben. Nyilvánosan el fogja ismerni, mielőtt ez a hét véget érne.

Aztán ő majd felkeresi Aslynt, ahogy azt egy igazi úriember tenné, és meggyőzi arról, hogy amit tett, az szükséges volt. Hogy máskülönben nem lenne számukra semmiféle közös jövő.

Amint előbukkant az állán lévő gödröcske, Mick tekintete azonnal az ágyra téved, amely látható volt a tükörképe mögött. Még mindig gardéniaillatú volt, és keveredett a szeretkezésük pézsmaillatával.

Mick hűségesen követte Aslynt, amíg nem talált magának egy bérkocsit – atyaég, a lány még így, dühösen is gyönyörű volt –, majd visszatért ide, végigheveredett az ágyon, és újra átélt minden egyes pillanatot, amit Aslyn társaságában tölthetett, az első cremorne-i éjszakától kezdve egészen addig, amikor itt állt a lakása előcsarnokában a selyem hálóköntösébe burkolózva. Azzal gyötörte magát, hogy felidézett minden mosolyt, mindent nevetést, minden vágyakozó pillantást és minden csókot. Aslyn azt állította, hogy szereti, ennek ellenére faképnél hagyta.

Most haragszik rá, de később be fogja látni, hogy Mick csak a közös jövőjüket egyengette. Hogy az árért, amit most fizetni kell, bőven kárpótolja majd őket a végeredmény. Mindenért kárpótolni fogja.

– Úgy tűnik, hogy ő a maga fattya.

– Nekem nincs fattyam.

Kipwick ott állt az apja íróasztala előtt, ahogy már korábban is legalább számtalan alkalommal, mindig attól rettegve, hogy csalódást okoz neki.

– Úgy tűnik, ő mégis azt képzeli magáról.

A herceg a mutatóujjával dobolt az íróasztalán. Közben egy pillanatra sem vette le a tekintetét az örököséről.

– Miért téged keresett meg azzal, hogy hozd össze ezt a találkozót?

Kipwick nagyon remélte, elkerülheti, hogy az apja megtudja az igazat, de arra már nem volt semmi esély.

– Egy kis bajba keveredtem.

A herceg felvonta sötét szemöldökét meghökkentően kék szeme fölött, amelynek az árnyalata – most, hogy Kipwick jobban belegondolt – tökéletesen megegyezett Mick Trewlove-éval. Talán az apja egyik testvére nemzette a férfit. De az is lehet, hogy egyik családtaghoz sincs semmi köze. Hiszen a kék szem egyáltalán nem számít ritkaságnak. Kipwick nyelt egy nagyot, és olyan erősen szorította össze a két kezét a háta mögött, hogy az már fájt.

– Sokat kártyáztam mostanában. És elég rossz volt a lapjárás.

– Mennyire rossz?

Sokkal könnyebb lett volna, ha az apja felemeli a hangját vele szemben, de ő teljesen szenvtelenül beszélt.

– Elveszítettem az összes birtokot és azt az összeget is, amelyet a fenntartásukra különített el.

A herceg lehunyta a szemét.

Kipwick közelebb lépett hozzá, habár az apja nem láthatta.

– Tönkre fog tenni. Ha kiderül, hogy mindent elveszítettem, ki fog nekünk kölcsönt adni, ha szükségünk lenne rá? Oda a jó hírem. Ezek után ki adná feleségül hozzám a lányát?

A herceg kinyitotta a szemét.

– Te Aslyn vőlegénye vagy.

– Trewlove ellenem fordította.

– Hogy a pokolba juthatott olyan közel hozzá, hogy egyáltalán képes lehessen befolyásolni?

– Ez egy hosszú történet.

– Akkor azt tanácsolom, hogy azonnal kezdj bele!

Micknek befektetéseket kellett elemeznie, aztán volt még egy új üzleti vállalkozás is, amihez partnereket kellett találnia, és néhány újonnan felhúzott épületet is be kellett járnia, hogy ellenőrizze, megfelel-e az elvárásainak. De képtelen volt a feladataira összpontosítani. Ehelyett folyton csak a doboz tartalmát bámulta, amely már az asztalán várta, amikor megérkezett: egy gyöngysor, egy fésű és egy napernyő.

Nem mellékeltek hozzá üzenetet, de nem is kellett. Aslyn végzett vele. Mintha tegnap éjjel nem tette volna már ezt amúgy is egyértelművé. A lány nyilvánvalóan dühös volt, de Mick azt hitte, hogy amint lesz ideje alaposan végiggondolni a dolgot, és alszik rá egyet, megbékél majd, és megérti, miért annyira fontos, hogy a herceg elismerje fiaként. Hogy hány ajtót nyitna meg azzal előtte. Előttük. De Aslyn nyilvánvalóan nem csillapodott le.

Semmi baj! Amint Hedley elismeri, hercegi báltermekbe és grófi ebédlőkbe lesz hivatalos. Bármelyik lord lányának udvarolhat majd, amelyiken megakad a szeme. Nincs szüksége Aslynre. Hamarosan minden ajtó megnyílik előtte, és bármit megtehet majd, amit csak akar.

A halk kopogás visszarántotta a jelenbe.

– Tessék!

A titkára kinyitotta az ajtót, majd belépett, és becsukta maga mögött.

– Hedley hercege és Kipwick grófja szeretné látni önt.

Mick felállt, a mellénye zsebébe nyúlt, kivette belőle az aranyzsebórát, és megnézte, mennyi az idő. Pontosak, azt meg kell hagyni.

– Engedje be őket!

Tittlefitzen látszott, hogy aggódik, vagy talán inkább kissé össze van zavarodva. Pislogott egyet, bólintott, majd megint pislogott, miközben úgy fürkészte Micket, mintha valami rejtvényt próbálna megfejteni.

– Igen, uram!

Kiment, szélesre tárta az ajtót, és beinvitálta a két úriembert. Majd távozott, és egy halk kattanással bezárta maga mögött az ajtót.

Kínos csend telepedett a szobára.

Mick évekkel ezelőtt látta Hedley-t utoljára, akkor sem ilyen közelről. Megdöbbentő volt a hasonlóság. Nem csoda, hogy Tittlefitz zavarba jött. Az az ember nem ostoba. Kétség sem férhetett hozzá, hogy kezd összeállni benne a kép.

Micket mélységes elégedettséggel töltötte el, hogy Hedley elsápadt, Kipwick pedig képtelen volt levenni róla a szemét. Most, hogy megszabadult a szakálltól, Mick tisztában volt vele, hogy mindenkinek látnia kell az igazságot a származásával kapcsolatban. Hedley elég gyorsan összeszedte magát, az arckifejezése semmit sem árult el, pedig kénytelen volt szembenézni azzal, hogy a fattya mégsem valahol Ettie Trewlove kertjében pihen.

– Uraim! – Mick hangja keményen, jéghidegen csengett.

– Úgy tudom, a birtokában van néhány átruházási okirat, amelyet szeretnék visszaszerezni, valamin egypár váltó is, amely okozott némi bosszúságot a fiamnak. Azért jöttem, hogy kifizessem őket.

Ez nem az a fajta hazatérés volt, amire Mick számított, vagy amiben reménykedett.

– Nem eladók.

– Akkor nekünk nincs is itt semmi keresnivalónk. – A herceg sarkon fordult.

– Hajlandó vagyok üzletet kötni.

Mick maga is hallotta, hogy a hangja kétségbeesetten cseng. Nagyon remélte, hogy a herceg és a fia nem veszik észre.

Hedley szembefordult vele.

– Mik a feltételek?

Mick egész délelőtt ezen gondolkozott, miközben bejárta az általa felvásárolt földterületet, sétált a már majdnem elkészült épületek között, majd felment a tetőre, és felnézett az égre, amelyet az éj leszálltával a tűzijáték színes fényei világítanak majd meg.

– Engedélyezze, hogy udvarolhassak Lady Aslynnek, és mindent átadok magának!

– Nem!

A szó keményen csattant, mint egy puskalövés.

Micket elöntötte az indulat.

– Csak mert a fattya vagyok, már nem tart méltónak hozzá?

Gyűlölte a kételyeket, amelyek gyötörték, amelyek azt súgták, hogy a hercegnek talán igaza van.

Hedley arca olyan volt, mint egy maszk. Megrázta a fejét.

– Maga nem a fattyam.

Mick gúnyosan felhorkant, a haragja egyre nőtt. Megkerülte az íróasztalát, és meg sem állt egészen addig, amíg már csupán néhány centiméter választotta el a hercegtől. Képes lenne megtagadni tőle mind Aslynt, mint pedig az igazat a származásával kapcsolatban?

– Ugyanolyan a hajunk, a szemünk, még az az átkozott gödröcske is az állunkon! Akarja, hogy behozassak egy tükröt, hogy láthasson kettőnket egymás mellett? Amikor magára nézek, olyan, mintha a saját tükörképemet látnám. És itt van ez is. – Mick elővette a megviselt címert a zsebéből. – Ez minden, ami megmaradt a takaróból, amelybe bugyolálva átadott egy angyalcsinálónak.

A herceg ennek hallatán elsápadt, és egy pillanatra elfordította a fejét. Amikor ismét Mick szemébe nézett, kemény eltökéltség villogott a tekintetében.

– Ha felbukkan az életünkben, a feleségem abba belehal.

– Ha nem adja meg nekem, amit akarok, az örökösét teszem tönkre.

– Ő túl fogja élni néhány birtok elvesztését.

– Loudon Green biztosítja a szükséges bevételt a legtöbb ingatlana számára. Anélkül a birtokait nem lehet fenntartani.

– Látom, alaposan tájékozódott. – Micknek már-már úgy tűnt, hogy némi tisztelet csendül a herceg hangjában. – De majdcsak elboldogulunk valahogy.

Hedley eltökéltsége csak olaj volt Mick haragjának és gyűlöletének a tüzére. Tisztában volt azzal, mennyire fontos, hogy az ember ne fedje fel a lapjait. Maga is gyakran alkalmazta ezt a stratégiát. Nyilvánvaló volt, hogy a külsején kívül mást is örökölt az apjától. Rendelkezett a herceg ravaszságával és hűvös eltökéltségével is.

– Tönkre fogom tenni magát a fiával egyetemben. Senki nem fog kölcsönözni magunknak. Van annyi befolyásom a bankárokra. A forrásai szépen elapadnak majd. Elveszíti az emberek tiszteletét, a befolyását és a társadalmi pozícióját. A fiának nem marad túl sok minden, amit megörökölhetne.

– Efelől semmi kétségem. Úgy tűnik, feltett szándéka, hogy véghez vigye a tervét.

– Akkor adjon engedélyt, hogy udvarolhassak Aslynnek! Legalább adja meg neki az esélyt, hogy eldönthesse: elfogad vagy elutasít engem!

– Mr. Trewlove – kezdte a herceg csendesen –, amíg a feleségem életben van, nem fogom megadni magának, amire vágyik. Egyszerűen nem tehetem. Soha nem lesz szívesen látott vendég az otthonunkban, és nem lehet része az életünknek. De egyvalamit azért vegyen fontolóra! Amennyiben tényleg igaz a feltevése, hogy én vagyok az apja, akkor a férfi, akinek a vesztére tör, a maga testvére.

Hedley megindult az ajtó felé. Kipwick egy másodperccel később döbbent csak rá, hogy a találkozónak vége. Az apja után sietett.

– Legalább meséljen nekem az anyámról! – követelte Mick.

A herceg megtorpant, és visszanézett rá a válla fölött.

– A leggyönyörűbb nő volt, akit valaha láttam, a leggyengédebb és legkedvesebb teremtés, akit valaha ismertem. Első pillantásra szerelmes lettem belé.

– Ő is annyira szeretett volna megszabadulni tőlem, mint ön? Netán könyörgött, hogy megtarthasson? Úgy kellett kitépnie a karjából, vagy készségesen mondott le rólam?

– Mr. Trewlove, semmit sem nyerhetünk azáltal, ha a múlton töprengünk.

Azzal a herceg sarkon fordult, és kisétált.

Mick Trewlove tényleg a fia. Amikor besétált az irodájába, a herceg a felismeréstől csaknem összeesett. Minden erejére és elszántságára szüksége volt, hogy ebből semmi se látszódjon rajta. Nem mutathatta ki, hogy felismerte, és nem vallhatta be neki az igazat sem.

Még most is kétségbeesetten küzdött, hogy megőrizze a hidegvérét. Attól tartott, hogy ha elveszítené, soha többé nem lenne képes visszanyerni. Bella kedvéért nem vett tudomást a mellkasát elszorító fájdalomról, egyszerűen csak kibámult az ablakon, miközben a kocsi zörögve haladt velük a céljuk felé.

– Csak találgatni tudok a korát illetően. Azt mondanám, hogy néhány évvel lehet idősebb nálam. Az anyám már a felesége volt, amikor ő megszületett?

– Tessék?

Hedley a fia felé fordult, aki a felelőtlenségével ebbe a szörnyű helyzetbe sodorta őket. Sosem sikerült túltennie magát a bűntudaton, amit azért érzett, mert elvitte a kisbabát az özvegy Mrs. Trewlove-hoz. Éppen ezért elkényeztette Kipet, pedig sokkal keményebben kellett volna fognia őt.

– Hűtlen volt az anyámhoz? – kérdezte Kip nyilvánvaló undorral a hangjában.

Hedley nem is tudta hibáztatni érte. Úgy tűnt, az volt a sorsa, hogy cserben hagyja a fiait.

– Ezt veled éppúgy nem fogom megvitatni, ahogy vele se tettem. Jobb békén hagyni a múltat. Túl kell lépnünk rajta.

– Mi baj származhatna abból, ha megengedné neki, hogy udvaroljon Aslynnek? Hiszen Aslyn kedveli.

– Trewlove nem hozzá való.

– De tönkre fog tenni minket.

– A rangom és a befolyás, amit a nevünk jelent, a segítségünkre lesz. Nem fogjuk könnyen megadni magunkat.

– De miért kockáztatnánk?

– Nem hagyom, hogy megzsaroljanak. Ahogy azt sem, hogy egy férfi ilyen durva módon felhasználja Aslynt a saját céljai érdekében.

A herceg ismét az ablak felé fordult. Most még elszántabb volt, mint valaha. Meg kell védenie Bellát az igazságtól.

– Ez a te babád?

Aslyn a kert egyik félreeső sarkában üldögélt a fűben, a rongybabát szorongatva, amit Charles Beckwith adott neki, miután hírt hozott a szülei haláláról. Most felnézett.

– Törődj a magad dolgával!

Kip letelepedett mellé.

– Mindig is úgy véltem, hogy ez a legförtelmesebb tárgy, ami a tulajdonodban van. Folyton rémálmaim voltak tőle.

– Engem megnyugtat.

És most igazán nagy szüksége volt erre. A reggel folyamán a harag és a mélységes szomorúság között ingadozott. Azt hitte, hogy valami különleges kapcsolat van közöttük Mickkel. Hogy a férfi olyasvalaki, aki megérti őt. Aki önmagáért szereti, minden hátsó szándék nélkül.

– Ami rólam nem igazán volt elmondható az utóbbi időben, ugye?

– Nem igazán.

– Nagyon elrontottam a dolgokat.

– Nagyon.

– Mindig számíthatok rá, hogy őszintén kimondod, amit gondolsz. – Kip felsóhajtott. – Nem fogunk összeházasodni, te meg én, ugye?

– Nem.

– Még úgy sem, hogy Trewlove már nincsen a képben?

Aslyn néhány kiálló fonalat kezdett tépkedni a rongybabán, majd megrázta a fejét.

– Találkoztunk vele. Apám és én.

Még szép, hogy találkoztak. Hiszen éppen ez volt Mick Trewlove terve. Szembesítés, erőfitogtatás, lehetőség arra, hogy megszerezhesse azt, amire a legjobban vágyott.

– Igazad volt. Tényleg az apám fattya, bár apám váltig állítja, hogy nem az. Mintha Trewlove elhinné ezt a hülyeséget. Az a fickó az öregem kiköpött mása. Egyébként leborotválta a szakállát.

Aslynt ez egyáltalán nem érdekelte, ennek ellenére kíváncsi volt, vajon így milyen lehet Mick külseje.

– Ezek szerint a herceg nem hajlandó elismerni?

– Ez a legfurcsább az egészben. Én is azt hittem, hogy Trewlove azt akarja, hogy az apám elismerje.

– Nekem azt mondta, ha nem kapja meg az elismerést, tönkretesz téged.

– De nem azt kérte. Szerette volna, ha engedélyt kap, hogy udvarolhasson neked.

Aslyn a babát magához szorítva megpördült, úgy meredt Kipre.

– Tessék?

Kip vállat vont.

– Udvarolni akart neked. Az apám elutasította.

– Jól is tette, mivel egyetlen porcikám sem kívánja, hogy Mick Trewlove udvaroljon nekem.

Aslyn idegesen rángatni kezdett egy másik cérnaszálat.

Kip odahajolt, az övére simította a kezét.

– Szereted őt?

– Már nem!

– Ilyen könnyen képes vagy kiszeretni belőle?

Aslyn a fejét rázta.

– Semmi sem volt igaz belőle, Kip. Amiket mondott nekem… minden hazugság volt, a terve része. Nem jelentett semmit. Nem jelentettem a számára semmit.

– Én ezt nehezen tudom elhinni. Biztosan beléd szeretett legalább egy kicsit.

Aslyn lassan kifújta a levegőt, és Kip vállának támasztotta a fejét.

– Ha így is volt, az nem elég.

Kip lemondóan felsóhajtott.

– Akkor tönkretesz engem.

– Az apád nagy hatalmú és befolyásos ember. Mick Trewlove hamarosan rájön majd, hogy benne emberére akadt.

– Ne légy ebben ilyen biztos! Van egy olyan gyanúm, hogy ha akad bárki is ebben a házban, aki képes őt megállítani, az csakis te lehetsz.

21. fejezet

Az asztal a Sellő és Unikornis hátsó részében sötét volt, és árnyakkal teli, ami jól tükrözte Mick hangulatát, és nagyon is megfelelt neki, miközben egy újabb adag whiskyt töltött a poharába. Szólt Gillie-nek, hogy hagyja nála az üveget. A lány nem vitatkozott vele. Bármi is lehetett a bátyja arcára írva, Gillie úgy döntött, nem kér belőle.

– Nem tudom megszokni, hogy már nincs szakállad – jegyezte meg Aiden.

Nem sokkal az érkezése után mindhárom fivére csatlakozott hozzá. Mick gyanította, hogy Gillie üzenhetett nekik, jelezve, hogy meglehetősen rosszkedvében van. Már csak az kell, hogy még az anyja és Fancy is megjelenjen, gondolta dühösen Mick.

– Ha jól sejtem, így akartad nyomatékosítani a szavaidat, amikor találkoztál Hedley-vel – szólalt meg Finn. – Hajlandó megadni neked, amire vágysz?

Mick megrázta a fejét, majd felemelte a kezét, hogy megsimogassa a szakállát, de csak egy borostás állat talált a helyén. Ő sem tudta megszokni, hogy már nincs meg az az átkozott szakáll. A fivérei mind azt hitték, hogy azt kérte Hedley-től, ismerje el. Nem igazán bírta rávenni magát, hogy elárulja nekik az igazságot. Úgysem értenék meg. Még abban sem volt biztos, hogy ő érti-e.

– Kész hagyni, hogy tönkretedd a fiát? – kérdezte Szörnyeteg.

– Meglepettnek tűnsz. Hedley kész volt megölni az egyik fiát. Miért törődne a másikkal?

– Kipwick az örököse.

– Szemmel láthatólag ez egyáltalán nem érdekli.

Mick ledöntötte a whiskyjét, majd töltött még magának.

– Ott van neked a lány is – emlékeztette Finn. – A herceg biztosan nem szeretné, ha odalenne a jó híre.

Micknek nem volt ott a lány. Valamikor az övé volt, de elveszítette. Bármilyen érzéseket táplált is Aslyn iránta, azoknak vége lett, amint rájött, hogy mit tervez. Ez eléggé nyilvánvaló volt, de ha újra találkozhatna vele, ha udvarolhatna neki, mint egy igazi úriember, ahogy azt az első pillanattól fogva tennie kellett volna…

Aslyn valószínűleg ugyanazt a választ adná neki, mint Hedley.

Nem.

– Szívesen tanúsítom, hogy kompromittáltad – közölte Aiden. – Fenyegetőzz azzal, hogy tönkretetted a lány jó hírét, attól Hedley egészen biztosan észhez tér.

Mick mérgesen végigmérte.

– Ha ezt ki mered mondani még egyszer, vagy bárki másnak beszélni mersz róla, véresre verlek.

Aidennek elkerekedett a szeme, de aztán rögtön el is keskenyedett.

– Azt hittem, a házasság nem szerepel a terveid között vele kapcsolatban. Eredetileg csak ágyba akartad vinni őt, hogy térdre kényszerítsd Hedley-t. Meg akartad fenyegetni a herceget, hogy botrányba kevered az örökösét és a gyámleányát, amennyiben nem hajlandó elismerni téged.

– De aztán fogta magát, és beleszeretett – jelentette ki Szörnyeteg.

Mick erős késztetést érzett, hogy ugyanúgy rámorduljon, mint Aidenre, csakhogy eddig még sosem sikerült Szörnyeteg fölé kerekednie, ha verekedésről volt szó.

– Miért mondod ezt? – kérdezte Finn.

Szörnyeteg vállat vont.

– Elég volt ránézni aznap este, amikor bemutatta nekünk a lányt. Már akkor is jó úton járt afelé, hogy belehabarodjon.

Aiden kurtán felnevetett.

– Ha teljesen őszinte akarok lenni, engem túlságosan lefoglalt, hogy a hölgyikét fixírozzam…

Mick ökle keményen és gyorsan csapott le Aiden állára, csaknem sikerült vele kibillentenie a székéből a fivérét.

Aiden felegyenesedett, megdörzsölte az állát, majd elvigyorodott.

– Ördög és pokol! Szörnyetegnek igaza van. Te szerelmes vagy! Nem fogod arra használni a lányt, hogy kikényszerítsd Hedley-től, hogy elismerjen.

Micknek nem állt szándékában felhasználni Aslynt. Nem számít, mennyire felbosszantotta a lány a fejéhez vágott szemrehányásokkal – hiszen azokat megérdemelte. Nem számít, hogy faképnél hagyta. Nem számít, hogy egy árva szót sem szólt hozzá egész úton, amíg azt az átkozott bérkocsit kereste. Nem számít, hogy mielőtt beszállt volna, olyan szomorúan és csalódottan nézett rá, hogy Mick életében először úgy érezte, tényleg a szemétdombon a helye.

– Nem akarom, hogy a herceg elismerjen. Nekem Aslyn kell!

– Ő nemes úrihölgy – jelentette ki Finn csendesen. – Te viszont csak egy fattyú vagy.

Csakhogy ez a különbség Aslynnek nem számított. Az ágyában egyenlőek voltak. Nem, ez így nem igaz. Az ő szemében Aslyn mindig is olyan lesz, akár igazi istennő.

És ő kész volt mindezt eldobni olyasvalamiért, aminek valójában az égvilágon semmi jelentősége.

Másnap délután Hedley mereven nézte a névjegykártyát, amit a komornyik nyújtott át neki.

– Mi az ördögöt keres itt ez az ember?

– Kicsoda, apám? – érdeklődött Kipwick.

Éppen azt vitatták meg, hogyan kellene kezelniük ezt az egész Trewlove-ügyet.

– Nem tudom, kegyelmes uram. Mr. Trewlove mindössze annyit mondott, hogy Lady Aslynnel szeretne találkozni, de úgy gondoltam, erről önnek is értesülnie kell – jelentette ki Worsted, majd elfintorodott. – Nem vagyok benne biztos, hogy ő megfelelő társaság lenne Lady Aslyn számára.

Hedley felkapta a fejét, és a férfira meredt, aki több mint negyed évszázada hűségesen szolgálta.

– Merre van?

– Az előcsarnokban várakozik.

A herceget elöntötte a pánik, és a szíve nagyot dobbant, amikor a kandallópárkányon álló óra elütötte a két órát. Ő és Bella pontosan ebben az időpontban minden áldott délután tettek egy sétát a kertben.

– Ne!

Hedley felpattant a helyéről.

– Apám? – Kipwick kérdőn nézett rá.

– Trewlove-nak el kell tűnnie innét!

Ezzel a herceg kiszáguldott a szobából, az örököse pedig szorosan a nyomában loholt.

Mick az előcsarnokban álldogált kezében a kalapjával, és a fehér márványpadlóban megbúvó fekete ereknek szentelte minden figyelmét. Nem volt hajlandó a falakat borító portrékat nézni, azoknak a képeit, akikkel – bármit állított is Hedley – egész biztosan rokonságban áll.

Mindig úgy képzelte, hogy amikor majd belép az elegáns ház ajtaján, csodálattal tölti el a tudat, hogy olyan vérvonalból származik, amely az évszázadok során képes volt valami irigylésre méltót felépíteni, valami olyan pompásat, aminek Nagy-Britannia-szerte a csodájára járnak.

Attól a pillanattól fogva, hogy felfedezte a csontokat a kertben, és megtudta az igazat önmagáról, mindez valamiért nagyon fontosnak tűnt a számára.

Most viszont már csakis Aslyn számított. A lány harminchét órája és harminchárom – gyorsan ellenőrizte az óráját –, illetve harmincöt perce nem volt része az életének, és ő még soha nem volt ennyire kétségbeesett. Aslyn olyan volt a számára, mint a levegő, amit belélegzett, amikor egészen apró legénykeként kimászott egy kéményből, mint a felhőtlen kék ég látványa, amikor előbukkant a sötétségből.

Tisztában volt vele, hogy a lány talán hallani sem akar róla, hogy találkozzon vele – de nem állt szándékában ilyen egyszerűen feladni. Már korábban is udvarolt neki. És bár Aslyn szentül hiszi, hogy soha nem volt hozzá egyetlen igaz vagy őszinte szava sem, Mick attól a pillanattól fogva, hogy a szemébe nézett a Cremorne-ban, egyszer sem hazudott neki.

Talán megkérdőjelezhető módszerekhez folyamodott, amikor úgy intézte, hogy az útjaik keresztezzék egymást, de mindig őszinte volt vele az érzelmeit illetően. Ezt feltétlenül el akarja mondani neki.

És amennyiben Aslyn ma nem hajlandó fogadni őt, visszatér holnap. Ha Hedley erővel távolíttatja el a házából, visszatér holnap. Ha Kipwick félholtra veri, akkor is visszatér holnap. Egészen addig, amíg marad egy lélegzetvételnyi erő a testében…

– Jó napot!

Mick csak ekkor figyelt fel a könnyed léptekre. Felnézett. A felé közelgő asszony annyira vékony volt, hogy Mick elcsodálkozott azon, miként képes ennyire elegánsan mozogni. Arra a madárfiókára emlékeztette, amelyre azután talált rá, hogy kiesett a fészkéből. Mick felmászott a fára, és visszatette a kis jószágot a testvérei közé, csak hogy a földre visszatérve végignézhesse, amint az anyamadár – vagy az apa, Mick ezt tényleg nem tudhatta – fáradságos munkával újra kilökdösi őt a fészekből. Mick hazavitte a fiókát, tejjel etette, zsebkendőbe csavarta, de az apróság végül elpusztult. Kétségtelenül attól szakadhatott meg a szíve, hogy a szülei magára hagyták.

Az anyja biztosította róla, hogy a kismadár már eleve beteg volt, túl gyenge. Valószínűleg éppen ez volt az oka annak, hogy kidobták a fészekből. Mick azon töprengett, hogy vajon ő is beteg volt-e, amikor megszületett. Talán ezért nem akarták a szülei. Szüntelenül kereste az okot, egészen addig, amíg végre el nem fogadta, hogy ő maga volt az ok, ő és a születése körülményei.

És ezt a nőt, aki most kedvesen mosolyog rá, akarja megóvni a férje attól, hogy tudomást szerezzen az ő hűtlenkedéséről. Soha nem találkozott még Hedley hercegnéjével, még csak nem is látta, de hajlandó lett volna bármiben lefogadni, hogy ő áll előtte.

A nő, aki elutasította Aslyn kérését, amikor a lány meg akarta őt hívni vacsorára. A nő, aki kétségtelenül legalább részben felelős volt azért, hogy Hedley megtagadta tőle az engedélyt, hogy udvarolhasson Aslynnek. Mick egy kicsit jobban kihúzta magát, és rezzenéstelenül viszonozta a hercegné kíváncsi tekintetét.

– Azért jött, hogy találkozzon valakivel? – kérdezte az asszony.

A hangja dallamos volt, és lágy. Mick nagyon is el tudta képzelni, amint altatódalokat énekel a fiának.

– Azért jöttem, hogy láthassam Lady Aslynt, kegyelmes asszonyom.

A hercegné megtorpant, és úgy tanulmányozta Micket, mintha valami megfejtésre váró rejtély lenne.

– Szabad a nevét?

– Mick Trewlove.

Az asszonynak lehervadt az arcáról a mosoly. Elsápadt, mintha kísértetet látna.

– A fattyú.

Az asszony kijelentése sértő volt. Mick úgy érezte magát tőle, mintha nem lenne több annál, mint amit ez a szó jelent.

– Az a férfi vagyok, aki tiszta szívből szereti Lady Aslyn Hastingst. Az a férfi, aki feleségül fogja venni őt, amennyiben hajlandó hozzám jönni.

Mick hallotta, hogy valaki levegő után kapkod. Amikor odanézett, megpillantotta Aslynt, aki a lépcső aljában állt a szájára szorított kézzel. Mick belenyúlt a zakója zsebébe, és elővett belőle egy köteg papírt, majd tett egy lépést a lány felé.

– Az átruházási okiratok és a váltók. Mindet neked adom, feltétel nélkül. Add vissza Kipwicknek, vagy égesd el őket! Engem nem érdekel. Nem fogom tönkretenni őt. Nincs szükségem elismerésre. Nekem csak te kellesz.

Aslyn lassan és óvatosan kinyújtotta a kezét, és elvette az iratcsomót.

– Azt akarom, hogy tudd…

– Maga a fattyú! – kiáltott fel élesen a hercegné.

Mick felsóhajtott, és ismét az asszony felé fordult.

– Igen, kegyelmes asszonyom. Én egy fattyú vagyok.

A hercegné a fejét rázta.

– Nem egy fattyú. A fattyú.

Mintha abból csak egy lenne egész Nagy-Britanniában!

– Ahogy óhajtja.

– Szent isten! Maga az ő fia!

Ha erre most igennel felelne, térdre kényszeríthetné vele Hedley-t, tönkretehetné a kapcsolatát a feleségével. Egy hónappal ezelőtt még habozás nélkül meg is tette volna. Egy hónappal ezelőtt még nem az az ember volt, aki ebben a pillanatban. Most már nagyon is meg tudta érteni azt a férfit, akinek mindennél fontosabb volt annak a nőnek a boldogsága, akit szeretett.

– Nem, asszonyom, ön téved.

A hercegnének könnyek gyülekeztek a szemében, és megrázta a fejét.

– Harminchárom éve nézek ebbe a kék szempárba. – Felnyúlt, és reszkető kézzel megérintette Mick állát. – Ezt a gödröcskét pedig legalább vagy ezerszer megcsókoltam már. Talán többször is.

– Biztosítom asszonyom, hogy nem vagyok Hedley fia.

– Bella! – mennydörögte a herceg, miközben beviharzott a hatalmas előcsarnokba.

Az arcán pánik tükröződött. Kék szemében, amely annyira hasonlított Mickére, rettegés villant.

A hercegné az ajkára szorította a kezét, és a férje felé fordult.

– A fattyú a te fiad.

– Nem igaz, szerelmem.

– Az isten szerelmére, ne hazudjon neki! – követelte Kipwick az apjától nyomatékosan, miközben megállt mögötte. – Ne, amikor az élő bizonyíték itt áll közvetlenül előtte. Anyám nem ostoba, és jogában áll megtudni, hogy maga hűtlen volt hozzá, hogy fattyat nemzett.

A herceg a fejét csóválva lassan a felesége felé araszolt, mintha csak az asszony valami nyugtalan kancacsikó lenne, aki hajlamos nekiiramodni. Esedezően nyújtotta feléje a kezét.

– Bella…

– Ez ő, ugye? Őt vitted el.

– Kedvesem… – A felelet ott volt a herceg szemében, reszkető kezében.

A hercegné szívszaggatóan felzokogott.

– Szentséges isten, Hedley! Tévedtem! Oly sok évvel ezelőtt én a te fiadnak adtam életet.

22. fejezet

Micket nagyon megdöbbentette a hercegné kijelentése, hogy csak késve vette észre, hogy az asszony meginog, és a földre rogy. Gyorsan eldobta a kalapját, és a karjába kapta őt. Annyira könnyű volt, mint egy tollpihe.

– Adja őt ide nekem! – parancsolt rá a herceg.

Csakhogy Mick úgy érezte, nem képes engedelmeskedni ennek az utasításnak. Csak most döbbent rá, hogy a herceg sosem tagadta, hogy ő a fia. Mindössze azt tagadta, hogy a fattya lenne.

Szentséges atyaúristen! Az asszony, akit a karjában tart – a herceg felesége –, lenne az anyja? Miért vitték akkor el őt, a törvényes gyermeküket Ettie Trewlove-hoz? Vagy talán tényleg olyan volt, mint az egykori madárfióka, túl beteges? Mégis mi az ördögöt számít ez most már?

– Majd én fogom – jelentette ki komoran. – Biztonságban van nálam. Hová vigyem?

– Erre! – vágta rá Aslyn, és a keze finoman megpihent Mick karján. – Felvisszük a szobájába.

A lépcső felé vezette a férfit.

– Worsted, azonnal küldessen dr. Gravesért! – kiáltotta a herceg.

Mick feltételezte, hogy ez a Worsted valamelyik szolga lehet. Úgy érezte, képtelen a környezetére összpontosítani, arra, hogy mi zajlik körülötte.

Átfutott a fején a gondolat, hogy talán maga is közel jár az ájuláshoz, de szó sem lehetett arról, hogy elejtse a karjában tartott asszonyt.

Halványan a tudatában volt annak, hogy Hedley és Kipwick szorosan a nyomában jár. Amikor felértek a lépcső tetejére, Aslyn végigvezette egy folyosón, majd néhány lépés után megállt, és kinyitott egy ajtót.

– Erre!

Tágas szoba, amely a kék halványabb árnyalataiban pompázott, és a nyári égboltra emlékeztette Micket. Odalépett a baldachinos ágyhoz, és óvatosan a puha steppelt takaróra fektette a hercegnét. Az asszony meg se moccant.

– Hozom a repülősót – mondta Aslyn.

– Ne! – állította meg a herceg. Micket félretolva letelepedett az ágy szélére, és megfogta a felesége kezét. – Hagyjuk pihenni egy kicsit! Sokkal kevésbé lesz zavarba ejtő számára a helyzet, ha magától ébred fel.

Mick nem értette, hogy ez az egész miként lehetne kevésbé zavarba ejtő.

– Nem értek semmit – mormolta.

A herceg csak bólintott.

– Kip, kísérd át a könyvtárszobába! Tölts neki egy skót whiskyt! Vagyis tölts mindannyiunknak!

– Igen, uram!

– Én a hercegné mellett maradok – jelentette ki Aslyn halkan.

A herceg erre megint bólintott, de ennek ellenére nem mozdult a helyéről.

Aslyn Mickre nézett.

– Muszáj velük maradnom.

Mick szerette volna magához vonni a lányt, szorosan átölelni, megkérni, hogy szorítsa magához, de úgy érezte, soha többé nincs joga hozzá. Amikor elhatározta, hogy idejön, eszébe sem jutott, hogy összefuthat a hercegnével. Egy ilyen hatalmas házban honnan tudhatná bárki is, hogy ki jön, és ki távozik?

– Jöjjön velem! – szólt rá Kipwick ellentmondást nem tűrő hangon.

Mick most először érzett egy szikrányi tiszteletet iránta.

Bár minden porcikája tiltakozott az ellen, hogy távozzon, mielőtt a hercegné magához térne, engedelmesen követte a grófot a folyosóra. Már a lépcsőnél jártak, amikor cipősarkak kopogását hallva Mick visszanézett a válla fölött, és megpillantotta Aslynt.

A lány tőle néhány lépésnyire kissé imbolyogva megállt, de ahhoz elég közel, hogy Mick orrát megcsapja a gardénia illata. Könnyek csillogtak a szemében, amikor a tenyerét Mick frissen borotvált arcára szorította.

– Miként lehet, hogy nem vettem észre? Hiszen pont úgy nézel ki, mint ő!

– El kellett volna mondanom neked már a legelején. El kellett volna…

Mick annyi mindent akart mondani, annyi mindenért kellett kárpótolnia a lányt. De erre nem ez a megfelelő alkalom. Hiszen mindannyian sokkos állapotban vannak a hercegné bejelentése miatt.

Mick lehunyta a szemét, Aslyn kézfejére simította a kezét, majd kissé félrefordítva a fejét könnyed csókot nyomott a tenyerébe. Ő már azzal is megelégedne, ha itt állhatna élete hátralévő részében a lány mellett.

– Nem is tudom, hol kezdjem.

A herceg szavai visszhangot vertek a könyvtárszobában. Alig pár perccel ezelőtt csatlakozott hozzájuk. Biztosította Kipwicket – aki addigra már töltött Micknek egy adag skót whisky –, hogy a hercegnét megvizsgálta az orvos, és megnyugtatta őket, hogy csak pihenésre van szüksége a hercegnének, és fel fog épülni. Most Aslyn vigyázott az asszonyra.

Hedley kínosan kerülte, hogy Mick felé nézzen, miközben ő is öntött magának egy adag whiskyt. Ezután elfoglalta helyét a kandalló mellett a fia közelében, a hátát a falnak vetve, mint akinek támaszra van szüksége.

Mick az ablak mellett állt. Olyan feszült volt, mint egy felhúzott íj, a nyílvessző kilövése előtt pár másodperccel. Ő és Kipwick egyetlen szót sem szóltak egymáshoz, mióta otthagyták a hercegnét.

– Én már semmit sem értek, ezért a legjobb az lesz, ha az elején kezdi – fordult Kipwick az apjához.

A herceg kurtán bólintott.

– Voltak idők, amikor Bella nagyon bátor volt, és rendíthetetlenül hitt abban, hogy kötelességünk gondoskodni a szegényekről. Ellátogatott a nyomornegyedekbe, és minden tőle telhetőt megtett, hogy jobbá tegye az emberek, különösen a gyerekek számára az életet. Ruhákat, élelmiszert, takarókat, babákat és fából készült búgócsigákat vitt magával. Aggódtam érte, ezért inasokat rendeltem mellé, de ő mindig elküldte őket valami rájuk bízott feladattal. Fel sem merült benne, hogy bárki bántani akarná őt, amikor mindenkihez olyan kedves.

A herceg a földet bámulta, és Mick gyanította, hogy a sötét fapadló helyett a múlt eseményeit látja leperegni a lelki szemei előtt.

– Az egyik délután – már későre járt, kezdett leszállni a sötétség –, egy brutális alak leszólította, bevonszolta egy sikátorba… és a kedvét töltötte rajta.

Micknek görcsbe rándult és felfordult a gyomra a gondolattól, hogy ezt a törékeny, karcsú nőt, akit nemrég a karjában tartott, megkínozták. Ugyanakkor tomboló düh kerítette a hatalmába. Ökölbe szorult a keze, mintha máris arra készülne, hogy bosszút álljon.

A herceg felhajtotta a whiskyjét. Kétségtelenül így próbálta felvértezni magát arra, ami ezután következett, habár Mick nehezen tudta elképzelni, hogy ennél még rosszabb is jöhet.

– Bella úgy tudta – vagy legalábbis azt hitte –, hogy nem várt gyermeket a támadás előtt. Utána egy darabig még azt is alig bírta elviselni, hogy hozzáérjek, viszolygott minden intimitástól. Amikor rádöbbent, hogy terhes, azt feltételezte – mellesleg teljesen jogosan –, hogy a gyerek nem az enyém. – Hedley végre Mick szemébe nézett. Az arcán bánat és megbánás tükröződött. – Ha lánynak születsz, talán képes lettem volna meggyőzni Bellát, hogy tartsunk meg téged. De ő valósággal betege volt a gondolatnak, hogy annak a visszataszító teremtménynek az ivadéka örökölje a rangomat és a birtokaimat. Tehát próbáltam helyrehozni a dolgokat… Bella kedvéért. De soha többé nem lett olyan élettel teli és félelmet nem ismerő, mint azelőtt.

Mick egyrészt megértette a herceget, másrészt lázadt ellene.

– Tudott róla, hogy az angyalcsinálók miként gondoskodnak a rájuk bízott gyerekekről?

A herceg megrázta a fejét.

– Akkoriban még nem. Az egyik barátom említette, hogy gondozásba adta a fattyait. Hogy ez a megszokott gyakorlat. Egészen néhány évvel ezelőttig, amikor az emberek kezdték a változás szükségességét emlegetni, meg azt, hogy engedélyhez kellene kötni a gyerekgondozást, nekem fogalmam sem volt a dologról. Amikor rábukkantak a rengeteg jel nélküli sírra… – Hedley-nek elakadt a hangja.

Az újságokban jelentek meg ezek a cikkek. Amikor Mick ezeket elolvasta, feltételezte, hogy a hercegnek tisztában kellett lennie azzal, mi lesz a sorsa.

– Nem ment el újra Ettie Trewlove-hoz, hogy kiderítse, életben vagyok-e még?

– Mit számított az már akkor? Vagy halott voltál, vagy pedig felnőtt férfi. Sokkal több pénzt adtam neki annál a csekély összegnél, amit kért, mert így akartam biztosítani, hogy könnyebb legyen az elindulásod az életben, mint amit ő kínálhatott volna neked. Bár szégyellem bevallani, de úgy éreztem, hogy nem tartozom többel egy másik ember fattyának, mint amennyit már adtam. Amikor tegnap megpillantottalak, azonnal tudtam, mi az igazság. Tudtam, hogy te a fiam vagy. Kétségbeesetten döbbentem rá, hogy szörnyű hibát követtünk el, de miként mondhattam volna ezt el Bellának? Oly sok évvel ezelőtt valósággal könyörgött nekem, hogy mondjunk le rólad. Ezt soha nem bocsátotta volna meg magának. Soha nem fogja megbocsátani. A szíve újból megszakad. Hányszor törhet össze egyetlen szív anélkül, hogy teljesen a darabjaira hullana?

– Szóval Trewlove a jogos örököse, én meg csak a tartalék vagyok? – kérdezte Kipwick gúnyosan. – Én ezt nem vagyok hajlandó elfogadni. Hiszen azt vágta az arcába, hogy ő nem a maga fia. Nekem pedig azt mondta…

– Hogy nincs fattyam – fejezte be a herceg Kipwick helyett. A hangja ingerült volt, úgy tűnt, csalódást okoz neki, hogy a gróf ennyire aggódik az öröksége miatt. – Nincs fattyam, de nyilvánvalóvá vált, hogy van két fiam. – A herceg ismét Mick felé fordult. – Te a fiam vagy. A mi fiunk. Az enyém és Belláé.

– Tudja, ki támadt rá?

Hedley összerándult, mintha megütötték volna. Nyilvánvalóan váratlanul érte a kérdés.

– Mit számít az?

– Szeretném megölni.

– Hogy aztán az anyád, aki csak most tudta meg, ki is vagy valójában, végignézhesse, ahogy felakasztanak?

– London alvilága számomra ismerős terep. A testét sosem fogják megtalálni.

Mick figyelte, hogyan küzd a herceg az érzelmeivel, és látta, hogy többé már nem képes uralkodni rajtuk.

– Róla már gondoskodtam réges-rég. Nem csak neked vannak kapcsolataid.

Mick ennek hallatán valamivel nagyobb tiszteletet érzett a herceg iránt.

– Szóval akkor most mihez kezdünk? – kérdezte Kipwick. – Nem húzhat elő csak úgy egy másik fiút a kalapjából!

A herceg mélyen Mick szemébe nézett.

– Majd kitalálunk valamit. Gondoskodunk róla, hogy megkaphasd, ami a születésed jogán jár neked.

Atyaég! A végén még herceg lesz belőlem! – futott át Mick agyán a gondolat.

23. fejezet

Aslyn nagyon szeretett volna jelen lenni, amikor a herceg belép a könyvtárszobába, hogy szembenézzen Mickkel, de nem hagyhatta magára a hercegnét. Az asszony nem sokkal az orvos érkezése előtt magához tért. Azonnal könnyekben tört ki, és Hedley bocsánatáért esedezett, miközben a herceg a karjában tartva ringatta.

Aslynnek majd megszakadt a szíve, amikor látta, mennyire elgyötört. Miután altatót adott neki, dr. Graves megkérte Aslynt, hogy maradjon mellette, amíg el nem alszik.

De az álom elkerülte a szerencsétlen asszonyt, miközben a tekintete úgy járt körbe a szobában, mintha valami olyasmit keresne, ami elveszett. Végül elcsendesedett, a tekintete pedig megállapodott az ablakon, amelyen keresztül beszüremlettek a délutáni nap sugarai, megvilágítva a levegőben szálldosó porszemeket.

– Még csak egy hónapja voltunk házasok – szólalt meg színtelen, halk hangon, és Aslyn nem volt teljesen biztos abban, hogy hozzá beszél-e, tudatában van-e egyáltalán a jelenlétének. – Véreztem. Nem túl sokat, de azt hittem, hogy a havi vérzésem jött meg. Azt gondoltam, hogy azért olyan kevés a vér, mert előtte veszítettem el a szüzességemet. Természetesen a támadás után is véreztem. Hogy is ne vérezne egy nő egy olyan brutális támadás után? De utána többé nem jött meg a menzeszem. Hedley nem nyúlt hozzám, nem bírtam elviselni az érintését, miután az a haramia…

A hercegné nyelt egy nagyot. A szeme elhomályosodott a könnyektől.

Aslyn megszorította a kezét.

– Nem kell beszélnie róla.

A hercegné lassan Aslyn felé fordította a fejét, és mélyen a szemébe nézett.

– Tudod, nem volt intim kapcsolat közöttünk. Azután, amit én a havi vérzésemnek hittem, és a támadás után… Nem láttam esélyt arra, hogy Hedley-é lehessen a gyermek. A kisfiú. Egy örökös, akiben talán nem is az ő vére csörgedezik. – Kétségbeesetten megragadta a gyámleánya kezét. – Értesz engem? Nem tudhattam biztosan. Azok alatt a hosszú hónapok alatt mégis végig azért imádkoztam, hogy Hedley-é legyen. Tudtam, hogy mikor voltunk együtt utoljára. Számoltam a heteket. Tisztában voltam vele, mikor kellene a kisbabának világra jönnie, ha tényleg a férjemé lenne. De az a nap ahogy jött, úgy el is múlt, és a gyermek nem született meg. Meggyőztem magam arról, hogy semmiképpen sem lehet a hercegtől. Amikor két héttel később a világra jött, az időzítés arról árulkodott, hogy csakis az a szörnyeteg nemzhette. Most már tudom, hogy egyszerűen csak később érkezett.

– Szóval azt mondták az embereknek, hogy a kisbaba meghalt.

A hercegné megrázta a fejét.

– Nem, senki sem tudott a dologról. Amikor rádöbbentem, hogy várandós vagyok, egy távoli birtokra költöztünk, ahol korábban Hedley apja a szeretőjét tartotta. Ők már mindketten halottak voltak. Nem volt szükségük a birtokra. Teljesen visszavonultan éltünk, csak egy maroknyi szolgáló volt velünk. És vártunk. Egyik gyötrelmes nap a másik után… Attól féltem, hogy beleőrülök. – Az asszony szomorúan Aslynre mosolygott, majd újra kinézett az ablakon. – Azt hiszem, egy kicsit bele is őrültem.

– Ez érthető – felelte Aslyn gyengéden. – A borzalmak után, amiket át kellett élnie… – Most már sokkal érthetőbbek voltak számára a hercegné biztonsági intézkedései és az állandó aggodalmaskodása. – Biztos vagyok benne, hogy Mick nem haragszik önre.

– Szeret téged. – A hercegné szomorú tekintete szinte Aslyn lelkéig hatolt. – Nem hiszem, hogy olyan szorosan őrködtünk volna feletted, mint hittem.

– Nem voltam olyan engedelmes gyámleány, amilyennek lennem kellett volna.

A hercegné mindentudóan elmosolyodott.

– A nők sosem azok, amikor szerelmesek.

– Azt hiszem, tényleg nem.

– Szegény Kip. Rádöbbenni, hogy van egy testvére… És szegény Hedley. Annyira gyötörte a bűntudat az elmúlt évek során, amiért elvitte azt a kisfiút. Miattam tette. Talán, ha a karomba vettem volna a kisbabát, ha megnéztem volna magamnak alaposabban, rájöttem volna az igazságra. – A hercegné ismét az ablak felé fordította a tekintetét. – De én mindössze egyet akartam: felejteni.

Nem fattyú. Arra született, hogy herceg legyen. Nem pedig utcagyerek vagy a szemetesember segédje. Ezek a gondolatok kavarogtak Mick fejében, ahogy ott állt a könyvtárszobában, miközben Hedley szavai, hogy meg fogja kapni, ami a születése jogán jár neki, még ott visszhangzottak a falak között.

Azt kellett volna éreznie, hogy innentől kezdve kitágulnak a lehetőségei. Helyette viszont valami meghatározhatatlan oknál fogva ennek éppen az ellenkezője történt. Gyökértelennek érezte magát. Mint egy kormány nélkül sodródó hajó a viharos tengeren. Az egész élete, minden egyes cselekedete abból a haragból táplálkozott, hogy az apja eldobta magától. A harag nem szűnt meg, de már inkább a sors ellen irányult, a sors hihetetlen kegyetlensége ellen.

Elképzelte a hercegnét, akinek fiatal lányként – fiatalabb volt, mint Aslyn, annyi idős lehetett, mint Fancy – erőszakot kellett elszenvednie, és a férfit, aki imádta őt, és aki azon igyekezett, hogy bármilyen eszközzel enyhítse a gyötrelmeit. És közben mindvégig ott növekedett benne egy gyermek, hogy folyamatosan emlékeztesse a hercegnét a borzalmas eseményekre.

A gyermekgyilkosságok nem voltak ritkák. Gyakran még a törvényes gyermekek sem kellettek a szüleiknek, és megölték őket. A társadalom az elmúlt években végre kezdett felfigyelni erre a jelenségre. A parlament törvényeket léptetett érvénybe a gyermekek és a fattyak védelme érdekében. De harminc évvel ezelőtt, ha egy fattyú elhalálozott, senki sem ejtett könnyet érte.

Mick csak azért menekült meg, mert Ettie Trewlove saját gyermekeit elvitte a tífusz, ő pedig ezt isten büntetésének tekintette. Mick már megbocsátott az asszonynak a múltja miatt. Hogyan tehetné meg akkor, hogy nem bocsát meg a hercegnek és a hercegnének?

Hedley felhajtotta a whiskyje maradékát, megköszörülte a torkát, és mélyen Mick szemébe nézett.

– Te vagy a törvényes örökösöm, és most, hogy már tudjuk az igazat, el kell döntenünk, miként hozzuk helyre a dolgokat. Írhatok egy levelet, hogy megjelentessük a Timesban, beszélhetek a Lordok Házának a tagjaival…

– És mit mond majd nekik?

– A törvényes örökösömmé kell nyilvánítanom téged.

– És mivel akarja megmagyarázni a váratlan felbukkanásomat vagy még inkább a hirtelen eltűnésemet oly sok évvel ezelőtt? Feltételezem, akkor tudatta mindenkivel, hogy meghaltam a születésemkor.

– Soha senkinek nem árultuk el, hogy a feleségem gyermeket várt. Csak Bella, én és néhány megbízható szolgáló tudott a dologról.

– Ezek szerint magyarázatot kell adnia egy gyermekre, amelynek az érkezéséről senki sem tudott, és ezt nem teheti meg anélkül, hogy felfedné az igazságot, szégyent hozva ezzel önmagára és a feleségére egyaránt. A hercegnét megerőszakolták. Ez nem olyasmi, amiről beszélni szoktak az emberek. Egész biztosan nem olyasmi, amit az ember közzétesz a Timesban. Amennyiben ezt tenné, ön és a hercegné is arra kényszerülnének, hogy újra átéljék mindazt, amit oly sok éven át kétségbeesetten próbáltak elfelejteni.

– De jog szerint megillet…

– Nem azért akartam, hogy elismerjen, mert a rangjára, a birtokaira vagy a vagyonára pályáztam. Nekem csak annyi kellett, hogy elismerjen a fiának, és magyarázza el, miért dobott el magától. Mindkettőre sor került. Őszintén szólva hasonló körülmények között talán én is ugyanezt tettem volna, hogy megvédjem a nőt, akit szeretek.

– Íme a férfi, akibe beleszerettem.

Mick lassan az ajtó felé fordult, ahol Aslyn állt.

– Tudnál rám szánni néhány percet a kertben?

Aslyn a hercegre nézett, majd Kipre, aztán vissza Mickre.

– Rendben.

A férfi követte a lányt végig a folyosón, át az előcsarnokon, ki az egyre halványuló napsütésbe. Alkonyodott, Mick úgy érezte, mintha már évek óta ebben a házban lenne. Elindultak egy ösvényen, amelyet különféle növények szegélyeztek. Mick azon tűnődött, vajon van-e közöttük gardénia.

Nem ajánlotta fel a karját, kételkedett benne ugyanis, hogy Aslyn hajlandó lenne elfogadni. Ahogy Hedley korábban, ő se nagyon tudta, hol is kezdje.

A lány érezhetően eltávolodott tőle. Egy fal húzódott kettejük között, amely nem volt ott korábban, és Micknek halvány fogalma sem volt róla, hogyan tudná lebontani.

– A hercegné látni szeretne – szólalt meg Aslyn halkan.

Látni. Őt. A hercegné. Az asszony, aki a világra hozta. Mick megrázta a fejét.

– Csak a múltra és az akkor meghozott szerencsétlen döntésekre emlékeztetném, amiket jobb elfelejteni.

– Ő sosem felejtett el téged. És a herceg sem.

– Minden, amit eddig magamról hittem, a darabjaira hullott. Éveken át próbáltam kitalálni, milyen lehetett az anyám. De sohasem képzeltem azt, hogy hercegné lenne. Seregnyi okot kigondoltam, vajon miért is kerültem Ettie Trewlove-hoz. De az nem szerepelt közöttük, amit ma megtudtam.

– Miért is szerepelt volna? Én velük egy háztartásban nőttem fel, azonban a hercegné soha egyetlen szóval sem utalt arra, hogy valaha megerőszakolták. Ez nem olyasmi, amiről beszélni szoktak az emberek. Mindössze annyit tudtam, hogy retteg a Hedley Hall falain kívül elterülő világtól, engem pedig túlságosan óvni próbál. Most már azt is tudom, miért. Egyikünk sem képes megváltoztatni a múltat, de arról gondoskodhatunk, hogy ne legyen hatással a jövőnkre.

– A múlt mindig hatással van a jövőre. Én tönkre akartam tenni őket, Aslyn.

– És engem is.

Mick megtorpant, és a lány elé lépett.

– Téged soha.

– Soha?

Mick szorosan lehunyta a szemét.

– Az elején még igen. – Kinyitotta a szemét. Sóvárogva vágyott arra, hogy a két tenyere közé foghassa Aslyn arcát. Szerette volna magához vonni, és egyszerűen csak a karjában tartani. – De aztán kezdtelek egyre jobban megismerni, és megváltoztattam a terveimet. Bátor, nagylelkű és önzetlen vagy. Egyáltalán nem is gondoltál a veszélyre, amikor Will megmentésére siettél. Egy pillanatig sem haboztál, amikor elbocsátottad Maryt. Kíváncsi vagy mások életére, de sosem ítélkezel. Amikor a Cremorne-ban voltál, elfogadtad, hogy az emberek néha olyan dolgok megtételére kényszerülnek a túlélésük érdekében, amelyeket a társadalom nem néz jó szemmel. Engem sem vetettél meg soha. Az első találkozásunk estéjén úgy beszélgettél Fancyvel, mintha egyenlők lennétek.

Aslyn fintorogva az égre emelte a tekintetét.

– Valóságos szentnek állítasz be.

– Pedig te még annál is jobb vagy.

– És tessék, most itt vagy. Akár a herceg örököse is lehetsz.

Micket nem arra nevelték, hogy birtokokat igazgasson, a parlamentben üljön vagy hogy kegyelmes uramnak szólíttassa magát. Ám eléggé intelligens volt ahhoz, hogy meglegyen benne a tanulás, a változás és az alkalmazkodás képessége. Ebben egy pillanatig sem kételkedett. De hogy éreznék magukat az anyja, a fivérei és a húgai egy ilyen világban? Gondoskodna róla, hogy legyen számukra hely, és elfogadják őket…

Az emberek biztosan kérdéseket tennének fel. És neki milyen válaszai lennének? A létezésével kapcsolatos titkok szinte bizonyosan napvilágra kerülnének, és igazságtalan módon minden érintettnek fájdalmat okoznának.

– Nem törölhetünk ki harminc évet, nem tehetünk úgy, mintha semmi sem történt volna. Nem vállalhatok magamra egy olyan szerepet, amelynek a betöltésére egy másik embert neveltek egészen mostanáig.

– Az ilyesmi gyakran megesik. Meghal egy örökös, és helyébe lép a másodszülött.

– Nekem nincs szükségem a hercegi címre. De azt hiszem, hogy Kipwicknek igen. Ki lenne nélküle? És ki lennék én a hercegi címmel? – Mick vállat vont. – Én mindenképpen ugyanaz az ember maradok. Erre csak nemrég jöttem rá. Olyan sokáig hittem azt, hogy az emberek elfogadnának, ha megtudnák, hogy nekem is kék vér csörgedezik az ereimben. Akartam, hogy elfogadjanak. Annyira vágytam rá, ahogy Kipwick vágyik arra, hogy megnyerje a következő leosztást a kártyaasztalnál. Valódi függőség volt, igazi megszállottság. Egészen addig, amíg rá nem bukkantam valami sokkal fontosabbra: rád.

Aslynnek könnyek szöktek a szemébe.

– Összetörted a szívemet. Pedig én mindenestül rád bíztam magam.

– Tisztában vagyok vele. És nem érdemeltem meg a bizalmadat, a szerelmedet. Azért jöttem el ma ide, hogy megpróbáljalak visszahódítani. – Mick nagyot sóhajtott. – Nem egyetlen rohammal. Nem vártam, hogy azonnal megbocsáss. Soha nem kérnék tőled ilyet. De arra gondoltam, talán rá tudnálak beszélni arra, hogy adj nekem még egy esélyt. Hogy talán újrakezdhetnénk. Abban reménykedtem, idővel meggyőzhetnélek arról, hogy méltó vagyok rád. Nem érdekel, meddig fog tartani, hajlandó vagyok várni.

Aslyn nem szólt semmit, csak nézte Micket, hosszan, kutatóan. A hercegné éveket töltött azzal, hogy a világban leselkedő veszélyekre figyelmeztesse őt, de csak Mick kapcsán döbbent rá, hogy az embernek nem szabad olyan könnyen osztogatnia a bizalmát.

– Tudom, hogy nagyon szereted a herceget és a hercegnét – szólalt meg újra Mick, miközben felnézett az egyre jobban elsötétülő égre. – Valamennyire még Kipwicket is. – Ismét a lány felé fordult. – Azért jöttem el ma ide, mert szerelmes vagyok beléd. De rájöttem, ha megpróbálnálak megnyerni magamnak, azzal arra kényszerítenélek, hogy engem válassz velük szemben, és én nem kérhetek tőled ilyet.

A lány homloka ráncba szaladt.

– Ezt most nem értem.

– Ők a családod.

– Ahogy a tiéd is. Te a fiuk vagy.

– De ez nem elég. Noha a herceg az apám, mégis mindig arra a szörnyűségre fogom emlékeztetni őket, ami a hercegnével történt. Még ha nem is mondjuk el senkinek az igazságot, hogyan tudnánk megmagyarázni a jelenlétemet? Túlságosan hasonlítok Hedley-re, ezért elkerülhetetlen, hogy ne kapjon szárnyra a pletyka. A boldogságuk, ahogy a tiéd is, sokkal nagyobb biztonságban van, ha én távol maradok.

– Ezek szerint ma idejöttél, elérted, hogy elkezdjek ismét beléd szeretni, csak azért, hogy elmenj, és soha többé ne térj vissza?

– Nem lehetek része az életüknek. Ahogy a tiednek sem. Ne menj feleségül Kipwickhez! Majd találsz valakit, aki sokkal méltóbb a kezedre, méltóbb, mint akár ő vagy én. Annyival többet érdemelsz, és van valahol egy férfi, aki méltányolni fog.

Mick nem hagyott lehetőséget Aslynnek, hogy válaszoljon, vagy meggyőzze őt arról, hogy nincs igaza. Öles léptekkel megindult kifelé a kertből, mert tisztában volt azzal, hogy ha akár csak egyetlen perccel is tovább marad, akkor a karjába kapja a lányt, és soha többé nem engedi el.

24. fejezet

Ha az éjszaka közepén kopogtattak az ajtaján, Ettie Trewlove biztos lehetett abban, hogy mit jelent: egy gyermeket tettek le a küszöbére.

De ha valaki nappal kopogtatott, az már teljesen már lapra tartozott. Nem lehetett egyik gyermeke sem. Ők mindig egyszerűen csak berontottak, hiszen otthon érezték magukat annak ellenére, hogy már nem éltek itt.

Kíváncsi volt, vajon ki is lehet a váratlan látogató. Mégis, amikor kinyitotta az ajtót, nagyon meglepődött az ott álldogáló férfi láttán. Az illetőhöz nem volt különösebben kegyes az idő, de persze a bűntudat hajlamos felemészteni az embert. Ettie szerette azt hinni, hogy mindenki, aki az ajtaja előtt hagyta a gondjait, legalább egy kicsit szenvedett miatta.

– Kegyelmes uram.

– A kezdetektől fogva tudta, ki vagyok? – szegezte neki a kérdést a herceg.

– Csak akkor jöttem rá, amikor felfedeztem a címert a takarón.

A férfi bólintott.

– Kitűnő munkát végzett a fiam felnevelésével.

Az asszony behatóan vizsgálta a herceget.

– Nem a magáé. Abban a pillanatban az enyém lett, amint a karomba tette.

– Igaza van. Én mégis nagyra értékelem, amit érte tett.

– Jól boldogul, az már igaz.

A herceg erre elvigyorodott, Ettie pedig Mick mosolyát látta benne.

– Valóban.

– Miért jött el hozzám?

– Ismét a segítségére van szükségem.

Mick visszaküldte Aslynnek a gyöngysort, a fésűt és a napernyőt. A csomaghoz a kámeát is mellékelte. Némiképp megnyugtató volt a számára, hogy a lány nem küldte azonnal vissza az egészet. Talán azért tartotta meg, hogy legyen, ami emlékezteti rá és arra a néhány szép órára, amit együtt töltöttek.

Mick a következő három nap során mindennap kapott egy-egy vacsorameghívást. Az elsőt maga a herceg küldte, a másodikat a hercegné, a harmadikat pedig Aslyn. Még arra sem vette a fáradságot, hogy válaszoljon rájuk. A távolléte minden üzenetnél beszédesebb. Továbbra is szigorúan tartotta magát az elhatározásához, hogy semmi jó nem származna abból, ha az életük részévé válna.

Inkább a munkájába temetkezett. Olcsón megszerezhető földterületek után kutatott, befektetőkkel találkozott, szerződésekről tárgyalt, illetve azok pályázatait nézte át, akik épületeket kívántak bérelni tőle. Amikor éppen nem az ügyeit intézte, az irodájában dolgozott.

Váratlanul kopogtak, ami megzavarta az összpontosításban.

– Mi az?

Tittlefitz dugta be a fejét az ajtón.

– Jones a recepcióról azt üzente, hogy egy herceg és egy hercegné vett ki nálunk szobát. Egy herceg és egy hercegné! Jones a luxuslakosztályt adta nekik. El tudja képzelni uram, miféle vendégkört vonzhatunk, amennyiben híre megy az arisztokrácia körében, hogy kiváló szálloda vagyunk?

Micknek hirtelen összeszorult a gyomra.

– Kik azok?

Úgy tűnt, Tittlefitz meglepődött a kérdés hallatán.

– Nos, Jones azt nem mondta.

– Derítse ki!

Bár Mick kész lett volna akár a teljes vagyonát feltenni rá, hogy tudja, kik azok.

A titkára sápadtnak tűnt, amikor visszatért, látszott, hogy a rosszullét kerülgeti.

– Hedley az. Az úriember, aki valamelyik nap ellátogatott magához a fia kíséretében. Vajon miért jött ide?

Mert Mick nem ment el hozzájuk. Miért nem hajlandók békén hagyni őt? Miért nem képesek felfogni, mekkora károkat okozna a jelenléte?

– Az ördög tudja. Csak gondoskodjon róla, hogy itt ne zavarjanak!

– Igenis, uram.

Hedley-ék nem zavarták, de amikor Mick néha kinézett valamelyik ablakon, látta, hogy a herceg az utcán sétálgat, és a folyamatban lévő építkezést figyeli. Olykor meg-megállt, hogy beszéljen a munkásokkal, hátráltatva őket a feladatuk elvégzésében. A harmadik nap délutánján, pontban négy órakor Mick kapott egy üzenetet:

A hercegné és én örülnénk, ha megtisztelnél bennünket a társaságoddal, miközben elfogyasztjuk a teánkat a szálloda kertjében.

Aslyn

Ezek szerint a lány is itt van? Az ördög vinné el! Ahogy a vacsorameghívások esetében is tette, Mick erről a meghívásról sem vett tudomást. Ugyanígy járt el a következővel másnap délután. Azonban a harmadik napon…

Anyád, a hercegné és én örülnénk, ha megtisztelnél bennünket a társaságoddal, miközben elfogyasztjuk a teánkat a szálloda kertjében.

Aslyn

Mick olyan gyorsan pattant fel az íróasztala mögül, hogy kis híján megrándította a derekát. Valósággal kiszáguldott az irodájából.

– Valami gond van, uram? – kiáltott utána Tittlefitz.

Mick azonban nem állt meg csevegni. Folytatta az útját, le a lépcsőn, miközben a szíve hevesen dobogott. Valósággal berobbant az előcsarnokba. Tudomást sem vett arról a néhány vendégről, akik ott tartózkodtak, a hátsó ajtókhoz rohant, amelyek kivezettek egyenesen a kertbe.

Jó néhány kisebb, fehér terítővel leterített asztal állt ott, de csak az egyik mellett ültek. Mick lassított a léptein. A hercegné kedvesen rámosolygott.

– Annyira örülök, hogy csatlakozol hozzánk. Édesanyád éppen egy madárfiókáról mesélt nekünk, amit próbáltál megmenteni, amikor még egészen kicsit voltál. Milyen tragikus végkifejlet. Sajnálom, hogy nem lett szebb vége a történetnek.

– Máig emlékszem a könnyeidre – jegyezte meg Ettie Trewlove.

– Nem is sírtam.

Ettie Trewlove egyszerű tengerészkék ruhát viselt, csak nemrég vásárolta. Nem volt kirojtosodva, nem volt megkopva. A kalapján színes virágok pompáztak, de persze mindig is igyekezett valahogy színt vinni élete sivár hétköznapjaiba.

Mick Aslyn felé fordította a tekintetét, aki rózsaszín ruhájában éppolyan gyönyörű volt, mint mindig. Ajka a már ismerős féloldalas mosolyra húzódott, és nagyon úgy tűnt, hogy egyáltalán nem ártatlan ennek a találkozónak a megrendezésében. Mick azon kezdett töprengeni, vajon mekkora szerepe lehetett benne. Valószínűleg neki köszönhetően kutatták fel az anyját, hogy beszéljenek vele. Vagy talán a herceg emlékezett rá, hová is vitte őt oly sok évvel ezelőtt? Ördög és pokol! Át kellett volna már költöztetnie az anyját valami jobb helyre.

– Úgy értesültem, hogy jobban kedveled a whiskyt, mint a teát – szólalt meg a hercegné, és Micknek csak ekkor tűnt fel a gravírozott pohár, benne a kétujjnyi borostyánszínű folyadékkal az üresen álló szék előtt, amely az anyja és Aslyn között helyezkedett el. Ha leülne, akkor pontosan a hercegnével kerülne szembe.

– Ülj csak le, Mick! – szólt rá az anyja.

A hangja rendreutasítóan csengett, és Mick tapasztalatból tudta, hogy amennyiben nem engedelmeskedik, könnyen kaphat egy nyaklevest.

– Nem látom be, mit nyerhetnénk ezzel. – Éles pillantást vetett az anyjára. – Fogalmad sincs, mit kockáztatsz.

Ha a herceg és a hercegné úgy dönt, hogy feljelentést tesznek ellene mint angyalcsináló ellen, könnyen le is tartóztathatják.

– Nem akarnak bántani. – Ettie kinyújtotta a kezét Mick felé. – Olyan ez, mint Pandora szelencéje. Nem gyömöszölhetsz vissza bele semmit, ami már kiröpült. Különben meg igazán megkedveltem az anyádat.

– Nekem te vagy az anyám.

– Milyen szerencsés vagy, hogy neked kettő is van, miközben vannak olyanok, akiknek egy sem jutott.

Mick megfogta Ettie kezét, és megszorította. A haláláig védelmezni fogja az asszonyt. Kihúzta az előkészített széket, és lerogyott. Haragosan meredt Aslynre.

– Miféle játékot űzöl itt?

– Szó sincs semmiféle játékról. A hercegné csupán szeretett volna többet megtudni arról, milyen körülmények között nevelkedtél.

– Egy napon sem lehet említeni azzal, ahogy Kipwick nevelkedett – vágta oda Mick ingerülten. – Ne akarjátok tudni, milyen volt.

– Kemény volt, és mocskos, legalábbis az utcákon. De gyanítom, hogy az otthonod tiszta volt. Elég nyilvánvaló, hogy Mrs. Trewlove nagyon szeret téged. Én nem állíthatom, hogy ugyanilyen mély érzelmeket táplálnék irántad. Soha nem szorítottalak a keblemre, nem énekeltem neked altatódalokat. Sírtam ugyan, amikor megszülettél, de azoknak a könnyeknek semmi közük nem volt az örömhöz.

– Nem kell elmesélnie nekem ezeket a dolgokat.

– Fogalmad sincs róla, mibe került nekem, hogy eljöjjek ide. Egész úton reszkettem. Tudtad, hogy attól eltekintve, amikor a hercegi birtokra utazunk, vagy onnan visszatérünk, soha nem merészkedtem túl messzire Mayfairtől? Az igazat megvallva, szinte soha nem teszem ki a lábamat Hedley Hallból. Életem nagy részét úgy éltem le, hogy még a saját árnyékomtól is rettegtem. Azonban mindenképpen látni szerettem volna, mit értél el, ezért rászántam magam erre a kiruccanásra.

Mick nem tudta, mit feleljen.

– Tudom, hogy nem vagyok az anyád. De körülnézek, és látom, hogy mit építettél, mit építesz, és teljesen le vagyok nyűgözve. Ez természetesen nem az én érdemem. Nem én formáltalak téged. Most azonban, hogy kiderült végre az igazság, szeretnék mindent megtudni rólad.

A hercegné mélyen Mick szemébe nézett, ő pedig érezte, hogy Ettie Trewlove lélegzet-visszafojtva figyeli őket. Ő volt az, aki felnevelte, aki vigasztalta, ha szomorú volt, aki szerette őt. És aztán ott volt még Aslyn is. Mick a kedvéért szeretett volna jobb emberré válni, mint amilyen volt. Kortyolt egy jókorát a whiskyjéből.

– Három fivérem van, és két húgom.

– Négy fivéred – javította ki a hercegné.

Mick szélesen elvigyorodott.

– Erősen kétlem, hogy Kipwick vágyna erre a rokonságra.

– Kezdi megszokni a gondolatot – felelte Aslyn.

Mick a lányra pillantott.

– Valóban?

– Hatalmas sokk volt ez a számára, és mindannyiunk számára. Azt hiszem, ő is legalább annyira küszködik azzal, hogy kitalálja, hol is van a helye ezek után a világban, mint te.

– Én nem küszködöm.

– Te egyszerűen nem fogadod el az igazságot.

– Elfogadom, de ez nem változtat a jelenemen vagy a jövőmön. – Mick a hercegnére nézett. – Nem válhatok az életük részévé, az csak mindenféle találgatásokhoz vezetne. Pletykák kapnának szárnyra, még az is lehet, hogy kitörne a botrány.

– Nekem van egy ötletem, miként lehetnél az életük része anélkül, hogy megindulna a szóbeszéd – jegyezte meg Aslyn csendesen.

Mick gúnyos mosollyal felelt:

– Valóban?

– Igen, valóban. Amikor eljöttél Hedley Hallba, azt mondtad a hercegnének, hogy te vagy az a férfi, aki feleségül fog venni, amennyiben én hajlandó vagyok hozzád menni. Nos… – Aslyn pajkosan a férfira mosolygott. – Hajlandó vagyok.

Mick csak bámulta Aslynt. Közben homályosan érzékelte, hogy a hercegné meg az anyja felálltak az asztaltól, és távoztak, mint két régi barátnő, akik szavak nélkül is megértik egymást.

– Aslyn…

– Nem vagy hajlandó megengedni nekik, hogy elismerjenek a fiuknak, mert nem akarsz botrányt. És én szeretlek ezért.

– Aslyn…

– Nem fordítasz hátat az örökbefogadó családodnak sem, és én szeretlek ezért.

– Aslyn…

– Futva érkeztél ide, hogy megvédelmezd az anyádat… És igazad van, nem lenne könnyű, hogy a herceg és hercegné hivatalosan is elismerjenek téged. Nehéz lenne olyan hihető mesét találni, amivel nem okozunk gondot senkinek. De megtagadni tőlük a lehetőséget, hogy megismerhessenek… van ebben valami nagyon szomorú. Születnek majd gyermekeid, akik egyben az ő unokáik lesznek. Képes lennél megtagadni a hercegtől és a hercegnétől, hogy találkozhassanak velük? Megfosztanád a gyermekeidet attól, hogy együtt lehessenek a nagyszüleikkel? Ha feleségül veszel, senki sem találja majd különösnek, hogy a gyámjaim, akik hétéves korom óta nevelnek engem, szívélyes kapcsolatot ápolnak veled és a családoddal. Ez a tökéletes megoldás.

– Ha hozzám jössz feleségül, nem lehet hercegné belőled.

Aslyn összevonta a szemöldökét.

– Szerinted nekem ez annyira fontos?

Mick megrázta a fejét.

– Nem. Tudom, hogy egyáltalán nem. De továbbra is meg vagyok győződve róla, hogy ez nehézségeket fog okozni nekik és neked is.

– Sokkal rosszabb lenne, ha nem lehetnél az életünk része. Szeretlek, Mick. Azt mondtad, keressek magamnak egy olyan férfit, aki méltó hozzám, és meg is tettem. Amennyiben közben megváltoztattad a véleményedet, és mégsem akarsz többé feleségül venni, legalább tölts el egy kis időt a hercegék társaságában! Engedd, hogy megismerjék a figyelemre méltó embert, aki lettél.

Mick egyáltalán nem érezte figyelemre méltónak magát, de hiányzott neki Aslyn, és tudta, hogy mellette jobb ember lehetne, mint amilyen volt. Hátratolta a székét, felállt, majd fél térdre ereszkedve megfogta a lány kezét.

– Szeretném megosztani veled az életemet, Aslyn. Jó lenne legalább vagy egy tucat gyerek, hogy együtt szökhessünk ki a parkba, ha már egy kis nyugalomra vágyunk.

A lány édesen, kissé féloldalasan elmosolyodott.

– És aztán boldogan élünk, míg meg nem halunk!

– És aztán boldogan élünk, míg meg nem halunk! – ígérte Mick, majd a tenyerébe vette Aslyn arcát, és megcsókolta.

25. fejezet

Mick az utcán talált rá Hedley-re. Éppen sétálgatott, olykor egy-egy épületnél meg is állt, hogy alaposabban szemügyre vegye. Úgy tűnt, egyáltalán nem siet sehová, egyszerűen csak nézelődik. Mick éppen azon töprengett, hogy vajon tudott-e a kertben megszervezett teapartiról, és erre a kérdésére választ is kapott, amint megállt mellette.

– Élvezted a teázást? – kérdezte a herceg.

– Szerencsére whisky is akadt. Önt nem hívták meg?

Hedley az épületre szegezte a tekintetét, amely már majdnem elkészült, és egy pékségnek ad majd otthont. Megrázta a fejét.

– A hölgyek általában olyasmikről beszélgetnek egymás között, amit vonakodnak kimondani a férfiak társaságában. A jelenlétem amúgy is csak bűntudatot ébreszt Bellában. Úgy érzi, hogy megfosztott az egyik fiamtól.

– A történtek ismeretében nem hibáztatom, amiért úgy döntött, hogy megszabadul tőlem. Ahogy önt sem.

– Találnunk kellett volna valami jobb megoldást.

– Aslyn említette, hogy szeretne nyitni egy otthont, ahol szívesen látják a törvénytelen származású gyermekeket.

A herceg vetett egy pillantást Mick felé, és árulkodóan megrándult a szája sarka.

– Nincs ebben semmi meglepő. Azt hiszem, túlzottan óvtuk mindentől. Melletted sokkal szabadabban élhet majd.

Micknek összeszorult a mellkasa. A legszívesebben bezárta volna Aslynt, így biztosítva, hogy ne essen semmi bántódása. Szerette volna megvédeni az élet minden szörnyűségétől.

– Ezek szerint áldását adja ránk?

– Egyértelműen. De egyvalamire megkérlek: ne tartsd őt távol tőlünk! Olyan, mintha a lányunk lenne.

– Ő is ugyanezt kérte tőlem. Azt szeretné, ha gyakran ellátogatnánk Hedley Hallba. De én aggódom, ha az emberek meglátnak engem és magát egymás mellett, felmerülhet bennük…

– Hogy a fattyam vagy?

Mick bólintott.

– Biztos vagyok benne, hogy lesznek találgatások, de majd átvészeljük valahogy. Néhányan talán azt gondolják majd, hogy egy távoli rokon vagy csupán. Én azonban jobban szeretnélek fiamként elismerni.

– Lehetetlen anélkül, hogy fájdalmat okoznánk önnek, a hercegnének és Kipwicknek. Ő úgy nőtt fel, hogy számított az örökségre. Már az is épp elég nehéz lehet a számára, hogy megfosztom attól a nőtől, akit feleségül kívánt venni. Nem fogom elvenni tőle ráadásként még a rangját is.

– Változtatnia kell az életén.

– Ebben segíthetek.

A herceg bólintott.

– Amikor először megpillantottalak, és rádöbbentem, ki vagy, magam sem tudtam, hogy örüljek vagy kétségbeessek. Mindig is emésztett a bűntudat azért, amit oly sok évvel ezelőtt tettem. Próbáltam jóvátenni a dolgot mindenféle jótékonykodással, de nem sokat segített.

– Törvények kellenek, amelyek megvédik a gyermekeket. A gondozásba adásuk nem folytatódhat tovább ellenőrizetlenül. Ahogy a jövőben a férfiaknak is felelősséggel kellene tartozniuk az általuk nemzett gyermekekért.

– Majd dolgozom rajta a parlamentben. Lehetnél a tanácsadóm, hogy jó törvényeket alkossunk.

– Majd elgondolkozom rajta.

A herceg körülnézett.

– Harminc évvel ezelőtt ez a hely London külvárosának számított. Lepusztult hely volt, de neked köszönhetően teljesen átalakult. Olyan férfi vagy, akit bármelyik apa szívesen nevezne a fiának.

Aslyn a szobájában ült a Trewlove Hotelben, összegömbölyödve az ablak mellett álló székben. A lámpa halovány fénye alig világította meg a helyiséget. Hallotta a zárban a kulcs fordulását, valamint a kilincs kattanását, de az ajtó nyitódását már nem, mert a személyzet gondosan olajozta a zsanérokat.

A folyosóról beszüremlő tompa fényben felfedezte egy magas, széles vállú férfi sziluettjét. Csak állt ott, mozdulatlanul. Szemmel láthatólag próbálta felmérni a terepet. Mintha azon töprengene, vajon Aslyn elküldi-e magától, nem helyeselvén ezt az illetlen, titkos találkozót.

Mick belépett a szobába, becsukta maga mögött az ajtót, és könnyed léptei alig vertek visszhangot, ahogy közelebb ment a lányhoz. Amikor az ágyhoz ért, megállt, a baldachin egyik tartóoszlopának támaszkodott, és keresztbe tette a karját lenyűgözően széles mellkasa előtt.

– Látom, hordod a kámeát.

Egy szalagra kötve a nyaka körül. Aslyn nem is viselt semmi mást.

– Nagyon szívmelengető a tudat, hogy rám gondoltál, amikor vásároltad.

– Mindig csak rád gondolok.

– Reménykedtem benne, hogy eljössz hozzám.

– Az anyám ma a lakosztályomban éjszakázik, és mivel csak egyetlen hálószobába van bebútorozva… – Mick vállat vont. – Úgy döntöttem, hogy elindulok, és keresek magamnak egy ágyat.

Korábban együtt vacsoráztak a herceggel, a hercegnével és Mick anyjával. Nem volt kínos, de senki sem tudta teljesen elengedni magát. Aslyn nem kételkedett benne, hogy idővel ez majd megváltozik.

– Milyen szerencsés vagyok, hogy véletlenül éppen ezt a szobát választottad.

– Szabad az ágy?

Aslyn – reményei szerint pimaszul – elmosolyodott.

– Neked mindig szorítok benne helyet.

– Ó, Jézusom!

Mick előrelépett, átölelte a lány, magáénak követelve az ajkát. A csókja mély volt, tele vágyakozással és szenvedéllyel. Aslyn végigsimított az arcán az ujjaival, majd a hajába túrt, miközben a férfi nyelve folytatta felfedezőútját, széles keze pedig Aslyn meztelen hátát és fenekét cirógatta.

– Azt hittem, beleőrülök, annyira kívántalak – vallotta be a férfi, majd érzéki szája végigkalandozott a lány nyakán.

– Hiányzik a szakáll.

– Visszanövesztem.

– Mert én úgy kívánom?

– Igen. Bármit, mindent kész vagyok neked megadni, amit csak kívánsz.

– Azt kívánom, hogy vedd le a ruháidat.

Mick elhúzódott. Aslyn szívesen segített volna neki, de a férfi túlságosan gyorsnak bizonyult. Kapkodó mozdulatai nyomán a ruhadarabok a padlón kötöttek ki egy nagy halomban. Aztán újra a karjába kapta a lányt. Aslyn azon töprengett, hogy ez vajon mindig ilyen lesz-e: a vágyakozás, a szenvedély, a hév. Azt gyanította, hogy a számára mindenképp. Amikor pedig Mick mélykék szeme az övébe fúródott, úgy vélte, hogy a férfi is így van ezzel.

Mick felkapta, az ágyra hajította, és a szájával fojtotta el a sikolyát, miután ő maga odafeküdt mellé.

– A szálloda minden egyes szobájában szeretkezünk majd – ígérte.

– És hány szoba van?

– Korántsem elég.

Aslyn felnevetett, majd hirtelen elnémult, amikor Mick a szájába vette a mellbimbóját, és előbb gyengéden, majd egyre keményebben szopogatni kezdte. A lány felkiáltott, de nem a fájdalomtól, hanem a gyönyörtől, majd Mick dereka köré fonta a lábát, és hevesen magához szorította. Kétségbeesetten vágyott arra, hogy még szorosabb közelségbe kerüljenek, hogy végre egyesüljenek.

– Most. – A szó alig volt több egy elfúló sóhajnál. – Tégy a magadévá, most!

– Még nem.

Mick lejjebb csúszott Aslyn testén. Nyelvével körberajzolta a lány köldökét, nedves nyomot hagyva maga után, amitől nedvesség keletkezett Aslyn lába között is.

Aztán a szája a lány legérzékenyebb pontjára tapadt, és kéjesen ízlelgette, mintha sosem lenne képes betelni vele. És Aslynben ekkor bizonyossággá vált a sejtés, hogy közöttük ez mindig is így lesz. Mohó vágyakozásukat sosem tudják majd kielégíteni, legalábbis nem teljesen. Újra és újra feltámad majd bennük a szenvedély, mindig megőrzi majd vadságát és szilajságát. Ijesztő, mégis megnyugtató gondolat volt.

De aztán már nem gondolt semmire, csak hangosan sikoltozta Mick nevét, míg ki nem fogyott a levegőből.

A férfi önelégülten felnevetett. Látszott, nagyon büszke rá, hogy ilyen boldoggá teszi Aslynt. A férfi ekkor feljebb csúszott, majd egyetlen mozdulattal mélyen beléhatolt.

– Annyira forró vagy, olyan nedves és szűk. – A könyökére támaszkodott, és elvigyorodott. – Buja nőszemély lesz a feleségem!

– Talán mást szeretnél?

– Nem akarom, hogy más legyél, mint amilyen vagy. Szeretlek, Aslyn. Minden porcikádat, kívül és belül egyaránt.

Mick mozogni kezdett, lassan, kihívóan. Közben egy pillanatra sem vette le a lányról a szemét. Aslyn felvette Mick tempóját, kezével a férfi hátát és vállát simogatta, majd a fenekébe markolt. A mozgásuk egyre gyorsabbá vált, ahogy a lélegzésük is. Míg végül mindketten felkiáltottak, és szoros ölelésbe fonódva elpihentek egymás mellett.

26. fejezet

– Tényleg egy átkozott herceg vagy? – kérdezte Aiden.

Mick családja Aslynnel egyetemben abban a helyiségben gyülekezett, amely Ettie Trewlove nappalijaként szolgált. Anyja ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy Mick elmondja a testvéreinek, kik is az igazi szülei. A titka biztos kezekben lesz náluk, és Ettie úgy érezte, fontos, hogy tudjanak róla.

– Nem. Az apám egy herceg, amit már eddig is tudtatok. A törvény szerint én vagyok az örököse, de ahogy azt már elmagyaráztam, nem szeretném nyilvánosságra hozni a dolgot.

– Akkor most hajbókolnunk kell majd előtted? – érdeklődött Finn.

– Ne beszélj ostobaságokat!

– Szóval feleségül veszed Lady Aslynt – jegyezte meg Aiden.

– Hívj csak nyugodtan Aslynnek! – szólt közbe a lány.

– De ha hozzámész, te akkor is lady maradsz, ugye?

Aslyn bólintott.

– Igen, de nem a családtagok számára.

– A herceg nem lehet túl boldog, hogy nyer magának egy fattyakból álló családot – állapította meg Szörnyeteg. – Botrányos fejlemény.

– Még mókás is lehet – vágta rá Finn.

– Mindannyian viselkedni fogtok! – figyelmeztette őket Mick. – Hiszen szívélyesen fogadnak majd benneteket az otthonukban.

– Hogyan élte meg Lord Kipwick ezt az egészet? – kíváncsiskodott Fancy.

– Ugyanolyan kényelmetlenül érezte magát, mint minden érintett, de még mindig ő az örökös.

– Nem járt mostanában a klubomban – közölte Aiden. – Arról sem hallottam pletykálni, hogy máshol keresné magának a bajt.

– Megígérte, hogy felhagy a kártyával – felelte Aslyn. – Tisztában van vele, milyen szerencsés, hogy nem veszített el mindent.

– Az ígéreteket könnyen meg lehet szegni – figyelmeztetett Aiden, és jelentőségteljesen összedörzsölte az ujjait – Ha Fortuna elkezd suttogni az ember fülébe…

– Még jó, hogy a házasságom révén lesz egy rokona, aki van annyira tapasztalt, hogy észrevegye, mikor tér le a helyes útról – jegyezte meg Aslyn negédesen.

– Nem vagyok a szárazdajkája – méltatlankodott Aiden.

– Ennek ellenére rajta fogod tartani a szemed – közölte Mick ellentmondást nem tűrő hangon.

Aiden vállat vont, majd elmerülten tanulmányozni kezdte a körmét.

– Gondolom, abból nem származhat semmi baj.

– Igazán nagyszabású esküvő lesz – lelkendezett Fancy. – El sem tudom hinni, hogy a reggeli során egy arisztokratákkal teli, pompás szalonban leszünk.

– Én biztosan nem! – tiltakozott Gillie. – Szeretlek, Mick, és téged is egészen megkedveltelek, Aslyn, de az ilyen puccos helyeket nem nekem találták ki.

– De Gillie! – szörnyülködött Fancy. – Szerzünk neked egy csodás ruhát, és virágokat is tűzünk a hajadba.

– Virágokat a hajamba? Nem, arról szó sem lehet, a fenébe is!

– Vigyázz a szádra! – szólt rá az anyja.

– Anya, én egy fogadós vagyok. Hallottam ennél már sokkal cifrábbat is, sőt néha az én számon is kiszaladnak trágárabb szavak.

Ettie Trewlove lemondóan felsóhajtott.

– Látod már, Aslyn, mi vár rád, amennyiben beházasodsz ebbe a családba?

Mick leendő felesége azonban csak mosolygott.

– Boldogabb már nem is lehetnék.

– Igazából nem én vagyok az örökös – mondta Kip Aslynnek csendesen, miközben a kertben sétálgattak a lassan leszálló alkonyatban. – Úgy érzem magam, mint valami szélhámos.

– Attól a pillanattól fogva, hogy megszülettél, te voltál az örökös. Arra neveltek, hogy egy nap majd herceg legyen belőled.

– Mintha az olyan sok tanulást igényelne. Trewlove egyetlen nap alatt képes lenne elsajátítani. – Kip felsóhajtott. – Az apám az összes elidegenítési tilalommal nem terhelt birtokot átíratja a nevére.

– De neked megmaradnak az elidegenítési tilalom alatt álló birtokok.

– Azokat legalább nem kártyázhatom el.

– Valószínűleg amúgy sem lenne szabad kártyáznod.

Kipwick lassan, elgondolkozva bólintott.

– Rossz útra tértem, Aslyn, és ezáltal téged is elveszítettelek.

A lány belekarolt a férfiba.

– Engem már azelőtt is kételyek gyötörtek azzal kapcsolatban, hogy tényleg egymáshoz valók vagyunk-e.

Kipwick összevont szemöldökkel nézett le rá.

– Miért?

– Nehéz megmagyarázni. Akkor kezdtem gyanakodni, amikor megcsókoltál.

– Nem tetszett?

– Nem volt benne semmi szenvedély.

– Mert egy úriember csókja volt.

– De nem lett volna szabad annak lennie. – Aslyn megállt, és szembefordult a férfival. A virágok már elkezdték összezárni a szirmaikat éjszakára, de nehéz illatuk még mindig ott terjengett a levegőben. – Szeretlek, Kip, de nem vagyok szerelmes beléd.

– Van különbség?

Aslyn gyengéden elmosolyodott.

– Igen, és remélem, egy szép napon majd te is találkozol valakivel, aki akkora hatással lesz rád, hogy képes leszel átérezni a különbséget.

– Ezek szerint szerelmes vagy Trewlove-ba – állapította meg Kipwick tárgyilagosan.

– Reménytelenül.

– Ha nem derült volna ki a törvényes származása…

– A születése körülményei nekem egyáltalán nem számítanak. Már korábban eldöntöttem, hogy mindenképpen kell nekem.

– A hercegi cím várományosaként én nem engedhetem meg magamnak, hogy kövessem a szívemet, bárhová vezessen is.

– Ha tényleg szeretsz egy lányt, ha igazán szerelmes vagy belé, ez nem fog érdekelni.

Mire elérkezett az augusztusra kitűzött esküvő napja, Mick szakálla is újra megnőtt. Sötét volt, és tömött, egyenletesen nyírt. Aslyn ugyan hiányolta a kis gödröcskét az állán, de tudta, hol keresse. Különben is a férfi kifejező tekintete, mélykék szeme volt az, ami már a legelső pillanattól elbűvölte.

Ez a kékség tekintett most le rá, miközben összebújva hevertek a hitvesi ágyban.

– Nem tudom elhinni, hogy végre az enyém vagy – mormolta Mick, miközben végigsimított Aslyn haján, le egészen a melléig érő tincsek végéig. – A feleségem.

– Kevesen botránkoztak meg.

Mick elvigyorodott.

– Ó, azért akadtak jó páran.

A templom zsúfolásig megtelt. Nem akadályozhatták meg, hogy bárki is beléphessen isten házába, de az esküvő napján rendezett reggeli Hedley Hallban egy sokkal bensőségesebb összejövetelnek bizonyult.

– Nem érdekel, mit gondolnak az emberek. Meg fogod nyerni őket magadnak. A legtöbb férfi már most is csodál, a hölgyek pedig irigyelnek engem.

Mick lehajolt a feleségéhez, és megpuszilta az orra hegyét.

– Szeretlek, Aslyn. Azt akarom, hogy boldog légy.

– Akkor hadd lássam azt a tűzijátékot!

Mick készségesen teljesítette a kívánságát.

És ez volt legszínesebb és legpompázatosabb tűzijáték, amit Aslyn valaha látott.

Utóhang

Két évvel később

Mick nem tudta, hogy képes lesz-e valaha is hozzászokni ehhez a látványhoz: az anyja és a hercegné együtt teáztak a szálloda kertjében. Amolyan heti rituálé volt ez a számukra. Mick pedig gyakran talált valami ürügyet, hogy ilyenkor ő is a kertben lehessen, mert szerette hallani a nevetésüket. Ma egy babakocsit tolt az ösvényen, benne a kislányával, a felesége pedig ott sétált mellette belekarolva.

– Jó hatással vannak egymásra – jegyezte meg Aslyn. – A hercegné sokkal többször mozdul ki otthonról, és mindketten olyan lelkesen vesznek részt a Biztos Kikötő irányításában, hogy rám szinte már nincs is szükség.

Aslyn nyitott egy otthont az egyedülálló anyák és gyermekeik számára, hogy emberi életük lehessen. A gyermekekre alkalmazottak vigyáztak, miközben az anyák dolgoztak, jó néhányan éppen a Mick által bérbe adott üzletekben.

– Nekem viszont szükségem van rád.

Aslyn a férjére mosolygott.

– Azt hiszem, ezt csöppet sem bánom.

– Anya végre készen áll arra, hogy valahol máshol kezdjen új életet. Azt hiszem, elérkezett az ideje, hogy mi is elköltözzünk. – Mick lenézett a felesége enyhén domborodó pocakjára.

– Van már valami terved?

– Találtam egy szép birtokot nem messze Londontól. Arra gondoltam, építhetnék ott magunknak egy tágas kúriát, és egy kis házikót anya számára, hogy ne legyen túlságosan messze tőlünk.

– Tetszik az ötlet.

– Vennék magunknak egy szép házat itt a városban is. Akkor gyakran meglátogathatnánk a herceget és a hercegnét, amikor a szezonra a városba jönnek.

– Jól hangzik, annál is inkább, mert egy szép napon a lányodat is be kell majd vezetni a társaságba.

– Egy kicsit azért még odébb van.

– Valószínűleg hamarabb eljön az ideje, mintsem gondolnád.

– Hiszen tudod, hogy sosem fog férjhez menni. Egész Angliában nem létezik olyan úriember, aki elég jó lenne a számára, és akire hajlandó lennék az áldásomat adni.

Néhány évvel később Mick végül mégis áldását adta egy hercegre. Mindegyik lánya esetében ugyanígy cselekedett: áldását adta rájuk és az őket szerető férfiakra, akár volt rangjuk, akár nem, akár törvényes származásúak voltak, akár nem. Mick ugyanis kizárólag az alapján ítélte meg az udvarlókat, hogy mennyire szeretik a lányait. Ami pedig a hölgyeket illeti, akiket a fiai vettek feleségül – a fiúk is jó ítélőképességről tettek tanúbizonyságot a szerelem terén.

Egy tucat gyerek mellett – ennek a felé örökbefogadott volt – természetesen mindig bőven akadt dolga. Ennek ellenére mégis szakított időt arra, hogy verőfényes délutánokon kiszökjön a feleségével a parkba, ahol kis időre nyugalomra lelhettek.

VÉGE