LUCY SCORE

AMIT

SOSEM

FEDÜNK

FEL

A jófiúk mindig a jólányokat választják…

Vagy mégsem?

Chris Waller emlékére. Ő az egyik olvasóm férje,

aki felkeresett, és megkért, hogy írjam bele a „taft” szót az egyik regényembe, hogy megnyerjen egy

fogadást a feleségével.

Kate, remélem, mosolyt csal az arcodra,

amikor újra megtalálod a szövegben.

1. fejezet

Icipici szikrák

Nash

Az irodámban lebzselő szövetségi ügynököknek duplán szerencséjük volt.

Először is: a balhorgom megváltozott a lövöldözés óta.

Másodjára pedig: képtelen voltam érzéseket kicsikarni magamból, éppen ezért nem tudtam annyira mérges lenni, hogy valami hülyeséget fontolgassak.

- A szövetségi iroda megérti, hogy személyes indítéka van megtalálni Duncan Hugót - mondta Sonal Idler különleges ügynök az asztalom túloldaláról, ahol olyan egyenesen ült, mintha karót nyelt volna. Az ingemen lévő kávéfoltra villant a tekintete.

Acélos nő volt nadrágkosztümben, aki úgy nézett ki, mint aki hivatalos procedúrákat reggelizik. A mellette ülő bajszos rendőrbíró, Nolan Graham olyan arcot vágott, mint akit olyasmire kényszerítettek, amit nagyon nem akar megtenni. Ráadásul szemmel láthatóan engem hibáztatott miatta.

Szerettem volna dühbe gurulni. Érezni akartam valamit a nagy, tátongó ürességen kívül, ami magába szippantott, mint egy kikerülhetetlen örvény. De nem történt semmi. Kettesben maradtam az ürességgel.

- Azonban nem engedhetjük, hogy ön és az emberei tönkretegyék a nyomozásomat - folytatta Idler.

Az ablak túloldalán Grave Hopper őrmester épp cukrot tett a kávéjába, és közben mérgesen meredt a két szövetségi ügynökre. Mögötte az őrs többi része egy kisvárosi rendőrkapitányság szokásos energiájával buzgólkodott.

Csörgött a telefon. Kattogtak a billentyűzetek. Dolgoztak a járőrök. És a kávé állati gáz volt.

Mindenki élt és lélegzett. Engem kivéve.

Én csupán színleltem.

Keresztbe tettem a karomat, és közben nem foglalkoztam a vállamba hasító fájdalommal.

- Értékelem, hogy így aggódnak egy szakmabeliért. De mire fel ez a kitüntetett figyelem? Nem én vagyok az egyetlen rendőr, akit szolgálatteljesítés közben meglőttek.

- Ugyanakkor nem is az ön neve volt az egyetlen azon a listán -szólalt meg Graham az érkezésük óta először.

Megfeszült az állkapcsom. Azzal a listával kezdődött az egész rémálom.

- Önt vették célba elsőként - mondta Idler. - A neve szerepelt a rendőrök és az informátoraik listáján. Többről van szó egy lövöldözésnél. Ez az első alkalom, hogy valami konkréttal vádolhatjuk meg Anthony Hugót.

Most hallottam először igazi érzelmet a hangjában. Idler különleges ügynöknek életcélja volt lecsukatni Anthony Hugo maffiafőnököt.

- Ebbe a nyomozásba nem csúszhat hiba - folytatta. - Ezért nem engedhetjük, hogy a helyiek megpróbálják a saját kezükbe venni az irányítást. Akkor sem, ha van jelvényük. A nagyobb jónak mindig ára van.

Megdörzsöltem az államat, és meglepett, amikor észleltem, milyen masszív borostám nőtt. Az utóbbi időben nem tartottam fontosnak a borotválkozást.

A nő azt hitte, hogy nyomozásba fogtam. A körülményeket figyelembe véve ez teljesen érthető. Azonban nem tudott a mocskos kis titkomról. Senkinek nem beszéltem róla. Lehet, hogy a testem elkezdett gyógyulni. Mindennap felvettem az egyenruhámat, és bejöttem az őrsre. De belül tökéletesen üresnek éreztem magamat. Még arra sem vágytam, hogy megtaláljam a férfit, aki ezért felelős.

- Mit várnak a rendőreimtől, ha Duncan Hugo visszajön a városba, hogy lyukat lőjön még néhány lakosunkba? Forduljanak el? - morogtam.

A szövetségi ügynökök összenéztek.

- Azt várom, hogy beszámoljon minden helyi történésről, aminek köze lehet az ügyünkhöz - jelentette ki Idler szigorúan. - Mi sokkal nagyobb erőforrással gazdálkodunk, mint az ön részlege. Ráadásul nincs személyes indíttatásunk.

Éreztem, hogy valami megmoccan az ürességben. Szégyen.

Kellene, hogy legyen személyes indíttatásom. Az utcákat kellene járnom, hogy személyesen vadásszam le a férfit. Ha nem miattam, akkor Naomi és Waylay érdekében. Duncan Hugo áldozatot csinált a bátyám menyasszonyából és annak unokahúgából, amikor elrabolta és terrorizálta őket a lista miatt, amivel kiérdemeltem a két golyót, amit belém eresztettek.

Azonban egy részem meghalt az árokban aznap este, és úgy tűnt, nincs értelme harcolni azért, ami megmaradt belőlem.

- Graham rendőrbíró egy ideig a környéken marad. Szemmel tartja a dolgokat - folytatta Idler.

Bajusz nem tűnt sokkal vidámabbnak a hírtől, mint amilyennek én éreztem magamat.

- Valami konkrét dologra figyel? - tettem fel a kérdést.

- Minden lehetséges célpont szövetségi védelmet kap, amíg meg nem bizonyosodunk róla, hogy elhárult a fenyegetés - magyarázta Idler.

Jézusom. Az egész rohadt város fel fog zendülni, ha megtudják, hogy szövetségi ügynökök szaglásznak a környéken, arra várva, hogy valaki megszegje a törvényt. Nekem pedig semmi energiám a felháborodásukkal foglalkozni.

- Nincs szükségem védelemre - mondtam. - Ha Duncan Hugónak van még valamennyi működőképes agysejtje, nem maradt a közelben. Rég lelépett. - Legalábbis ezzel győzködtem magamat késő éjszakánként, amikor nem tudtam aludni.

- Minden tisztelettel, rendőrfőnök, de önt lőtték le. Szerencsés, hogy túlélte - jegyezte meg Graham, és közben gúnyosan megrándult a bajusza.

- Mi lesz a bátyám menyasszonyával és unokahúgával? Hugo elrabolta őket. Ők is kapnak védelmet?

- Nincs okunk feltételezni, hogy Naomi és Waylay Witt veszélyben lennének - mondta Idler.

A vállamban sajgó fájdalom tompa lüktetéssé változott, amit a fejemben is éreztem. Alig aludtam, ráadásul kezdett elfogyni a türelmem, így ha nem tudok valahogyan megszabadulni az irodámban szobrozó rohadékoktól, biztos, hogy nem bírok civilizáltan viselkedni.

A tőlem telhető legerősebb délies sármmal felálltam az asztalomtól.

- Megértettem. Most pedig, ha megbocsátanak, nekem egy egész várost kell szolgálnom.

Az ügynökök felemelkedtek, és formálisan kezet ráztunk egymással.

- Értékelném, ha tájékoztatnának a fejleményekről. Tekintve, hogy nekem van „személyes indíttatásom” - közöltem, ahogy az ajtóhoz értek.

- Természetesen meg fogjuk osztani önnel, amit lehet - válaszolta Idler. - Mi pedig várjuk, hogy telefonáljon, mihelyst eszébe jut valami a lövöldözésről.

- Úgy lesz - sziszegtem összeszorított fogaimon keresztül. A fizikai sérülések, az emlékezetkiesés és a tompa üresség miatt már csupán árnyéka voltam a régi önmagamnak.

- Még találkozunk - mondta Graham. Fenyegetően hangzott.

Megvártam, hogy kivonszolják a hátsójukat az őrsömről, mielőtt leakasztottam a kabátomat a fogasról. A vállamon lévő lyuk tiltakozott a mozdulat ellen, ahogy bedugtam a karomat az ujjába. A felsőtestemen lévő sem volt boldog tőle.

- Minden rendben, főnök? - kérdezte Grave, amikor kiléptem az irodába.

Normális körülmények között az őrmesterem ragaszkodott volna ahhoz, hogy részletesen beszámoljak neki a megbeszélésről, amit egy egyórás kiselőadás követett volna a hatáskörökről. De mióta lelőttek, és majdnem meghaltam, mindenki átkozottul igyekezett kesztyűs kézzel bánni velem, hogy kíméljenek.

Talán nem tudok olyan jól titkolózni, mint gondoltam.

- Jól vagyok - vágtam rá a tervezettnél élesebben.

- Elmész? - faggatott.

- Igen.

A lelkes új járőrünk úgy pattant fel a székéről, mintha rugóval lőtték volna ki.

- Ha ebédelni szeretne, hozhatok önnek valamit a Dino’sból, főnök - ajánlotta fel.

Tashi Bannerjee vérbeli knockemouti volt, itt született és nevelkedett, ráadásul frissen végzett a rendőrakadémián. A cipője fényesen csillogott, sötét haját pedig a szabályoknak megfelelően kontyba kötötte. De négy évvel ezelőtt, amikor még középiskolás volt, megbüntettük, mert lóval állt sorban egy gyorsétterem drive-jában. A rendőrség nagy része a törvényszegés határán egyensúlyozott fiatalkorában, éppen ezért jelentett sokkal többet, hogy végül úgy döntöttünk, betartatjuk, nem pedig áthágjuk az előírásokat.

- Tudok magamnak ebédet hozni, a francba is! - csattantam fel.

Egy pillanatra elkomorodott, mielőtt összeszedte magát, amitől úgy éreztem magam, mintha belerúgtam volna egy kiskutyába. Bassza meg. Kezdek olyan lenni, mint a bátyám.

- De köszönöm az ajánlatot - tettem hozzá kevésbé ellenségesen.

Nagyszerű. Most ki kell találnom valami kedves gesztust. Megint. Valami olyat, amivel elnézést kérhetek a bunkó viselkedésemért, pedig semmi energiám nem volt erre. Ezen a héten már hoztam be kávét, fánkot és - egy különösen zavarba ejtő hiszti után az irodai termosztát miatt - benzinkúti édességeket is.

- Gyógytornára megyek. Körülbelül egy óra múlva jövök.

Ezzel kiléptem a folyosóra, és céltudatosan elindultam a kijárat felé, mintha valami sürgős dolgom lenne, nehogy más is beszélgetni akarjon velem.

Kiürítettem az elmémet, és megpróbáltam arra koncentrálni, ami az orrom előtt történt.

Az észak-virginiai ősz teljes erővel vágott mellbe, amikor kitettem a lábamat a Knox Morgan Közösségi Ház üvegajtaján. A nap fényesen ragyogott, és olyan kék volt az ég, hogy megfájdult tőle a szemem. Az út szélén sorakozó fák levelei elkezdtek sárgulni, rozsdabarna és narancssárga színben tündököltek. Tökök és szalmabálák díszítették a belvárosi üzletek kirakatait.

Felemeltem a fejemet a motorbőgés zajára, és néztem, ahogy Harvey Lithgow elsuhan mellettem. A bukósisakjára ördögszarvakat festettek, és egy műanyag csontvázat szállított a háta mögött az ülésen.

Köszönésre emelte a kezét, mielőtt végigdübörgött az úton, be sem tartva a sebességkorlátozást. Mindig feszegette a törvény határait.

Régen az ősz volt a kedvenc évszakom. Új kezdeteket tartogatott. A szép lányok puha pulóverbe bújtak. Beköszöntött a futballszezon. Az őszi bál. A hűvös estéket felmelegítette a whisky és a tábortűz.

Azonban mostanra mindez megváltozott. Én is más voltam.

Mivel hazudtam a gyógytornáról, nem mehettem a belvárosba ebédelni, ezért elindultam haza.

Majd csinálok egy szendvicset, amit nem akarok megenni, egyedül leülök az asztalhoz, és megpróbálom átvészelni valahogy ezt a napot anélkül, hogy túl nagy seggfej lennék.

Össze kell szednem magamat. Nem olyan kurva nehéz papírokat tologatni és odadugni a képemet néhány helyre, miután egy haszontalan egyenruhás lett belőlem.

- Jó reggelt, rendőrfőnök - üdvözölt Tallulah St. John, a helyi szerelő és a Café Rev társtulajdonosa, miközben szabálytalanul átsétált előttem az úton. Hosszú, fekete hajfonatait átdobta a válla fölött. Az egyik kezében bevásárlószatyrot tartott, míg a másikban egy pohár kávét, amit minden bizonnyal a férje készített neki.

- Jó reggelt, Tashi!

Knockemout kedvenc időtöltése volt a törvények figyelmen kívül hagyása. Míg én ragaszkodtam a fekete-fehér igazsághoz, néha olyan érzésem támadt, mintha a körülöttem élők kizárólag a szürke zónában mozogtak volna. A városomat törvényen kívüli lázadók alapították, így az itt lakók kevés hasznát látták a szabályoknak és korlátozásoknak. Az előző rendőrfőnök örömmel hagyta magukra a helyieket, amíg ő a jelvényét villogtatta, mintegy státuszszimbólumként, és a pozícióját felhasználva nyerészkedett a városon több mint húsz éven keresztül.

Már majdnem öt éve lettem én a rendőrfőnök. Ez a város volt az otthonom, a lakói pedig a családom. Nyilvánvalóan nem sikerült megtanítanom nekik, hogy tartsák tiszteletben a törvényt. Ráadásul pusztán csak idő kérdése, hogy rádöbbenjenek, már arra is képtelen vagyok, hogy megvédjem őket.

Csipogott a telefonom a zsebemben, ezért bal kézzel érte nyúltam, majd eszembe jutott, hogy egy ideje nem abban a zsebemben tartom. Az orrom alatt szitkozódva szabadítottam ki a jobbommal.

Knox: Mondd meg a szövetségieknek, hogy megcsókolhatják a te seggedet, az enyémet, sőt az egész városét, ha már úgyis hozzáfogtak.

Persze hogy a bátyám tud a szövetségiekről. Tuti, hogy az értesítés abban a percben befutott hozzá, ahogy a kocsijuk begördült a főutcára. De nem akartam erről beszélni. Igazából semmihez nem volt kedvem.

Megcsörrent a telefon a kezemben.

Naomi.

Nem is olyan régen állati gyorsan válaszoltam volna a hívására. Tetszett a városba érkező pincérnő, aki vonzotta a balszerencsét. Azonban ő sajnos megmagyarázhatatlan módon belezúgott a mogorva bátyámba. Kivertem a fejemből a vonzalmamat - ami könnyebben sikerült, mint gondoltam volna -, de élveztem, mennyire idegesíti Knoxot, amikor a leendő felesége felhív engem.

Viszont jelenleg ez egy újabb felelősség volt, amit nem tudok kezelni.

Átirányítottam a hívást a hangpostára, miközben befordultam a sarkon az utcámba.

- Jó reggelt, rendőrfőnök! - kiáltotta Neecey, miközben kivonszolta a pizzázó tábláját a bejárati ajtón. A Dino’s pontban tizenegykor nyit a hét összes napján. Ami azt jelentette, hogy csupán négy órát bírtam ki a munkahelyemen, mielőtt el kellett menekülnöm onnan. Új rekord.

- Jó reggelt, Neecey! - köszöntem minden lelkesedés nélkül.

Haza akartam menni, hogy magamra csukjam az ajtót. Hogy kizárjam a külvilágot, és elmerüljek a sötétben. Nem szerettem volna hatlépésenként megállni, és beszélgetni valakivel.

- Hallottam, hogy a bajszos szövetségi ügynök a városban marad. Vajon tetszeni fog neki a motel? - kérdezte komisz csillogással a szemében.

A nő egy szemüveges, rágócsámcsogó pletykafészek volt, aki minden műszakban kifaggatta a fél várost. Azonban volt abban valami, amit mondott. A knockemouti motel az egészségügyi ellenőrzések álma. Gyakorlatilag egyetlen előírásnak sem felel meg. Valakinek meg kellene vennie azt a szart, hogy ledózeroltassa.

- Sajnálom, Neecey. Ezt fel kell vennem - hazudtam, miközben a fülemhez emeltem a telefonomat, mintha hívásom érkezett volna.

Mihelyst visszament az üzletbe, eltettem a mobilt, és gyorsan a tömblakás bejáratához siettem.

A megkönnyebbülés azonban hamar elillant. A lépcsőház ajtaját egy dobozzal támasztották ki, amire az akták szót firkantották.

A dobozt bámulva beléptem a folyosóra.

- A rohadt életbe! - Egy nő hangját hallottam az emeletről, aki egészen biztos, hogy nem az idős szomszédasszonyom.

Pont akkor emeltem fel a tekintetemet, amikor egy puccos fekete táska szánkázott le felém a lépcsőn, mint egy buldózer. A lépcső közepén hosszú, karcsú láb ragadta meg a figyelmemet.

Mohazöld leggings olvadt rá, és a látvány attól feljebb egyre jobb lett. A bolyhos szürke pulóver rövid volt, így bepillantást engedett a viselője sima, napbarnított, izmos hasára, mindeközben kiemelte a domborulatait is. Azonban az arc volt a leginkább figyelemre méltó. Szobrászokat megihlető járomcsontok. Nagy, sötét szem. Telt ajkak, amikkel most idegesen csücsörített.

Rövid haja olyan sötét volt, hogy szinte feketének látszott, és úgy nézett ki, mintha nem sokkal korábban valaki beletúrta volna az ujjait. Megrándult a kezem az oldalam mellett.

Angelina Solavita, becenevén Lina, sok-sok évvel ezelőtt a bátyám exbarátnője volt, de még mindig dögösen nézett ki. És most a lépcsőházamban állt.

Ez nem jelenthet jót.

Lehajoltam, és felemeltem a lábamnál heverő táskát.

- Bocs, hogy rád támadtam a csomagommal - kiáltotta, miközben egy nagy, kerekes bőröndöt tolt fel az utolsó lépcsőfokokon.

Nem panaszkodtam a látvány miatt, de komolyan kételkedtem abban, hogy túlélném a felszínes csevegést.

Az emeleten három lakás: az enyém, Mrs. Tweedyé, és egy üres ingatlan az enyém mellett.

Már az is épp elég, hogy egy idős özvegyasszony lakik velem szemben, aki nem tiszteli a privát szférát. Nem akartam egy újabb figyelemelterelő szomszédot az otthonomban. Akkor sem, ha az illető úgy néz ki, mint Lina.

- Beköltözöl? - kiáltottam vissza, amikor megjelent a lépcső tetején. A szavak erőltetettnek tűntek, a hangom feszültnek.

Szexi kis mosolyt villantott rám.

- Igen. Mi lesz a vacsora?

Néztem, ahogy kecsesen lekocog a lépcsőn.

- Jobbat érdemelsz annál, amit én kínálhatok. - Nem voltam bevásárolni... Oké, nem tudtam felidézni, hogy mikor merészkedtem be utoljára a boltba kajáért. Mindig rendeltem valamit, amikor eszembe jutott az evés.

Lina megállt az utolsó lépcsőfokon, így szemmagasságba kerültünk egymással, és alaposan végigmért. A mosolya vigyorrá szélesedett.

- Ne becsüld le magad, nagymenő.

Néhány héttel ezelőtt szólított így először, amikor ellátta a felszakadt varrataimat, ugyanis kénytelen voltam megmenteni a bátyám hátsóját. Akkor a rengeteg papírmunkára kellett volna gondolnom, ami rám várt, köszönhetően az emberrablásnak, majd az azt követő lövöldözésnek. Helyette a falnak támaszkodva ültem, és elterelte a figyelmemet Lina higgadt, ügyes keze meg a tiszta, friss illata.

- Flörtölsz velem? - Nem akartam, hogy ez a kérdés kicsússzon a számon, de nem sikerült visszafogni magamat.

Legalább azt nem árultam el neki, hogy tetszik az öblítője illata.

Felvonta a szemöldökét.

- Te vagy az új, jóképű szomszédom, aki történetesen a rendőrfőnök, és a főiskolai pasim öccse.

Egy centivel közelebb hajolt hozzám, mire valami meleg szikra kelt életre a hasamban. Szerettem volna belekapaszkodni, és a markomba szorítani, amíg felhevíti fagyos véremet.

- Nagyon szeretem a rossz ötleteket. Te nem? - Már-már veszélyes volt a mosolya.

A régi énem elővette volna a sármját. Élveztem volna a flörtölést. Értékeltem volna a kölcsönös vonzalmat. De már nem az a férfi voltam.

A pántjánál fogva emeltem fel a táskáját. Ujjai összegabalyodtak az enyémekkel, amikor érte nyúlt. A pillantásunk találkozott, és összefonódott. A szikra icipici parázzsá nőtte ki magát, amitől majdnem eszembe jutott, hogy milyen érezni valamit.

Majdnem.

Intenzíven méregetett. Borostyánszín szemével belém látott, mintha nyitott könyv lennék.

Kiszabadítottam az ujjaimat a fogságából.

- Mit mondtál, mivel foglalkozol? - kérdeztem. Futtában említette, unalmasnak nevezte, és témát váltott. Azonban semmi nem kerülte el a figyelmét, ráadásul kíváncsi voltam, hogy milyen munka mellett teheti meg, hogy hetekig a semmi közepén lógjon Virginiában.

- Biztosításokkal - felelte, miközben a vállára vette a táskát.

Egyikünk sem hátrált meg. Én azért, mert ez az icipici szikra volt az egyetlen jó dolog, amit az elmúlt hetekben éreztem.

- Milyen biztosításokkal?

- Miért? Szeretnél újat kötni? - kérdezett vissza csipkelődve, ahogy hátrahúzódott.

De én a közelében akartam maradni. Szerettem volna, ha meglegyezgeti azt az erőtlen parazsat, hogy kiderüljön, van-e bennem valami, ami lángra kaphat.

- Segítsek? - ajánlottam fel az ajtónak támasztott dobozra mutatva.

Leolvadt a mosolya.

- Majd én hozom - vágta rá, és el akart menni mellettem.

Nem engedtem.

- Mrs. Tweedy szétrúgná a hátsómat, ha megtudná, hogy hagytalak cipekedni - erősködtem.

- Mrs. Tweedy?

Felmutattam.

- 2/C. Most a súlyemelőcsapatával van. De hamarosan találkozol vele. Gondoskodni fog róla.

- Ha nincs itthon, nem fogja megtudni, hogy nem szakítottad fel a sebeidet, mert ragaszkodtál a cipekedéshez - jegyezte meg Lina. -Hogy megy a gyógyulás?

- Jól - hazudtam.

Hümmögött, és megint felvonta a szemöldökét.

- Tényleg?

Nem hitt nekem. De olyan erősen vágytam azokra az icipici szikrákra, annyira kétségbeesett voltam, hogy nem érdekelt.

- Persze - erősködtem.

Halk csengőhangot hallottam, majd Lina arcán bosszankodás suhant át, miközben elővette a telefonját valami titkos zsebből a leggingse derekán. Csupán egy futó pillantást vethettem rá, de észrevettem az „anya” szót a kijelzőn, mielőtt kinyomta a hívást. Úgy tűnt, mindketten kerüljük a családunkat.

Vállaltam a kockázatot, és a figyelemelterelést kihasználva megfogtam a dobozt, direkt a bal kezemet használva a mozdulathoz. Lüktetett a vállam, és hideg veríték gyöngyözött a hátamon. De mihelyst újra a szemébe néztem, a szikrák visszatértek.

Fogalmam sem volt, mi ez, kizárólag abban voltam biztos, hogy szükségem van rá.

- Látom, a Morgan makacsság benned is ugyanolyan erős, mint a bátyádban - jegyezte meg, ahogy zsebre tette a telefonját. Megint alaposan végigmért, mielőtt megfordult, és elindult felfelé a következő lépcsősoron.

- Ha már szóba került Knox - kezdtem, és igyekeztem semleges hangot megütni -, gondolom, tiéd a 2/B. - A bátyámé az egész épület, aminek földszintjén a kocsma és a fodrászat kapott helyet.

- Igen. Eddig a motelben laktam - válaszolta.

Hálát adtam a jóistennek, hogy lassabban ment fel a lépcsőn, mint ahogy lefelé kocogott.

- Nem hiszem el, hogy ilyen sokáig kibírtad ott.

- Ma reggel láttam, hogy egy patkány összeverekedett egy patkány méretű csótánnyal. Ez volt az utolsó csepp a pohárban -árulta el.

- Maradhattál volna Knoxszal és Naomival - mondtam erőltetetten, mielőtt túlságosan kifulladtam volna. Kiestem a gyakorlatból, ráadásul a leggingsbe bújtatott formás fenék sem könnyítette meg a kardiovaszkuláris terhelhetőségemet.

- Szeretem, ha van privát szférám - válaszolta.

Felértem a lépcső tetejére, és követtem a nyitott ajtóhoz az enyém mellett, miközben jéghideg verejték gördült végig a hátamon. Komolyan vissza kell térnem az edzőterembe. Ha már életem hátralévő részében sétáló hulla leszek, legalább képes legyek lefolytatni egy párbeszédet lépcsőzés közben.

Lina ledobta a táskáját a lakásban, mielőtt felém fordult, hogy elvegye a dobozt.

Megint összeért az ujjunk.

Megint éreztem valamit. És nem csak a vállamban lüktető fájdalmat, vagy a mellkasomban tátongó ürességet.

- Köszönöm a segítséget - szólalt meg, ahogy elvette tőlem a dobozt.

- Ha bármire szükséged lenne, itt vagyok a szomszédban -feleltem.

Halvány mosolyra húzódott a szája.

- Jó tudni. Még találkozunk, nagymenő.

Még azután is földbe gyökerezett lábbal álltam, hogy becsukta maga mögött az ajtót, és csak vártam, hogy az összes szikra kihunyjon.

2. fejezet

Elterelő taktikák

Lina

Becsuktam az új bejárati ajtómat a magas, sérült és mogorva Nash Morgan orra előtt.

- Eszedbe se jusson - motyogtam magamban.

Általában szeretek a tűzzel játszani, és nem bánom, ha kockáztatnom kell. Márpedig pontosan ez történt volna, ha elkezdek közelebbről megismerkedni a Csődörrel, ahogy Knockemout hölgyei nevezték. Azonban most sürgetőbb dolgom is akadt annál, hogy flörtöléssel űzzem el Nash szomorúságát, amit szinte második bőrként hordott magán.

Sérült és mogorva, jutott eszembe ismét, ahogy a szoba túloldalára vittem az aktáimat.

Nem lep meg, hogy vonzódom hozzá. Bár általában előnyben részesítem a futó kalandokat, semmit nem szeretek jobban a kihívásoknál. És hatalmas kihívás lenne a bőre alá férkőzni, majd kideríteni, hogy mitől táncolnak árnyak a szomorú hős szemében.

Azonban Nash inkább a fészekrakó fajtának tűnt, én pedig allergiás vagyok a párkapcsolatokra.

Miután kimutattad valaki iránt az érdeklődésedet, az illető elkezd abban a hitben élni, hogy joga van megmondania, mit és hogyan csinálj, márpedig én ezt a két dolgot utálom a legjobban. Szeretek szórakozni, élvezem a hajszát. Mindig is tetszett, hogy addig rakosgathatom a kirakós darabjait, amíg össze nem áll a teljes kép, aztán továbbléphetek a következő kihívásra. És addig is szeretek a saját lakásomba hazatérni, ami tele van a cuccaimmal, és tetszik, hogy olyan kaját rendelhetek, amilyet akarok, ráadásul senkivel nem kell veszekednem, hogy mit nézzünk a tévében.

Ledobtam a dobozt az icipici ebédlőasztalra, és szemügyre vettem az új felségterületemet.

Volt potenciál a lakásban. Megértem, Knox miért fektetett pénzt ebbe az épületbe. Soha nem szalasztotta el a keveset ígérő felszín alatt rejtőző lehetőséget. Nagy volt a belmagasság, keményfa padlót raktak a lakásba, és hatalmas ablakok néztek az utcára.

A nappaliban egy kopott, virágmintás kanapé állt szemben egy üres téglafallal; a kicsi, de stramm, kerek ebédlőasztal körül három szék foglalt helyet, és valami polcrendszert alakítottak ki régi ládákból az ablak alatt.

A konyhát gipszkartonnal választották le, és a berendezése kábé két évtizede kiment a divatból. Engem nem zavart, mert amúgy sem szoktam főzni. A pult ízléstelen citromsárga volt, ami messze túlélte a fénykorát, ha népszerű volt egyáltalán valamikor is ez a szín. Viszont láttam egy mikrót és egy akkora hűtőt, amiben elfér a rendelt kaja meg a sör, úgyhogy ezzel a részével meg voltam elégedve.

A hálószoba üresen tátongott, de meglehetősen nagy gardróbot építettek bele, ami a konyhával ellentétben alapkövetelmény számomra, ugyanis imádok ruhát vásárolni. A fürdőszoba imádnivalóan vintage volt a fémlábon álló káddal és egy abszolút haszontalan, kicsi mosdókagylóval, amin sem a sminkescuccaim, sem a krémgyűjteményem nem fog elférni.

Felsóhajtottam. Attól függően, mennyire kényelmes a kanapé, lehet, hogy nem kell azonnal döntenem az ágyról. Fogalmam sem volt, meddig maradok a városban, és mennyi időbe telik megtalálni, amit keresek.

Baromira bíztam benne, hogy már nem sokáig kell kutatnom.

Leültem a kanapéra, és imádkoztam, hogy kényelmes legyen.

Nem volt az.

- Miért büntetsz? - kérdeztem a plafontól. - Nem vagyok rossz ember. Átengedem a gyalogosokat. Adományt küldök annak az állatmenhelynek. Még zöldségeket is eszem. Mit vársz még tőlem?

Az univerzum nem válaszolt.

Sóhajtva gondoltam az atlantai házamra. Megszoktam, hogy munka közben nem ideálisak a körülmények. Miután hazaértem egy kétcsillagos motelben töltött hosszú útról, mindig nagyra értékeltem a drága ágyneműmet, a párnázott dizájner kanapémat és a gondosan rendszerezett gardróbomat.

Azonban ez a legutóbbi meló kezdett röhejessé válni.

Minél tovább maradtam ebben a városban mindenféle nyom vagy áttörés nélkül, nem látva a fényt az alagút végén, annál nyugtalanabb lettem. Papíron talán úgy tűnt, hogy impulzív vadóc vagyok. Pedig igazából egy egyszerű tervet követtem, amit elég rég szőttem. Türelmes voltam, és logikusan gondolkodtam, ráadásul a bevállalt kockázatokkal - szinte mindig - előre számoltam.

Azonban kezdtem kifáradni attól, hogy hetek óta egy kisvárosban dekkolok, ahonnan a legközelebbi Sephora harmincnyolc percre van kocsival, és még a legkisebb jelét sem láttam annak, hogy jó úton járnék. Ezért beszélgettem a plafonnal.

Unatkoztam, és borzasztó frusztráltan éreztem magam, ami veszélyes kombináció, ugyanis ilyenkor nem lehet figyelmen kívül hagyni a gondolataimba kúszó mardosó kételyt, hogy talán már nem is élvezem annyira ezt a munkát, mint az elején. Ez a kétely akkor kapott szárnyra, amikor az utolsó melóm balul sült el. Amire szintén nem akartam gondolni.

- Oké, univerzum - motyogtam ismét a plafonnak. - Csak egy dolog sikerüljön. Egyetlen dolog. Például találjak egy akciós cipőt, vagy nem is tudom... Mi lenne, ha nyomra bukkannék ebben az ügyben, mielőtt megbolondulok?

Ezúttal az univerzum egy telefonhívással reagált.

Az univerzum egy köcsög.

- Szia, anya! - szóltam bele a vonalba bosszankodva, ugyanakkor szeretetteljesen.

- Hát megvagy végre! Aggódtam. - Bonnie Solavita nem született ennyire aggódónak, de lelkes odaadással vette át a stafétabotot, amikor megkapta a szerepet.

Képtelen voltam egy helyben végigülni ezeket a napi beszélgetéseket, ezért feltápászkodtam a kényelmetlen kanapéról, és az asztalhoz sétáltam.

- Pont a lépcsőn cipekedtem - magyaráztam.

- Nem erőlteted meg magad, ugye?

- Egyetlen bőröndről és egyetlen emeletről van szó - mondtam, miközben levettem a doboz tetejét, amiben az aktáimat tároltam. -Mit csináltok? - A témaváltás tartotta egyben a kapcsolatomat a szüleimmel.

- Én épp egy marketingmegbeszélésre tartok, az apád meg annak az átkozott autónak a motorházteteje alatt bujkál - válaszolta.

Anya a szükségesnél hosszabb ideig hanyagolta a marketingvezetői munkáját, hogy megfojthasson a gondoskodásával, amíg be nem iratkoztam egy három állammal távolabbi főiskolára. Azóta visszalépett a munkaerőpiacra, és vezetői pozícióba kapaszkodott fel egy nemzeti egészségügyi szervezet ranglétráján.

Az apám, Hector, hat hónapja vonult nyugdíjba a vízvezetékszerelői állásából. Az az „átkozott autó” egy kétségbeesetten karbantartásra szoruló 1968-as Mustang Fastback, amivel két évvel ezelőtt leptem meg a születésnapján a vaskos jutalomból, amit a munkahelyemtől kaptam. Fiatal korában pont ilyen kocsija volt, amíg az illinois-i csődör agglegény be nem cserélte egy platós terepjáróra, hogy lenyűgözze egy gazda lányát. Apa elvette a farmer lányát - az anyámat -, és a következő évtizedekben végig hiányolta azt az autót.

- Sikerült már beindítania? - kérdeztem.

- Még nem. Tegnap este, vacsora közben halálra untatott egy húszperces disszertációval a karburátorokról. Ezért válaszul én is elmagyaráztam, hogyan változtatjuk meg a hirdetéseinket a keleti part külvárosi demográfiája alapján - büszkélkedett anya öntelten.

Felnevettem. A szüleim, függetlenül attól, hogy mennyire különböznek egymástól, vagy milyen régóta házasok, még mindig egymás legnagyobb támogatói... és legidegesítőbb társai maradtak.

- Ez jellemző rátok - feleltem.

- Fontos a következetesség - dúdolta anya.

Hallottam, hogy valaki kérdésekkel bombázza a vonal túloldalán.

- A másodikat indítsa el a prezentációra. Tegnap este megváltoztattam néhány dolgot. Ó, és hozzon nekem egy Pellegrinót, mielőtt bemegy, rendben? Köszönöm. - Anya megköszörülte a torkát. - Bocsánat, édesem.

Végtelenül szórakoztató volt hallani a különbséget a főnökasszony és az édesanya hangja között.

- Semmi baj. Elfoglalt vezető vagy.

De ahhoz nem elég elfoglalt, hogy elfelejtse felhívni a lányát a kijelölt napokon.

Igen. Anya vasmarokkal ragaszkodott a terveihez, ráadásul a szüleim minden percben ellenőrizni akarták, hogy jól vagyok-e, ezért szinte minden egyes nap beszéltem valamelyikükkel. Ha túl sokáig kerültem őket, simán kitelt tőlük, hogy váratlanul megjelennek az otthonomnál.

- Még a fővárosban vagy, ugye? - kérdezte.

Összerezzentem, mert tudtam, mi következik.

- Majdnem. Egy kisvárosban, a fővárostól északra.

- A kisvárosokban szokták az elfoglalt nőket elcsábítani a helyi, mogorva üzletemberek. Vagy a seriff. Találkoztál már a seriffel?

Az egyik munkatársa néhány évvel ezelőtt megismertette anyát a romantikus regények világával. Minden évben elmentek együtt nyaralni valahova, ahol éppen egy dedikálás zajlott. Most pedig anya arra vár, hogy az életem egy romantikus vígjátékká változzon.

- Rendőrfőnökkel - javítottam ki. - Igazából a szomszédom.

- Ezerszer jobban érzem magam attól, hogy egy rendőrtiszt lakik a szomszédban. Tudod, nekik tanítottak újraélesztést.

- Meg egyéb különleges készségeket - vágtam rá szárazon, miközben igyekeztem, nehogy felbosszantson.

- Egyedülálló? Jóképű? Van valami figyelmeztető jel vele kapcsolatban?

- Azt hiszem. Határozottan. És nem ismerem annyira, hogy feltűnjön. Egyébként Knox öccse.

- Ó.

Anya rengeteg dolgot sűrített ebbe az egyetlen hangba. A szüleim soha nem találkoztak Knoxszal. Csak annyit tudtak, hogy főiskolás koromban randiztunk - nagyon rövid ideig -, és azóta is barátok maradtunk. Anya tévesen őt okolta azért, hogy a harminchét éves lánya még mindig nem állapodott meg egyetlen férfi mellett sem.

Nem arról van szó, hogy kétségbeesetten vágyott az esküvőre meg az unokákra. Inkább arról, hogy a szüleim nem fognak nyugodtan lélegezni, amíg nem találok valakit magam mellé, aki átveszi tőlük az aggódó védelmező szerepét. Nem számít, mennyire önellátó lettem. Anya és apa most is annak a tizenöt éves lánynak lát, aki a kórházban feküdt.

- Tudod, apáddal pont arról beszéltünk, hogy el kellene utaznunk valahova a hétvégén. Felszállhatunk egy repülőre, hogy veled legyünk egy kicsit.

Egyáltalán nem volt szükségem arra, hogy a szüleim árnyékként kövessenek a városban, miközben megpróbálok dolgozni.

- Nem tudom, meddig maradok itt - válaszoltam diplomatikusan. - Lehet, hogy a napokban hazautazom. - Ez nem valószínű, hacsak nem találok valamit, ami teljesen új irányba viszi az ügyet. De legalább nem hazudtam akkorát.

- Nem értem, hogy lehetnek a vállalati tréningek ennyire nyitottak - gondolkodott el anya. Szerencsére, mielőtt elő kellett volna rukkolnom egy hihető magyarázattal, újabb fojtott beszélgetést hallottam a vonal másik végén. - Mennem kell, édesem. Kezdődik a megbeszélés. Szólj, mikor utazol vissza Atlantába. Elmegyünk meglátogatni, mielőtt hazajössz hálaadásra. Ha megfelelő az időzítés, elkísérhetünk a kontrollodra.

Igen. Mert minden vágyam a szüleimmel menni egy orvosi vizsgálatra. Persze.

- Majd később megbeszéljük - mondtam.

- Szeretlek, édesem.

- Én is szeretlek.

Kinyomtam a hívást, majd akkorát sóhajtottam, hogy nyögésbe torkollott. Az anyám még több száz kilométerről is képes azt az érzetet kelteni bennem, mintha egy párnát szorítana az arcomra.

Kopogtak az ajtómon, mire feszülten odakaptam a tekintetem, és azon töprengtem, vajon anya áll-e a küszöbön, hogy meglepjen.

De aztán egy dübbenést hallottam, mintha valaki bosszankodva belerúgott volna a bakancsával az ajtómba. Ezt pedig egy mogorva hang követte:

- Nyisd ki, Lina. Nehéz ez a szar.

Átszeltem a szobát, majd felrántottam az ajtót, és a folyosón Knox Morgant találtam, valamint a csinos menyasszonyát, Naomit és Naomi unokahúgát, Waylay-t.

Naomi mosolyogva tartott a kezében egy cserepes növényt. Knox vicsorgott, és láthatóan valami dögnehéz ágyneműt cipelt. Waylay unottnak tűnt a két párnával a karjában.

- Szóval ez van, amikor kiköltözöm a csótánymotelből? Az emberek elkezdenek hívatlanul beállítani hozzám? - kérdeztem.

- Menj arrébb. - Knox félretolt az útból egy törtfehér takaróval.

- Bocsánat, hogy nem szóltunk előre, de szerettünk volna lakásavató ajándékot hozni - mondta Naomi. Magas, barna hajú nő volt, aki szerette a lányos ruhákat. Minden barátságos volt rajta: a hullámos, rövid haja, a hosszú ujjú, kötött ruhája alatt rejtőző formás idomai, sőt, még az is, ahogy a vőlegénye szép hátsóját bámulta, aki épp a hálószobámba tartott.

A szép fenék bele lehetett kódolva a Morgan család genetikájába. Naomi anyukája, Amanda szerint Nash egyenruhás hátsója a város egyik legnagyobb kincse.

Waylay átlépte a küszöböt. Szőke haját lófarokba kötötte, amiből kilátszottak az átmenetileg kékre színezett tincsek.

- Tessék - szólalt meg, a kezembe nyomva a párnákat.

- Köszönöm, de nem végleg költözöm be - mutattam rá, lehajítva a párnákat a kanapéra.

- Knockemout képes észrevétlenül az otthonoddá válni - jegyezte meg Naomi, miközben átnyújtotta a növényt.

Ő már csak tudja. Néhány hónappal ezelőtt abban a hitben érkezett a városba, hogy kihúzza az ikertestvérét a pácból, erre ő keveredett bele egy még nagyobb kalamajkába. Néhány rövid hét leforgása alatt Naomi az unokahúga gyámja lett, két állást is vállalt, elrabolták, és magába bolondította Knox „Soha nem szoktam randizni” Morgant.

Most együtt élnek egy hatalmas házban a város szélén a kutyáikkal meg a családjukkal, ráadásul az esküvőjüket tervezik. Gondolatban feljegyeztem, hogy egy napon mutassam be Naomit az anyámnak. Teljesen odáig lenne az igazi „boldogan éltek, míg meg nem haltak” befejezéstől.

Knox üres kézzel tért vissza a hálószobából.

- Boldog lakásavatót. Az ágy délután érkezik.

Meglepetten pislogtam.

- Vettél nekem egy ágyat?

- Törődj bele - vágta rá, miközben átkarolta Naomi vállát, és magához húzta.

Naomi hasba könyökölte.

- Légy kedves.

- Nem - morogta Knox.

Micsoda látványt nyújtottak! A magas, tetovált, szakállas grincs és a formás, vidám barna.

- A Viking azt akarja mondani, hogy örülünk, amiért a városban maradsz, és arra gondoltunk, egy ágy kényelmesebbé teheti az itt-tartózkodásodat - fordított Naomi.

Waylay leült a párnák tetejére a kanapén.

- Hol van a tévé? - kérdezte.

- Még nem vettem. De amikor szerzek egyet, téged foglak hívni, hogy segíts beállítani, Way.

- Tizenöt dollár - vágta rá kapásból, ahogy a feje mögé tette a kezét. A kölyök nagyon értett az elektronikai eszközökhöz, és gond nélkül keresett pénzt a tehetségével.

- Waylay! - szólt rá Naomi.

- Tessék? Adok neki a baráti és családi kedvezményből.

Próbáltam felidézni, hogy álltam-e már valaha olyan közel valakihez, hogy kiérdemeljem a baráti és családi kedvezményt.

Knox Waylay-re kacsintott, aztán ismét megszorította Naomit.

- Beszélnem kell valamiről Nashsel. - Hüvelykujjával az ajtóra mutatott. - Ha szükséged lenne még valamire, nyugodtan szólj, Leens.

- Hé, én már annak is örülök, hogy itt nem kell megverekednem a csótányokkal a zuhanyért. Köszönöm, hogy megengedted, hogy átmenetileg ide költözzek.

Szalutált, majd megeresztett egy félmosolyt, és az ajtó felé indult.

Naomi megborzongott.

- Az a motel életveszélyes.

- Legalább ott volt tévé - kiáltotta Waylay az üres hálószobámból.

- Waylay! Mit csinálsz? - kérdezte megbotránkozva a nagynénje.

- Szaglászok - felelte a tizenkét éves az ajtóból zsebre dugott kézzel. - Minden oké. Még semmit nem hozott be ide.

Hangos dörömbölést hallottunk a folyosóról.

- Nyisd ki, seggfej! - morogta Knox.

Naomi bocsánatkérően nézett rám.

- Elnézést kérek a családom miatt. Úgy tűnik, farkasok nevelték őket.

- A civilizálatlanságnak is megvan a maga bája - mutattam rá. Amikor észrevettem, hogy még mindig a növényt szorongatom, odavittem az ablakhoz, és rátettem az egyik üres láda tetejére. Fényes, zöld levele volt.

- Gyöngyvirág. Csak tavasszal virágzik, de a boldogság jelképe -magyarázta Naomi.

Hát persze. Naomi végtelenül figyelmes.

- A másik oka annak, hogy hívatlanul rád törtünk az, hogy szerettünk volna meghívni vacsorára vasárnap este - folytatta.

- Csirkét grillezünk, de valószínűleg lesz egy csomó zöldség is -figyelmeztetett Waylay, miközben az ablakhoz sétált, hogy kinézzen az utcára.

Egy vacsora, amit nem nekem kell megrendelni, ráadásul még a háziasított Knox látványát is élvezhetem? Ezt a meghívást semmi pénzért nem utasítottam volna vissza.

- Oké. Majd szóljatok, hogy mit vigyek.

- Magadat hozd. Őszintén szólva nekem, a szüleimnek és Stefnek köszönhetően kész lakoma vár majd ránk - biztosított Naomi.

- Mi van az alkohollal? - ajánlottam fel.

- Azt soha nem utasítjuk vissza - vallotta be.

- És egy üveg üdítőt - tette hozzá Waylay.

Naomi figyelmeztető pillantást vetett az unokahúgára.

- Légy szíves - egészítette ki a lány a mondanivalóját.

- Ha egy egész üveggel meg akarsz inni abból a fogrohasztó üdítőből, ma délben salátát kell enned a pizzához és brokkolit a holnap esti vacsorához - jelentette ki Naomi.

Waylay fintorogva az asztalhoz oldalgott.

- Naomi néni a zöldségek megszállottja.

- Hidd el, léteznek ennél rosszabb dolgok is - mondtam neki.

Az aktáimmal teli dobozt méregette, én pedig rögtön megbántam, hogy nem tettem rá vissza a fedelét, amikor villámgyors mozdulattal kikapott belőle egy dossziét.

- Ügyes próbálkozás, minden lében kanál kisasszony - szólaltam meg, ahogy elvettem tőle az aktát.

- Waylay! - feddte meg Naomi. - Lina egy biztosítónak dolgozik. Az valószínűleg bizalmas információ.

Fogalma sem volt, mennyire.

Fogtam a tetőt, és visszatettem a dobozra.

A dübörgés tovább folytatódott a folyosón.

- Nash! Itthon vagy?

Úgy tűnt, nem csak én bujkálok a családom elől.

- Gyere, Way. Induljunk, mielőtt Knox lerombolja az épületet -jegyezte meg Naomi, ahogy kinyújtotta a kezét az unokahúgának. Waylay odament a nagynénjéhez, és elfogadta a felkínált kedvességet.

- Köszönöm a növényt... meg az ágyat... és a lakást - mondtam.

- Örülök, hogy még maradsz egy ideig - válaszolta Naomi, miközben az ajtóhoz mentünk.

Legalább egyvalakit boldoggá tett.

Knox Nash ajtaja előtt állt, és a kulcsát kereste.

- Szerintem nincs itthon - mondtam gyorsan. Bármi volt is Nashsel, kétlem, hogy azt szerette volna, hogy a bátyja betörjön a lakásába.

Knox felemelte a tekintetét.

- Azt hallottam, hogy a munkahelyéről egyenesen ide jött.

- Technikailag azt hallottuk, hogy a munkahelyéről gyógytornára ment, de Neecey a Dino’sból látta a ház előtt - árulta el Naomi.

A kisvárosi pletyka gyorsabb, mint a villám.

- Biztos csak jött és ment. Borzalmas nagy zajt csaptam, miközben felhoztam a bőröndömet, és nem találkoztam vele.

Knox zsebre tette a kulcsait.

- Ha látod, mondd meg neki, hogy keresem.

- Én is - tette hozzá Naomi. - Próbáltam elérni, hogy őt is meghívjam a vasárnapi vacsorára, de egyenesen a hangpostára kapcsolt.

- Akkor mondd meg azt is, hogy én is keresem - szólalt meg Waylay.

- Te mit akarsz tőle? - érdeklődött Knox.

Waylay vállat vont rózsaszín pulóverében.

- Nem t’om. Úgy éreztem, engem kihagytok valamiből.

Knox elkapta a tarkójánál fogva, és összekócolta a haját.

- Áh! Ezért kell extra erős hajlakkot használnom! - panaszkodott Waylay, de láttam, hogy elmosolyodik, amikor a mogorva, tetovált barátom megpuszilta a fejét.

Naominak és Waylay-nek sikerült a lehetetlen, vagyis meglágyították Knox Morgan szívét. Én pedig az első sorból nézhettem az előadást.

- Az ágy ma délután háromkor érkezik. A vacsora vasárnap hat órakor lesz - morogta Knox.

- De jöhetsz hamarabb is. Főleg, ha bort is hozol - jegyezte meg Naomi kacsintva.

- Meg üdítőt - tette hozzá Waylay.

- Vasárnap találkozunk.

Mindhárman elindultak a lépcső felé, Knox középen, miközben átölelte élete két legfontosabb nőjét.

- Köszönöm, hogy megszállhatok itt - kiáltottam utánuk.

Knox intett.

Figyeltem, ahogy távoznak, aztán becsuktam az ajtót. A növény fényes, zöld levele magára vonzotta a tekintetemet. Az volt az egyetlen otthonos tárgy az egyébként üres vásznon.

Korábban soha nem volt növényem. Sem állatom. Semmi olyan, ami nem bírt ki nélkülem néhány napot vagy hetet.

Reméltem, hogy nem fogom megölni, mielőtt végzek az itteni dolgommal. Sóhajtva felemeltem az aktát, amit Waylay megfogott, és kinyitottam.

Duncan Hugo arca bámult vissza rám.

- Nem bujkálhatsz örökre - közöltem a fotóval.

Hallottam, ahogy a folyosón halkan kinyílt, majd becsukódott Nash ajtaja.

3. fejezet

Halott a gödörben

Nash

A nap a fák lombkoronája fölé emelkedett, a fűszálak fagyos végét csillogó gyémántokká változtatva, miközben lehúzódtam a kocsimmal az út széléről. Nem foglalkoztam az őrülten kalapáló szívverésemmel, az izzadt tenyeremmel, vagy a mellkasomat szorongató érzéssel.

Knockemout nagy része még ágyban feküdt. Általában véve inkább iszogattunk éjszakába nyúlóan, minthogy hajnalban ébredjünk. Ami azt jelentette, hogy kevés eséllyel fogok belefutni valakibe ilyen korán idekint.

Nem volt szükségem rá, hogy az egész város arról beszéljen, Morgan rendőrfőnököt lelőtték, aztán megbolondult, miközben próbálta visszanyerni a rohadt emlékezetét.

Knox és Lucian beleavatkoznának a dologba, és olyasmibe ütnék a civil orrukat, amihez semmi közük. Naomi együttérzőn méregetne, miközben a szüleivel belefojtanának az ételekbe és a frissen mosott ruhákba. Liza J. úgy tenne, mintha semmi sem történt volna, ami Morganként az egyetlen reakció volt, amitől nem éreztem kényelmetlenül magamat. Végül kénytelen lennék táppénzre menni. Aztán mi az ördögöt csinálnék?

Legalább a munka miatt kénytelen voltam végigcsinálni egy megszokott rutint. Volt okom felkelni az ágyból - vagy a kanapéról - minden reggel.

És ha már úgyis felálltam a kanapéról meg felvettem az egyenruhámat, akkor akár valami hasznosat is csinálhattam.

Leparkoltam az autóval, majd leállítottam a motort. Fogtam a kulcsomat, kinyitottam az ajtót, és kiléptem a kavicsokra.

Hűvös, világos reggel volt. Nem túl párás és vaksötét, mint azon az éjszakán. Legalább ennyire emlékeztem belőle.

A szorongástól görcsbe rándult a gyomrom.

Mély levegőt vettem, hogy megnyugodjak. Négy másodpercig belélegeztem. Hétig bent tartottam. Nyolcnál kifújtam.

Aggódtam. Féltem, hogy soha nem fogok emlékezni. Attól is rettegtem, hogy eszembe jutnak a történtek. Nem tudtam, melyik lenne a rosszabb.

Az út túloldalán végtelen gaztenger terült el a régen lefoglalt ingatlan területén, amire jóformán már senki nem emlékezett.

A markomban tartott kemény fémkulcsra koncentráltam, ami a tenyerembe vájt, és hallgattam, ahogy a kavics megcsikordul a bakancsom alatt. Lassan sétáltam az autó felé, ami most nem volt ott. A kocsihoz, amire nem tudtam visszaemlékezni.

A mellkasom fájdalmasan összeszorult. Megtorpantam. Lehet, hogy az agyam nem emlékezett, de a testemben valami igen.

- Lélegezz, seggfej - szóltam magamra.

Négy. Hét. Nyolc.

Négy. Hét. Nyolc.

A lábam végre engedelmeskedett, és megint elindultam előre.

Hátulról közelítettem meg a járművet, egy sötét, négyajtós szedánt. Nem mintha emlékeztem volna rá. Vagy ezerszer megnéztem az autóm kamerájának felvételét az incidensről, és vártam, hátha eszembe jut valami. De minden alkalommal úgy éreztem, mintha valaki mást láttam volna a saját halálközeli élménye felé sétálni.

Kilenc lépés a kocsimtól a szedán hátsó lökhárítójáig.

Hüvelykujjammal megérintettem a hátsó világítást. Sokévnyi szolgálat után kezdett ártalmatlan rituálénak tűnni, ám ezúttal az ujjlenyomatom alapján azonosították az autót, amikor megtalálták.

Jéghideg verítékcsepp gördült végig a hátamon.

Miért nem emlékszem?

Fogok még valaha?

Észre sem venném, ha Hugo visszajönne, hogy befejezze, amit elkezdett?

Tudnám, hogy jön?

Érdekelne annyira, hogy megállítsam?

- Senki nem szereti a szánalmas rinyagépeket, seggfej -motyogtam.

Reszketve tettem még három lépést előre, amivel a vezetőülés mellé kerültem volna. Vér volt itt. Amikor először visszajöttem, képtelen voltam kiszállni az autóból. Csak ültem a kormány mögött, és a rozsdabarnára színeződött kavicsokat bámultam.

Mostanra eltűnt a folt. Elmosta a természet. De még láttam lelki szemeim előtt.

És valami hang maradt meg a fejemben, afféle sistergés vagy recsegés. Kísértett álmaimban. Nem tudtam, mi az, de fontosnak és rettenetesnek érződött.

- Bassza meg - motyogtam az orrom alatt.

A két szemöldököm közé tettem a hüvelykujjam, és megdörzsöltem a homlokomat.

Túl későn vettem elő a fegyveremet. Nem emlékszem a húsomba maró golyókra. A két gyors lövésre. A földre esésre. Vagy arra, ahogy Duncan Hugo kiszállt a kocsiból, és fölém tornyosult. Nem emlékszem, mit mondott, miközben rálépett a pisztolyt tartó csuklómra. Nem emlékszem, ahogy még egyszer, utoljára a fejemnek fogta a fegyvert. Nem emlékszem, mit mondott.

Csak azt tudom, hogy meghalhattam volna.

Meg kellett volna halnom.

Ha nem lett volna az a fényszóró.

Szerencse. Csupán a szerencse állt köztem és a végzetes golyó között.

Hugo elmenekült. Húsz másodperccel később egy késésben lévő nővér a sürgősségi osztályról észrevett, és azonnal munkához látott. Nem habozott. Nem esett pánikba. Pusztán végezte a dolgát a legjobb tudása szerint. Hat újabb perc telt el, mielőtt megérkezett a segítség. A mentősök, férfiak és nők, akiket életem nagy részében ismertem, követték a protokollt, és gyakorlottan végezték a munkájukat. Nem felejtették el a képzésüket. Nem veszítették el a fejüket, vagy reagáltak túl későn.

És mindeközben én szinte élettelenül feküdtem az út szélén.

Nem emlékszem, ahogy a nővér az én rádiómmal kért segítséget, miközben nyomást gyakorolt a sérülésemre. Nem emlékszem, ahogy Grave letérdelt mellém, és suttogott nekem, miközben a mentősök levágták az inget a testemről. Nem emlékszem, ahogy hordágyra fektettek, és bevittek a kórházba.

Egy részem meghalt itt azon az estén.

Talán a többinek is meg kellett volna.

Bele akartam rúgni egy kőbe, de nem találtam el, így a földbe ütöttem a lábujjamat.

- Áu! Bassza meg! - káromkodtam.

Ez az egész orrlógatás kezdett nagyon idegesíteni, de fogalmam sem volt, hogyan másszak ki a gödörből. Nem tudtam, képes vagyok-e rá egyáltalán.

Nem mentettem meg magam azon az estén.

Nem kaptam el a rosszfiút. Sőt, megsebezni sem tudtam.

Színtiszta szerencse, hogy még itt vagyok. Szerencse, hogy a nővér autista unokaöccse kikelt magából lefekvés előtt, amikor a nagynéniének el kellett volna indulnia dolgozni. Szerencse, hogy a nő segített a testvérének megnyugtatni a fiút, mielőtt elindult.

Becsuktam a szememet, és megint mély levegőt vettem, hogy leküzdjem a feszültséget. Megborzongtam, ahogy a reggeli szellő felszárította a jéghideg verítéket, ami eláztatta a ruhámat.

- Szedd össze magad! Gondolj valami másra. A kurva életbe, bármire, amitől nem utálod még jobban magadat.

Lina.

Meglepett, hova terelődtek a gondolataim. De ő jutott az eszembe. Ahogy a lépcsőn állt a tömbházban, és csillogott a szeme. Ahogy leguggolt mellém a koszos raktárban, és mosolygott. Csupa flört és magabiztosság volt. Becsuktam a szemem, miközben belekapaszkodtam a képbe. Láttam magam előtt sportos testalkatát, amit kiemelt feszes ruháival. Napbarnított, sima bőrét. Barna szemét, ami mindent észrevett.

Szinte éreztem az öblítője illatát, és a telt, rózsás ajkára koncentráltam, mintha kizárólag az tudna ehhez a világhoz láncolni.

Valami megmoccant a belsőmben. A tegnapi szikrák visszhangja.

Egy zaj rántott ki bizarr, útszéli fantáziálásomból.

Azonnal a pisztolyomra tettem a kezemet.

Ugatás. Vagy talán nyöszörgés. Az adrenalintól egyre jobban zúgott a fülem. Hallucináltam? Egy emlék tört rám? Egy kibaszott veszett mókus akarja mindjárt letépni az arcomat?

- Van itt valaki? - kiáltottam.

A csend volt az egyetlen válasz.

A birtok, ami párhuzamosan futott az út mellett, lejtett néhány lépést egy vízelvezető csatornához. Mögötte tüskék, gyomok és szömörcefák burjánzottak egészen az erdőig. A másik oldalon Hesslerék farmja volt, ami pokoli nagy üzleti forgalmat bonyolított le az éves kukoricalabirintussal meg a „szedd magad” tökárusítással.

Hegyeztem a fülemet, és közben igyekeztem lenyugtatni vágtázó szívverésemet és a légzésemet.

Mindig is bízhattam az ösztöneimben. Legalábbis régen azt hittem. Egy függő fiaként megtanultam felmérni az emberek hangulatát, kerestem a jeleket, hogy valami rossz van készülőben. A rendőrségi kiképzésem erre épített, és megtanította, hogy az átlagnál ügyesebben értékeljem a szituációkat, illetve mérjem fel az embereket.

De mindez korábban volt. Most az érzékeim eltompultak, és az ösztöneimet elfojtotta a rettegés, ami a felszín alatt parázslott. És a szüntelen visszatérő, semmihez sem köthető reccsenés, amit újra meg újra hallottam a gondolataimban.

- Ajánlom, hogy minden veszett mókus fusson tovább -jelentettem be az üres út szélén.

Aztán megint meghallottam. A fém fémhez súrlódó hangját.

Ez nem mókus.

Elővettem a szolgálati fegyveremet, és elindultam az enyhe lejtőn. A fagyos fű ropogott a talpam alatt. Minden lélegzetem meglátszott a levegőben. A szívem a fülemben dobolt.

- Knockmeouti rendőrség - kiáltottam, miközben körbenéztem a területen.

Hűvös szellő legyezgette a leveleket, amitől a fák suttogni kezdtek, és az izzadság a bőrömre fagyott. Egyedül vagyok itt. Egy szellem.

Ostobán éreztem magam, ahogy eltettem a fegyveremet.

Megtöröltem izzadt homlokomat a karommal.

- Ez röhejes.

Vissza akartam menni a kocsimhoz, hogy eltűnjek innen. Szerettem volna úgy tenni, mintha ez a hely nem is létezne, mintha én sem léteznék.

- Oké, mókus. Ezt a kört te nyerted - motyogtam.

De nem mentem el. Nem volt újabb hang, nem szaladt felém veszett mókus. Csupán egy láthatatlan stoptábla utasított, hogy maradjak.

Hirtelen ötlettől vezérelve a számhoz emeltem az ujjamat, és hangosan füttyentettem.

Ezúttal lehetetlen lett volna figyelmen kívül hagyni az ugatást, és a csikorgó, fémes hangot. Na, basszus. Talán mégsem tévedtek olyan nagyot az ösztöneim.

Megint fütyültem, és követtem a hangot a vízelvezető csatorna szájához. Leguggoltam, aztán a legmélyén észrevettem. Egy mocskos, sáros kutya ült a levelek és a törmelék tetején. Kis termetű volt, és talán egykoron fehér színű, de most ronda, barna bundája összecsomósodott.

Elöntött a megkönnyebbülés. Nem bolondultam meg, a kurva életbe. És nem egy rohadt veszett mókus volt.

- Szia, haver. Mit keresel ott bent?

A kutya oldalra döntötte a fejét, és óvatosan csóválni kezdte koszos farkát.

- Bekapcsolom az elemlámpámat, hogy jobban szemügyre vehesselek, oké? - Lassú, óvatos mozdulatokkal kihúztam a lámpát az övemből, és megvilágítottam vele a kutyát.

Szánalmasan reszketett.

- Jól beszorultál, mi? - kérdeztem. Egy rövid, rozsdás lánc tekeredett valami gallyra.

A kutya nyüszítve felemelte első mancsát.

- Nagyon lassan és óvatosan érted nyúlok, oké? Közelebb mászhatsz, ha szeretnél. Rendes fickó vagyok. Ígérem. - Hasra feküdtem a fűben, és benyomtam a vállamat a cső szájába. Kényelmetlenül szűk volt a hely, ráadásul vaksötétben voltunk, a zseblámpám fényét leszámítva.

A kutya nyüszítve hátrált.

- Értem. Én sem szeretem a szűk, sötét helyeket. De bátornak kell lenned, gyere közelebb. - Megveregettem a sáros, rozsdás fémet. -Gyere. Gyere ide, haver.

Négy lábra állt, vagyis inkább háromra, mert a negyediket felemelte.

- Ügyes, büdös kutya. Gyere ide, és veszek neked egy hamburgert - ígértem.

Ijesztően hosszú körmei izgatottan kopogtak, ahogy a kutya egy helyben lépkedett, de nem jött közelebb hozzám.

- Mit szólnál egy kis csirkehúshoz? Veszek neked egy doboznyi csirkefalatkát.

Ezúttal a másik oldalra döntötte a fejét.

- Nézd, haver. Nincs kedvem bemenni a városba, és idehozni egy hurkot, hogy halálra rémítselek vele. Sokkal könnyebb lenne, ha idevonszolnád azt a vézna hátsódat.

A koszos bundás zavartalanul méregetett. Aztán óvatosan tett felém egy lépést.

- Jó kutya.

- Nash!

Egy pillanattal azelőtt hallottam a nevemet, hogy valami meleg és szilárd ütközött a hátamnak. A becsapódástól felpattantam, és bevertem a fejemet a cső tetejébe.

- Au! Basszus!

A most már kellően rémült kutya hátratántorodott, hogy bevackolja magát a mocsokba.

Lüktető fejjel és vállal kászálódtam ki a csatornából. Az ösztöneimtől vezérelve elkaptam a támadómat, és a pillanatot kihasználva a földre tepertem az illetőt.

A nőt.

Lina meleg és puha volt alattam. A szeme elkerekedett a meglepetéstől, és belemarkolt az ingembe. Izzadt volt, a fülében fülhallgató.

- Mi a fenét csinálsz? - förmedtem rá, ahogy kirántottam az egyik fülesét.

- Én? Te mi a francért fekszel az út szélén?

Nekem feszült az öklével meg a csípőjével, de még az utóbbi idők súlyvesztesége ellenére sem tudott lelökni magáról.

Nagyjából ebben a pillanatban esett le, hogy milyen pozícióban vagyok. A hasunk és a mellkasunk összesimult. Az ágyékomat bölcsőbe fogta hosszú, formás lábával. Úgy éreztem a belőle áradó forróságot, mintha belenyomtam volna az arcomat egy kemencébe.

A testem ennek megfelelően reagált, és kőkemény merevedésem lett.

Egyszerre éreztem megkönnyebbülést és szégyent. Utóbbit egyértelműen a tisztesség és a jogi okok indokolták. Viszont az jó hír, hogy a felszerelésem láthatóan működik, ugyanis a lövöldözés óta nem vittem próbakörre. Rengeteg területen lettem csődtömeg, nem akartam még a farkamat is felírni a listára.

Lina lihegett alattam, és észrevettem, milyen gyorsan lüktet egy ér karcsú, kecses nyakán. A farkam egyre jobban lüktetett. Imádkoztam valamiféle csodáért, hogy ne vegye észre, mi történt velem.

- Azt hittem, holtan fekszel egy gödörben!

- Ezt sokszor megkapom - sziszegtem az összeszorított fogamon keresztül.

Rácsapott a mellkasomra.

- Nagyon vicces, seggfej.

Szinte észrevétlenül megmozdította a csípőjét. A farkam ezt azonnal érzékelte, és bármennyire is igyekeztem összeszedetten viselkedni, képtelen voltam kiverni a fejemből, hogy mit szeretnék vele csinálni.

Meg akartam mozdulni, behatolni a forróságába, hogy a testét kihasználva keltsem életre magamat. Látni akartam, ahogy önkéntelenül szétnyitja az ajkát, és becsukja a szemét, miközben belé hatolok. Érezni akartam, ahogy megfeszül körülöttem, és a nevemet suttogja azon a rekedt, szexi hangján.

Olyan mélyen szerettem volna belé temetni magamat, hogy amikor elélvez, engem is a csúcsra repítsen.

Ez több volt egyszerű, hétköznapi vonzalomnál. Az érzéseim szinte az irányíthatatlan sóvárgás határán billegtek.

A gondolataimban táncoló képek majdnem még megalázóbb helyzetbe sodortak. Nagy nehezen összeszedtem magam, és elléptem a szakadék széléről.

- Baszd meg... - motyogtam az orrom alatt.

- Itt?

Elkerekedett a szemem, ahogy ránéztem. Mélybarna szeme vidáman csillogott, illetve valami más is tükröződött benne. Valami veszélyes.

- Csak vicceltem, nagymenő. Mondhatni.

Megint fészkelődni kezdett alattam, amitől megfeszült az állkapcsom. Lángolt a tüdőm, amiről eszembe jutott, hogy lélegeznem kell. Már nem hideg veríték ütközött ki a hátamon.

- Belém fúródott a pisztolyod.

- Az nem a pisztolyom - morogtam összeszorított fogamon keresztül.

Kacéran elmosolyodott.

- Tudom.

- Akkor ne fészkelődj.

Újabb harminc másodpercnek kellett eltelnie, de sikerült lemásznom róla. Talpra álltam, aztán kinyújtottam a kezem, hogy őt is felhúzzam. Zavaromban a szükségesnél erősebben rántottam meg, amitől a mellkasomnak ütközött.

- Hékás, nagyfiú!

- Bocsánat - mondtam, ahogy megfogtam a vállát, aztán tudatosan hátraléptem.

- Ne kérj elnézést. Akkor várnám el tőled a bocsánatkérést, ha nem reagáltál volna nagyon is egészségesen, amikor a földre tepertél.

- Akkor szívesen?

A külsejéből ítélve futni volt. Edzőnadrágot és vékony, hosszú ujjú felsőt viselt, mindkettő második bőrként feszült rá. Sportmelltartója türkizkék volt, a futócipője narancssárga. A telefonját az egyik karjára csatolta, és egy paprikaspray-t dugott a nadrágja derekába.

Oldalra döntött fejjel viszonozta néma bámulásomat. A pillantása felért egy simogatással. Ez jó hír a halott bensőmnek. Rossz az erekciómnak, amitől próbáltam megszabadulni.

Egy hosszú, túlfűtött pillanatig a kelleténél közelebb álltunk egymáshoz, a tekintetünk a másikat falta, és elakadt a lélegzetünk.

A szikrák lángra kaptak és szétterjedtek a testemben, mindenemet felmelegítve. Újra meg akartam érinteni. Szükségem volt rá. De ahogy felemeltem a kezem, hangos sípolás terelte el a figyelmemet.

Lina hátraugrott, és a csuklójára tette a kezét.

- Mi a franc volt ez? - kérdeztem.

- Semmi. Csak... egy figyelmeztetés - felelte az óráját nyomkodva.

Hazudott. Biztos voltam benne. De mielőtt választ követelhettem volna, szánalmas nyüszítés visszhangzott a csatornából.

Lina felvonta a szemöldökét.

- És ez mi a fene volt?

- Egy kutya. Legalábbis azt hiszem, kutya - válaszoltam.

- Ezért feküdtél a földön? - tette fel a kérdést, ahogy megkerülve engem elindult a csatornához.

- Nem. Heti kétszer-háromszor rutinszerűen bepréselem magam a vízelvezető csatornákba. Benne van a munkaköri leírásomban.

- Vicces vagy, nagymenő - kiáltotta hátra Lina a válla fölött, miközben négykézlábra ereszkedett a csatorna előtt.

Megdörzsöltem a homlokomat, és igyekeztem nem észrevenni provokatív testhelyzetét, ugyanis már éppen eléggé felébresztette a szexuális étvágyamat.

- Össze fogod koszolni a ruhádat - figyelmeztettem, miközben a kék eget bámultam, nem pedig őt, ahogy négykézláb a csatorna felé mászott.

- Erre találták ki a mosodát és a vásárlást - válaszolta, miközben bedugta a fejét a nyíláson.

Az erekciómra néztem, ami a cipzáramnak és az övemnek feszült.

- Szia, édesem. Mi lenne, ha kijönnél onnan, hogy segíthessek?

A kutyával beszélgetett, vagyis duruzsolt neki. Tisztában voltam vele. De valami idióta, kétségbeesett vágy a lelkemben válaszolt a megnyugtató, rekedt hangjára.

- Hadd intézzem én - mondtam a formás hátsójának.

- Milyen ügyes kisfiú. vagy kislány - kezdte Lina, mielőtt kihúzta a fejét a csatornából. Piszkos lett az arca és a ruhája. - Van valami kaja a kocsidban, nagymenő?

Nekem ez miért nem jutott eszembe?

- A kesztyűtartóban van egy csomag szárított marhahús.

-  Megosztanád az új barátunkkal? Azt hiszem, valami ínycsiklandó falattal közelebb tudom csalogatni, hogy megfogjam.

Ő volt az ínycsiklandó. Képes lettem volna hason csúszni a fagyos sárban, hogy jobban megnézzem magamnak, de az én voltam, nem pedig egy félig kihűlt kóbor állat.

A kocsimhoz sétáltam, és közben imádkoztam, hogy a vér visszatérjen az ágyékomból a testem többi részébe. Megkerestem a szárított marhahúst, aztán kivettem még néhány eszközt a vészhelyzetekre becsomagolt felszerelésből, például egy pórázt, egy kutyatálat és egy palack vizet.

Mire visszaértem, Lina még mélyebbre mászott a csatornában, a hasán feküdt, és csak deréktól lefelé látszott. Mellé guggoltam, és bekukkantottam a csőbe. A koszos kis szőrgolyóm közelebb oldalgott hozzá, és már majdnem olyan távolságban volt, hogy meg tudja nyalni vagy harapni.

- Légy óvatos! - figyelmeztettem. Megint eszembe jutott a veszett mókus.

- Nem fog megtámadni ez az aranyos kisbaba. De tönkreteszi majd ezt a szép felsőt, amikor magamhoz ölelem. Nem számít, megéri. Ugye, hercegnő?

Elkezdtem szorongani. Meg sem próbáltam kideríteni, hogy ezúttal mi váltotta ki belőlem. Manapság mindennek ilyen hatása volt rám.

- Lina, komolyan beszélek. Ez rendőrségi ügy. Hadd intézzem én - jelentettem ki határozottan.

- Ugye nem akarod elővenni a jelvényedet egy reszkető kóbor állat miatt? - Hátborzongatón visszhangzottak a szavai.

- Nem akarom, hogy megsérülj.

- Nem fogok megsérülni, vagy ha mégis, hát, az én döntésem volt, és mindketten meg tudunk majd birkózni vele. Plusz amúgy sem férnél be ide a széles, hősies válladdal.

Szólnom kellett volna a gyepmesternek. A gizda Deke simán beférne oda.

Nem láttam rendesen, de mintha a kutya közelebb araszolt volna, hogy óvatosan megszagolja Lina kinyújtott kezét.

- Kérem a kaját, Nash - szólt Lina. Hátranyújtotta egyik kezét, és megmozgatta az ujjait.

A félkemény farkam továbbra sem tudta teljesen figyelmen kívül hagyni a hátsóját. De sikerült kibontanom a csomagot, és adtam a szárított marhahúsból.

Lina elvette, aztán a kutya felé nyújtotta.

- Tessék, édesem.

A kis, sáros szőrgolyó a hasán csúszva mászott óvatosan előre.

A kis testű kutyák is harapnak. Lina nem tudott volna hárítani egy támadást. További aggodalomra adtak okot a különböző fertőzések. Ki tudja, milyen paraziták nőttek ebben a kis korcsban? Mi történik, ha Lina elkap valami fertőzést, vagy plasztikai műtétet kell végrehajtani az arcán? És mindezt az én felügyeletem alatt.

Lina tovább cuppogott, a kutya egyre közelebb kúszott hozzá, nekem meg majdnem kiugrott a szívem a mellkasomból.

- Ezt nézd. Finom kis szárított marhahús. Csak a tiéd - mondta, csábítóan lengetve az ételt a kutya orra előtt.

Megfogtam Lina csípőjét, és felkészültem, hogy kihúzzam.

- Nem, a kedves férfi csak átölel hátulról. Nem hozza rád a frászt az ijesztő kisugárzásával - folytatta.

- Nincs ijesztő kisugárzásom - morogtam.

- Nash, ha erősebben markolsz, tele leszek kék-zöld foltokkal. És nem azért, mert jót szórakoztunk együtt - jegyezte meg.

Lepillantottam, és észrevettem, hogy elfehéredő ízületekkel markolom a csípőjét. Lazítottam a szorításomon.

- Jó kislány! - mondta Lina, én pedig lehajoltam, hogy lássam, mi történt. Azonban a vállam akadályozott a mozgásban, ráadásul a korábban említett fenék eltakarta előlem a kilátást.

- Sikerült elkapnom ezt az édes kislányt - jelentette be Lina. -Viszont van egy kis probléma.

- Micsoda?

- Nem tudok kimászni úgy, hogy közben őt is tartom. Muszáj lesz kihúznod innen.

Megint a fenekét bámultam. Nagyon óvatosan kell majd megfogalmaznom a jegyzőkönyvet, különben Grave kurva jót fog szórakozni rajta.

- Gyerünk, rendőrfőnök. Nem harapok. Húzz ki ebből az undorító trutyiból, mielőtt eszembe jut a veszettség meg a bolhák.

Két választásom volt. Vagy felállok, és a bokájánál fogva rángatom ki, vagy térdelve a csípőjét húzva.

- Csak hogy tudd, azt az opciót választom, amivel a legkevesebbet ártok a hátadnak.

- Fogj meg, és húzz ki.

- Rendben. De állíts meg, ha kényelmetlenül érzed magad, vagy megijed a kutya.

- Jézusom, Nash, engedélyt adok, hogy a seggemnél fogva húzz ki ebből a csatornából. Csak csináld már!

Azon agyaltam, hogyan juttatott idáig egy rövid mentális gyakorlat, miközben megmarkoltam a csípőjét, és az ágyékomhoz húztam. Alig sikerült magamba fojtanom a nyögésemet, ahogy Lina felsőteste kicsúszott a csatornából.

- Minden rendben? - kérdeztem összeszorított fogakkal.

- Persze. Nagyon aranyos kislány. Állati büdös, de barátságos.

Szorosabban markoltam a csípőjét.

- Honnan tudod, hogy szuka?

- Rózsaszín nyakörve van a sok mocsok alatt.

Nagyon reméltem, hogy nem egy autót hallottam közeledni az úton.

- Istenre esküszöm, ha valaki elhajt mellettünk... - motyogtam.

- Gyerünk, nagymenő. Mutasd, mit tudsz - biztatott Lina.

A kutya izgatottan vakkantott, mintha egyetértene a megmentőjével.

Hátrébb kúsztam a térdemen, aztán megrántottam a csípőjét. Tökéletes domborulatai megint a megfelelő testrészemhez nyomódtak. De ezúttal a feje, a karja és a kutya is kicsúszott a csatornából a deres fűre. Lina négykézláb könyökölt, a feneke az ágyékomhoz préselődött. A szívverésem a háromszorosára gyorsult, és a szédülésemnek kivételesen semmi köze nem volt a szorongáshoz.

Egy divatos Porsche húzódott le az út szélén az autóm mögött.

- Segítsek, rendőrfőnök? - kérdezte Naomi legjobb barátja, Stefan Liao a volán mögül vigyorogva.

Linára néztem, aki felvont szemöldökkel méregetett a válla fölött. Úgy nézett ki, mintha az út mellett dugtam volna a nővel.

- Szerintem megoldjuk, Stef - kiáltotta vissza.

Stef szalutált, és csibészesen vigyorgott.

- Hát, akkor megyek, és mindenkinek elmesélem, hogyan szokta indítani Morgan rendőrfőnök a szombat reggeleket.

-  Letartóztatlak, amiért ilyen tenyérbemászó vagy -figyelmeztettem.

- Te már csak tudod, rendőrfőnök - mondta Stef. Kacsintva intett, aztán elhajtott a város felé.

- Nash?

- Mi van? - morogtam.

- Elengednél? Kezdenek olyan irányt venni a gondolataim, amitől elpirulna az új barátunk.

Az orrom alatt szitkozódva vettem le a kezemet - és az ágyékomat - a testéről, aztán rátettem a pórázt a kutya sovány nyakára. Valóban egy koszos rózsaszín nyakörvet viselt biléta nélkül. A kutya meg a nyakörv is úgy nézett ki, mintha a sárban dagonyáztak volna.

Nem tudtam, hogy a nőt vagy a kutyát emeljem fel, de aztán eldöntöttem, hogy a kutya a biztonságosabb választás. Szánalmasan reszketett a karomban, miközben loboncos farka idegesen kopogtatta a hasamat. Lina talpra állt.

- Gratulálok, apuka. Kislány - szólalt meg. Elővette a telefonját, és készített rólam egy fényképet.

- Hagyd abba - utasítottam mogorván.

- Ne aggódj. Csak a derekadig fényképeztelek, hogy senki ne lássa, mekkora a felszerelésed - ugratott, miközben elém állt, és hármunkról is készített egy szelfit. Mogorva képet vágtam hozzá, úgyhogy kinevetett.

A kutya feljebb kapaszkodott a mellkasomon, és reszketett a karomban.

- Lina, esküszöm, hogy...

A mellkasomra fektette a tenyerét, mire azonnal lecsillapodtam.

- Nyugodj meg, Nash. - Kedves volt a hangja, mintha megint azzal a szerencsétlen kutyával beszélne. - Csak ugratlak. Jól vagy. Én is jól vagyok. Minden rendben.

- Ez illetlenség. Illetlen voltam - erősködtem.

- Mindenáron ostorozni akarod magadat, ugye?

A kutya az állam alá fúrta a fejét, mintha megvédhetném.

- Ehhez mit szólsz? - kérdezte Lina, miközben a másik kezével a kutyát simogatta. - Nem foglak ugratni. átmenetileg. Ha elismered, hogy vannak rosszabb dolgok is annál, hogy fizikailag vonzónak találsz még izzadtan és sárosan is. Oké?

A büdös kis vakarcs ezt a pillanatot választotta arra, hogy az állkapcsomtól a szemgolyómig végignyalja az arcomat.

- Szerintem kedvel téged - jegyezte meg Lina.

- Olyan a szaga, mint egy szennyvíztisztítónak - panaszkodtam. De aztán a kiskutya a szemembe nézett, és éreztem valamit. Nem olyan szikrákat, amik rendszeresen megrohamoztak, amikor Lina karnyújtásnyira volt tőlem, hanem valami mást. Valami édesebbet, szomorúbbat.

- Szóval mi a terv, rendőrfőnök? - faggatott Lina.

- Terv? - ismételtem meg, miközben továbbra is a szánalmas, barna kutyaszempárba néztem.

4. fejezet

Förtelmesen mocskos

Lina

Miután megetettük, megitattuk és egy tiszta pólóba bugyoláltuk a szőrgolyót, beszálltam az anyósülésre a rendőrfőnök pulóverében. Nem sejtettem, hogy így indul majd a reggelem. Azt hittem, egy hosszú futás kitisztítja a gondolataimat, az még a legmerészebb álmaimban sem merült fel bennem, hogy „kutyapózban” végzem Nash Morgannel.

A férfi lenyűgözően összeszedett volt, miközben becsukta mögöttem az ajtót, megkerülte az autót, és beült a kormány mögé. Egy pillanatig nem mozdult. Fáradtság és feszültség sugárzott belőle, ahogy kinézett a szélvédőn.

- Itt történt? - kérdeztem. Olvastam az újságcikkeket és a jelentéseket a végzetes igazoltatásról.

- Micsoda? - motyogta tudatlanságot színlelve, ahogy bekapcsolta a biztonsági övét.

- Ó, szóval ezt fogjuk játszani? Oké. Teljesen véletlenül álltál meg azon a helyen, ahol lelőttek, aztán a röntgenlátásoddal kiderítetted, hogy egy kutya szorult az esővíz-elvezető csatornába.

- Nem - felelte, aztán beindította a motort, és feltekerte a fűtést. -A szuperhallásom segített, nem a röntgenlátásom.

Az ajkamba haraptam, de csak kiböktem:

- Igaz, hogy nem emlékszel semmire?

Felmordult, majd megfordult az autóval, és elindult a városba. Hát jó.

* * *

Nash a meggybordó Chargerem mellett parkolt le a tömbházunk mögött. Knox kocsmájának, a Honky Tonknak a parkolója üresen állt, néhány járművet leszámítva, amik az előző esti italozások után maradhattak itt.

A büdös, koszos szőrgolyót néztük az ölemben, aztán Nash rám pillantott. Farmerkék szemében fájdalom ült, amitől feléledt bennem a nőkre jellemző, rendkívül idegesítő vágy, hogy enyhítsem a fájdalmát.

- Köszönöm a segítségedet - szólalt meg végül.

- Bármikor. Remélem, nem botránkoztattalak meg túlságosan -piszkáltam.

Elfordította a tekintetét, és megdörzsölte a homlokát, ami idegességről árulkodott.

- Nehogy megint elkezdj bocsánatot kérni - figyelmeztettem.

Visszafordult felém, és elmosolyodott.

- Mit akarsz, mit mondjak? - kérdezte.

- Mit szólnál ahhoz, hogy „fürdessük meg ezt a szőrcsomót”? -javasoltam, majd kinyitottam az ajtót.

Követett.

- Nem szükséges segítened. Innentől átveszem.

- Érdekel, mi lesz vele. Plusz amúgy is csupa kosz vagyok. Ráadásul, ha a gyerekkori emlékeim nem csalnak, négy kéz jobb a kettőnél, amikor egy kutya fürdetéséről van szó.

Elindultam a hátsó bejárat felé, és elrejtettem a mosolyomat, amikor hallottam, hogy az orra alatt szitkozódik, majd követett befelé.

Felzárkózott mellém, a szükségesnél egy kicsit közelebb, aztán kinyitotta előttem az ajtót. A kutya kidugta a fejét a póló alól, és éreztem, hogy bozontos farkával a hasamat csapkodja.

A szokottnál lassabban sétáltam fel a lépcsőn, mert egyaránt tudatában voltam a karomban tartott csöppségnek és a mellettem haladó férfinak.

- Nem baj, ha nálad fürdetjük meg? - kérdeztem a lépcsőn. Volt egy doboznyi akta az asztalomon, amit egyáltalán nem akartam megmutatni Nashnek.

- Nem, dehogy - válaszolta egy kis habozás után.

A lépcső tetején a válla az enyémet súrolta, amikor a zsebébe nyúlt a kulcsáért. Megint éreztem. A szikrát, ami minden alkalommal lángra kapott, amikor egymáshoz értünk. Nem szabadott volna így éreznem. Nem szerettem a spontán fizikai érintéseket. Mindig túlontúl óvatos voltam ezen a téren. De Nashsel... más volt.

Bedugta a kulcsot a zárba, majd kinyitotta az ajtót, és félreállt, hogy előreengedjen.

Meglepetten pislogtam. A lakása tükörképe volt az enyémnek, a hálószobánk és a fürdőszobánk falán pedig osztoztunk. Azonban míg az enyém egy felújításra váró üres vászon volt, addig Nash lakását valaki ebben az évtizedben renoválta. Viszont óriási volt a kupi.

A férfi egyáltalán nem tűnt trehánynak, de a bizonyíték tagadhatatlanul ott volt a szemem előtt.

A sötétítőt behúzta az ablakon, kizárva a fényt és az utca képét. Félig összehajtott ruhákat láttam a dohányzóasztalon. Úgy nézett ki, mintha menet közben megunta volna, és egy ideje csak a halom tetejéről kapná le a tiszta ruhákat. A padlót koszos ruhadarabok, erősítő gumiszalagok - biztos a fizikoterápia miatt - és jobbulást kívánó üzenetek borították. Egy gyűrött takaró és párna hevert a kanapén.

A konyhába új felszerelések meg gránitpult lett berakva, és mivel a helyiség egy légtérben volt a nappalival, gond nélkül láthattam a koszos edényeket, a régi elviteles dobozokat és legalább négy elhervadt virágcsokrot. Az ebédlőasztala, akárcsak az enyém, tele volt aktákkal és felbontatlan levelekkel.

Az egész helynek állott szaga volt, mintha nem szellőztettek volna eleget. Mintha senki nem lakott volna itt.

-  Öhm... hát... általában nincs ilyen nagy rendetlenség. Mostanában sok volt a dolgom - mondta, és hallottam a hangján, mennyire zavarban van.

Most már száz százalékig biztos voltam benne, hogy a sebei mélyebbre nyúltak, mint amit elárult.

- A fürdőszoba? - tettem fel a kérdést.

- Arra - felelte a hálószoba felé mutatva, és egy kicsit szégyenlősnek látszott.

A hálószobában nem volt akkora kupi, mint a lakás többi részében. Sőt, tulajdonképpen úgy nézett ki, mint egy üres hotelszoba. A bútorok - az ágy, a komód, az éjjeliszekrények - mind passzoltak egymáshoz. A szépen bevetett ágy fölé countryzenés posztereket akasztottak bekeretezve. Az egyik éjjeliszekrényen gyógyszeres dobozok sorakoztak, mint a katonák. A tetejüket vékony porréteg borította.

Egyértelmű, hogy a férfi a kanapén alszik.

A fürdőszoba tipikus agglegénylaknak bizonyult. Kevés holmi, és abszolút semmi törekvés a kellemes atmoszférára. Csak annyit mondok: a zuhanyfüggöny meg a törölközők bézs színűek voltak.

A kád jobban nézett ki, fémlábakon állt a modern csempén. Egy tökéletesen jól hasznosítható szennyeskosár mellett egy halom piszkos ruha hevert a padlón. Ha a férfi nem épp a démonaival küszködött volna, tuti, hogy pontot veszítene ezért a ballépésért.

- Becsukod az ajtót? - kérdeztem.

Egy kicsit még kábának tűnt. Volt valami a sebzett Nash Morganben, ami megérintett. Szinte fullasztó késztetést éreztem arra, hogy megvigasztaljam.

- Nash? - kinyújtottam a kezemet, és megszorítottam a karját.

Összerezzent, és megrázta a fejét.

- Igen. Bocsánat. Mit mondtál?

- Becsuknád az ajtót, hogy a büdös kis haverunk ne szökjön ki?

- Persze. - Halkan becsukta az ajtót, aztán megint megdörzsölte a homlokát. - Elnézést a rendetlenségért.

Olyan elveszettnek tűnt, hogy szerettem volna leteperni, majd megcsókolni, hogy jobb kedvre derítsem. Helyette a szeme elé emeltem a kutyát.

- Engem csak ez a piszok érdekel.

Letettem a kutyát, és kicsomagoltam a pólóból. Azonnal a padlóra nyomta az orrát, és elkezdett szimatolni. A bátor kislány felderítette az új környezetet.

Nash lendületet kapott, mintha egy életre kelt Pinokkió lett volna. Lehajolt, és megnyitotta a csapot a kádban. A város nem tévedett a formás fenekével kapcsolatban, konstatáltam, ahogy levettem magamról a pulóverét.

Felemeltem a koszos pólót, amit a kutya köré tekertünk.

- Ezt lehet, hogy el kell égetned.

- Talán az egész fürdőszobára ez a sors vár. - A kutya felé biccentett, ami sáros kis tappancsnyomokat hagyott mindenfelé.

Lerántottam magamról a piszkos haspólómat, és a megkérdőjelezhető szennyeskupacra hajítottam.

Nash hosszasan bámulta a sportmelltartómat, aztán olyan gyorsan fordult el, hogy ellenőrizze a víz hőmérsékletét a kezével, és szükségtelenül megigazítsa a zuhanyfüggönyt, hogy attól féltem, megerőlteti az ízületeit.

Édes, és valódi úriember.

Határozottan nem az esetem. De be kellett ismernem, tetszik, hogy kibillentem az egyensúlyából.

Nash került a tekintetével, miközben elővett néhány törölközőt a szekrényből, és ledobott kettőt a padlóra a kád mellett, a harmadikat pedig a mosdókagylóra terítette.

- Jobb, ha leveszed az inged, nagymenő - tanácsoltam.

Az egyenruhájára pillantott, ami csupa sár- és fűfoltos volt. Grimaszolva kigombolta és levette, majd a szennyeskosárba hajította. Aztán felemelte a koszos ruhákat a padlóról, és azokat is a szennyestartóba rakta.

Egy fehér póló maradt rajta, ami a mellkasára simult. Színes kineziológiai tapaszt láttam a bal karján, amilyet a sportolók szoktak használni a sérüléseiknél.

- Hoznál valami nagyobb bögrét, vagy ilyesmit a konyhából? Nem szeretném a tust használni, nehogy halálra rémítsem vele - mondta.

- Persze. - Otthagytam a kutyával, és elkezdtem keresni valami öblítésre alkalmas tárgyat.

Egy gyors kutatás nyilvánvalóvá tette, hogy a pasinak szinte az összes edénye vagy a mosogatóban, vagy a mosogatógépben van, ami a szag alapján nem mostanában lett beindítva. Mosogatótablettát dobtam a gépbe, és elindítottam egy programot, majd kézzel elöblítettem egy nagy, műanyag poharat a Dino’sból.

Csupán egy icipici bűntudatot éreztem, amikor elsétáltam az asztala mellett, és meglestem az aktáit.

Épp visszafelé tartottam a fürdőszobába, szóval nem direkt mentem arra. Plusz feladatom volt. Ráadásul nem én tehettem róla, hogy elöl hagyta őket, érveltem magamban.

Alig harminc másodpercbe telt, hogy kiszúrjak három aktát.

Hugo, Duncan.

Witt, Tina.

217.

A 217 a rendőrségi kód volt az emberölési kísérletre. Nem kellett zseninek lennem ahhoz, hogy kitaláljam, valószínűleg Nash lelövésének rendőrségi jelentése volt. Egyértelműen felkeltette a kíváncsiságomat. Csupán egy futó pillantásra volt időm, de muszáj volt betartanom a fontossági sorrendet. Gyorsan a fürdőszobára néztem, aztán egy ujjal felemeltem a Hugo-akta tetejét. Koszosnak éreztem a dokumentumot, és rádöbbentem, hogy akárcsak az éjjeliszekrényt a hálószobájában, ezt is vékony porréteg borítja.

Alig tudtam rápillantani az első oldalra, amin egy előnytelen rendőrségi fotó volt néhány évvel ezelőttről, amikor meghallottam:

- Találtál valamit?

Ijedten hagytam becsukódni az aktát, és őrülten felgyorsult a szívverésem, mire felfogtam, hogy Nash a fürdőszobából kiabált.

Hátraléptem az asztaltól, és felsóhajtottam.

- Jövök - kiáltottam vissza erőtlenül.

Miután visszaértem a fürdőszobába, a szívem majd’ kiugrott a mellkasomból. Nash félmeztelen volt, ronggyá ázott pólója a padlón hevert a fürdőkád mellett. És mosolygott. Teli szájjal, nagyon szexin.

A félmeztelenségétől és a vigyorától földbe gyökerezett a lábam, és kiélveztem a látványt.

- Ha továbbra is így fogod csapkodni a vizet, el fogod áztatni az alattunk lévő barbershopot - figyelmeztette Nash a kutyát, miközben az állat a kád egyik végéből a másikba rohangált. Nash lefröcskölte vízzel, mire a kutya rekedten, de boldogan vakkantott.

Felnevettem. A férfi és a kutya egyszerre fordultak felém.

- Gondoltam, beteszem a fürdőkádba, hogy kiderüljön, ránk támad-e - árulta el Nash.

Lehet, hogy a pasi élete porosodott, azonban a hősiesség nem veszett ki belőle. A korábbi, icipici bűntudatból valami nagyobb, erősebb érzelem lett, és hálát adtam mindennek, ami szent, hogy nem kapott rajta a kutakodáson.

Vékony vonal húzódik a szükséges kockázatvállalás és a hülyeség között.

Csatlakoztam hozzá a padlón, letérdeltem az egyik összehajtott törölközőre, és felé nyújtottam a poharat.

- Úgy látom, jól szórakoztok - jegyeztem meg, és igyekeztem, nehogy kihallatszon a hangomból, hogy az előbb sértettem meg Nash privát szféráját.

Az ázott kis manó az első mancsát a kád peremére tette, és imádattal nézett ránk. Boldogan csóválta a farkát, koszos vizet csapkodva mindenfelé.

- Nézzük, meg tudod-e fogni, amíg leöblítem - javasolta Nash, tiszta vizet töltve a pohárba.

- Gyere ide, te szőrös kis hableány.

Egymás mellett ügyködtünk, dörzsöltük, samponoztuk és öblítettük a kutyát, közben pedig hangosan nevettünk.

Minden alkalommal, amikor Nash csupasz karja az enyémhez ért, csupa libabőr lettem. Folyamatos késztetést éreztem, hogy közelebb húzódjak hozzá ahelyett, hogy eltávolodnék tőle, így felmerült bennem, hogy mi a franc bajom lehet. Annyira közel voltunk egymáshoz, hogy láttam minden rezzenését, amikor rosszul mozdította a sérült vállát. De egyszer sem panaszkodott.

Négyszer kellett vizet cserélnünk, és fél óra telt el, mire a kutya végre tiszta volt.

A drótszőre többnyire fehér színben tündökölt, néhány sötét foltot leszámítva a lábán. Az egyik füle pöttyös volt, a másik barna és fekete.

- Hogy fogod nevezni? - kérdeztem, miközben Nash kivette a kutyát a kádból. Az állat lelkesen nyalogatta az arcát.

- Én? - Elhúzta a fejét a rózsaszín nyelv elől. - Ne nyalogass!

- Nem hibáztatom. Nyalogatnivaló arcod van.

Nash tüzes pillantást vetett rám, mielőtt óvatosan letette a kutyát. Az állat megrázta magát vizet fröcskölve mindenfelé.

Fogtam egy törölközőt, és rátekertem a kutyára.

- Te találtad. Így te adhatsz neki nevet.

- Nyakörv volt rajta. Valószínűleg már van neve.

A kutya mocorgott a kezem alatt, miközben szárazra töröltem szőrös kis testét.

- Talán megérdemel egy újat. Új név az újrakezdéshez.

Nash egy hosszú pillanatig némán méregetett, mire legszívesebben fészkelődni kezdtem volna a vizslatásától. Aztán annyit kérdezett:

- Éhes vagy?

* * *

- Kósza? Mázli? - A tiszta kutyát fürkésztem, miközben kávét főztem.

Nash felpillantott a rántottakészítésből.

- Mocsok?

- Nem. Nem reagál. Lula? - Letérdeltem a padlóra, és tapsoltam egyet. A kutya hozzám sétált, és boldogan elfogadta a szeretetteljes simogatást.

- Gizmó? Szecska?

- Szecska? - kérdeztem vissza.

- Tini Nindzsa Teknőcök - válaszolta Nash megint mosolyogva.

- Szecska mester egy csatornapatkány volt.

- Csatornapatkány harcművész képességekkel - mutatott rá.

- Ennek az ifjú hölgynek elegáns név kell - erősködtem. - Mint a Poppy vagy a Jennifer.

A kutya egyikre sem reagált, azonban a férfi szórakozottan elvigyorodott.

- Mit szólsz a Buffyhoz?

A kutya szőrébe rejtettem a mosolyomat.

- A vámpírvadász?

Nash rám mutatott a fakanállal.

- Pontosan.

- Nekem tetszik, de úgy tűnik, őt nem hozza izgalomba -jegyeztem meg.

Átmehettem volna a szomszédba felöltözni, amíg Nash reggelit készít, de aztán úgy döntöttem, hogy inkább megint felveszem a pulóverét, és maradok. Ő - sajnos - átöltözött, tiszta pólót és farmernadrágot vett fel.

Most pedig kényelmes, családias légkörben voltunk együtt a konyhában. Főtt a kávé, egy jóképű férfi mezítláb készített reggelit a tűzhelynél, és a hűséges kutya a lábunk körül táncolt.

Nash a rántotta egy részét kitette a három papírtányér egyikére, amiket felsorakoztatott. A kiskutya kipattant az ölemből, és felkapaszkodott Nash lábára.

- Hátrább az agarakkal. Hagyd, hogy előbb kihűljön - közölte vele. A kutya rekedt ugatása arról árulkodott, hogy eszében sincs nyugton maradni.

Felálltam, és megmostam a kezemet. Nash odadobta nekem a konyharuhát a válláról, aztán elkezdte megszórni sajttal a rántottát.

Nyájas hangulatba kerültem, így elmostam két koszos bögrét, amit a pulton találtam.

A pirító pont akkor dobta ki a két szépen megbarnított kenyeret, amikor az első csészébe kávét töltöttem.

- Egy csőben találtuk. Mit szólsz a Piperhez? - javasolta Nash hirtelen.

A kutya fülelni kezdett, aztán leült, és oldalra döntötte a fejét.

- Ez tetszik neki - mondtam. - Ugye, Piper?

Elismerőn rázta a popóját.

- Azt hiszem, megvan a nyertes - értett egyet Nash.

A másik bögrébe is töltöttem kávét, majd néztem, ahogy a férfi letesz egy tányér rántottát a padlóra.

- Gyere érte, Piper.

A kutya rávetette magát, és az első mancsával a tányéron landolt, ahogy bekebelezte a reggelijét.

- Megint meg kell majd fürdetnünk - mondtam nevetve.

Nash a maradék két tányérra tett egy-egy pirítóst, majd a jobb kezével ügyetlenül elosztotta a sajtos rántottát.

- És megint meg kell majd etetnünk - jegyezte meg, miközben az egyik tányért átadta nekem.

Nash Morgan egy napon nagyon szerencséssé fog tenni egy nőt.

Állva ettünk a konyhában, ami biztonságosabbnak és kevésbé családiasnak tűnt, mintha helyet csináltunk volna az asztalnál. Bár nem bántam volna, ha még egyszer belekukkanthatok azokba az aktákba.

Feladatom volt a városban, nem szabadott bonyolítanom a helyzetet azzal, hogy összemelegszem az igazságtalanul dögös szomszédommal.

Akkor sem, ha igazán finom sajtos rántottát csinál. És nagyon jól néz ki a tiszta pólójában, a sebzett tekintetével. Valahányszor találkozott a pillantásunk, éreztem... valamit. Mintha a köztünk lévő tér megtelt volna elektromossággal, ami egyre csak fokozódott.

- Mitől érzed, hogy élsz? - kérdezte hirtelen.

- Tessék? - reagáltam értelmesen, miközben tele volt a szám pirítóssal.

Nash a bögréjét markolva nézett rám, és a reggelije felét otthagyta a tányérján.

Muszáj ennie. A testnek üzemanyag kell, hogy meggyógyuljon.

- Régen akkor éreztem, hogy élek, amikor bementem az őrsre. Minden reggel úgy sétáltam be oda, hogy fogalmam sem volt, mit tartogat a nap, de készen álltam bármire - motyogta szinte csak magának.

- Most már nem ezt érzed? - faggattam.

Féloldalasan vállat vont, azonban az engem vizslató tekintete valami komolyról árulkodott.

- Szóval nálad mi az?

- A gyorshajtás. A hangos zene. Megtalálni a tökéletes cipőt egy akciónál. A tánc. A futás. A hajsza. Az izzadt, kétségbeesett szex.

Felforrósodott a tekintete, és a szoba hőmérséklete érezhetően megemelkedett.

Vágy. Ez volt az egyetlen szó, ami jellemezte, hogy mit láttam kék szemében, de ez sem volt tökéletes.

Nash tett felém egy lépést, amitől elakadt a lélegzetem. Várakozás, adrenalin és félelem cikázott a véremben. Hűha. Hűha. Hűha.

A szívem majdnem kiugrott a mellkasomból. De kivételesen jó értelemben.

Össze kell szednem magamat. Hát nem épp elkerülni akarom az impulzív döntéseket?

Mielőtt bármelyikünk mondhatott - vagy, édes istenem - tehetett volna valamit, megszólalt a telefonom, kirántva a rossz döntésből, amibe kis híján fejest ugrottam.

- Én, öhm, ezt fel kell vennem - dadogtam, ahogy felemeltem a mobilomat.

Nash továbbra is engem bámult, amitől minden porcikám egy kicsit kétségbeesettnek tűnt. Oké, rendben. Nagyon kétségbeesettnek. Ráadásul állati melegem volt.

- Ja - szólalt meg végül. - Köszönöm a segítséget.

- Bármikor, nagymenő - sikerült kinyögnöm erőtlenül, miközben próbáltam nem rohanva távozni az ajtón.

- Szia, Daley! - mondtam, ahogy becsuktam a hátam mögött Nash ajtaját.

- Lina - üdvözölt köszönés nélkül a főnököm.

Daley Matterhorn gyakorlatias nő, aki soha nem beszél feleslegesen. Ötvenkét évesen egy tucat nyomozó tartozik a felügyelete alá, feketeöves a karatéban, és a hecc kedvéért triatlonokon vesz részt.

- Mi újság? - kérdeztem. A mi hivatásunk nem tartja tiszteletben a hétfőtől péntekig, kilenctől ötig tartó munkarendet, szóval nem ijesztett meg, hogy szombat reggel telefonált.

- Tudom, hogy egy nyomozás közepén tartasz, de szeretném, ha parkolópályára tennéd. Jól jönne a segítséged Miamiban. Ronald lenyomozta, hogy az eltűnt Renaux-festmény egy nemrég letartóztatott drogbáró otthonában van. Szükségünk van valakire, aki vezetné a visszaszerző csapatot holnap este, mielőtt valamelyik rendőr eldönti, hogy a festmény bizonyíték, és lefoglalja. Csak egy maroknyi biztonsági őr van a helyszínen. Neked ez gyerekjáték.

Éreztem a pulzusom ismerős gyorsulását, magával ragadott az izgalom, ahogy az újabb győzelemre gondoltam.

Azonban huszonnégy óra alatt összerakni egy bevetést nem csupán kockázatos, hanem egyenesen veszélyes. És ezzel Daley is tisztában volt.

A francba.

- Azt akarod, hogy egy csapatot vezessek azok után, ami az utolsó melónál történt?

- Elvégezted a feladatot. A kliens repesett az örömtől. Téged sem hallottalak panaszkodni, amikor megkaptad a jutalmadat.

- Valaki megsérült - emlékeztettem. Miattam.

- Lewis tisztában volt a kockázatokkal. Nem életbiztosítást árulunk, és papírokat tologatunk. A munka együtt jár némi rizikóval, és aki nem elég tökös ehhez, nyugodtan kereshet magának másik állást.

- Nem lehet. - Fogalmam sincs, melyikünk lepődött meg jobban, amikor a szavak elhagyták a számat. - Jó nyomon vagyok, és nem megfelelő az idő arra, hogy elutazzak.

- Gyakorlatilag kutatómunkát végzel a városban. Küldhetek valaki mást, hogy kérdezősködjön, és átnézze a tulajdonlapokat. Szó szerint bárki képes erre.

- Jobban szeretném én befejezni, amit elkezdtem - jelentettem ki határozottan.

- Tudod, nemsokára üresedés lesz egy magasabb pozícióban -kezdte Daley, közömbösen meglóbálva az orrom előtt az álommunkámat, mintha egy pár fényesen csillogó Jimmy Choo cipő lenne.

- Hallottam a pletykát - feleltem, és egy kicsit gyorsabban kalapált a szívem.

A magasabb pozíció több utazást, hosszabb melókat, mélyebb beépülést és nagyobb jutalmat jelentett. Továbbá azt is, hogy többet kell majd egyedül dolgoznom. Ez volt a nagy, ijesztő célom, és csupán egy karnyújtásra kerültem tőle.

- Ezt jobb, ha észben tartod. Olyanra van szükségünk, aki tökös, akit nem ijesztenek meg a veszélyes helyzetek, és aki nem fél attól, hogy a legjobb legyen.

- Értem - mondtam.

- Jó. Ha meggondolod magad a holnapi nappal kapcsolatban, hívj fel.

- Úgy lesz. - Kinyomtam a hívást, aztán bedugtam a kezem Nash pulóverének zsebébe.

Egy részem igent akart mondani. Felszállni a repülőre, beleásni magam az információkba, és kitalálni a megfelelő taktikát. De a nagyobb, hangosabb felem tudta, hogy nem állok készen egy csapat vezetésére. Ezt visszavonhatatlanul bebizonyítottam.

Plusz maradt egy kicsi, alig hallható részem, amely kezdett belefáradni a szar motelekbe és a végtelennek tűnő megfigyelésekbe. Ez hordozta a bűntudatot, és frusztrált volt egy balul elsült akció miatt. Ez a részem talán vesztett a harciasságából.

5. fejezet

Ami a zuhany alatt történik, ott is marad

Nash

- Ne edd a ruhákat, Piper - kiáltottam fáradtan a konyhapadlóról. Térdig gázoltam az elhervadt virágszirmokban, amelyek a féltucatnyi „sajnálom, hogy lelőttek” csokorról hullottak le, amit az emberek küldtek, amíg lábadoztam. Erről egy kicsit az anyám temetése jutott eszembe.

Az az átkozott kutya a konyhasziget körül rohangált, és az egyik tiszta zoknim lógott a szájából.

Őrülten fáradt voltam.

Felhívtam a lawlerville-i állatmenhelyet, hogy bevigyem Pipert, de közölték, hogy tele vannak, miután befogadtak egy csomó kisállatot, amiket a Texason átsöprő hurrikán fosztott meg otthonától. Azt tanácsolták, hogy próbálkozzak egy másik menhellyel a fővárosban. De néhány újabb telefonhívás után mindenhonnan azt kaptam, hogy „sajnáljuk, telt ház van”, vagy figyelmeztettek, hogy az orvosi ellátást igénylő ebek, illetve azok, amiket nem fogadnak örökbe elég gyorsan, el lesznek altatva.

Szóval tessék, így lettem én a vonakodó nevelőapja ennek a bozontos, szorongó vakarcsnak.

Magamról is alig tudtam gondoskodni. Hogy a francba vigyázzak egy kutyára?

Elvittem az állatorvoshoz egy vizsgálatra, ahol Piper mögöttem bujkált, mintha a kedves állatorvos hölgy a jutalomfalatokkal maga az ördög lett volna. Miután kiderült, hogy makkegészséges, bementünk Knockemout állatboltjába, hogy beszerezzük az alapfelszereléseket. Azonban a tulajdonos és egyben ravasz bolti eladó, Gael kilométerekről kiszúrta a tapasztalatlan, ostoba énemet. Elég volt egy pillantást vetnem Piper boldog kis arcára, amikor talált egy rakás plüssállatot, hogy Gael kénytelen legyen kitenni a „Tizenöt perc múlva jövök” táblát az ablakba, hogy segítsen hazahozni mindent, amit vásároltam.

Egészséges prémium eledel, ínyenc jutalomfalatok, egymáshoz passzoló nyakörvek és pórázok, játékok, sőt, még egy ortopéd kutyaágy is érkezett, ami szebb volt, mint a saját matracom. Gael még egy kibaszott pulóverszerűséget is rám sózott, hogy „Piper hercegnő” nehogy megfázzon séta közben.

Piper odamasírozott hozzám, és fojtott hangon vakkantott egyet a zoknival meg a plüssbáránnyal a szájában.

- Mi van? Nem tudom, mit akarsz.

Kiköpte a bárányt az elhervadt virágszirmok tetejére.

Megdörzsöltem az arcomat. Nem én vagyok a megfelelő személy erre. A lakásom is erről árulkodott.

Úgy nézett ki, mint Knox hálószobája tinédzserkorában. A szaga is olyan volt. Igazából észre sem vettem, amíg Lina, majd Gael nem észlelte.

Szóval ahelyett, hogy a papírmunkát csináltam volna az őrsön, mint eredetileg terveztem, bekapcsoltam egy focimeccset, kinyitottam azokat a rohadt zsalukat, és elkezdtem takarítani.

A mosogatógép a harmadik, utolsó adag mosatlant tisztította. Nekem egy Mount Everestnyi tiszta ruhát kellett elpakolnom -miután sikerült rávennem a kutyát, hogy ne lopkodja őket. Nekiestem a porrétegnek és a pohárlenyomatok törlésének, több hétre elegendő megpenészedett kaját dobtam ki, sőt, még sikerült online bevásárolnom is.

Piper mellettem volt, amíg mostam, sikáltam, szortíroztam, takarítottam és pakoltam. Nem igazán érdekelte a porszívó. De aztán rájöttem, hogy egyébként sem lett volna oka panaszkodni, tekintve, hogy reggelig egy csatornában lakott.

A kutya oldalra döntötte a fejét, és egy helyben táncolt, így frissen vágott körmei kopogtak a padlón.

Hirtelen ötlettől vezérelve a nappaliba hajítottam a bárányt, és néztem, ahogy a kutya boldogan utánaszalad.

Fájt a vállam. Lüktetett a fejem. A fáradtságtól olyan erőtlennek éreztem magam, mintha influenzás lennék. Milyen könnyű lenne, ha életem hátralévő részében a padlón maradnék, nem?

A seprű nyele hangosan koppant a padlón, amit egy szánalomra méltó vakkantás és körömkopogás követett. Piper a zokni és a bárány nélkül tért vissza, és reszketve egyenesen az ölembe katapultálta magát.

- Bassza meg - motyogtam. - Azt hiszed, hogy mindentől meg tudlak védeni? Magamra sem vigyázok.

Ez láthatóan nem zavarta a kiskutyát, mivel túlságosan lefoglalta, hogy minél mélyebbre bújjon az ölemben.

Felsóhajtottam.

- Oké, nyominger. Menjünk. Megmentelek a csúnya, gonosz seprűtől.

A hónom alá vettem, csikorgó ízületekkel felálltam, és közben úgy éreztem magam, mint egy százéves. Kidobtam a hervadt virágcsokrokat a teli kukába, és az utolsó kosár tiszta ruhával bementem a hálószobába.

- Tessék. Örülsz? - kérdeztem, ahogy letettem Pipert és a kosarat az ágyra.

A kutya az ágy fejtámlájához sétált a párnámra, aztán labdává gömbölyödött, az orrára húzta a farkát, és horkantva felsóhajtott.

- Ne szokj hozzá. Most költöttem nyolcvanhat dollárt egy kutyaágyra, arról nem is beszélve, hogy mihelyst találok neked egy befogadó családot, elköltözöl innen.

Becsukta a szemét, és nem foglalkozott velem.

- Jó. Tiéd lehet az ágy.

Nem mintha én ott aludtam volna. Inkább a kanapén húztam meg magam, és hagytam, hogy a műsorvezetők hangja a rémálmaimba kergessen, reggelente pedig arra az egész énemet körbevevő sötét felhőre ébredjek, amely sohasem engedte be a fényt az életembe.

Szórakoztató, produktív körforgás volt.

A halomnyi összehajtogatott ruha - szinte az egész gardróbom -az ágyon hevert, és azzal heccelt, hogy merjem csak figyelmen kívül hagyni.

- Jézusom! - Minek nekem ennyi szürke póló? És hogy a francba lehet, hogy mindig páratlan számú zokni került elő a mosógépből? Az élet újabb nagy rejtélye, ami soha nem fog megoldódni. Mint hogy mi értelme van egyáltalán az egésznek, és miért várják meg a nyulak, hogy felgyorsíts, mielőtt kiszaladnak eléd az útra?

Megakadt a tekintetem az éjjeliszekrényen sorakozó gyógyszereken.

Hozzá sem nyúltam a fájdalomcsillapítókhoz. Azonban a többi, a depresszióra és a szorongásra felírt bogyó az elején segített. Amíg el nem döntöttem, hogy egyszerűen átadom magam a hűvös, sötét ürességnek. Hogy dagonyázom benne. Hogy megnézem, meddig tudok életben maradni a fekete űrben.

Besöpörtem a gyógyszereket a fiókba, és becsuktam.

A kutya hangosan horkantott, én pedig észrevettem, hogy sötét van odakint.

Átvészeltem egy újabb napot.

Ettem.

Takarítottam.

A bunkó morgásnál többet beszélgettem az emberekkel.

Plusz nem engedtem, hogy bárki észrevegye a mellkasomban tátongó ürességet.

Ha képes leszek beszorítani a napomba egy zuhanyt és egy borotválkozást, elégedett lehetek.

Piper lába megfeszült, és vakkantott egyet. Álmodott, én pedig azon gondolkodtam, hogy szép, vagy inkább rémálom lehetett-e. Óvatosan, nehogy felébresszem, mellé tettem a bárányt, hogy elűzze a rosszat, aztán bementem a fürdőszobába.

Megnyitottam a meleg vizet az immár tiszta zuhanyzóban, mielőtt levetkőztem. Megakadt a tekintetem a rózsaszín hegeken a tükörben. Egy volt a vállamon, egy pedig a hasam alsó részén a lövéstől, ami tisztán átment rajtam.

A testem gyógyult, legalábbis kívülről. Viszont az elmém miatt aggódtam.

Sajnos a családomban jellemző, hogy az emberek megbolondulnak, és elindulnak a lejtőn.

Nem lehet minden elől elmenekülni, ami a DNS-edbe van kódolva.

Pára fogadott a zuhanyzóban. Hagytam, hogy a víz beborítson, és ellazítsa görcsös izmaimat a forróságával. Rácsaptam a hűvös csempére, és a permet alá dugtam a fejemet.

Lina.

Eszembe jutott, ahogy vizes sportmelltartójában nevetett, amit gyorsan követett a reggeli közjátékunk emlékképe. Lina elkerekedett szemmel, aggódva. Lina négykézláb, ahogy magamhoz rántom. Lina, ahogy vigyorogva ül az anyósülésen hazáig.

A farkam életre kelt, és megkeményedett a lábam között, ahogy az emlékképek fantáziákká erősödtek.

Visszataszító vágyakozás kerített hatalmába. Szinte élveztem, mert legalább éreztem valamit, és ez több volt a semminél. És mert ez az elcseszett vágyakozás visszaadott valamit, amit féltem, hogy elvesztettem.

Nem volt merevedésem a lövöldözés óta. Egészen ma reggelig... vele.

A farkam egyre keményebb lett, ahogy kínzott a vágy.

Nem hagytam, hogy átgondoljam a dolgot. Végül is milyen seggfej tartja fontosabbnak a farka működését a mentális egészségénél? Eltemettem magamban az aggodalmat, és úgy tettem, mintha deréktól lefelé minden részem fáradt vagy unott lenne, ha lehetnek egyáltalán ilyen érzései egy faroknak.

Azonban a négykézláb térdelő Lina Solavita felélesztette a fantáziáimat. Arra gondoltam, milyen érzés volt megfogni a csípőjét. Hogy milyen volt, amikor a formás feneke hozzám préselődött. Fuldoklottam a vágytól. Kirángatott a sötétből a tűzbe. Maga felé.

Nem tehettem róla. Többet akartam.

Egyik kezemmel megtámaszkodtam a csempén, míg a másikkal megmarkoltam a merevedésemet, és magamba fojtottam egy hangos nyögést. Az érintés egyszerre jelentett megkönnyebbülést és csalódottságot. Azt akartam, hogy ő nyúljon hozzám, és a szájába vegyen. Szerettem volna a hajába túrni, hogy irányítsam a mozdulatait, miközben letérdel elém, és újra emberré tesz.

A behódolásától hatalmasnak, erősnek és élőnek éreztem volna magamat.

Fogadkoztam, hogy majd később utat engedek a bűntudatnak a fantáziálásom miatt. Csupán néhány simítás, hogy megnézzem, működik-e rendesen a felszerelésem. Néhány simítás, aztán hideg vizet locsolok magamra.

Elképzeltem, ahogy kinyitja telt ajkát, és magába fogad, aztán elkezdtem mozgatni a kezemet a farkamon, miközben a víz a hátamat verte. A szorításomtól egyre izgatottabb lettem, és néhány csepp csordult ki a merevedésemből. Elképzeltem, hogy sóvár nyelvével megízleli, majd durvábban kényeztettem magam.

- Bassza meg - motyogtam, ahogy ökölbe szorítottam a kezemet a csempén.

Ez helytelen volt. De kurva jól esett, és szükségem volt a jóra.

Tehetetlenül elképzeltem, ahogy lerántom rövidke pulóvere nyakát, és meglátom, hogy nincs rajta melltartó, a mellbimbója kemény ponttá merevedve könyörög a figyelmemért, miközben a szájával kényezteti a farkamat.

Megrándult a csípőm, mintha önálló életre kelt volna, és nekifeszült az öklömnek.

- Még egyszer. - Csak még egy simítás, és abbahagyom.

Csakhogy a fantáziámban Lina már nem térdelt. Lovaglóülésben fölém telepedett. A puncija nedves forróságát nem védte más, csak egy haszontalan selyemdarab. A számmal a mellét ízleltem. Nagyot nyeltem, miközben arra gondoltam, hogy bekapom az egyik halvány rózsaszín bimbót, és szívni kezdem.

A kezem elfeledkezett az egysimításos határról, és már gyors, erőteljes mozdulatokkal rángattam a merevedésemet. A csípőm ritmusra járt, és éreztem, hogy elnehezülnek a golyóim. Tudtam, hogy nem fogok megkönnyebbülni, ha magamat elégítem ki. De a sötét vágy még mindig jobb volt az ürességnél.

Elképzeltem, hogy félrehúzom a tangáját, a csípőjébe markolok, és belé hatolok.

- Ez az, te angyal!

Szinte hallottam, ahogy elakad a lélegzete, amikor belé hatolok. Szabad öklömmel a csempére csaptam. Egyszer, kétszer.

Már képtelen lettem volna abbahagyni, az öklöm kurva gyorsan mozgott, miközben hálás farkamat szolgálta.

Addig nyalnám és szívnám a másik mellbimbóját, amíg teljesen meg nem keményedik, és közben a kezemmel mozgatnám a csípőjét a merevedésemen. Ő pedig belém kapaszkodna kívül és belül. Arra vágyna, hogy a csúcsra juttassam.

- Nash!

Szinte hallottam, ahogy a nevemet suttogja, miközben elragadja a szenvedély. Ahogy az édes puncija egyre jobban megfeszül körülöttem.

Szinte láttam magam előtt, ahogy elködösödik barna szeme, szinte a nyelvemen éreztem bársonyos mellbimbóját, éreztem, ahogy fájdalmasan összerándulnak sóvár kis izmai a merevedésem körül.

- Angyal! - Megint a falra csaptam.

Hosszan és nagyot élvezne. Az orgazmustól annyira elgyengülne, hogy utána ölben kellene az ágyba vinnem. A gyönyörtől nekem sem maradna más választásom, mint követni őt, és belé üríteni magamat. Megjelölni Linát, hogy az enyém.

Azonban a hajszolt gyönyör helyett valami mást találtam.

A látásom elhomályosodott, a zuhany hangja eltompult, miközben a fülemben dobolt a vér. A szívem őrülten kalapált a mellkasomban, ahogy megfeszültek az izmaim. Elengedtem a farkamat, és reszketve mély levegőt vettem. Harcoltam a nyomással, a rettegés hullámával, ami maga alá akart gyűrni.

- Bassza meg, a kurva életbe - morogtam rekedten. - A francba.

Megbicsaklott a térdem, de sikerült leülnöm a zuhanyzóban.

Még mindig merevedésem volt. Vágyakoztam. Féltem. A fejemre tettem a kezemet, és addig térdeltem a csobogó víz alatt, amíg teljesen ki nem hűlt.

6. fejezet

A farokméregetés közepén

Lina

A Knockemouti Könyvtár a rendőrséggel szemben, a Knox Morgan Közösségi Ház épületében kapott helyet, amelynek nevét végtelenül szórakoztatónak tartottam.

Lefényképeztem a szembeszökő, aranyszínű feliratot, és elküldtem üzenetben annak a mogorva, legendás férfinak, akiről ezt az elnevezést kapta.

Knox azonnal válaszolt. Egy középső ujjas emojit küldött vissza.

Vigyorogva eltettem a telefonomat, és elindultam befelé.

Az épületet nagyrészt abból a jókora „adományból” finanszírozták, amit Knox megpróbált Nashre tukmálni, miután megnyerte a lottót. Szerintem ez egy zseniális „baszd meg” válasz volt Nashtől.

Viszont úgy tűnt, ez hatalmas szakadékot teremtett a testvérek között, amit tovább erősített az örökölt makacsságuk és a borzalmas családi kommunikációjuk.

Nem mintha Knox és én rendszeresen szívhez szóló beszélgetéseket folytattunk volna. Mindent könnyedén vettünk, nem terheltük egymást a nehéz dolgokkal. Nem próbáltuk feltárni és feleslegesen kielemezni életünk eseményeit.

Hölgyeim és uraim, így lehet tartós kapcsolatot kialakítani.

Nincs szükség a nehézségekre. Az érzelmi terhekre.

Legyen kevés barátod, és tölts velük minőségi időt.

Mindezt szem előtt tartva kifejezetten ügyeltem arra, nehogy bepillantsak a rendőrség ablakán. Nem voltam felkészülve arra, hogy a rendőrfőnökkel csevegjek néhány órával azután, hogy hallottam, ahogyan a nem túl hangszigetelt fal túloldalán a csúcsra juttatta magát a zuhanyzóban.

Már a puszta gondolatától felhevült az arcom, és bizsergett a bensőm.

Soha életemben nem mostam olyan sokáig fogat, mint akkor.

Egy dologban biztos voltam: Morgan rendőrfőnök egy időzített bomba. És bárki is ez az Angyal, remélem, hogy nem kell gyűlölnöm.

A könyvtár felé vettem az irányt. Hangosabb és zsúfoltabb volt, mint vártam. Hála a meseórának, a gyerekrészleg úgy nyüzsgött, mint egy óvoda uzsonnaidőben. A gyerekek és felnőttek egyaránt feszült figyelemmel hallgatták, ahogy a két drag queen, Cherry Poppa és Martha Stewhot a szivárványcsaládokról meg a háziállatok örökbefogadásáról olvas.

Ott ragadtam, és egy egész könyvet végighallgattam, mielőtt eszembe jutott, hogy küldetésen vagyok.

Sloane Waltont, a kiváló könyvtárost a második emeleten találtam a polcok között, amint valami könyves dologról vitatkozott az idős, de divatos Hinkel McCorddal.

Sloane nem hasonlított egyetlen könyvtárosra sem, akivel eddig találkoztam. Alacsony, tűzről pattant nő, a haja platinaszőke, levendulaszínű tincsekkel. Úgy öltözködik, mint egy menő tinédzser, egy felturbózott Jeep Wranglerrel jár, és havonta megrendezi a Pia és Könyvek Boldogságpercek elnevezésű programot. Úgy hallottam, ő változtatta a küszködő Knockemouti Könyvtárat a közösség motorjává, és mindezt szívósságának, elszántságának és a megnyert támogatásoknak köszönhettük.

Volt benne valami, ami a kedves, menő lányokra emlékeztetett a középiskolából. Egyszer én is tagja voltam ennek az exkluzív társaságnak.

- Csak annyit mondok, hogy adjon egy esélyt Octavia Butlernek. Aztán jöjjön vissza, és virágokkal meg tequilával kérjen bocsánatot, mert nagyot tévedett - mondta a férfinak.

Hinkel megrázta a fejét.

- Adok neki egy esélyt. De ha utálom, hozzon nekem abból az aszalt paradicsomos kenyérből.

Sloane kinyújtotta a kezét.

- Áll az alku. Finom tequilát kérek. Nem olyat, amit az ember a szüleitől lop el, hogy elvigye egy középiskolás buliba.

Hinkel ravaszul bólintott, és kezet rázott vele.

- Megegyeztünk.

- Mindig péksüteményekkel vesztegeted meg az olvasókat? -kérdeztem.

Hinkel rám villantotta gyöngyfehér fogsorát, és levette szalmakalapját.

- Miss Lina, remélem, nem sértem meg, ha azt mondom, ön megszégyeníti az őszi faleveleket a szépségével.

Leszedtem egy könyvet a polcról, és azzal legyeztem magam.

- Uram, ön aztán tudja, hogy kell elcsavarni egy nő fejét -mondtam a legcsábosabb déli akcentusomat elővéve.

Sloane keresztbe fonta a karját, és ingerültséget színlelt.

- Elnézést, Mr. McCord. Azt hittem, vasárnap reggelente velem szokott flörtölni.

A férfi hajszálcsíkos öltönyére és csokornyakkendőjére mutatott.

- Nem korlátozom a lehetőségeimet. Most pedig, ha a két bájos hölgy nem bánja, lemegyek a földszintre, és flörtölök egy-két királynővel.

Néztük, ahogy a százéves öregember egyik kezében a botjával, a másikban egy könyvvel fürgén elindul a lépcső felé.

- Knockemoutban az összes férfi sármos - jegyeztem meg.

- Az biztos - értett egyet Sloane, és intett, hogy kövessem.

Beléptünk egy tágas konferenciaterembe, ahol Sloane egyenesen a táblához ment, és elkezdte letörölni róla a kezdetleges péniszrajzokat.

- Tinédzserek? - tippeltem.

Megrázta a fejét, amitől táncra perdült a lófarka.

- Észak-virginiai urológusok. Tegnap itt tartották a negyedéves értekezletüket. Gondoltam, eltüntetem a bizonyítékokat, mielőtt véget ér a meseóra.

- Erre nem számítottam.

Sloane rám vigyorgott.

- Csak várd ki, az ÉViP januári találkozóját.

Átgondoltam a lehetőségeket.

- Észak-virginiai proktológusok?

- Fenék mindenütt. - Sloane letette a táblatörlőt, és elkezdte színek szerint rendezni a filceket. - Mi szél hozott ma a csodálatos könyvtáramba?

Hasznossá tettem magam, és betömtem a szelektív kukába a szétszórt péniszközpontú prospektusokat.

- Egy-két könyvajánlót keresek.

Plusz némi információt, tettem hozzá magamban.

- Jó helyre jöttél. Mi érdekel? Thriller? Időutazás? Önéletrajz? Költészet? Rendőrségi eljárások? Fantasy? Önsegítés? Kisvárosi romantikus regények, amiktől elpirulsz?

Nash jutott eszembe, ahogy tegnap este zuhanyozott. Az öklének puffanása a nedves csempén. A fojtott nyögése. Egy kicsit megszédültem.

- Olyasmi, amiben van gyilkosság - döntöttem el. - Mellesleg, létezik valami megyei adatbázis, amit használhatnék ingatlanok keresésére?

- Ide szeretnél költözni?

- Nem - vágtam rá gyorsan. - Van egy barátom, aki Washingtonban él. El akar költözni a városból, hogy új üzletet nyisson.

Csak erre a szánalmas hazugságra futotta. De Sloane elfoglalt könyvtáros, és Knockemoutban amúgy is csupa csodabogár él. Nem fogja arra vesztegetni az idejét, hogy minden szögből megvizsgálja a történetemet.

- Milyen üzletet?

A fenébe.

- Valami spéci autószerelő műhelyt? Úgy értem, azt hiszem, valami spéci autószerelő műhelyt.

Sloane feltolta az orrán a szemüvegét.

- Biztos vagyok benne, hogy a barátod tudja, hogyan kell használni a szokásos ingatlanhirdetési weboldalakat.

- Ja, ööö, igen. De mi van, ha az ingatlan nem eladó? Gazdag, és máskor is tett már olyan ajánlatot, amit nehéz lett volna visszautasítani.

Gyakorlatilag ebben nem hazudtam. Nem egészen.

Sloane kíváncsi pillantást vetett rám. Általában sokkal jobban tudtam megfelelő körítést tálalni. Biztos megzavart ez az egész dolog Nashsel a zuhany alatt. Emlékeztettem magam, hogy kerülnöm kell azokat a férfiakat, akik hülyét csinálnak belőlem.

- Ebben az esetben megpróbálkozhattok a megyei értékbecslőadatbázissal. A legtöbb ingatlannak fent van az alaprajza, a tulajdonos-nyilvántartása, illetve az adóbevallás-tervezete.

Megadhatom a linkeket.

***

Húsz perccel később mindent megtettem, hogy észrevétlenül elslisszoljak a meseóra mellett az egyáltalán nem szexi gyilkossági regényeimmel, egy könyvvel az önpusztító tendenciák legyőzéséről és a színes cetlikkel, amiken három megyei ingatlan adatbázis neve szerepelt.

Már kiértem a folyosóra, amikor egy ismerős hang megállított.

- Lina Solavita nyomozó!

Megdermedtem, majd lassan sarkon fordultam.

Egy szellem vigyorgott rám a múltból, ahogy becsukódott mögötte a rendőrőrs ajtaja. Bajuszt növesztett, mióta utoljára láttam, és felszedett vagy tíz kilót, de jól állt neki.

- Nolan Graham rendőrbíró. Mit csinálsz...? - Nem kellett befejeznem a kérdést. Csupán egyetlen helyi esemény volt, ami egy szövetségi rendőrbíró jelenlétét igényelte.

- Kaptam egy ügyet. - Levett egy regényt a stóc tetejéről, és megleste a borítót a cetlik alatt. - Ez nem fog tetszeni.

- Egyetlen hétvégét töltöttünk együtt vagy öt évvel ezelőtt, és azt hiszed, ismered az ízlésemet a könyvek terén?

Rám vigyorgott.

- Mit is mondhatnék? Emlékezetes vagy.

Nolan egy beképzelt púp volt a hátamon. De jól végezte a munkáját, nem volt nőgyűlölő idióta, és ha az emlékezetem nem csalt, ügyesen táncolt.

- Bárcsak ugyanezt mondhatnám rólad. Egyébként szép a bajuszod - piszkáltam.

Végigsimított rajta az ujjával.

- Kipróbálod, milyen, amikor a bőrödet simogatja?

- Látom, még mindig javíthatatlan seggfej vagy.

- Ezt hívják önbizalomnak. És az elégedett nőkkel szerzett sokéves tapasztalatomra épül.

Elvigyorodtam.

- Borzasztó vagy.

- Igen, tudom. Mi a fenét keresel itt? Valaki ellopta a Mona Lisát?

- Az egyik barátomat látogatom meg a városban. Olvasok egy kicsit. - Felemeltem a könyvkupacot.

Nolan összehúzta a szemét.

- Baromság. Nem szoktál nyaralni. Mit keres itt a Pritzger Biztosító?

- Fogalmam sincs, miről beszélsz.

- Jaj már! Dobd fel egy kicsit a napomat! Gyakorlatilag szüntelenül egy szerencsétlen rendőrfőnökre vigyázok, és várom, hogy egy szarházi megpróbálja befejezni, amit elkezdett.

- Gondolod, hogy Duncan Hugo újra megpróbálja? Van erről információd?

- Nocsak, milyen jól informált vagy.

Gúnyosan néztem rá.

- Ez egy kisváros. Itt mindenki tud mindent.

- Akkor rám már nincs szükség, egyedül is meg tudod oldani a rejtélyt.

- Ugyan már. Hugo valami lista alapján lövöldözött, hogy lenyűgözze az apját, de elszúrta. Utoljára azt hallottam, hogy elmenekült. Nincs miért visszajönnie.

- Kivéve, ha az amnéziás rendőrfőnöknek hirtelen eszébe jut a lövöldözés. Eddig csak egy tanúvallomásunk van Hugo őrült, idegesítő, gonosz exbarátnőjétől, akit lecsuktunk. Meg egy tizenkét éves gyerek vallomása. Egyetlen tárgyi bizonyíték sem állná meg a helyét a bíróságon. Az autó lopott volt. A fegyvert nem jegyezték be. Nincs ujjlenyomat.

Duncan Hugo összefogott Naomi ikertestvérével, Tinával, hogy hazudjanak, lopjanak és csaljanak Észak-Virginiában, mielőtt a férfi elkövette azt a szörnyű hibát, hogy lelőtte Nasht.

- Mi van a fedélzeti kamera felvételével? - érdeklődtem.

Nolan vállat vont.

- Sötét. A fickón kapucnis pulóver és kesztyű volt. Alig lehet kivenni a profilját. A legamatőrebb ügyvéd is azzal érvelne, hogy bárki lehetett az elkövető.

- Akkor is. Miért téged küldtek bébiszitternek? Hugo kisstílű bűnöző, nem igaz?

Nolan felvonta a szemöldökét.

- Óóó. A szövetségiek apucira vadásznak.

Anthony Hugo befolyásos maffiavezér volt, akinek a területe kiterjedt Washingtonra és Baltimore-ra. Míg a fia lopott elektronikai cikkekkel és autókkal kereskedett, addig a drága apuka csúnya hírnévre tett szert zsarolással, valamint a kábítószer- és szexkereskedelem területén való ténykedéssel.

- Erre nem áll módomban válaszolni - mondta, miközben az aprópénzt csörgette a zsebében. - Most pedig ki vele! Ezúttal milyen kincsre vadászol?

A szám sunyi mosolyra húzódott.

- Erre nem áll módomban válaszolni.

Nolan a falra tette a kezét a hátam mögött, és úgy hajolt oda hozzám, mint egy középiskolás irányító a kacér szurkolólányhoz.

- Gyerünk, Lina! Talán dolgozhatnánk együtt.

Azonban én nem egy kacér szurkolólány voltam. Ahogy csapatban sem dolgoztam.

- Sajnálom, rendőrbíró. Szabadságon vagyok. És akárcsak a munkát, ezt is egyedül csinálom. - Így biztonságosabb volt.

Megrázta a fejét.

- A legjobbak mindig eltökélten szinglik.

Hátrahajtottam a fejem, hogy jobban megnézzem magamnak. A hivatalos fekete öltönyében és nyakkendőjében úgy nézett ki, mint a kerület legjobb bibliaárusa.

- Nem nősültél meg? - kérdeztem.

Felemelte gyűrűtlen bal kezét.

- Nem tartott sokáig.

A színlelt felszín alatt szomorúságot éreztem.

- A munka közbeszólt? - tippeltem.

Vállat vont.

- Mit is mondhatnék? Nem mindenki tudja elfogadni.

Megértettem. Az utazás. A hosszú, megszállottsággal teli hetek. A diadalittas mámor, amikor egy ügy megoldódik. Az átlagember ezt nem feltétlenül tudja kezelni.

Együttérzőn ráncoltam a homlokomat.

- Sajnálom, hogy nem jött össze.

- Igen. Én is. De megvigasztalhatnál. Vacsora? Egy ital? Úgy hallottam, van egy Honky Tonk nevű hely pár sarokkal arrébb, ahol finom a whisky. Ihatnánk egyet a régi szép idők emlékére.

El tudtam képzelni, Knox hogyan reagálna, ha betévednék a bárjába egy rendőrbíróval a sarkamban. Míg az öccse a törvény és a rend híve, addig Knox szeret lázadni, és elég lazán kezeli a szabályokat.

- Hmm. - Időt kellett nyernem. Szükségem volt egy tervre, egy stratégiára.

A kapitányság ajtajának nyitódása mentett meg a válaszadástól. Aztán Nash mogorva pillantásától annyira elakadt a lélegzetem, hogy végképp nem bírtam megszólalni.

- Eltévedt, rendőrbíró? - kérdezte Nash. Megtévesztően halk volt a hangja, és a szokásosnál egy kicsit több déli kedvességet csepegtetett bele. Az egyenruháját viselte: sötétszürke rendőringet és taktikai nadrágot; mindkettő úgy nézett ki, mintha kimosták és kivasalták volna. Ráadásul mindkettő ötvenmilliószor dögösebb volt, mint Nolan öltönye.

A fenébe a vékony zuhanyfallal! A pokolba vele!

Kiszáradt a torkom, az agyam pedig idiótán visszajátszotta Nash előző esti halk nyögését.

Ha a merengő, sérült Nash szexi volt, akkor Morgan rendőrfőnök egyenesen bugyiszaggató.

Rám siklott a tekintete, majd tetőtől talpig végigmért.

Nolan nem vette el a kezét a fejem mellől, de elfordult, hogy Nashre nézzen.

- Csak egy régi barátommal beszélgetek, rendőrfőnök. Volt már szerencséje találkozni Solavita nyomozóval?

Ezért tartozom Nolannek egy tökön rúgással.

- Nyomozó? - ismételte meg Nash.

- Biztosítási nyomozó - vágtam rá gyorsan, majd szúrós pillantást vetettem Nolanre. - Morgan rendőrfőnök és én ismerjük egymást.

Általában jól teljesítettem nyomás alatt. Nem. Nem csak jó voltam. Nagyszerű. Türelmes, okos és ravasz, ha kellett. De Nash határozottan kibillentett az egyensúlyomból azzal a kemény, parancsoló tekintetével, mintha be akart volna rángatni egy kihallgatószobába, hogy egy órán át ordibáljon velem.

- Gondolom, nem annyira, mint amennyire mi ketten ismerjük egymást - szólalt meg Nolan rám kacsintva.

- Figyelj! - vágtam vissza. - Lépj már tovább!

- Angel és én közel állunk egymáshoz - húzta ki magát Nash anélkül, hogy elfordította volna rólam a tekintetét.

Angel? Én voltam az Angyal Nash zuhanyzós fantáziájában? Gondolatban részletesen felidéztem az éjszakai hallgatózásomat. Aztán összeszedtem magam, és eldöntöttem, hogy ezzel az információval majd később foglalkozom.

- Közös az egyik falunk - árultam el, bár nem tudom, miért éreztem szükségét a magyarázkodásnak. Nashnek semmi köze a múltamhoz Nolannel. Ahogy Nolanre sem tartozik a jelenem Nashsel.

- Tegnap együtt fürödtünk - jelentette ki Nash.

Leesett az állam a döbbenettől, és olyan hang szakadt ki belőlem, mintha harmonikáztak volna a tüdőmmel.

Mindkét férfi rám nézett. Hangos fogcsattanással csuktam be a számat.

Elhatároztam, hogy tökön rúgom Nolant, aztán lelököm Nasht a lépcsőn.

- Mindig vonzódott a jelvényesekhez - mondta Nolan, ahogy a sarkán hintázott, és úgy tűnt, mintha élvezné ezt az egészet.

Majdnem felrobbantam a haragtól, de mielőtt a két tesztoszterontúltengéses idióta megkaphatta volna a magáét, kinyílt a könyvtár ajtaja. Nash megmozdult, hogy megtartsa.

- Asszonyom - üdvözölte Cherry Poppát, ahogy kilépett a könyvtárból.

- Sármőr - duruzsolta.

Nolan meghajolt.

- Micsoda finomságok vannak idekint - jegyezte meg a drag queen, ahogy elindult a kijárathoz.

- Én is remekül szórakoztam - morogtam a folyosót eltorlaszoló idiótáknak, mielőtt követtem az utcára a gyönyörű drag queent.

- Tudod, mi történik, amikor a farokméregetés kellős közepén találod magad? - kérdezte Cherry, miközben hátradobta szőke fürtjeit.

- Mi?

- A végén neked lesz pisiszagod.

7. fejezet

Nem dörgölőztünk egymáshoz!

Lina

Még akkor is jogosan dühöngtem, amikor beültem a kocsimba, és elindultam Knox és Naomi házához vacsorázni. Persze. Melyik nő ne fantáziált volna arról, hogy két férfi harcol érte? De közel sem volt olyan szexi, amikor a küzdelem tulajdonképpen a hatáskörökről szólt, és én csupán egy bábu voltam benne.

Miután ráléptem a gázpedálra, a Chargerem életre kelt a nyílt úton. Szeretem a nagy motorokat és a gyors autókat. Van valami az üres útban és a V8-asok dübörgésében, amitől szabadnak érzem magam.

Általában a sebességkorlátozásnál tizenöt kilométer per órával hajtok gyorsabban, így most is ezt tettem. Ennyi elég volt a kikapcsolódáshoz, de ahhoz kevés, hogy egy rendőr megállítson.

A sztereóból dühös, belevaló női zene szólt, és a hajamba kapott a szél.

Túl hamar kellett lassítanom, hogy beforduljak az erdőben kanyargó kavicsos útra. Egy részem kísértést érzett, hogy továbbmenjek. Hogy gyorsan hajtsak és hangosan énekeljek, amíg a felgyülemlett frusztráció ki nem repül az ablakon.

De amilyen dühös voltam, valószínűleg egy egész országon átívelő túra sem lett volna elég ahhoz, hogy kitisztuljon a fejem.

Így hát a bosszantó, de felelősségteljes lehetőség mellett döntöttem, és befordultam.

Még a haragom ellenére is tudtam értékelni az őszt. Az erdő különböző színekben pompázott. Vörös, arany és narancssárga levelek tapadtak az ágakra és záporoztak a földre, hogy beterítsék az utat. Bonyolult érzéseim voltak az ősszel kapcsolatban. Ami egykor a barátokkal való találkozást és az új kalandok kezdetét jelentette, mostanra csupán arról árulkodott, hogy mindkettőről lemaradtam.

- Kisanyám, ma este nyűgös vagyok - morogtam Carrie Underwoodnak, miközben ő arról énekelt, hogy összekarcolta az exe kocsiját a kulcsával.

Lehalkítottam a zenét, és hagytam, hogy a fák között kanyargó patak suttogása töltse be a kocsit.

A következő kanyarban Knox és Naomi háza tűnt fel a szemem előtt. Úgy bújt meg a fák között, mintha az erdő része lett volna. Leparkoltam Naomi terepjárója mögött, majd kiszálltam, mielőtt rábeszélhettem volna magam, hogy tovább mérgelődjek. Minél hamarabb bemegyek, annál hamarabb indulhatok haza bosszankodni.

A járdához sétáltam, ami az alacsonyan növő bokrok és késői virágok között kanyargott a veranda széles lépcsőjéhez.

A gyepen egy gyerekbiciklit láttam, a hintaszékekre pedig csíkos párnákat tettek. A veranda gerendáiról cserepes páfrányok lógtak. A bejárati ajtó mellett kézzel faragott töklámpások sorakoztak.

Sok pénzt tettem volna arra, hogy Knoxé a rémisztő, kísérteties tök, amelyik kihányja a saját beleit. Naomié pedig a precízen faragott, foghíjas mosolyú. És Waylay-é a türelmetlenül elnagyolt ferde képű az ijesztő szemöldökkel.

Az egész helyről üvöltött a „család”. Ami egyszerre volt édes és szórakoztató, amikor arra a Knoxra gondoltam, akit ezer éve ismertem.

A szúnyoghálós ajtó túloldaláról izgatott vonyítás hallatszott, amit azonnal az ugatás és csaholás kakofóniája követett. Mindenféle formájú és méretű kutya szaladt ki a verandára, majd le a lépcsőn, hogy barátságosan üdvözöljenek.

Lehajoltam megsimogatni őket.

Knox nagymamájának két kutyája volt: egy Kitty nevű, félszemű pitbull, és a féktelen beagle, Randy. Naomi szülei, akik most a birtokon lévő faházban laktak, magukkal hozták a kutyájukat, Beepert, egy mentett keveréket, ami leginkább egy kócos téglára hasonlított.

Knox kutyája pedig egy Waylon nevű kövér basset hound volt, ami a combomra támaszkodott pufók mellső mancsával, hogy ő kerüljön a figyelmem középpontjába.

- Waylon! Hagyd abba! - kiáltotta Knox a verandáról, miközben kinyitotta a szúnyoghálós ajtót. Egy konyharuhát dobott a vállára, grillcsipeszt tartott a kezében, és már-már mosoly terült szét jóképű arcán.

- Te mondtad, hogy terítsek! - hangzott bentről egy tizenkét éves gyerek sértett kiáltása.

- Waylon, nem Waylay - kiáltott vissza Knox.

- Akkor miért nem azt mondtad? - harsogta Waylay.

Elvigyorodtam.

- Jól áll a családi élet - jegyeztem meg, miközben a kutyák között átgázolva a verandára sétáltam.

Megrázta a fejét.

- Tegnap este egy órán keresztül gugliztam a kibaszott hatodikos matekot, és egy héten át hallgattam, ahogy a nők a virágokon veszekedtek. - Hangos nevetés harsant fel a házban. - Sosincs csend. Mindig mindenhol emberek vannak.

Lehet, hogy panaszkodott, de a napnál is világosabb volt, hogy Knox Morgan boldogabb, mint valaha.

- Akkor ezt megérdemled - mondtam, ahogy felemeltem a sört, amit hoztam.

- Igyunk a hátsó kertben, mielőtt valaki ránk talál, és megkér, hogy javítsam meg a szárítógép szellőzőjét, vagy nézzek meg egy újabb „vicces TikTokot” - felelte. A hátsó zsebébe dugta a csipeszt, felkapott két sörösüveget, aztán kinyitotta a veranda korlátján. Az egyiket nekem adta. - Ez az utolsó esélyed, hogy elmenekülj -ajánlotta fel.

- Ó, semmi pénzért nem hagynám ki A megszelídített Knox Morgan műsort - mondtam neki.

Felhorkant.

- Megszelídített?

- Csak ugratlak. Jól áll neked.

A veranda korlátjára támaszkodott az alkarjával.

- Mi áll jól?

A sörösüvegem nyakával a bejárati ajtóra mutattam.

- A két nőnek odabent szüksége volt rád. Te felnőttél a feladathoz, és most olyan vakítóan boldogok vagytok, hogy mi, többiek nem is bírunk rátok nézni.

- Szerinted boldogok? - kérdezte Knox.

Újabb kacagás harsant fel a házban. A kutyák az udvaron szaladgáltak, és a földre nyomták az orrukat szimatolás közben.

- Hát persze - válaszoltam.

Megköszörülte a torkát.

- Valamit meg akarok kérdezni tőled, de nem akarom, hogy kurva nagy ügyet csinálj belőle.

- Felkeltetted a kíváncsiságomat.

- Szeretném, ha násznagy lennél, vagy mi annak a női megfelelője.

Meglepetten pislogtam.

- Én? - Shirley és Janey nénikém esküvőjét leszámítva, ahol nyolcévesen a szivárványos csillámtündér ruhámban fantasztikusan éreztem magam, sosem volt ennyire fontos szerepem egy lagziban. Soha nem álltam elég közel senkihez, hogy felmerüljön.

- Naomi Sloane-t, Stefet, Fit és Way-t kéri fel. Nekem ott van Nash, Luce és Jer. Legalábbis ott lesznek, miután szólok nekik. Plusz te.

Nash. Már az öccse nevének puszta említésétől elöntött a düh. Azonban a haragomat elcsitította a mellkasomat összeszorító öröm.

- Azt akarod, hogy szmokingot vegyek fel?

-  Az sem érdekel, ha sörfoltos melegítőben jössz. Bár Százszorszép valószínűleg nem értékelné annyira. Csak legyél ott. -Belekortyolt a sörébe. - És ne engedd, hogy elszúrjam az egészet.

Elvigyorodtam.

-  Megtiszteltetésnek veszem, ha én lehetek az egyik... násznagyod.

- Naomi násznőnek nevez, de ezt a szart nem ejtem ki a számon nyilvánosan. Stef a koszorúsfiú, ezt gyakran hangoztatom.

Mindketten vigyorogtunk, miközben az alkonyat rátelepedett az udvarra.

- Kösz, hogy felkértél - szólaltam meg végül. - Akkor is, ha nem rendesen kértél meg rá.

- Ha közlöd az emberekkel, mit akarsz ahelyett, hogy kérnél, nagyobb valószínűséggel érvényesítheted az akaratodat - felelte.

- Knox, a megszelídített filozófus.

- Fogd be, vagy mandarinszínű taftot adok rád az esküvőn.

- Csodálkozom, hogy egyáltalán ismered ezeket a szavakat.

- Az esküvő három hét múlva lesz. Lassan minden szót megtanulok.

- Három hét?

Lustán vigyorgott.

- Mintha egész életemben Százszorszépre és Way-re vártam volna. Ha rá tudnám venni őket, máris indulnánk az anyakönyvvezetőhöz.

- Hát, ha addigra elutazom a városból, majd visszajövök -ígértem meg.

Bólintott.

- Előre figyelmeztetlek. Jó sok ölelés lesz.

Grimaszoltam.

- Akkor én kiszálltam.

Az érintés valahol a telefonos ügyfélszolgálatok hívásvárakoztatása és a gyökérkezelés között állt a rangsorban. Volt idő az életemben, amikor a testem inkább az egészségügyi személyzethez tartozott, mint hozzám. Azóta kerülök minden váratlan érintést, hacsak nem én kezdeményezem. Éppen ezért annyira zavarba ejtő, ahogyan Rá, Akit Nem Nevezünk Nevén, reagáltam.

- Megvan a megoldás - közölte. - Beírom a programba a neved után, hogy nem szeretsz ölelkezni.

Még akkor is nevettem, amikor egy autó fényszórója világította meg a fákat. Nash furgonja, egy kék Nissan parkolt le a kocsim mellett.

Fellángolt bennem az indulat, ugyanakkor aggódtam is, hogy feszegetni fogja az egész nyomozós helyzetet. Nem volt szükségem rá, hogy elterjessze ezt az információt.

- Nem tudtam, hogy jön - mondtam.

Knox sanda pillantást vetett rám.

- Valami bajod van az öcsémmel?

- Igen, igazából van. Ez zavar téged?

Megrándult a szája.

- Nem. Ideje, hogy rajtam kívül más is kiakadjon rá. Csak ne hagyd, hogy ez elbassza az esküvőt, mert az felzaklatná Naomit. És rajtam kívül senki nem idegesítheti fel őt.

A kutyák lelkesen körbevették a járművet.

A haragtól lángoló pillantásom találkozott Nash hűvös tekintetével a szélvédőn keresztül. Nem tűnt túl boldognak a gondolattól, hogy ki kell szállnia a kocsiból. Helyes.

- Azt hiszem, bemegyek. Megnézem, segíthetek-e valamiben -döntöttem el.

Knox elcserélte velem a csipeszt egy harmadik üveg sörre.

- Nézd meg a csirkét a grillen, ha Lou még nem állt oda - mondta, majd elindult az öccse felé.

Megnézni a csirkét? A baromfik elkészítésével kapcsolatos ismereteim arra korlátozódtak, ami az éttermekben a tányéromra került. Bementem a házba, és követtem a zajt.

Gyönyörű otthon volt, robusztus és rusztikus, de olyan házias jegyekkel, amiktől az ember legszívesebben feltette volna a lábát, hogy kiélvezze a káoszt.

A falakat több generációnyi családi fotó díszítette, és színes szőnyegek lágyították meg a kopott keményfa padló ridegségét.

A zaj és az emberek nagy része a konyhában volt. Knox és Nash nagymamája, Liza J. - a ház előző lakója, aki most az út végén lévő házikóban lakik - felügyelte Naomi anyját, Amandát, aki éppen egy hústálat készített.

Lou, Naomi apja - szerencsére - már kiment a teraszra, és a grillsütő fedele alatt a csirkét bökdöste a saját csipeszével.

Naomi meg a legjobb barátja, a jóképű és divatos Stefan Liao vitatkoztak, miközben a férfi borospalackot nyitott, a nő pedig valamit kevergetett a tűzhelyen, aminek elég jó illata volt.

- Mondd meg neki, Lina - kérte Naomi, mintha egész idő alatt ott lettem volna.

- Kinek és mit mondjak? - tettem fel a kérdést, miközben helyet kerestem a hűtőben a maradék három sörnek meg a kétliteres üdítőnek, amitől Waylay fogai kirohadnak majd.

- Mondd meg Stefnek, hogy hívja el randira Jeremiah-t - közölte.

Jeremiah Knox társa a Whiskey Barberben, a fodrászszalonban a lakásom alatt. És mint minden egyedülálló férfi ebben a városban, ő is nagyon-nagyon jóképű.

- Witty elkezdte azt a beképzelt, majdnem házas dolgot, hogy megpróbálja összeboronálni valakivel minden barátját, hogy mi is beképzelt, majdnem házas seggfejek legyünk - panaszkodott Stef. Kasmír és kordbársony ruha volt rajta; úgy nézett ki, mintha egy férfi divatmagazin egyik lapjáról lépett volna le.

- Szeretnél beképzelt és majdnem házas helyi seggfej lenni? -kérdeztem tőle.

- Hivatalosan nem is lakom ebben a városban - jelentette ki, és kifejezően hadonászott a karjával anélkül, hogy egy cseppet is kiöntött volna a shirazból. - Honnan tudhatnám, hogy akarok-e itt seggfej lenni?

- Remek. Ez még három dollár a káromkodós üvegbe -kommentálta Waylay hangosan az étkezőből.

- Írd a számlámhoz - kiáltott vissza Stef.

A káromkodós üveg egy literes uborkásüveg volt, ami a konyhapulton kapott helyet. Knox színes szókincsének köszönhetően mindig tele volt egydollárosokkal. A pénzből friss zöldségeket vásároltak. Naomi csak úgy tudta rávenni Waylay-t a csúnya szavak mellőzésére, ha a család látástól vakulásig salátát evett.

- Ugyan már - gúnyolódott Naomi. - Több időt töltesz Knockemoutban, mint a New York-i lakásodban vagy a szüléidnél. Tudom, hogy nem csak azért vagy itt, mert szereted a kutyáinkat.

Végszóra mind a négy kutya berohant a konyhába, majd berontott az étkező ajtaján, ahogy Waylay megjelent a küszöbön. A lány félreugrott az útjukból, amivel sikerült még jobban felizgatnia őket.

- Kifelé! - harsogta Amanda, majd kinyitotta a terasz ajtaját, és kiterelte a szőrgombócokat.

Waylay besurrant a konyhába, és ellopott egy szelet pepperónit a tálról.

- Az asztal megterítve - jelentette be.

Naomi összehúzta a szemét, leemelt egy darab brokkolit a zöldséges tálcáról, és az unokahúga szájába tömte.

Waylay hősiesen küzdött, de az elszánt nagynénje győzött a fojtogató ölelésével.

- Miért vagy ennyire megszállottja a zöld dolgoknak, Naomi néni? - nyögött fel Waylay.

- Az egészséged és a jó közérzeted megszállottja vagyok - felelte Naomi, összekócolva az unokahúga haját.

Waylay a szemét forgatta.

- Olyan fura vagy.

- Az irántad érzett szeretettől vagyok fura.

- Térjünk vissza Stef bácsi piszkálására, amiért túl gyáva, hogy elhívja randizni Jeremiah-t - javasolta Waylay.

- Jó ötlet - értett egyet Naomi.

- Az ilyen fiúk nem sokáig maradnak szinglik - figyelmeztette Liza J. Stefet, miközben odacsúsztatott Waylay-nek egy szelet szalámit.

- Nagyon jóképű - helyeselt Amanda.

Mindenki várakozóan felém fordult.

- Jóképű - értettem egyet. - De csak akkor, ha a kapcsolatok és a monogámia híve vagy.

- Ami nem vagyok - erősködött Stef.

- Ahogy Knox sem volt - mutattam rá. - De nézd meg most. Émelyítően boldog.

Naomi átkarolta a vállamat, és alig tudtam leplezni, hogy összerezzentem a váratlan érintéstől. Az ujján lévő eljegyzési gyűrű megcsillant a fényben.

- Látod, Stef? Te is lehetnél émelyítően boldog.

- Azt hiszem, inkább csak émelyegnék.

Kibújtam Naomi szeretetteljes öleléséből, és a húsostálca felé vettem az irányt.

Waylay egy lopott szalámit tömött a szájába, amikor Naomi nem figyelt. Szinte hallottam anyám hangját a fejemben.

„Továbbra sem eszel feldolgozott húsokat, ugye, Lina?

Tényleg azt hiszed, hogy jó ötlet alkoholt inni a te állapotodban?”

Dacosan belekortyoltam a sörömbe, aztán Waylay mellé sétáltam, és választottam egy szelet párizsit.

- Mi van? Dögös vagyok és meleg, szóval elvárás, hogy randizni vigyem a dögös, biszexuális barbert? Több közös tulajdonságnak kellene lennie bennünk annál, hogy a pasikat szeretjük - morogta Stef.

- Nem azt mondtad, hogy ő a legvonzóbb férfi a világon, akinek olyan a hangja, mint az olvadt jégkrém, és legszívesebben letépnéd a ruháidat, úgy hallgatnád, ahogy a bevásárlólistáját szavalja? -mélázott Naomi.

- Meg azt is mondtad, hogy ez az egész kisvállalkozói dolog, amit csinál, nagyon érdekes, mert eleged van a fitneszmodellekből, vagy tévedek? - tette hozzá Amanda.

- És nem vagytok mindketten rajongói a luxus divatmárkáknak, Luke Bryannek meg a környezetbarát energetikai megoldásoknak? - soroltam.

- Utállak benneteket.

- Ne azért randizz vele, mert biszexuális, Stef. Hanem mert tökéletesen illik hozzád - mondta Naomi.

Knox és Nash léptek be a konyhába, és mindketten dühösnek tűntek. Őszintén szólva általában így néztek ki egy-egy beszélgetés után. Nash továbbá fáradtnak látszott. És dögös volt a farmernadrágjában meg a flanelingében - nyami.

A francba. Elfelejtettem, hogy már nem találom vonzónak.

Próbáltam arra koncentrálni, hogy mennyire igyekezett megalázni Nolan előtt, és átadtam magam a bennem lévő női dühnek.

Egyik kezében sör volt, a másikban pedig a reszkető Pipert tartotta. A kutya nevetséges, tökmintás pulóvert viselt. Mindketten úgy néztek ki, mintha egyáltalán nem akartak volna itt lenni.

- Jó estét - üdvözölt Nash mindenkit, de a pillantása rám vetült.

Mérgesen néztem rá. Ő indulatosan bámult vissza rám.

Újabb ricsaj tört ki, amikor a nők odarohantak Nashhez, hogy jobban megnézzék Pipert. Knox átgázolt a tömegen, és arcon csókolta Naomit, mielőtt a húsostálca felé vette az irányt.

- Szia, szépségem - mondta Naomi, miközben gyengéden üdvözölte a kutyát. - Tetszik a pulcsid.

- Ki ez az édes kis jószág? - duruzsolta Amanda, és óvatosan megsimogatta Piper fejét.

A kinti kutyák, megérezve a lehetséges új barátot, a terasz ajtajához szorították az orrukat, és szánalmasan nyüszítettek.

- Ő itt Piper. Tegnap találtuk a város mellett egy vízelvezető csatornában. Ki akarja befogadni? - kérdezte Nash, de továbbra is mérgesen nézett rám.

Szándékosan nem foglalkoztam vele.

- Nem úgy nézett ki, mintha ezt csináltátok volna - szólalt meg Stef a „tudok valamit, amit te nem” hangszínén.

Nashsel egyszerre fordultunk felé.

Stef ördögien vigyorgott.

- Bocs, gyerekek. Valaki mást kell a busz alá lökni, különben sosem szállnak le rólam.

- Hogy nézett ki, mit csináltak? - érdeklődött Liza J.

- Tekintettel a kompromittáló helyzetre...

- Miért nem tartogatjuk későbbre ezt a sztorit? - szólalt meg hangosan Naomi, és Waylay-re pillantott.

- Mit csináltak? - morogta Knox.

- Aggódom, hogy a tudod-mi hiánya miatt hallucinálsz, Stef. Talán tényleg el kéne hívnod randizni Jeremiah-t - javasoltam.

- Touché, Szexi Láb. Touché - mondta.

Nash nem törődött velünk, inkább letette a reszkető kutyát a padlóra. Az állat megpróbált a lába mögé bújni, aztán észrevett engem, amikor kilesett Nash bakancsa mögül.

Intettem neki, mire tett felém egy óvatos lépést. Leguggoltam, és megpaskoltam a padlót magam előtt.

Piper előkúszott Nash bakancsa mögül, majd őrült vágtában felém igyekezett.

Felemeltem, és hagytam, hogy megnyalja az arcomat.

- Sokkal jobb illatod van, mint tegnap - mondtam neki.

- Ó, kedvel téged - jegyezte meg Naomi.

- Térjünk vissza a kompromittáló helyzethez - javasolta Amanda.

Stef megtöltötte az üres borospoharat, amit Liza J. nyújtott felé.

- Szóval tegnap kora reggel jöttem vissza a városba, és mit láttam az út szélén?

Knox befogta Waylay fülét.

- Egy medvét? - találgatott Liza J.

- Még jobbat. Láttam, ahogy Knockemout rendőrfőnöke a fűben térdelt, mondjuk úgy, hogy „behatoló pózban” Miss Solavita kerek s-e-g-g-e mögött.

Nash úgy nézett ki, mintha komolyan elgondolkodott volna rajta, hogy kiszalad a bejárati ajtón.

- Mi a f... frászkarika? - csattant fel Knox.

Sóhajtottam.

- Most komolyan, Stef? Azt kimondod, hogy behatoló, de a segget lebetűzöd?

- A behatolás nem káromkodás - jelentette ki Waylay tudálékosan.

- Hé! Erősebben fogd be a fülét! - utasította Naomi Knoxot.

A férfi eleget tett a parancsnak, megpördítette a kislányt, és medveölelésbe burkolta.

- Nem kapok levegőt! - Waylay kiáltását Knox mellkasa tompította.

- De igen, ha még mindig panaszkodsz - vágta rá Knox.

- A hülye izmaid eltörik az orromat! - nyafogott Waylay.

Knox elengedte a lányt, és összeborzolta a haját.

- Waylay, miért nem mész ki megnézni, hogy a nagypapa hogy áll a csirkével? - javasolta Naomi.

-  Csak azért küldesz ki, hogy undi felnőttdolgokról beszélgessetek.

- Ja - mondta Stef. - Most pedig tűnj el innen, hogy rátérhessünk az undi dolgokra.

Knox Waylay fejére tette a kezét, és a hátsó ajtó felé fordította.

- Gyere, kölyök. Ezt egyikünk sem akarja hallani. - Együtt trappoltak ki a teraszra, és becsukták az ajtót.

- Térjünk vissza a behatoláshoz - erősködött Amanda. Felugrott egy bárszékre, és egy kicsit megrázta magát.

- Jó szamaritánus lévén megálltam, meg minden - folytatta Stef.

- Így hívják ezt manapság? - kérdezte Nash szárazon.

- Felajánlottam a segítségemet, de a kipirult Lina biztosított róla, hogy nincs szükségük segítségre a dörgölőzéshez.

- Nem dörgölőztünk egymáshoz! - ragaszkodtam az igazamhoz.

- Fogadjunk, hogy ezért le lehetett volna tartóztatni titeket -merengett Liza J. nagyon büszkén.

Megdobtam Stefet egy répával a zöldségestálcáról, de lepattant a homlokáról.

- Aú!

- Teljesen felöltözve húztunk ki egy kutyát, ezt a kutyát, a csatornából, te idióta. - Amolyan oroszlánkirályosan felemeltem Pipert magam előtt.

- Ha már itt tartunk, ki fogja őt gondozni, amíg az állatmentők találnak neki egy végleges otthont? - tette fel a kérdést Nash.

- Soha nem gondoltam volna, hogy egy kutyamentő történet csalódást fog okozni nekem - jelentette ki Amanda egy pillanatnyi csend után.

- Térjünk vissza oda, hogy Stef egy gyáva nyúl - javasoltam.

Egy darab karfiol pattant le az arcomról, és landolt a padlón.

Lou kinyitotta az ajtót, majd a kutyák berontottak a helyiségbe. Liza J. pitbullja, Kitty a lábam mellé ült, és a tökpulcsis kutyát bámulta a karomban. Waylon megette a karfiolt a padlóról, míg Beeper Lou lába körül táncolt.

- Kész a csirke - jelentette be a férfi. - Miről maradtam le?

- Semmiről - vágtuk rá egyszerre Nashsel.

8. fejezet

Zöldbab és hazugságok

Nash

A vacsora pont olyan kaotikus volt, amilyenek a Morgan családi összejövetelek lenni szoktak. De amit régen élveztem, most egyszerűen fárasztó volt.

Mindenki hangosan beszélgetett az asztalnál a háttérben szóló countryzene mellett. Túl gyorsan váltogatták a témákat ahhoz, hogy lépést tartsak velük, nemhogy részt vegyek a csevegésben, amire egyébként sem volt energiám. Az egész napot a kapitányságon töltöttem egy rendőrbíró árnyékában, aki láthatóan örömét lelte abban, hogy kibaszottul felidegesít.

Hullafáradt voltam. De okkal jöttem ide, mégpedig azért, hogy válaszokat kapjak Lina „a biztosítás annyira unalmas” Solavitától. Hazudott nekem és a családomnak, én pedig ki akartam deríteni, miért.

A társaság kedvéért hoztam magammal Pipert. A kutya ugyanolyan fáradtnak tűnt, mint amilyennek én éreztem magamat. Összegömbölyödve feküdt Kitty mellett a sarokban lévő kutyaágyon. A kutyacsapat többi tagja túl izgatott volt ahhoz, hogy csatlakozzon a partihoz, ezért száműztük őket az udvarra.

Mi kérdés nélkül adtuk körbe az ételeket meg az italokat. A korábban kibontott sörömet kortyolgattam, és kényszerítettem magam, hogy éppen annyit egyek, hogy ne vonjam magamra a többiek figyelmét. A Morgan család tagjai képtelenek az érzéseikről beszélni, ami azt jelenti, hogy a bátyám és a nagymamám békén hagynak. Azonban Naomi meg a szülei észrevették a problémákat, halálra elemezték őket, és mindent megtettek, hogy megoldják az ember baját.

Amikor kiengedtek a kórházból, otthon tisztaság, frissen mosott ruhák és egy ételekkel telepakolt hűtőszekrény várt. Witték világossá tették, hogy nemcsak Knoxot és Waylay-t fogadták örökbe, hanem engem is.

A Morgan család diszfunkcionálisan működik, amióta csak az eszemet tudom, így ez a nagy figyelem kifejezetten kényelmetlen volt számomra.

Az asztal fele nevetésben tört ki valamin, amiről lemaradtam. Meglepett a hirtelen zaj. Úgy tűnt, Piper is megijedt, mert ugatott egyet. Kitty zavartalanul a kiskutya testére hajtotta a fejét, és másodperceken belül mindketten újra mélyen aludtak.

Több élet volt ebben a házban, mint gyerekkorom óta bármikor, és ezt képtelen voltam kezelni. Felkészültem, hogy azt fogom tenni, amit megtanultam, vagyis összeszorított foggal átvészelem az estét. Azonban a bal oldalamon ülő Lina jelenléte egy csomó kusza érzést kavart fel bennem, elűzve a mellkasomra telepedett ürességet. Továbbra is lángolt bennem a vonzalom, amit nem értettem, ráadásul bűntudatom is volt, amiért őt használtam fel arra, hogy borsot törjek a seggfej Nolan orra alá. Azonban leginkább mérges voltam rá.

Szándékosan félrevezetett mindenkit a munkájával kapcsolatban. Ez számomra felért egy hazugsággal. Én pedig ki nem állhatom a hazugságot és a hazugokat.

A reggeli találkozásunk rengeteg kérdést vetett fel bennem.

Kutakodtam egy keveset, amikor volt egy kis szabadidőm a papírmunka mellett és azután, hogy segítettem a sintérnek befogni a Bacon Istálló egyik szökött lovát, ami összeszarta a városunkat.

De nem a vacsoraasztal a megfelelő hely a kihallgatásra. Így hát vártam az alkalmat, és közben igyekeztem odafigyelni, hogy minél kevesebbet nézzek rá.

Szűk farmert és szürke pulóvert viselt, ami olyan puhának tűnt, mint egy felhő. Legszívesebben kinyújtottam volna a kezem, hogy megérintsem, és az anyaghoz dörzsöljem az arcomat.

Oké, perverz. Szedd össze magad! Depressziós és dühös vagy. Nem szoktál pulóvereket szaglászni meg nőket zaklatni.

Visszarántottam magam a valóságba, és gyenge kísérletet tettem arra, hogy bekapcsolódjak a beszélgetésbe.

- Lou, hogy megy a golf? - kérdeztem.

A jobbomon ülő Amanda belém rúgott az asztal alatt. Naomi félrenyelte a kávéját.

Lou rám mutatott a villájával az asztal végéről.

- Hadd meséljem el. Kizárt dolog, hogy a kilences lyuk...

- És most mindannyiunknak szenvednie kell - suttogta Amanda, miközben a férje a pályán átélt szenvedéseiről és megpróbáltatásairól kezdett beszélni.

Igyekeztem elszakítani a tekintetemet Lináról, miközben Lou felsorolta a tíz legfontosabb okot, amiért a kilences lyuk rosszul volt megjelölve.

Piper furcsa orrhangon horkolt, amire az előző este kétszer is felriadtam. Egyszer-kétszer megrándult a farka, mintha szépet álmodott volna. Azért erre jobb volt felébredni, mint a rémálomra, ami csak a fejemben létezik.

Naomi szeme megcsillant, amikor Knox a tarkójára csúsztatta a kezét, és valamit a fülébe súgott. Waylay megvárta, hogy a gyámjainak elterelődjön a figyelme, mielőtt két zöldbabot csempészett a szalvétájába. Észrevette, hogy nézem, de ártatlanságot színlelt.

Az ablak túloldalán leszállt az éj, sötétbe burkolva az erdőt és a patakot. A házban gyenge fény világított, és a gyertyák pislákolása még meghittebbé varázsolta a hangulatot.

- Add ide a csirkét, Nash - szólalt meg Liza J. az asztalfőn.

Felemeltem a tálat, és balra fordultam. Lina ujjai összegabalyodtak az enyémekkel, és majdnem elejtettük a tálat.

Találkozott a tekintetünk. Hűvös, barna szemében indulat szikrázott, valószínűleg a reggeli összetűzésünk óta mérges rám. De összességében véve nekem több okom volt haragudni rá, mint neki rám.

Kisminkelte magát, és másképp fésülte a haját. Egy szexi, rövid hajú tündér jutott róla az eszembe. A fülbevalói apró csengők voltak, amelyek kacéran lógtak a fülcimpájáról. Minden alkalommal csilingeltek, amikor nevetett. De most nem nevetett.

- Haladjatok már - mondta Liza J. határozottan.

Sikerült átadnom a tálat anélkül, hogy a csirkét a földre ejtettem volna. Az ujjaim felmelegedtek az érintésétől, és ökölbe szorítottam a kezemet az ölemben, hogy belekapaszkodjak ebbe a forróságba.

- Szarul nézel ki - közölte velem Knox.

- Knox! - szólt rá Naomi felháborodva.

- Mi van? Ha szakállat akarsz növeszteni, növessz egy rohadt szakállat, vagy legyen benned annyi tisztesség, hogy időpontot kérsz, és bejössz a kibaszott üzletembe. Akárhogy is, kötelezd el magad. Ne járkálj a városban egy ronda bozontfarmmal az arcodon. Ez rossz reklám a Whiskey Barbernek - panaszkodott a bátyám.

Waylay a kezébe temette az arcát, és motyogott valamit a befőttesüvegről meg a zöldségekről.

Megdörzsöltem az államat. Megint elfelejtettem borotválkozni.

- Egyél még zöldbabot, Nash - erősködött Amanda a jobb oldalamon, és rápakolt még egy kanállal az ételre, amihez hozzá sem nyúltam.

Waylay tekintete találkozott az enyémmel az asztal túloldaláról.

- Ez a család a zöld dolgok megszállottja.

Megrándult a szám. A kölyök még nem szokott hozzá ehhez a családosdihoz, miután eddigi rövid életét rossz társaságban töltötte.

- Waylay, nem akartál kérdezni valamit Knoxtól és Nashtől? -szólalt meg Naomi.

Waylay egy másodpercig a tányérját bámulta, mielőtt kamaszos bosszúsággal vállat vont.

- Csak egy butaság. Nem muszáj megtennetek. - Színpadiasan a villájára szúrt egy zöldbabot, és fintorgott, miközben a lehető legkisebbet harapta belőle.

-  Lehet, hogy meglepődnél. Szeretjük a hülyeségeket -jelentettem ki.

- Hát, tudjátok, van az az apukás kihívás a TikTokon, ahol az édesapák megengedik, hogy a lányuk kisminkelje őket. Meg kifesse a körmüket. Néhányan a hajukat is megcsinálják - kezdte.

Knoxszal halálsápadtan pillantottunk egymásra.

Megtennénk.

Minden egyes másodpercét utálnánk. De megcsinálnánk, ha Waylay azt akarná.

Knox nyelt egyet.

- Oké. És? - Úgy hangzott, mintha fojtogatnák.

Naomi felsóhajtott.

- Waylay Witt!

A kislány ördögien elvigyorodott.

- Tessék? Szándékosan kezdtem a legrosszabbal, hogy utána igent mondjanak arra, amit valójában akarok.

Megnyugodtam, ahogy elszállt a rúzs és műszempilla veszélye.

Knox hátradőlt a székén, és a plafonra emelte a tekintetét.

- Mi a faszt fogok vele csinálni, amikor tizenhat éves lesz?

- Ó, ember! - nyögött fel Waylay.

- Befőttesüveg! - kiáltotta Stef.

-  Ha nem káromkodnál minden mondatodban, talán burgonyaszirmot és pepperónis falatokat ehetnénk a rohadt zöldbab helyett - morogta Waylay.

Lina fülbevalója csilingelt, miközben próbálta visszafojtani a nevetését.

- Mit akarsz, mit csináljunk? - kérdeztem.

- Oké. Szóval a sulimban van ez a hülye Karriernap, és arra gondoltam, talán nem lenne rossz, ha te meg Knox eljönnétek, és mesélnétek az osztályomnak a munkátokról meg ilyenek. Mondhattok nemet - tette hozzá gyorsan.

- Azt akarod, hogy Nash bácsikád és én előadást tartsunk az osztályodnak? - tette fel a kérdést Knox.

Megdörzsöltem a homlokomat, és próbáltam kiverni a fejemből az egyértelmű visszautasítást. A közösség- és kapcsolatépítés jelentős részét adta a munkámnak, de minden nyilvános eseményt kerültem, mióta... megtörtént az a bizonyos dolog.

- Igen. De csak akkor gyertek, ha ügyesek lesztek, mert Ellison Frako anyukája kerületi bíró, és egy próbapert fog eljátszatni az osztállyal. Szóval ne a papírmunkáról meg a bankszámlakivonatokról beszéljetek.

Elvigyorodtam. A papírmunka és a bankszámlakivonatok tették ki a bátyám munkájának kilencven százalékát.

Waylay rám nézett.

- Arra gondoltam, csinálhatnál valami menő dolgot, például lelőhetnéd a sokkolóval az egyik idegesítő fiút.

Lina félrenyelte mellettem a sörét a nevetéstől. Szótlanul átnyújtottam neki egy szalvétát.

Naomi könyörögve nézett rám.

Mintha nem tudnám, milyen nehéz Waylay-nek kérni valamit, amit igazán szeretne.

- Lehet, hogy nem fogok semmilyen fegyvert bevetni az osztályteremben, de kitalálhatok valami érdekeset - mondtam. Hideg verejték gyöngyözött a hátamon a gondolattól. De Waylay boldogan döbbent arckifejezése miatt megérte.

- Tényleg?

- Igen. Tényleg. Bár figyelmeztetlek, az én munkám sokkal menőbb, mint Knoxé.

Knox felhorkant.

- Ó, ez háború.

-  Mit fogsz csinálni? Eljátszol egy lottónyereményt? -viccelődtem.

Megdobott egy krumplival az asztal fölött.

Én egy kanál zöldbabbal vágtam vissza.

- Fiúk - figyelmeztetett minket Amanda.

Waylay halványan elmosolyodott, amit nagyra értékeltem. Az is jó érzés, amikor az ember mosolyt csal egy boldog gyerek arcára, de felvidítani egy lányt, akinek rengeteg oka lett volna bánkódni, egyenesen olyan volt, mintha aranyérmet szereztem volna.

- Most komolyan. Ki akarja hazavinni magával Pipert? -kérdeztem meg újra.

- Ó, Nash. Tudod, hogy az nem lenne fair azzal az édes kislánnyal szemben. Nyilvánvaló, hogy kötődik hozzád - mutatott rá Amanda.

A pite és a kávé után a buli egy Patsy Cline-dalra oszlott fel, ami anyám egyik kedvence volt.

Knox nekilátott a mosogatásnak, míg Naomi felment az emeletre, hogy felügyelje Waylay házi feladatát. Lou és Amanda önként jelentkeztek, hogy hazakísérik Liza J.-t. Piper szánalmasan nyüszített a bejárati ajtónál, amikor Kitty eltűnt az éjszakában.

Én is szerettem volna felszívódni, de a jó modor nem engedte, hogy segítségnyújtás nélkül lelépjek. Visszamentem az étkezőbe, ahol Lina az üres desszertestányérokat szedte össze.

- Azokat add ide - mondtam. - Te meg szedd össze az evőeszközöket.

Letette a tányérokat az asztalra ahelyett, hogy átadta volna nekem.

- Szóval úgy tűnt reggel, hogy te meg Graham rendőrbíró nagyon jóban vagytok egymással.

Rosszul tettem, hogy ezt mondtam.

Az összeszedett villák és kések hangosan csörömpöltek, ahogy egy üres tálra ejtette őket.

- Ez most komoly? - Megvillant a szeme, miközben keresztbe fonta a karját. - Mi bajod Nolannel?

Az volt a bajom, hogy Nolannek nevezte, nem pedig Graham rendőrbírónak.

- Az a bajom, hogy a haverod, Nolan, követ engem. Ide is utánam jött. Valószínűleg most is ott parkol azon a rohadt kocsifelhajtón.

Lina sötétvörös körmével a pulóvere ujján dobolt. Keményen és élesen a puha anyagon.

- Nem a haverom. És legalább behívhattad volna.

Meg a jó büdös francokat.

A konyhában csattanás hallatszott, amit fél percig tartó káromkodás követett.

- Mi a faszért olyan rohadtul csúszósak a nedves edények? Hol a picsában tartjuk a seprűt? - morogta Knox.

- Három dollár a befőttesüvegbe - kiabálta Naomi az emeletről.

- Ülj le! - mondtam.

Lina összehúzta a szemét.

- Tessék?

Kihúztam egy széket, és rámutattam.

- Azt mondtam, ülj le.

Waylon besétált a szobába, fenékre ült a szőnyegen a lábam mellett, és körülnézett, hátha kap valami finomságot. Piper reménykedve csatlakozott hozzá.

- Most végképp kiverted a biztosítékot - jelentette ki Lina.

Az orrom alatt motyogva előkotortam két jutalomfalatot a zsebemből, és mindkét kutyának adtam egyet. Aztán kihúztam még egy széket, és leültem.

- Kérlek, ülj le - mondtam, és az üres székre mutattam.

Sokáig tartott, amíg szót fogadott, de végül leült.

- Ez nem egy kihallgatószoba, nagymenő. Én pedig nem gyanúsított vagyok. Semmi közöd hozzá, hogy milyen kapcsolatom volt vagy van Nolannel.

- Ebben tévedsz, Angelina. Tudod, nem hiszek a véletlenekben, és főleg akkor nem, amikor egy csomó van belőlük. Eddig soha nem látogattad meg a bátyámat a szülővárosában. Aztán egyszer csak eldöntötted, hogy megleped őt. Valószínűtlen, de rendben. Ráadásul pont azután érkeztél, hogy engem lelőttek, és pont mielőtt Naomit meg Waylay-t elrabolták. Persze lehet, hogy ez megint csak véletlen egybeesés.

- De te nem így gondolod - jegyezte meg, összefonva a karját.

- Arról se feledkezzünk meg, hogy véletlenül pont azzal a rendőrbíróval van közös múltad, aki rohadtul idegesít.

Lina összekulcsolta a kezét az asztalon, és előrehajolt.

- Öt vagy hat évvel ezelőtt volt egy fülledt, meztelen, maximum negyvennyolc órán át tartó kalandom Nolannel.

- Nagyjából ekkor szereztél vissza százötvenezer dollárnyi lopott ékszert a főnökeidnek a Pritzgernél, nem igaz? Ráadásul a fickók, akiktől visszaszerezted, történetesen az FBI nyomozása alatt álltak, ugye?

Hosszú ideig némán tanulmányozott.

- Ezt honnan tudod?

- A letartóztatás nagy hír volt. Címlapra került.

- Az én nevemet egyikben sem említették - válaszolta hűvösen.

- Áh. De a helyi rendőrség jelentésében igen.

Oké, talán nem csak egy kicsit kutattam ezen a napon.

Lina az összeszorított fogain keresztül fújta ki a levegőt.

- Mit akarsz?

- Miért vagy itt? És ne gyere nekem azzal a baromsággal, hogy hiányzott a régi haverod, Knox - figyelmeztettem, amikor szóra nyitotta a száját. - Az igazat akarom hallani.

Arra voltam kíváncsi.

- Lassan mondom el, hogy biztos elsőre megértsd. Semmi közöd hozzám. Nem tartozik rád, hogy kivel vagyok vagy voltam „nagyon jóban”, mivel keresem a kenyeremet, és hogy miért érkeztem a városba. Baszódj meg.

Közelebb hajoltam, amíg a térdünk összeért az asztal alatt.

- Minden tiszteletem, Angelina, de belém eresztettek golyót. És ha bármilyen, ezzel kapcsolatos okból vagy itt, az kurvára az én dolgom.

Megcsörrent a telefonja, és a képernyőn a hívószámkijelző azt mutatta: „Apa”.

Kinyomta a hívást, majd feszülten félretolta a telefont.

- Beszélj! Most! - szólítottam fel.

A fogát csikorgatta, és egészen elsötétült a szeme, veszélyesnek tűnt. Egy pillanatig azt hittem, rám fog támadni, és élveztem a gondolatot, hogy a dühe felülkerekedik rajta, majd összecsapva az enyémmel, elszabadítja köztünk a poklok poklát.

Azonban ezt a poklot hangos csipogás szakította félbe.

Lina a csuklóján lévő órára csapott a kezével, de nem elég gyorsan, így megláttam a számot a piros szív mellett a képernyőn.

- Ez a magas pulzusszámra figyelmeztet? - kérdeztem.

Olyan hirtelen pattant fel a székről, hogy a kutyákat is megijesztette. Én is felálltam.

- Ez, akárcsak minden más, ami velem kapcsolatos, nem rád tartozik, rendőrfőnök - jelentette ki, majd elindult az ajtó felé.

Majdnem sikerült odaérnie, de mindketten alábecsültük, mennyire mérges voltam. Elkaptam a csuklójánál fogva, és visszarántottam.

Megpördült. Tettem egy lépést előre. Utána már csak azt vettem észre, hogy összesimul a mellkasunk, és Lina háta a falhoz préselődik.

Mindketten nehezen lélegeztünk. Magas, hosszú lábú nő volt, de így is annyival magasabb voltam nála, hogy kénytelen volt felemelni a fejét, ha rám akart nézni. Láttam a nyakán, mennyire gyorsan ver a pulzusa.

Igen. Pezsgett a vérem. Minél közelebb kerültem hozzá, annál erősebben.

Önuralmat gyakorolva megsimogattam a karját, és felemeltem a csuklóját. Engem nézett, de nem húzódott el. Megszakítottam a szemkontaktust, hogy az órájára pillantsak.

- Elég magas a pulzusod ahhoz képest, hogy csak ültünk és beszélgettünk - állapítottam meg.

Megpróbált kiszabadulni a szorításomból, de nem engedtem el.

- Nem csak ültem és beszélgettem. Azon igyekeztem, nehogy betörjem egy zsaru orrát.

Még mindig a kezét fogtam. Szabad karjával az ingembe markolt. De nem lökött el magától. Belém kapaszkodott.

-  Nyugodjunk meg mindketten - jegyeztem meg barátságosabban.

- Nyugodjunk meg? Azt akarod, hogy megnyugodjak? Jézusom. Én miért nem gondoltam erre?

Megmásztam a vulkánt, és most a tiszta, olvadt lávába néztem. Minden vágyam az volt, hogy beleugorjak az őrült forróságba.

- Áruld el, mivel állunk szemben - erősködtem. - Hívjak neked orvost?

- Istenem, Nash. Ha nem engedsz el most azonnal, egyetlen esküdtszék sem fog felelősségre vonni, amiért tökön rúgtalak.

A fenyegetésével és a fészkelődésével sikerült elérnie, hogy kőkemény merevedésem legyen.

Bassza meg!

Aztán mindketten megmozdultunk.

Teljesen a falhoz szorítottam, az egyik kezemet a derekára tettem közvetlenül a melle alá, míg a másikkal a feje mellett támaszkodtam. Eközben ő az ingembe markolt, és magához húzott.

Láttam, ahogy emelkedik és süllyed a mellkasa légzés közben, majd a lehelete az arcomat és a nyakamat melegítette. Beszívtam az illatát, és közelebb bújtam hozzá.

Vissza kellett fognom magamat. Nem csak az volt szar ötlet, hogy olyan nővel kavarjak, aki hazudik nekem, de arról sem feledkezhettem el, hogy a farkammal szórakozik.

- Azt akarod, hogy visszavonuljak? - kérdeztem, miközben az orrommal megsimogattam az állát.

- Igen - sziszegte. De közben szorosabban húzott magához.

- Azt akarod, hogy ne érjek többször hozzád, Angyal? - Minden istenséghez imádkoztam, aki csak eszembe jutott, aztán a biztonság kedvéért bedobtam néhány hírességet és zenészt is. Édes Dolly Parton, kérlek, ne engedd, hogy igennel válaszoljon.

Megrebegtek a szempillái. Meglepetés és valami más is megcsillant abban a gyönyörű, barna szemében.

- Nem - suttogta. A fülledt könyörgés felforrósította a véremet.

Találkozott a tekintetünk, ahogy néhány centivel feljebb csúsztattam a kezemet, és megérintettem a mellét. A farkam fájdalmasan lüktetett a sliccem mögött. Apró lángnyelvek nyaldosták az izmaimat.

Lina szexin nyöszörgött, én pedig Dollyra esküszöm, akkor és ott majdnem elélveztem. Az emlékezetembe véstem a hangot, és tudtam, hogy később újra meg újra fel fogom idézni. Tudtam, ha soha többet nem működne a farkam, akkor is a szétnyílt ajkai közül kiszökő hangra simogatnám magamat.

Hozzám nyomta a csípőjét, amivel majdnem megőrjített. Nem sokon múlt. Abban a pillanatban legszívesebben a padlóra rántottam volna, hogy a fogammal, a nyelvemmel és az ujjaimmal vetkőztessem meztelenre, és kényeztessem.

De a sors közbeszólt.

- Ti meg mi a faszt csináltok? - morogta Knox. Egyik kezében seprűt, a másikban sörösüveget tartott, és úgy nézett ki, mintha legszívesebben mindkettőt széttörte volna a fejemen.

- Magánbeszélgetést folytatunk - csattantam fel.

- A francokat - vágta rá a bátyám.

- Igazából épp indulni készültem - mondta Lina érzékien kipirult arccal. - Ha még egy magánbeszélgetést szeretne, rendőrfőnök, gondoskodom róla, hogy az ügyvédem is jelen legyen.

- Istenre esküszöm, Nash, ha nem lépsz hátra, széttöröm a fejeden ezt az üveget, aztán a kibaszott seprűvel fogod feltakarítani a rendetlenséget.

A boldog jegyesség határozottan megváltoztatta az idióta bátyám fenyegetéseit.

Ennek ellenére nem volt okos dolog, hogy hátat fordítottam neki. Levettem a kezemet Lina derekáról, és megpróbáltam hátralépni. De ő még mindig az ingembe kapaszkodott.

- Neked kell elengedned engem, kicsim - suttogtam.

Lenézett az ingemet markoló kezére, és lassan lazított a szorításán.

- Tudsz vezetni? - kérdeztem tőle.

- Egyetlen kibaszott sört ivott. Igazoltatni akarod az étkezőmben? - méltatlankodott Knox.

- Nem a sörről beszéltem - válaszoltam az összeszorított fogaimon keresztül.

- Jól vagyok. Köszönöm a vacsorát, Knox. Még találkozunk. -Elsurrant mellettem, és elindult a bejárati ajtó felé.

- Mi. A. Fasz. Volt. Ez? - Knox minden egyes szónál a bordámba bökött a seprűnyéllel.

- Au.

- Nem - mondta.

- Mi nem?

Knox az ajtóra mutatott a seprűvel, amelyen Lina az előbb kisétált, majd vissza rám.

- Az. Kizárt.

Figyelmen kívül hagytam a megjegyzését.

- Mennyit tudsz Lináról?

- Mi a fenét akarsz ezzel mondani? Ezer éve ismerem.

- Tudod, hogy miből él?

- Biztosítással foglalkozik.

- Tévedés. Biztosítási nyomozó a Pritzger Biztosítónál.

- Nem értem, mi a különbség.

- Tulajdonképpen egy fejvadász, aki a magántulajdonra utazik.

- És akkor mi van?

- Pont azután érkezik a városba, hogy lelőttek. Hazudik a munkájáról, és ismeri a rendőrbírót, aki a seggemben van. Nem gondolod, hogy ezek érdekes egybeesések?

- Miért akar mindenki kibaszott nagy hülyeségekről dumálni? -mormogta Knox.

- Miért hord olyan órát, ami a szívverését figyeli?

- Honnan a faszból kéne tudnom? Az összes idióta, aki szórakozásból fut, ezt csinálja, nem? Engem jobban érdekel, hogy az öcsém miért szorította a falhoz az egyik legjobb barátomat.

- Van valami bajod a dologgal?

- Igen. Elég nagy.

- Kifejtenéd bővebben? - kérdeztem.

- Kurvára nem. Nem fogsz összejönni Linával. Ennyi, itt a vége. Nincs mit kifejteni.

- Ez a stratégia működött valaha a csajoknál?

Knox fáradtan kihúzta az egyik széket, és leült.

- Eddig nem, de remélem, egyszer majd hagyják, hogy én nyerjek. Ülj le a seggedre. - Lina megüresedett székére mutatott.

Amint leültem, Piper a lábszáramba kapaszkodott, úgyhogy felemeltem. A mellkasomhoz bújt, és sóhajtott egyet. Mintha biztonságban érezné magát a közelemben. Átkozott kutya.

- Beszélgetni akarsz. Rendben. Fogd be a pofád, és figyelj. Higgy nekem, amikor azt mondom, Lina olyan barát, akit magad mellett akarsz tudni. Nemcsak azért, mert pokoli elszánt, ha felbosszantod, hanem mert jó ember. Ha nem jár a szája a munkaköri leírásáról meg a hülye okosóráról, akkor annak oka van. Talán azért nem osztja meg veled, mert nem érdemelted ki a bizalmát. Vagy mert semmi közöd hozzá.

De egy részem biztos volt benne, hogy igenis közöm van hozzá.

- Tudom...

Knox félbeszakított.

- Fogd be. Ő az egyik legjobb ember, akit ismerek. Ahogy te is az vagy. Békülj ki vele, aztán hagyd békén. Nem fogom megengedni, hogy játszadozzatok egymással. És ne szegezd az istenverte falhoz. Utálja, ha hozzáérnek. Nem hiszem el, hogy kifelé menet nem tépte le a golyóidat.

Lina utálja, ha megérintik? Ez újdonság.

- Holnap este elmegyünk valahova. Te, Lucy és én - folytatta a bátyám.

Megráztam a fejem.

- Sok dolgom van.

- Holnap este kimozdulunk - ismételte meg. - Találkozunk a Honky Tonkban, este kilenckor. Szabadnapod lesz, szóval ha megpróbálod lemondani, Lucyval elmegyünk hozzád, és kirángatunk a lakásból. Van egy csomó megbeszélnivalónk.

9. fejezet

A szomszéd bezavar

Nash

Beintettem a parkolóban a szövetségi ügynök árnyékomnak, bevittem Pipert a lakásomba, aztán vonakodva elindultam a szomszédba. Lina ajtaja úgy magasodott előttem, mint egy várfal. Bentről zene hallatszott. Valami jó ritmusú zene. Arra figyelmeztetett: „Vigyázz! Dühös nő.” Egy másodpercig haboztam, aztán határozottan bekopogtam.

Az ajtó szinte azonnal kinyílt, és meglepetten pislogtam, amikor Mrs. Tweedy jelent meg a küszöbön. Kezében a szokásos esti bourbon volt jéggel, és az egyenruháját viselte: edzőharisnyát, tunikát és jeges rózsaszín rúzst. Fehér haját magasra tupírozta, ami további centikkel emelte meg alacsony alakját.

Megnéztem a lakás számát, és azon tűnődtem, hogy a fenébe kopogtattam be a rossz ajtón.

- Nicsak, kit látnak szemeim, a Csődör személyesen - üdvözölt kacéran. A jég vidáman kocogott a poharában.

2B. A szomszéd lakás. Nem tévesztettem el az ajtót. Mrs. Tweedy volt rossz helyen.

- Lina itt van? - kérdeztem.

- Nincs. Betörtem. Szeretnél megbilincselni? - Felemelte a kezét, és kihívóan felvonta a szemöldökét.

January Tweedy 76 évesen elég kacér volt ahhoz, hogy beleborzongjak, amikor elképzeltem, milyen lehetett tinédzserként.

Lina jelent meg mögötte az ajtóban, mire megkönnyebbülten felsóhajtottam.

- Mit tehetek önért, rendőrfőnök? - kérdezte Lina. Fagyos volt a hangja. - Tudni akarja, mit ettem ma ebédre? Esetleg írjak egy listát minden emberről, akivel beszéltem, mióta a városban vagyok?

- Az én nevem szerepel azon a listán. ÖLKB-k vagyunk - szólalt meg Mrs. Tweedy.

- ÖLKB-k? - ismételtem meg.

- Örökké legjobb kibaszott barátok - válaszolta. - Valami bajod van Linával? Velem nagyobb problémád lesz. Ja, és azt is szeretném, ha beugranál, és megint kihalásznád az órámat a konyhamalacból.

Lina ajka megrándult. De minden vidámsága elillant, amikor rajtakapott, hogy őt nézem.

- Mrs. Tweedy, ha hagyja, hogy négyszemközt beszéljek Linával, utána beugrom, és kiveszem az óráját a mosogatóból.

- És felakasztod az új zuhanyfüggönyömet.

- Megint új zuhanyfüggöny? Mi a fene történt az előzővel?

Lázadva ivott egy kortyot a bourbonből.

- Ez úgy hangzik, mint egy nem, ugye, Lina?

- Az biztos, hogy nem egy igen volt - értett egyet.

- Rendben. Óra és zuhanyfüggöny. Most menjen el - mondtam.

Mrs. Tweedy megpaskolta az arcomat.

- Jó fiú vagy, Nash. Gyorsan húzd ki azt a karót a seggedből. Előbb-utóbb az állapot véglegessé válik. - Linához fordult. - Holnap reggel találkozunk az edzőteremben. Korán!

- Örültem a találkozásnak - szólt utána Lina.

Minden jókedve eltűnt, ahogy az ajtó becsukódott a folyosó túloldalán.

- Ha azért jöttél ide, hogy folytasd a kihallgatást...

Az ajtókeretre támaszkodtam az alkarommal.

- Nem, asszonyom.

- Ne mondd nekem, hogy „asszonyom”. Észak-Virginiában vagyunk. Itt ritkán udvariaskodtok ennyire. Ebből nem tudsz olyan egyszerűen kimászni.

Mrs. Tweedy ajtaja kinyílt mögöttem.

- Bocsánatot kérni jöttem - mondtam, nem foglalkozva a hallgatósággal.

Lina keresztbe fonta a karját.

- Nem fogod megkönnyíteni a dolgomat, ugye? - kérdeztem.

- Miért tenném?

Úgy döntöttem, hogy szerencsét próbálok. A vállára tettem a kezemet, és finoman, de határozottan betoltam a lakásba, majd becsuktam magam mögött az ajtót.

- Persze, gyere csak be. Érezd magad otthon - mondta szárazon.

Nem úgy tűnt, mintha ő sokat tett volna ezen a fronton.

Az egyetlen személyes tárgy, amit észrevettem, egy szobanövény volt az egyik ablakban, és egy doboznyi irat az asztalán.

Hátratoltam még egy lépést, aztán elengedtem.

- Halkítsd le a zenét. Kérlek - tettem hozzá, amikor szúrós szemmel nézett rám.

Olyan sokáig várakoztatott, hogy azt hittem, magamnak kell majd megtennem, mire végre odasétált az asztalhoz, és felemelte a telefonját. A zene tompa lüktetéssé halkult.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy tett egy kitérőt, hogy visszategye a fedelet az aktákra.

- Volt már halálközeli élményed? - kérdeztem tőle.

Megdermedt.

- Ami azt illeti, igen - felelte higgadtan.

- Erre később választ akarok majd kapni - figyelmeztettem egy kis idő után. - De egyelőre feltételezem, hogy a legtöbb embernél jobban tudod, milyen érzés felébredni, és rájönni, hogy még mindig itt vagy, pedig majdnem nem voltál.

Nem mondott semmit, csupán némán bámult whiskyszínű szemével.

Nyugtalanul felsóhajtottam.

- Angyal, kis híján elvéreztem egy árokban. Még itt vagyok, de egy részem nem élte túl. Ha emiatt vagy a városban, megérdemlem, hogy tudjam.

Egy pillanatra becsukta a szemét, így hosszú szempillái napbarnított bőrét simogatták.

Amikor kinyitotta a szemét, állta a tekintetemet.

- Nem miattad vagyok itt.

Igaznak tűnt.

- Csak ennyit vagy hajlandó elárulni nekem? - erőltettem.

Összeszorította a száját.

- Majd meglátjuk, hogy megy a bocsánatkérés. És jobb, ha belefoglalsz egy „Sajnálom, hogy egy idióta vagyok, és hagytam, hogy egy rendőrbíró azt higgye, szexeltünk” mondatot.

- Sajnálom a kihallgatást. Nem vagyok formában, de igyekszem a legjobbat kihozni ebből a szar helyzetből. Úgy éreztem, titkolsz valamit, főleg, amikor láttam, ahogy a kurva idegesítő bajuszkirály rád mozdult ma reggel. Megszoktam, hogy hallgassak a megérzéseimre. Egyelőre nem fogtam fel, hogy többé már nem tehetem.

Összehúzta a szemét.

- Miért nem?

- Mert egyenesen odasétáltam ahhoz a kocsihoz.

Lina leengedte a karját, és hangosan felsóhajtott.

- Na, ezek után hogy haragudhatna egy lány a komor, sérült hősre?

- Remélem, sehogy - vallottam be.

Lina mély levegőt vett, majd kifújta.

- Rendben. Tényleg keresek valamit a városban. - Felemelte az ujját, amikor kinyitottam a számat. - Nem azért jöttem ide, mert valaki beléd eresztett egy-két golyót. Keresek valamit, amit valaki ellopott egy ügyféltől. Néhány nyom ebbe az irányba mutatott. Nolan és én évekkel ezelőtt találkoztunk egy másik munka során. Nem tudtam, hogy ő is a városban van, és fordítva.

- Szeretnél még találkozni vele, amíg mindketten a városban vagytok?

Körülbelül két lépés távolság volt köztünk, és esküszöm, éreztem, hogy szikrázik a levegő, mintha villám csapott volna közénk.

- Kíváncsi vagyok, miért gondolod, hogy ez a te dolgod -merengett.

- Elárulom, ha elfogadod a bocsánatkérésemet.

- Rendben. Bocsánatkérés elfogadva.

- Ez gyorsan ment - jegyeztem meg.

- Ne húzd az időt - parancsolta.

- Most őszinte leszek, és ez valószínűleg nem fog tetszeni.

- Csak egy módon derülhet ki.

- Szeretlek piszkálni. Provokáltalak, és ezt nagyrészt sajnálom -ismertem be.

- Miért?

- Miért sajnálom?

- Nem. Bármennyire is úgy viselkedtél ma reggel és este, nem vagy idióta. Tudod, hogy ijesztő szomszéd lehetek, ha felbosszantanak. Miért provokáltál? - kérdezte.

- Mert érzéseket ébresztesz bennem. És miután elég sokáig nem éreztem semmit, ez a valami... még ha düh vagy adrenalin is, jobb, mint a semmi.

Parázslóit a tekintete.

Lassan tettem felé egy lépést.

-  Minden alkalommal, amikor a közeledben vagyok, valahányszor nevetsz, vagy úgy nézel rám, ahogy most, vagy felhúzod magad, érzek valamit.

- Mit?

Tettem felé még egy lépést, hogy tovább csökkentsem kettőnk között a távolságot.

- Jó dolgokat - mondtam, majd szerencsét próbálva megfogtam a karját. Nem húzódott el. - Bár, hogy őszinte legyek, ez nem elég kifejező szó az érzéseimre. Talán össze akarom szedni a bátorságomat, hogy harcoljak, hogy a közeledben lehessek. Ezt pedig nem tehetem meg, ha egy másik férfi van az ágyadban.

Összeszorította az ajkát, és elgondolkodott.

- Jelenleg senki nincs az ágyamban - árulta el végül.

- Zavar, ha hozzád érek? - faggattam.

Bosszúsan nézett rám.

- Gondolom, Knox kinyitotta a nagy száját.

- Talán említette, hogy problémád van.

- Mégis hozzám érsz - mutatott rá. - Elég tökös vagy.

- A bátyám meglepődött, hogy ilyen közel engedtél magadhoz az említett tökeimmel. Ez elgondolkodtatott. Mi van, ha?

- Mi van, ha mi?

- Mi van, ha te is annyira szereted, amikor hozzád érek, mint amennyire én szeretlek megérinteni?

Elég közel voltam ahhoz, hogy megcsókoljam. Könnyű lett volna lehajolni, és megszüntetni a köztünk lévő távolságot. Hogy érezzem azt az okos száját az enyém alatt, és megízleljem a titkait. Volt valami jó érzés ebben az egészben. Olyan kibaszottul elkerülhetetlennek tűnt.

- Rendben. Beszállok a játékba. És ha igazad van? - Barna szemében arany és topáz pöttyök csillogtak, miközben engem méregetett.

- Mi van, ha közelebb engedsz magadhoz?

Összevonta a szemöldökét.

- Pontosan mennyire közel?

Tettem felé egy kis lépést, amíg a testem egy vonalba került az övével. Minden idegszálam lángra lobbant a kontaktustól, mintha ő egy indítókábel, én pedig egy lemerült akkumulátor lennék.

- Olyan közel, amennyire lehet. Nem csak akarom ezt, Angelina. Szükségem van rá.

- Azt akarod mondani, hogy valamiféle vigaszszexre akarsz használni?

- Azt mondom, hogy olyan közel akarok kerülni hozzád, amennyire csak engeded. Minél kisebb köztünk a távolság, annál jobban érzem magam. Mint most - árultam el halkan. - Úgy érzem, végre fellélegezhetek.

A mellkasomra tette a kezét.

- Ez... elég nagy nyomás.

- Tudom - vallottam be. Nem egy egyéjszakás kalandot kerestem. Hanem egy horgonyt. Valamit, amibe belekapaszkodhatok a viharban. - Minden kártyámat terítsem ki?

- Miért most fejeznéd be?

- Rengeteg oka van, hogy nemet mondj. Nem utolsósorban az, hogy eléggé sérült vagyok ahhoz, hogy tudjam, van rá esély, hogy soha többé nem leszek rendben.

- Senki sem tökéletes - mondta Lina, miközben elmosolyodott.

Megsimogattam a karját, majd megérintettem puha pulóverét, és élveztem a teste melegét.

- Knox nem akarja, hogy egymás közelében legyünk.

- Kár, hogy utálom, ha megmondják, mit tegyek - vágta rá, és a másik kezét is a mellkasomra tette. Belesimultam az érintésbe.

- Utálom a meglepetéseket, és nem tűröm a hazugságokat. Még a kicsiket sem.

- Megvetem az unalmat és a rutint. Egyesek szerint keresem a drámát.

- Egészen idén nyárig feleséget kerestem. Családot akartam alapítani - vallottam be.

Idegesen felnevetett.

- Oké. Ettől egy kicsit megijedtem. Most mit szeretnél?

- Érezni, hogy élek.

A szemembe nézett, és úgy éreztem, mintha a déli nap felmelegítené a lelkemet.

- És úgy gondolod, hogy ebben tudok segíteni? - kérdezte.

A szívem őrülten kalapált a mellkasomban. A válaszul érkező lüktetés a testemben visszhangzott, felmelegítette a véremet, és felizgatta a farkamat.

- Angyal, már megtetted.

Elkerekedett a szeme, és azon tűnődtem, vajon túl messzire mentem-e.

- Nem vagy az esetem - mondta végül.

- Tudom.

- Nem tervezem, hogy itt maradok.

- Ezt is értem.

- Épp most mondtad, hogy feleséget keresel, Nash.

- Így is volt. De most már csak arra vágyom, hogy átvészeljem a napot.

Akkorát sóhajtott, hogy én is éreztem.

Egyre közelebb és közelebb húzódtunk egymáshoz. A szinte üres lakás közepén állva forrósággal töltöttük meg a körülöttünk lévő teret. Melle a mellkasomat súrolta, meztelen lába a bakancsom orrát érte. A leheletem a haját borzolta.

- Kérdeznem kell még valamit - mondtam.

- Ha az anyám leánykori neve és a társadalombiztosítási számom utolsó négy számjegye érdekel, azonnal tudni fogom, hogy ez egy alaposan kidolgozott átverés.

Megsimogattam az állát.

- Szereted, ha hozzád érek?

Borzongás futott végig rajta.

- Miért?

- Tudod, miért. De azt akarom, hogy kimondd. Terítsünk ki minden lapot az asztalra.

Megenyhült az arckifejezése.

- Úgy tűnik, nem bánom, ha te érintesz meg, nagymenő.

- Ha ez megváltozik, tudnom kell róla. Azonnal.

Habozott, mielőtt bólintott.

- Rendben? - erőltettem.

Ismét bólintott.

- Rendben.

Elvettem az egyik kezét a mellkasomról, és a vállamra csúsztattam. Aztán ugyanezt tettem a másikkal is. Melegnek, élőnek és olyan kibaszott puhának tűnt hozzám simulva. A súlyomat áthelyeztem egyik lábamról a másikra, elringatva minket.

- Nem lassúzhatunk a Strutsra - mutatott rá, miközben a Could Have Been Me szólt a telefonjából.

- Pedig úgy tűnik, pontosan ezt tesszük.

Reszketve felsóhajtott. Az ujjbegyemmel megsimogattam a nyakán a pulzusát. Nyugodt külseje ellenére a pulzusa gyorsan lüktetett az érintésem alatt.

- A szívritmusod figyelése része a halálközeli élményednek? -kérdeztem tőle.

Megtorpant, aztán az ajkába harapott, és az ismeretségünk óta először tűnt bizonytalannak.

- Azt hiszem, ennyi őszinteség elég volt egy éjszakára - jegyezte meg.

Nem értettem egyet. De türelmes ember vagyok. Minden egyes titkát meg fogom fejteni, hogy ő is ugyanolyan csupasz legyen, mint én. A fejére hajtottam az államat, majd a pulóvere alá csúsztattam a kezemet, hogy megérintsem csupasz bőrét. Magamba szívtam a samponja és az öblítője illatát. Úgy öleltem át, mintha értékes kincs lenne, miközben lassan ringatóztunk.

Megint felállt a farkam. Egy dolog biztos volt, Lina Solavita tudta, hogyan kell egy férfit megtölteni élettel.

Annyira belemerültem abba, hogy magamba szívjam a melegét és a puhaságát, hogy Lina reagált elsőként a kopogásra.

- A zuhanyfüggöny nem fog magától felakadni, rendőrfőnök -kiáltotta Mrs. Tweedy.

- Bassza meg - motyogtam.

- Azt hiszem, jobb, ha mész - mondta Lina, miközben levette a karját a nyakamból.

- Igen. Átgondolod, amit mondtam?

- Lehet, hogy semmi másra nem tudok majd gondolni - vallotta be fanyar mosollyal.

Gyengéden a kezembe fogtam az arcát, és közelebb hajoltam hozzá. De ahelyett, hogy a szétnyílt, telt ajkát vettem volna célba, amikor csupán egy leheletnyire voltam tőle, inkább a homlokát pusziltam meg.

- Köszönöm a táncot, Angyal.

10. fejezet

Izzadj az idősekkel

Lina

Knockemout edzőterme olyan volt, mint a város többi része: kicsit durva, de nagyon érdekes. Egy hosszú, alacsony fémépületben kapott helyet, kavicsos parkolóval. Meglepő módon már reggel hétkor tele volt motorokkal, kisbuszokkal és luxusterepjárókkal.

Az éjszaka nagy részét forgolódással töltöttem, és Nash ajánlatán gondolkodtam. Nem voltam hozzászokva, hogy egy férfi így a bőröm alá vagy a fejembe férkőzzön. Reméltem, hogy egy jó edzés segít átmenetileg megszüntetni a rögeszmés tépelődésemet arról, hogy Nash pontosan milyen közel akar kerülni hozzám. Vagy hogy mennyire vagyok hajlandó közel engedni őt.

Kísértésbe estem. Nagyon is. Ez pontosan az a fajta adrenalin volt, amire a régi énem ugrott volna. De nem volt már éppen itt az ideje, hogy szakítsak a régi szokásaimmal? Hogy megtanuljak jobb döntéseket hozni?

Különben is, ha beengedem a férfit az ágyamba, közel akar majd kerülni hozzám. A közelség pedig azt jelenti, hogy Nash rájöhet: gyakorlatilag elhallgattam előle az igazságot, amit minden bizonnyal főbenjáró bűnnek tekintene. És ez volt az oka annak, hogy nem bonyolódtam mélyebb kapcsolatokba.

És akkor mi van, ha az érintésétől úgy elolvadok, mint az ínyenc grillezett sajt? Ezt a kihívást nem kell elfogadnom. Nem kell megoldanom a rejtélyt. Az lesz a legokosabb, ha elkerülöm őt. Egyszerűen félre kell állnom az útból, elvégezni a munkámat, aztán eltűnni a városból.

Odabent klasszikus rockzene szólt a pörgős popdalok helyett, amiket más edzőtermekben szoktak erőltetni. Nem voltak szoláriumok vagy masszázsfotelek, csupán gépsorok, súlyzók és izzadt emberek.

- Új vagy? - A fémpult mögött álló lánynak orrpiercingje, nyaktetoválása és jógaistennő teste volt.

- Igen. Mrs. Tweedyvel és a barátaival találkozom.

A lány vigyorogva nézett rám.

- Jó szórakozást hozzá. És ezt mindenképpen írd alá. - Egy írótáblát csúsztatott felém valami lemondó nyilatkozattal.

Elgondolkodtam, vajon mennyire lehet rossz egy edzés a hetvenévesekkel, de aláírtam a papírt, és visszaadtam neki az írótáblát.

- Vigyázz, nehogy megsérülj, miközben próbálsz velük lépést tartani - figyelmeztetett. - Az öltözők mögöttem vannak. A csapatod pedig ott. - A tornaterem túlsó végére mutatott.

- Köszönöm - mondtam, és elindultam a jelzett irányba.

A helyiség közepét néhány tucat kardiogép foglalta el. Futópadok, elliptikus trénerek, evezőgépek és szobakerékpárok. A hátsó stúdiórészben épp valamilyen edzőtáborszerűség zajlott. Valaki egy szemetesbe hányt, egy másik személy pedig a hátán feküdt törülközővel az arcán, miközben az oktató a csoport többi tagjával négyütemű fekvőtámaszokat csináltatott.

Az edzőterem a márkás cuccokban feszítő emberek és a szakadt pólóban, fejkendőben tornázó motorosok olvasztótégelye volt. Két szomszédos futópadon egy sovány, huszonéves fehér srác tetőtől talpig Under Armourben és egy fekete nő ősz copfokkal, viseltes Harley topban teljes erőbedobással futott. A férfi arca eltorzult az erőfeszítéstől. A nő vigyorgott.

Agatha és Blaze, a középkorú leszbikus motoroscsajok, akik törzsvendégek voltak Knox kocsmájában, a Honky Tonkban, egyszerre üdvözöltek a lépcsőzőgépről.

- Lina!

Mrs. Tweedy integetett a helyiség szabadsúlyzós részéről. A mögötte álló hat, egymáshoz illő edzőruhába öltözött idős ember alaposan megbámult, ahogy közeledtem.

- Jó reggelt! - köszöntem.

- Csapat, ő az új szomszédom és egyben legjobb barátnőm, Lina. Lina, ez itt a banda - mutatott be.

- Szia, Lina - üdvözöltek egy emberként.

- Sziasztok, banda. - Ez volt a legvegyesebb csapat, amit életemben láttam. Úgy tippeltem, a hatvanas és a nyolcvanas éveik között jártak. Ráncosak voltak és őszek, ugyanakkor izmosak, és felső kategóriás sportcipőt viseltek.

- Készen állsz a tornára? - kérdezte Mrs. Tweedy.

- Persze. - Amióta megérkeztem a városba, leginkább csak futni jártam. Egy kellemes, könnyű súlyzós gyakorlat pont megfelel arra, hogy visszatérjek az erőnléti edzéshez.

- Várjatok meg! - Stef dizájnos edzőruhában kocogott felénk.

- Te itt? - üdvözöltem.

- Épp ideje, Steffy - szólalt meg a nő Mrs. Tweedy jobbján. Koromfekete haját ezüstös tincsek szőtték át, és az állt a pólóján: ami nekem bemelegítés, neked edzés.

- A parkolóban tartottam magamnak lelkesítő beszédet - válaszolta. Rám nézett. - Biztos, hogy készen állsz erre?

Felmordultam.

- Naponta nyolc kilométert futok. Azt hiszem, tudom tartani a lépést.

Mrs. Tweedy tapsolt egyet.

- Járassuk be ezeket a vén csontokat.

* * *

- Ó, istenem. Haldoklóm. Mentsd magad. Folytasd nélkülem -könyörögtem Stefnek.

Kinyújtotta a kezét, és lehúzott az edzőterem egyik oldalán végigfutó hosszú szőnyegcsíkról. Összecsuklott a térdem. Kiszáradtam. Az izmaim túl gyengék voltak ahhoz, hogy megtartsanak. Csodával határos módon a szívverésem a biztonságos zónában maradt a pokoli edzés alatt, de a testem többi része feladta.

- Szedd össze magad, asszony! Ha most feladod, soha nem hagyják, hogy elfelejtsd - zihálta Stef. Csorgott az izzadság az álláról. Az általában tökéletesen fésült haja nedves fekete tincsekben meredezett összevissza a fején.

Mély levegőt vettem.

- Nem értem, egy hetvenéves hogy tud ennyire gyorsan ugrókötelezni. Az a bajusz teszi szupererőssé?

Stef az arcához szorította vizespalackját.

- Vernon tengerészgyalogos volt. Unta a nyugdíjas éveit, ezért elkezdett Ironman-versenyekre edzeni. Ő nem ember.

Az ivókút melletti falnak dőltem, és kitöröltem az izzadságot a szememből a pólóm aljával.

- Mi a helyzet Mrs. Bannerjeevel? Épp most emelt fel kilencven kilót. Nyolcszor.

- Aditi az ötvenes éveiben kezdett el súlyt emelni. Három évtizedes tapasztalattal rendelkezik.

- Gyerünk! Majd pihensz, ha meghalsz - harsogta Mrs. Tweedy.

- Nem fog menni - nyögtem.

Stef a vállamra tette a kezét, de az izzadságtól túlságosan csúszott a bőröm ahhoz, hogy megfogjon. Végül feladta, és a falnak támaszkodott mellettem.

- Figyelj rám. Meg tudjuk csinálni. Meg fogjuk csinálni. És ha végeztünk, elmegyünk a Café Revbe, ahol rendelünk egy Red Line Lattét, és megesszük a súlyunkat süteményekben.

- A süteménynél több motivációra van szükségem.

- A francba! - Ellökte magát a faltól, és úgy nézett ki, menten rosszul lesz.

- Mi a baj? Csak nem még több medicinlabdát tettek bele? Az utolsó körben arcon ütöttem magam. - A medicinlabdás gyakorlatok kifejezetten pokoliak voltak. Az volt a lényeg, hogy egy nehéz edzőlabdával guggoltál, majd felugrottál ebből a pozícióból, hogy a labdát több méterrel a fejed fölé dobd. Rosszabb volt, mint a négyütemű fekvőtámasz. Utáltam.

Stef mindkét kezével a hajába túrt, majd grimaszolva megtörölte a tenyerét rövidnadrágjában.

- Hogy nézek ki?

- Mintha épp most rángattak volna le a medence mélyére a sellőfiúk.

- A francba!

- De jóképű, Henry Golding módon - javítottam ki magam.

- Talán le kéne vennem a pólómat?

- Mi történik? - értetlenkedtem, kikapva kezéből a vizespalackot, és megcéloztam vele a számat.

- Jeremiah most billegett be a formás hátsójával edzeni.

Nem hagytam abba az ivást, de átkukucskáltam Stef válla fölött. Nem volt nehéz kiszúrni a jóképű barbert a tükör előtt... Nash Morgan mellett.

Félrenyeltem a vizet, és majdnem megfulladtam.

- A francba! - Lerántottam a hajpántomat, és átitattam vízzel, mielőtt visszavettem.

Stef belém könyökölt.

- Hékás! Nem kaphatod meg! Ő az enyém. Ha összeszedem egyszer a bátorságomat, hogy elhívjam randira.

- Nem Jeremiah miatt káromkodom, te hülye. Hanem Nash „jó seggű” Morgan miatt - sziszegtem.

A mellkasomban érzett remegés miatt az órámra pillantottam. A szívem egyenletesen dobogott. Az említett remegés pedig a gyomromba költözött. Úgy tűnt, nem egészségügyi problémám van. Valami sokkal rosszabb.

Stef hátranézett a válla fölött, aztán visszafordult felém, és a hirtelen mozdulattal verítékcseppeket szórt mindenfelé.

- Valaki belezúgott a rendőrfőnökbe - duruzsolta.

- Először is: pfuj. A szemembe ment a verítéked. Másodszor pedig: nem zúgtam bele - tiltakoztam. - Ez... vonzalom.

A vonzalomtól hullámzott a mellkasom, és remegett a gyomrom, amikor Nash rám szegezte a tekintetét, miközben a súlyzóknál állt. Semmi baráti nem volt abban, ahogy rajtam legeltette a szemét. Szinte felfalt a tekintetével.

Ezúttal nem a fáradtságtól rogyott meg a térdem.

- Ne vedd sértésnek, de nem valami belevaló csajnak akarod eladni magadat? - kérdezte Stef.

Elszakítottam a tekintetemet a szenvedélyes rendőrfőnökről.

- Tessék?

- Elismerem, hogy a Csődör úgy néz, mint aki legszívesebben átsétálna ide, meztelenre vetkőztetne, és egy súlypadra döntene.

Önkéntelenül megborzongtam a vágytól.

- De azt hittem, hogy te a „játsszuk el a közömböst, és érjük el, hogy könyörögjön” típus vagy.

Semmi közömbösség nem volt abban, ahogyan Nash Morganre reagáltam. Forró vágy járta át minden porcikámat a félelem jeges nyalábjaival megspékelve.

- Nem hiszem el, hogy ezt mondom, de úgy tűnik, néhány férfi lehetetlenné teszi ezt - vallottam be.

- Egész nap a szátokat jártatjátok, vagy befejezitek ezt a gyakorlatot? - kiabálta Mrs. Tweedy. - Ne akarjátok, hogy megint elővegyem a medicinlabdát!

- Most mindenki minket néz - motyogta Stef.

Mindenki, beleértve Jeremiah-t és Nasht is.

Kihúztam magam.

- Muszáj végigcsinálnunk.

- És közben szexinek kell lennünk.

- Akkor akár le is veheted a pólódat - mondtam.

- Ugyanez vonatkozik rád is. Talán annyira hipnotizálják majd őket a mellizmaim és a melleid, hogy észre sem veszik, amikor szívrohamot kapunk.

- Ezt inkább próbáljuk meg elkerülni - javasoltam.

- Nem ígérhetek semmit.

- Gyerünk, gyerekek! - kiáltotta Vernon.

- Utolsó gyakorlat, legyen ez a legjobb - üvöltötte Mrs. Tweedy.

Stef a fogát csikorgatta.

- Gyerünk! Vetkőzzünk le és toljunk egy szexi sétát.

* * *

- Igyál!

Kinyitottam a szememet, és azon kaptam magam, hogy Nash megdöbbentően kék szemébe bámulok. Egy vizespalack lógott az orrom előtt.

Túl fáradt és szomjas voltam ahhoz, hogy megsértődjek a parancs miatt.

Ülő helyzetbe tornáztam magam. Nash mellettem guggolt, a bőre csillogott az izzadságtól, és a pólója szorosan a mellkasára tapadt. Jeremiah mögötte állt, és láthatóan jól szórakozott.

Belerúgtam Stef lábába.

- Hagyj békében meghalni, asszony - mondta. Arccal lefelé feküdt mellettem a szőnyegen.

Megint belerúgtam, ezúttal erősebben.

- Nem halhatunk meg szemtanúk előtt.

Feltolta a felsőtestét a szőnyegről, és pislogva nézett a közönségünkre.

- Segítsek? - kérdezte Jeremiah Steftől.

Összekapartam magamban annyi energiát, hogy elvigyorodjak, amikor az edzőtársam szerelme talpra húzta őt.

- Le vagyok nyűgözve - jegyezte meg Nash, amikor végre megittam a felkínált vizet. - Senki sem szokta túlélni az első Izzadj az idősekkel edzését.

- Nem mondanám, hogy túléltem - nyögtem fel.

- Az utolsó gyakorlatot is megcsináltad - erősködött. - Az is számít.

- Aztán a szemetesbe kellett öklendeznem.

Megrándult a szája, és majdnem elmosolyodott, amitől melegség járta át a testemet.

- Attól még számít.

- Emberfelettiek. Mindegyikük.

- Azok - értett egyet.

Észrevettem, hogy néhányan felfigyeltek ránk az edzőteremben.

- Vagy rajtam nincs felső, vagy rajtad alsó, hogy ennyien bámulnak minket.

Felnézett és körbepillantott, majd elfintorodott.

- Kisváros. Mostanában nem sok pletykát lehetett hallani.

- Mármint azon kívül, hogy a rendőrfőnököt lelőtték, két helyit elraboltak és megmentettek, plusz egy szövetségi rendőrbíró ólálkodik a városban. Egyébként hol van az árnyékod?

Nash a háta mögé bökött a hüvelykujjával a szobabiciklire, ahol Nolan izzadt, miközben egyszerre tűnt mérgesnek és unottnak.

- Csak egy újabb nap Knockemoutban - mondta Nash, és a kezét nyújtotta nekem.

Megfogtam, és hagytam, hogy talpra húzzon.

Az izmaim remegtek az edzés utáni kimerültségtől.

- Ha szeretnéd hallani a választ az ajánlatodra... - kezdtem, de egy fejrázással félbeszakított.

- Jobban szeretném, ha egy éjszakánál többet gondolkodnál rajta. Ez egy nagy kérés. Először egy kisebbre kellene igent mondanod.

- Mire?

- Vigyáznál ma este Piperre? Néhány percnél tovább eddig soha nem hagytam magára.

- Persze.

- Nem leszek sokáig távol - ígérte meg.

Nem akartam megkérdezni tőle, hogy mik a tervei. Azt pedig végképp nem, hogy randija lesz-e.

- Elmegyek inni valamit Knoxszal és Luciannel - árulta el a gondolataimban olvasva.

A város hölgylakói kikészülnek majd ettől a szexi hármastól.

- Persze. Semmi gond - biztosítottam, eljátszva, hogy nem könnyebbültem meg annak hallatán, hogy pasis estére megy.

Szexi, magabiztos mozdulattal hajolt oda hozzám. Felgyorsult a szívverésem. A futópadon lépkedő nő megbotlott. Amikor összeszedte magát, bűnbánóan elvigyorodott, és vállat vont.

Nash Morgan minden nőre veszélyt jelentett.

- Köszönöm. Kicsivel kilenc előtt átviszem hozzád - mondta.

Megfogadtam, hogy lezuhanyozom, kisminkelem magam, és olyasmit veszek fel, ami nem tocsog az izzadságtól. Ha addigra képes leszek megmozdítani a lábamat.

- Oké.

Megnézte az óráját.

- Mennem kell. Megígértem Liza J.-nek, hogy ma kitakarítom az ereszcsatornát.

- Tessék - nyújtottam oda a vizespalackját.

- Tartsd meg. Tudom, hol laksz.

- Köszi - nyögtem.

- Viszlát később, Angelina. - Libabőrös lettem a pillantásától. Aztán megfordult, hogy távozzon.

- Nash!

Megállt és visszafordult.

Végignéztem a kíváncsi közönségünkön, és a lehető legszexibb sántikálással szüntettem meg a köztünk lévő távolságot.

- Pontosan mennyit akarsz belőlem?

Jeges tűz lángolt a szemében.

- Erre egy úriember azt válaszolná, hogy annyit, amennyit hajlandó vagy adni.

- És te úriember vagy?

- Régen az voltam. - Felemelte az állát. - Igyál még vizet, és ne felejts el nyújtani, különben holnap megbánod.

Még jó, hogy az arcom eleve lángolt a megerőltetéstől.

Nash rám kacsintott, és megeresztett egy vigyort, mielőtt elindult az öltöző felé. Végignéztem a kivonulását. Ahogy az edzőteremben tornázó többi nő és egy maroknyi férfi is.

Nolan felállt, és letörölte a biciklijét. Integetett nekem, mielőtt követte Nasht.

Aztán Stef jelent meg mellettem.

- Még mindig van kedved a kávéhoz meg a szénhidráthoz? -vigyorgott idiótán.

- De mennyire! Miért látszol ilyen boldognak? Önkívületi állapotban vagy?

- Azt hiszem, igen. Kaptam egy törölközőt Jeremiah-tól.

- Nash meg nekem adta a vizét. Tényleg olyan szánalmasak vagyunk, mint amilyennek gondolom magunkat?

- Ó, sokkal rosszabbak - vágta rá Stef.

Vernon megveregette a vállamat útban a futópadok felé.

- Nem is voltál olyan gáz.

- Köszi - mondtam.

- Jól csináltad - dicsért meg Aditi.

- Ha van hozzá kedved, holnap mell és hát nap lesz - ajánlotta fel Mrs. Tweedy.

- Nehogy igent mondj, mert akkor nekem is jönnöm kell. Így is három napra lesz szükségem, hogy felépüljek - suttogta Stef.

Alig hallható zihálással nevettem el magam.

11. fejezet

A pánik soha nem segít

Nash

Ökölbe szorult a kezem, amikor meghallottam a countryzene dübörgését a Honky Tonk bejárati ajtaján keresztül. Sétáltam egyet a háztömb körül, hogy meggyőzzem magam, menjek be a kocsmába. A bejárati ajtó túloldalán nevetés és élet várt rám. Részt kellett volna vennem benne, miközben legszívesebben otthon maradtam volna a sötétben. A csendben.

A napom jobban indult, mint máskor. Kizárólag azzal a céllal mentem az edzőterembe, hogy találkozzam Linával. De miközben néztem, ahogy a gyönyörű testével mozog, én is edzettem egy kicsit, és ez feltöltött valamennyire. Azonban, ahogy Liza J. kilométeres listájának közepén tartottam, a hideg, sötét hullám ismét lecsapott rám, ezúttal figyelmeztetés nélkül. Magával rántott a mélybe, és még az antidepresszáns - amit ezen a reggelen nem felejtettem el bevenni - sem tudott segíteni abban, hogy a felszínre rúgjam magamat.

Sms-eket kezdtem el fogalmazni Knoxnak, kifogásokat keresve, hogy miért nem tudok ma este eljönni, de tudtam, hogy be fogja tartani a szavát. Megjelenne a lakásomon, és megpróbálna kirángatni.

Könnyebb volt megjelenni, és gépiesen végigcsinálni a dolgokat.

Az emeleten sikerült pár béna szót kinyögnöm, mielőtt Pipert Lina karjába löktem. A kutyát használtam ürügyként, hogy egy órán belül visszaérjek.

Hatvan percig képes vagyok színlelni. Vagyis ötvenhatig, mivel négy perc késésben voltam.

Lélekben felkészültem, aztán kinyitottam a bejárati ajtót, és beléptem az élők világába.

Hétfő este volt, ami kisebb tömeget jelentett, és countryklasszikusokat a zenegépből az élő zenekar helyett.

Megszokásból végigpásztáztam a tömeget. Tallulah és Justice St. John egy asztalnál ültek az állatboltos Gaellel meg a férjével, Isaackel a havi dupla randevújukon. Sherry Fiasco, Jeremiah húga és Knox jobbkeze, a pult mögött vette fel éppen a kabátját Silver, a mogorva szőke csapos mellett.

A bátyám észrevett, mielőtt két lépést tettem volna befelé. A szokásos egyenruháját viselte: farmert, ütött-kopott motoroscsizmát meg a szakállát, és „baszd meg” aura lengte körbe.

Knox mindig úgy nézett ki, mint aki verekedni akar.

Mellette Lucian Rollins állt egy olyan öltönyben, ami valószínűleg többe került, mint az első autóm. Magas volt, sötét bőrű, és szintén veszélyes külsejű, de másképp.

Míg Knox inkább behúzott egyet, ha felbosszantottad, addig Lucian az a típus volt, aki módszeresen és kreatívan tette tönkre az életedet.

Szerencsémre többnyire kordában tartották az erejüket.

Kettejük között egy üres szék állt, ami azt jelenti, hogy hamarosan én leszek a figyelem középpontjában, bármennyire is nem vágyom erre.

Kinyílt mögöttem az ajtó, és a szövetségi rendőrbíró árnyékom sétált be a bárba.

- Tudod, sokkal könnyebb lenne, ha elmondanád, hová mész, és meddig tervezel ott maradni - morogta.

- Igen, nos, az én életem is sokkal könnyebb volna, ha nem lennél egész nap a seggemben.

- Akkor mindketten szerencsétlenek vagyunk - mondta, mielőtt elindult, hogy keressen egy üres asztalt az ajtóval szemben.

Knox ellépett a pult mellől.

Bassza meg!

Ötvenhat perc. Igyál egy sört. Beszélgess. Akadályozd meg, hogy a bátyád rátámadjon egy szövetségi ügynökre. Aztán hazamehetsz, hogy elbújj a világ elől.

Végigsétáltam az asztalok között, és biccentettem, amikor az emberek üdvözöltek.

- Jó estét, fiúk! - szóltam, amikor odaértem hozzájuk.

Lucian kezet nyújtott, majd fél karral átölelt.

- Jó látni.

- Téged is, Lucy.

Knox a vállam fölött Nolan Grahamre pillantott.

- Azt hiszem, megyek, és szétrúgom az árnyékod seggét - jegyezte meg a pohara pereme fölött.

- Értékelem az ajánlatot, de ma tényleg nincs kedvem segíteni egy holttest eltüntetésében - mondtam.

Knox az ügynökről ismét rám nézett.

- Szarul nézel ki. Vajkéssel borotválkozol?

- Én is örülök, hogy látlak, te pöcs - válaszoltam, ahogy leültem közéjük. Nem volt erőm állni.

- Nem veszed fel, ha hívlak - szólalt meg Lucian, amikor helyet foglalt. Szúrós pillantásától a nők már több mint két évtizede dobálták le magukról a bugyit.

- Elfoglalt voltam - válaszoltam, és intettem Silvernek egy italért.

Rám kacsintott.

- Máris adom, rendőrfőnök.

Az egyik előnye annak, hogy még mindig ugyanabban a kisvárosban élsz, ahol felnőttél, hogy soha senkinek nem kell megmondanod, mit innál. Emlékeznek rá.

- Ajánlom, hogy ne az új szomszédoddal legyél elfoglalva -figyelmeztetett Knox, miközben a székére támaszkodott, és felém hajolt.

- Ha ezért vagyunk itt, megspórolok neked egy órát, és közlöm, hogy semmi közöd hozzá, mit csinálunk, vagy éppen nem csinálunk Linával.

- A testvérem vagy. Ő a barátom. Ezért az én dolgom.

- Ne fáradj. Semmi sem történt... még - tettem hozzá vigyorogva.

- Tényleg? Hát jobb, ha így is marad. Úgysem működne a dolog. Ő imád utazni, és hajtja az adrenalin, míg te csalánkiütést kapsz, ha kimozdulsz a megyéből. Semmi közös nincs bennetek.

- Mondja a szakértő, aki mikor is jegyezte el a menyasszonyát? Néhány hete? És hozzátenném, hogy Naomi túlságosan jó hozzád. Köszönöm, Silver - mondtam, amikor felém nyújtotta a csapolt sörömet.

- Uraim, azt javaslom, hogy ezt a beszélgetést tegyük félre - szólt közbe Lucian. - Fontosabb megbeszélnivalónk is van.

Minél gyorsabban kibökik, amit akarnak, annál hamarabb mehetek haza.

Lucian letette a whiskyt a pultra, és biccentett a bátyámnak.

- Hogy áll a nyomozás? Lucian szerint a szövetségiek azért nem foglalkoznak Duncan Hugóval, mert inkább a faszfej apját akarják elkapni - jegyezte meg Knox.

Oké, lehet, hogy inkább a Linával való viszonyomról beszélnék, ha a másik alternatíva Duncan Hugo.

- Ez egy folyamatban lévő nyomozás. Nem nyilatkozom -válaszoltam.

Knox felhorkant.

- Nem mondd, hogy nem nyomozol a saját szakálladra. Ha a szövetségiek apucit akarják, mi elkapjuk a fiát. Csak az a baj, hogy Duncan annyira meghúzta magát, hogy senki nem tudja, hol bujkál.

- A legvalószínűbb elméletünk az, hogy Anthony segített a fiának megszökni az országból - mondta Lucian.

Ha az ifjabb Hugo elhagyta az országot, kevés esélyt látok arra, hogy visszajöjjön befejezni, amit elkezdett. Ettől iszonyatosan megkönnyebbültem, de szinte azonnal elfogott a szégyen. A törvény embereként arra voltam programozva, hogy harcoljak az igazságért. Morganként pedig egyszerűen arra, hogy harcoljak. Most mégis túl depressziós voltam ahhoz, hogy cselekvésre sarkalljam magam.

- Az összes pénzemet rá mertem volna tenni arra, hogy annak a seggfejnek nincs két működő agysejtje. De Naomi és Way állítják, hogy okosabb, mint amennyire hisszük. Azt mondják, amikor elrabolta őket... - Knox elhallgatott, és elfehéredett ujjal szorította a pultot.

Rájöttem, hogy Hugo nemcsak tőlem vett el valamit, hanem a családomtól is. De ez még mindig nem elég ahhoz, hogy kihúzzon a sötét mélységből.

A bátyám megköszörülte a torkát, miközben Lucian meg én udvariasan, férfiasan úgy tettünk, mintha nem vettük volna észre az elgyengülését.

- Way azt mondta, ravasz, mint egy veszett róka - fejezte be végül Knox.

Elmosolyodtam. Waylay-ből remek zsaru lenne, bár kétlem, hogy Knox örülne neki.

- Az ő érdekében remélem, hogy Dél-Amerikában mereszti a seggét, ahol elevenen felfalják a szúnyogok - jelentette ki Knox.

- Semmi értelme itt maradnia. Biztos valahol máshol tengeti a napjait, jó távol innen.

- De ha mégsem - szólalt meg Lucian -, akkor ébernek kell lenned. Függetlenül attól, hogy hol van, egy elvarratlan szál maradtál. Te vagy az egyetlen, aki azonosítani tudja, hogy ő a lövöldöző.

- És ezt honnan tudod? - kérdeztem.

Lucian ártatlanságot színlelve emelte fel a kezét.

- Nem tehetek róla, ha az ölembe hullik az információ.

- Milyen információ?

- Olyan, ami összegzi a fedélzeti kamera felvételét.

Megfeszült az állkapcsom. Ez inkább reflex volt, semmint valódi érzelem.

- Jobb, ha nem tőlem jött a szivárogtatás.

- Nem - biztosított róla.

- Emlékszel már valamire? - faggatott Knox.

A pult mögött sorakozó üvegeket bámultam. Az emberek naponta fojtják bele az érzéseiket az alkoholba, hogy tompítsák a fájdalmat, a félelmet, a nehézségeket, amikkel az élet jár. Néhányan veszélyesebb eszközöket választanak az átmeneti felejtésre. Néhányan soha nem másznak ki a gödörből.

Én alapból teljesen tompa voltam. Éreznem kellett. Semennyi alkohol nem segít kimászni ebből a feneketlen gödörből. Csupán egyetlen dolog menthet meg. Egyetlen nő képes rá.

- Nem - feleltem végül.

Éreztem, ahogy Knox és Lucian némán kommunikál egymással.

- Gondoltál már arra, hogy beszélj egy... khm... terapeutával? -bökte ki Knox.

Luciannel egyszerre fordultunk felé, és döbbenten bámultunk rá.

- Ó, basszátok meg mindketten. Naomi javasolta. Én pedig vagyok annyira férfi, hogy elismerjem, nem is olyan rossz ötlet. ha nem zavar, hogy egy vadidegennek kell kiöntened a szívedet. Az apánktól semmilyen egészséges megküzdési módot nem tanultunk.

- Voltam agyturkásznál. A rendőrségen kötelező - emlékeztettem.

„A trauma képes károsítani a memóriát - mondta a nő. - Bizonyos esetekben az áldozatok soha nem nyerik vissza az emlékezetüket.”

Trauma. Áldozatok. Ezeket a címkéket az egész karrierem során másokra ragasztottam. Erre most a saját „hős” címkémet letépték, és kicserélték az „áldozatra”. Fogalmam sem volt, hogy képes leszeke ezt megemészteni valamikor.

- Én járok terapeutához - jelentette be Lucian.

Knox felegyenesedett.

- Jársz? Jelen időben?

- Alkalmanként. Sokkal fiatalabb voltam, és kevésbé... érdekelt a törvény, amikor elkezdtem hozzá járni, hogy megszerezzem a betegei aktáit.

Hátranéztem a vállam fölött. Nolan néma koccintásra emelte a sörösüvegét.

- Nem lehetne, hogy hanyagoljuk ezt és minden egyéb feltételezett bűncselekmény témáját, amíg egy szövetségi rendőrbíró ül tőlünk néhány méterre? Nem játszhattok istenverte Scooby-Doot egy nyomozás kellős közepén.

- Meg vagyok sértve - jelentette ki Lucian.

- Te sértődj meg. Én kurvára kiakadok - dühöngött Knox.

Felemeltem a sörömet, bár nem kívántam.

- És mit találsz ennyire sértőnek?

- Hogy kételkedsz a képességeimben.

Az igazat megvallva Lucian gyakorlatilag egy fehérgalléros 007-es ügynök. Leszámítva az amerikai állampolgárságát, azt, hogy jobban szereti a bourbont a martininál, és hogy a politikai tanácsadás véres világában dolgozik, ami valószínűleg valóban mutat bizonyos hasonlóságokat a nemzetközi kémkedéssel.

Nem árulta el, pontosan milyen munkát végez a cége az ügyfeleinek, de nem kell zseninek lenni ahhoz, hogy kitaláljam, nem minden törvényes.

- A képességeidről nem nyilatkozhatom. De azt tudom, hogy hármunk közül te vagy az egyetlen, aki ült börtönben.

Ez egy kibaszott szemét beszólás volt, és ezzel mindannyian tisztában voltunk. A pokolba is, legszívesebben pofán vertem volna magamat.

- Sajnálom, haver - kértem elnézést, és megdörzsöltem a homlokomat. - Mostanában hamar elveszítem a hidegvéremet.

A türelmem valószínűleg az út szélére csorgó 0-Negatív tócsával együtt távozott belőlem. Ezért nem akartam emberek közé menni.

Lucian legyintett.

- Semmi baj.

- De, van baj. Mindig mellettem álltál, Lucy, én meg egy kicsinyes seggfej voltam az előbb. Sajnálom.

- Ha elkezdtek ölelkezni, én lépek - fenyegetőzött Knox.

Hogy bosszantsam, mackóölelésbe vontam Luciant. Megsajdult a vállam, de szinte jó értelemben.

Lucian kétszer hátba veregetett. Tudtam, hogy csak a bátyámmal szórakozunk. De volt valami megnyugtató abban, hogy a legrégebbi barátom azonnal megbocsátott. Persze ez az érzés elhalványult ahhoz a letaglózó forrósághoz képest, amit Lina érintése keltett bennem. Viszont akkor is jelentett valamit.

Vigyorogva fordultunk vissza Knoxhoz.

- Elvitelre kérted a sörödet? - kérdeztem.

- Seggfejek - motyogta Knox.

- Sajnálom, Lucy - ismételtem meg.

- Megbocsátok. Sok mindenen mentél keresztül.

- Ezért vagy a városban hétfő este ahelyett, hogy a gonosz cégbirodalmadat vezetnéd?

A haverom elvigyorodott.

- Komolyan, ember, ha csak azért jöttél a városba, hogy szemmel tarts, már így is a seggemben van egy bajszos fegyveres - jegyeztem meg Nolan felé biccentve. - Ne verj itt tanyát, még a végén elveszíted az összes pénzedet.

- Egy gonosz cégbirodalom vezetése azt jelenti, van egy csapatom, ami felveszi a fonalat, amikor én mással vagyok elfoglalva.

- Ugye nem ingázol ide mindennap? - Az észak-virginiai forgalom maga a pokol.

Knox felhorkant.

- Nehogy megríkasson a gesztus. A birodalomnak van egy helikoptere. Luce csak ürügyként használ téged, hogy a játékával játsszon.

- Csak ne az általános iskola tetején landoljon vele. Nem akarom, hogy az FBI, a rendőrbírók és a Szövetségi Légiközlekedési Hivatal is rám szálljon.

- Hogy halad az esküvőszervezés? - kérdezte Lucian témát váltva.

- El tudod hinni, hogy Százszorszép fehér vászonterítőket akart az asztalokra? Mármint, a kurva életbe, ez egy knockemouti buli lesz, tuti, hogy állandóan kiborul majd valami. Nem szeretném, hogy a lagzink úgy nézzen ki, mintha az asztalokat valami meggyilkolt ágybavizelő faszi lepedője borítaná.

A bátyám aztán tudja, hogyan kell érzékletes képet festeni.

- Szóval, mi mellett tettétek le a voksotokat? - faggatta tovább Lucian.

- Tengerészkék - felelte Knox büszkén.

- Szép - mondta Lucian helyeslő bólintással.

- Egyébként mindketten násznagyok lesztek. - A bátyám rám nézett. - Gondolom, te pedig lehetsz a tanúm.

* * *

Egy óra és tizenöt percet bírtam ki, ami miatt rohadt büszke voltam magamra. Már a második sörömet is megittam, többnyire jókat válaszolgattam, és éppen elbúcsúztam, amikor Naomi felhívta Knoxot, hogy Waylon üldözőbe vette a borzot, amibe belezúgott, és az lefröcskölte. Megint.

Elköszöntünk egymástól, és próbáltam úgy tenni, mintha nem menekülnék az ajtó felé.

Még Nolan asztalánál is megálltam, ahol a férfi éppen a kabátjába bújt bele.

- Elsétálok a lakásomig. Azt hiszem, ezt a rövid távot egyedül is túlélem - közöltem vele.

- A maga döntése, rendőrfőnök. Azért vigyázzon, nehogy egy csatornában végezze.

- Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni - hazudtam.

Kiléptem a csípős éjszakába, az ajtó pedig becsukódott mögöttem, eltompítva a fényt és a zenét. Valami nem stimmelt. Az utcai lámpa alatt álltam, alig pár méterre a bejárati ajtómtól, és kiszolgáltatottnak, sebezhetőnek éreztem magam. Valami vagy valaki volt odakint.

Vajon ő az? Duncan Hugo visszajött, hogy befejezze, amit elkezdett? Vagy csak képzelődtem?

Körbenéztem az utcán a veszélyforrást keresve.

Bizseregni kezdett a kezem. A tenyeremből sugárzott az ujjaim felé.

- Bassza meg. Ne most - motyogtam az orrom alatt. - Ne itt.

Nem volt lövész a sötétben. Az egyetlen szörny a rosszul működő agyam volt.

A bizsergés maró fájdalommá erősödött. Ökölbe szorítottam a kezemet, és próbáltam elűzni az érzést. Korábban már sikerült. De tudtam, hogy ezúttal elkéstem.

Verejték gyöngyözött a testemen, miközben csontig hatoló didergés tört rám.

-  Ne már, ember. Szedd össze magad! - vicsorogtam összeszorított foggal.

Azonban egyre jobban összeszorult a mellkasom. Nem kaptam rendesen levegőt. Megsüketültem, csupán a szívverésem dübörgött a fülemben.

Ziháltam.

Nem tudtam megállítani. Képtelen voltam megnyugtatni magamat. Hideg verejték futott végig a hátamon.

- Bassza meg.

Ökölbe szorult a kezem, és egyre erősebben feszített a mellkasom. A szívem eszelősen zakatolt a bordám alatt. Sikerült bejutnom az ajtón a lépcsőig, mielőtt a lábam megadta magát. Nekimentem a falnak, majd lecsúsztam a hideg csempére.

- Nem igazi. Kurvára nem valódi - ismételgettem két szaggatott légvétel között.

A pánik sosem megoldás. Nem segít a krízishelyzetekben. Zsaruként ezt alaposan beleverték a fejembe. Arra tanítottak, hogy maradjak nyugodt, kövessem az előírásokat, és hallgassak az ösztöneimre. Azonban semmilyen eljárás, semmilyen tréning nem készített fel az ilyen támadásokra.

Egyszerre égtem és fáztam. Fájdalom sugárzott a mellkasomba, és elsötétült a látásom. Fényfoltok táncoltak a szemem előtt.

Gyűlöltem magam. Utáltam a gyengeséget. Az önuralom hiányát. Rühelltem, hogy ez az egész csak a fejemben létezik. Hogy bárhol rám törhet a pánik. A kurva életbe, nem végezhetem a munkámat, ha magzatpózban fetrengek a földön. Nem tudok vigyázni a városra, ha még magamat sem bírom megvédeni a fejemben lévő szörnyektől.

12. fejezet

Üdv a veszélyzónában!

Lina

- Ügyes voltál, hogy a fűre kakiltál, nem pedig a járdára - dicsértem meg Pipert, miközben a tömbház bejárata felé igyekeztünk. Magabiztosan lépkedett az ajtó felé, mintha jóval több, mint három napja lenne itt az otthona.

Hideg, csendes éjszaka volt Knockemoutban. A levegő csípős és száraz volt.

Bedugtam a kulcsomat a zárba, kinyitottam a nehéz ajtót, és megdermedtem.

- Nash? - Betereltem Pipert, hagytam, hogy becsapódjon mögöttünk az ajtó, és odarohantam a férfihoz.

A padlón ült, háttal a falnak a lépcső aljánál, a térdét a mellkasához húzva átkarolta, miközben ökölbe szorította a kezét.

- Jól vagy? Megsérültél?

Végigsimítottam a vállán meg a karján. Ő elkapta a kezemet, és erősen megszorította.

- Csak... próbálom... visszanyerni... a lélegzetemet - sikerült kinyögnie.

Szorosan fogtam a kezét, miközben szabad kezemmel hátrasimítottam a haját a homlokáról. Egyszerre izzadt és reszketett. Vagy influenzás volt, vagy éppen egy pánikroham végén járt.

- Jól vagy? - kérdezte tőlem.

- Jól vagyok. Ahogy te is - győzködtem. - Van elég levegőd.

Morcosán megfeszítette az állkapcsát, és bólintott.

Piper nyöszörögve benyomta az arcát Nash karja alá, és az ölébe kúszott.

- Sétálni voltunk. Gondoltam, még egyszer utoljára kiviszem, hogy neked ne kelljen, amikor visszajössz. Elintézte a dolgát, aztán sétáltunk egyet a háztömb körül. Azt hiszem, már nem sántít annyira. Mondott valamit az állatorvos a gyógytornáról? Egyszer olvastam egy a cikket a kutyák akupunktúrájáról.

Fecsegtem. Nash megint halálra rémített.

- Nyugalom, Angyal - szólt rám rekedten, és ellazította a szorítását a kezemen. - Semmi baj. - A másik kezével végigsimított Piper hátán.

Még mindig fogtam a kezét, ahogy leültem mellé a padlóra. A vállam és a karom az övéhez ért. A remegése átsugárzott belém.

- Majd megnyugszom, ha nem ijesztesz halálra. - Meglöktem a vállát. - Kezd elmúlni?

Lassan bólintott.

- Igen.

- Akkor menjünk fel az emeletre, mielőtt teljesen kimerülsz -javasoltam. Felálltam, kivettem Pipert az öléből, majd leraktam a földre. Aztán kinyújtottam a kezemet.

Nash oldalra döntött fejjel bámult, ahogy megdörzsölte a homlokát.

- Gyere. Te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy az utóhatás majdnem ugyanolyan szívás. Vagy rám támaszkodsz, vagy hívom a bátyádat.

- Aljas - mondta, mielőtt megfogta a kezemet. Mindkettőnknek erőlködnie kellett, de sikerült talpra állítanom a lépcső alján.

- Általános iskolában a gyerekek Főninek hívtak, mert szerettem parancsolgatni - vallottam be. Bebújtam a hóna alá, és átkaroltam a derekát.

- A gyerekek seggfejek - zihálta.

Együtt léptünk fel az első lépcsőfokra. Piper farkcsóválva szaladt elénk. Nash tartotta magát, igyekezett nem a teljes súlyával rám nehezedni. Azonban hosszú lépcsősor volt köztünk és a lakása között.

- Az ikrekkel kezdődött általános iskolában, Darlával és Marlával. Szépek és népszerűek voltak, ráadásul egyforma, márkás ruhákat hordtak - meséltem.

-  Szörnyű lehetett - viccelődött Nash. - Akarod, hogy utánanézzek, mi lett velük? Kideríthetem, hányszor tartóztatták le őket.

Felnevettem, és éreztem, hogy egy kicsit jobban rám nehezedett.

A lábam még remegett a reggeli edzéstől. Egyáltalán nem vártam a másnapi pisiléseket.

- Szóval mennyi az esélye, hogy holnap varázsütésre elfelejted, hogy ez valaha is megtörtént? - kérdezte Nash, amikor a lépcső felénél szünetet tartottunk.

Piper visszatért hozzánk, és aggódva szaglászta először Nash cipőjét, majd az enyémet, mielőtt visszaszaladt a lépcső tetejére.

- Megvesztegethető vagyok.

- Mondj egy árat - vágta rá, ahogy a következő lépcsőfokra lépett.

- Sajtrudacskák - döntöttem el.

- A hideg, omlós, vagy az, ami eltömíti az artériádat?

Még mindig fáradtnak tűnt, ahogy meneteltünk felfelé, de nem annyira, mintha minden egyes oxigénmolekuláért küzdenie kellett volna.

- Ez nem kérdés - mordultam fel. - Kérem az összes zsíros finomságot.

-  Egész hátralévő életedben el foglak halmozni sült mozzarellával, ha erről soha senkinek nem beszélsz.

- Néhány emberrel ellentétben én tiszteletben tartom mások magánéletét - jegyeztem meg célzatosan, amikor végre elértük a legfelső lépcsőfokot. Piper úgy táncolt előttünk, mintha büszke lenne a teljesítményünkre.

Nash sóhajtott egyet.

- Már megint kezded, Főni. Akkor rúgsz az emberbe, amikor a földön fekszik.

Az ajtaja felé vettem az irányt.

- Kérem a kulcsot, nagymenő.

Nem tudta leplezni a reszketést, amikor bal kezével a zsebében kotorászott.

Golyónyomok és pánikrohamok. Nash Morgan teljesen kikészült. De állati szexi volt.

Elvettem tőle a kulcsot, és kinyitottam az ajtaját. Piper berohant a küszöbön át a sötét lakásba.

Nash magával húzott, ahogy a villanykapcsolóhoz nyúlt, és felkapcsolta.

-  Hűha. Valaki összeszedte magát - mondtam, amikor észrevettem a belső átalakulást. Még a lakás illata is friss volt.

- Igen. Persze - motyogta összeszorított foggal.

- Gyerünk, nagyfiú - mondtam, miközben berúgtam az ajtót, és a kanapéhoz kísértem.

Behunyt szemmel hanyatlott le rá. Az arca sápadt volt, és a homlokán még mindig verejték csorgott. Piper felugrott mellé, és apró mancsát a combjára tette.

- Ideje, hogy megkapd Lina specialitását - döntöttem el, ahogy letettem a kutyapórázt a dohányzóasztalra.

- Kérlek, mondd, hogy ez valami kód a szexre - mondta anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét.

- Nagyon vicces. Egy perc múlva jövök.

- Ne menj el. - Eltűnt a hangjából a humor, és kék szemével könyörgött, hogy maradjak. - Jobban érzem magam, amikor a közelemben vagy.

Most nekem esett nehezemre levegőt venni. Még sosem voltam olyan férfival, akinek szüksége volt rám. Vágytak rám? Igen. Szerettek együtt lenni velem? Hát persze. De hogy szükségük volt rám? Ez egy vadonatúj, félelmetes terep volt.

- Átmegyek a szomszédba, és egy percen belül visszajövök -ígértem.

Alig észrevehetően megrándult az állkapcsa, amivel majdnem a vesztemet okozta. De végül bólintott.

Kimentem a folyosóra, azonban nyitva hagytam a lakása ajtaját, amíg két másodperc alatt beszaladtam a sajátomba. Odabent mindent gyorsan megtaláltam, amire szükségem volt. Amikor visszaértem, Nash ugyanabban a pózban feküdt, ahogy hagytam, és az ajtót figyelte.

- Ötvenhét másodperc - mondta.

A zsákmányommal zsonglőrködve ismét becsuktam az ajtót.

- Készülj fel a lazításra - közöltem, miközben lekapcsoltam a mennyezeti világítást. Utána felkapcsoltam a kislámpát Nash mellett, majd mindent bevittem a konyhába, és leraktam a pultra. -Gondolom, a telefonod rá tud csatlakozni erre a férfias külsejű hangszóróra.

- Jól gondolod - felelte még mindig engem figyelve. - Kabátzseb.

Még nem vette le a karcsúsított, terepszínű, katonazöld kabátját.

- Két legyet egy csapásra - motyogtam. - Hajolj előre!

A segítségemmel Nash kihúzta a karját a kabátból. Szexi termofelsőt viselt, ami ráolvadt az izmaira. Azonban ez felesleges megfigyelés volt a jelenlegi körülmények között. Felesleges, de valahogy mégis elkerülhetetlen. Akár a halálos ágyamon is feküdhettem volna, akkor is csodálnám a férfi testét.

Megtaláltam a telefonját, majd az arca elé emeltem a készüléket, hogy feloldjam a képernyőzárat.

- Ó, ne már! Van egy Lassú countryzene nevű lejátszási listád -panaszkodtam, és elindítottam a lejátszást.

- Valami bajod van vele? - kérdezte, miközben felcsendült George Strait mély hangja.

- Hogyhogy nem vagy házas, és nincs egy rakás gyereked?

Jobb kezével végigsimított a testén.

- Édesem, ha nem vetted volna észre, csupán árnyéka vagyok önmagamnak.

Leültem vele szemben a dohányzóasztalra.

- Ez csak átmeneti állapot. Te olyan pasi vagy, aki a középiskolai szerelmét veszi el feleségül. Hogyhogy nem láncolt magához az egyik knockemouti szurkolólány?

- Előbb ki kellett élnem magamat. Egy ideig csak szórakoztam. Aztán beleszerettem a munkámba. Sok dolgot el kellett intéznem, mielőtt úgy éreztem, megadhatom valakinek azt a figyelmet, amit érdemel.

- És azt hitted, hogy ez a valaki Naomi lehet - találgattam. Végül is miért ne? A nő csinos, kedves, hűséges és aranyos. Nem olyan kemény, mint én.

- Körülbelül öt másodpercig. Elég hamar nyilvánvalóvá vált, hogy őt Knoxnak teremtették.

A lábára mutattam.

- Bakancs - parancsoltam.

Fáradtan nézett a lábára, mintha túl megterhelő lenne a feladat.

Az ölembe húztam az egyik lábát, és meglazítottam a cipőfűzőjét.

- Tudom, hogy megalázva kellene éreznem magam, meg minden, de nem furcsa, hogy inkább be vagyok indulva? - kérdezte hátrahajtott fejjel, lehunyt szemmel.

- Igazi sármőr vagy, nagymenő. Ezt meg kell hagyni. - Levettem a másik bakancsát is, aztán felpattantam a dohányzóasztalról, és rátettem egy párnát. - Lábakat fel.

- Főnökösködő.

-  Lábakat fel, légy szíves. - Elmosolyodtam, amikor engedelmeskedett. - Jó fiú. - Megveregettem a lábát, aztán Piperrel a sarkamban bementem a konyhába.

Miközben a kávéfőző forró vizet köpködött egy teafilterre, kinyitottam Nash fagyasztóját, ahol találtam egy zacskó fagyasztott brokkolit.

A bögrét és a brokkolit is a kanapéhoz vittem.

- A tea valami hippi főzet a relaxációhoz. Olyan íze van, mintha egy menyasszonyi csokrot rágcsálnál, de hatásos. A brokkoli a mellkasodra való.

- Miért van rajtam fagyasztott zöldség? - kérdezte, ahogy rátettem a zacskót. Piper nem rajongott a zacskó zöldségért, ezért inkább leugrott, hogy megvizsgálja a játékoskosarát.

- Hála a tudománynak, amit a közösségi médiából tanultam. A szegycsontodra nyomott hideg borogatás stimulálja a vagus ideget.

- És mi stimulálni akarjuk a vagus idegemet?

Leültem a kanapé túloldalára.

- Ezzel azt mondjuk az agyadnak, hogy meg kell nyugtatnia a testedet.

Oldalra döntötte a fejét, hogy rám nézzen.

- Nem ülnél egy kicsit közelebb? - kérdezte.

Nem tudtam elég jó kifogást találni azon kívül, hogy halálra rémültem, hogy a szexi sebezhetőségével le fog venni a lábamról. Így a veszélyzónába csúsztam a kanapén, amíg össze nem ért a vállunk.

Megkönnyebbülten felsóhajtott.

- Kóstold meg a teát - mondtam.

Felvette a bögrét, beleszagolt, majd elsápadt.

- Olyan szaga van, mint Liza J. virágágyásainak műtrágyázás után.

- Idd meg. Kérlek.

- Mit meg nem teszek érted - motyogta, majd ivott egy kortyot. -Ó, istenem. Olyan íze van, mintha valaki rózsaszirmokat taposott volna agyon az átkozott bakancsával. Miért nem ihatok inkább egy sört?

- Mert, ahogy azt valószínűleg már sejtetted, az alkohol nincs jó hatással a pánikrohamra.

Csipp-csipp-csipp-csipp.

Piper a kanapéhoz szaladt egy játékkal a szájában. Elvettem tőle, és a szoba túloldalára hajítottam. Megrökönyödve nézett rám, majd visszament a játéktárolóhoz.

- Még nem érti az apport fogalmát. Mikor lettél ekkora szakértője a témának? Mármint a pánikrohamoknak, nem az apportírozásnak - tisztázta Nash, megkockáztatva egy újabb korty teát, és ismét összerezzent.

- Régebben nekem is volt - válaszoltam egyszerűen.

Csendben ültünk, és az üres tévéképernyőt bámultuk. Tudtam, arra vár, hogy megszólaljak, és megválaszoljam a ki nem mondott kérdéseit. Azonban én jól éreztem magam a kényelmetlen csendben.

- Mondták már neked, hogy túl sokat beszélsz? - kötekedett.

Elmosolyodtam.

- Nash, honnan kaptad a neved?

- Csend és témaváltás - jegyezte meg.

Odanyúltam, és megfordítottam a brokkoliszacskót.

- Válaszolj.

- Anya rajongott a countryzenéért. Mindent imádott Patsy Cline-tól kezdve egészen Garth Brooksig. Apával Tennesseebe mentek nászútra.

- Aztán jött Knoxville és Nashville - találgattam.

- Akkor érted. Most rajtam a sor, hogy választ kapjak néhány kérdésemre.

- Tudod, elég későre jár. Mennem kéne - mondtam. De mielőtt a sajgó izmaimmal talpra álltam volna, Nash megragadta a combomat.

- Nem. Nem hagyhatsz egyedül az olvadó brokkolival meg ezzel az istenverte teával. Úgysem fogsz tudni aludni az aggodalomtól.

- Borzasztóan magabiztos vagy ahhoz képest, hogy állításod szerint csupán árnyéka lettél önmagadnak.

- Áruld el, honnan tudod ezeket a dolgokat.

Szerettem volna egy frappáns válasszal reagálni, hogy megőrizzem a titkaimat. De valami furcsa okból kifolyólag nem akartam, hogy úgy érezze, ő az egyetlen, akit lecsupaszítottak.

Felsóhajtottam.

- Hosszú történetnek hangzik - jegyezte meg.

- Tényleg hosszú, unalmas történet. Még dönthetsz úgy, hogy hazaküldesz - emlékeztettem reménykedve.

Letette a teát, majd óvatosan átkarolt.

- Az a rossz vállad - szóltam rá, miközben a másik kezével a mellkasához húzta a fejemet, a brokkoli mellé.

- Drágám, tudom. Rajtad pihentetem.

Nem tudtam mit kezdeni azzal a ténnyel, hogy nem utálom, ahogy átölel. Meleg és szilárd volt. Védelmező. Általában nem ölelkeztem vagy csináltam bármi olyat, ami a plátói összebújásra hasonlított. Feleslegesnek tartottam az efféle érintéseket. Ráadásul az volt a legrosszabb, hogy a férfiak rögtön elkezdték tervezni a közös jövőnket.

Most mégis a veszélyzónában ülve egy olyan férfi mellkasára hajtottam a fejemet, aki feleségre és gyerekekre vágyott. Nyilvánvalóan semmit sem tanultam.

Gyerünk, Lina „Rossz döntéseket szoktam hozni” Solavita. Ülj fel, és húzz innen a pokolba, figyelmeztettem magam.

De egy tapodtat sem mozdultam.

- Így már jobb - mondta Nash, és úgy hangzott, mintha komolyan gondolta volna. - Most pedig beszélj.

- A rövid változat az, hogy tizenöt éves koromban megállt a szívem a focipályán, és újra kellett éleszteni.

Egy pillanatig hallgatott, aztán megszólalt.

- Na, jó, Angyal. A rendezői változatot akarom hallani jó sok kommentárral.

- Nevetséges vagy.

- Angelina - szólt rám, és becsempészett egy kis mogorvaságot a hangjába.

- Oké, rendben. Kerületi döntő volt egy hideg, őszi estén tizedikes koromban. A stadion zsúfolásig megtelt. Ez volt az első alkalom, hogy a csapat ilyen messzire jutott a bajnokságban. Két perc volt hátra a meccsből, és 2 : 2-es döntetlenre álltunk. Épp akkor kaptam egy passzt, és a tizenévesek magabiztosságával és energiájával sprinteltem a kapu felé.

Gyakorlatilag újra átéltem a pillanatot. Éreztem, ahogy a csípős, hűvös levegő a tüdőmbe mar, és lángolnak az izmaim. Hallottam a tömeg távoli morajlását.

Nash a hüvelykujjával simogatta a karomat, és kivételesen megnyugtatónak éreztem a mozdulatát.

- Aztán. nem volt semmi. Mintha csak pislogtam volna, és a következő pillanatban már hanyatt feküdtem egy kórházi szobában, idegenekkel körülvéve. Megkérdeztem, hogy betaláltam-e, mert ez volt a legfontosabb számomra. Nem tudtam, hogy a szüleim a váróteremben vannak, és azon tűnődnek, vajon felébredek-e valaha. Nem tudtam, hogy egy egész stadionnyi ember, beleértve a csapattársaimat is, nézte végig, ahogy szívrohamot kapok.

- Jézusom, kicsim - motyogta Nash, miközben az álla a fejem búbját súrolta.

- Igen. Az edzőm elkezdte az újraélesztést, amíg a mentősök kiértek a pályára. A szüleim a lelátón voltak. Apa átugrott a kerítésen. A többi anyuka körbeállta anyámat, és átölelte.

Könnyek égették a szememet az emléktől, és megköszörültem a torkomat, hogy elűzzem a bosszantó érzelgősséget.

- A mentőben újraélesztettek. De az információ régen nem terjedt olyan gyorsan, mint manapság - mondtam könnyedén.

- Szóval mindenki, aki a stadionban maradt, azt hitte, hogy nem élted túl - fejezte be Nash a mondandómat.

- Igen. Nagy meccs volt. A sajtó is megjelent rajta, minden tele volt kamerákkal. Megnéztem a felvételeket... utána. Amíg élek, soha nem fogom elfelejteni azt a hangot, amit anyám kiadott, amikor az edző térdre esett, és elkezdte az újraélesztést. Az. valami egészen elemi volt.

Bárhová mentem, mindenhová magammal vittem annak a sikolynak a visszhangját. És vele együtt a képet, ahogy apám az élettelen testem mellett térdel, miközben a mentősök megpróbálnak visszahozni.

Nash megsimogatta a hajamat a szájával, és azt motyogta:

- Most már hivatalos. Megnyerted a halálközeli versenyünket.

- Nagyra értékelem, hogy elismered.

- Mi okozta? - kérdezte.

Nyugtalanul felsóhajtottam.

- Az egy másik hosszú történet.

- Drágám, te kapartad fel az izzadt, szánalmas seggemet a padlóról. Egyáltalán nem vagyunk még kvittek.

Semmi szánalmasat nem találtam a seggében, de nem ez volt a megfelelő alkalom arra, hogy ezt megvitassuk. A hüvelykujjával megint a karomat simogatta. A mellkasából sugárzó forróság felmelegítette az arcomat, és megnyugtatott az egyenletes szívverésével. Piper, miután végzett a játékával, felugrott mellém a kanapéra, és a lábamhoz kuporodott.

- Jól van. De akárcsak a ma esti kalandjaidról, erről sem beszélünk többet. Megegyeztünk?

- Megegyeztünk.

-  Myxomatosis mitrális billentyűzavar süllyedéssel és visszaáramlással.

- Lebutítod nekem, vagy keressem meg a szótáramat?

A mellkasához simulva mosolyogtam.

- A szívem egyik billentyűje hibásodott meg. Nem tudják biztosan, mi okozta, talán egy gyerekkori torokgyulladás. Gyakorlatilag a billentyű nem záródott rendesen, így a vér visszafelé áramolhatott. Valami rövidzárlat keletkezett a rendszerben, a vér rossz irányba folyt, és lényegében néhány száz ember előtt meghaltam.

-  Most is jelen van ez a probléma? Ezért figyeled a szívritmusodat?

-  Már nincs semmi bajom. Tizenhat éves koromban megműtöttek, billentyűcserét hajtottak végre rajtam. Viszont rendszeresen járok kardiológushoz, hogy szemmel tartsuk a dolgokat. Illetve muszáj emlékeztetnem magam, hogy óvatosan kell bánnom a stresszel. Elő szokott fordulni, hogy szabálytalanul ver a szívem. Kamrai extraszisztolé. Vagyis KES.

A mellkasomra fektettem a tenyeremet, és szórakozottan megdörzsöltem az apró hegeket.

- Olyan érzés, mintha megbotlana vagy sántítana a szíved. Mintha kiesne a ritmusból, és nem tudná újra felvenni a lépést. Ártalmatlan. Inkább csak idegesítő, tényleg. De...

- De eszedbe jut, ami történt.

- Igen. A meccs előtt sokat aggódtam az iskola, a fiúk meg a szokásos hormonális dolgok miatt. Túlságosan megerőltettem magam, nem aludtam eleget. Gyakorlatilag energiaitalon és pizzán éltem. A szüleimnek nem szóltam a szívritmuspanaszaimról meg a fáradtságról. Talán, ha megtettem volna, nem esek össze az egész iskola előtt.

- Mennyi ideig voltál a kórházban? - kérdezte Nash.

Ennek a férfinak különös érzéke volt ahhoz, hogy rátapintson arra, amit el akartam hallgatni.

- Úgy másfél évig. - Elfojtottam egy borzongást.

Ekkor történt, hogy az érintéseket elkezdtem kényelmetlennek érezni. A testem már nem volt a sajátom. Tudományos kísérlet lett belőle.

- Rengeteg tesztet csináltak. Sokszor megszúrtak. Egy csomó gépre kötöttek. - Vidáman megveregettem Nash combját. - Így lettem a pánikrohamok szakértője. Nálam is megjelentek. Viszont a dolog pozitív oldala, hogy az egészségügyi személyzet elég jó tanácsokkal látott el.

Nash nem reagált a játékos kísérletemre. Ehelyett tovább simogatta a karomat.

- A szüleid mindennap hívnak téged - jegyezte meg.

- Nem sok dolog kerüli el a figyelmedet, ugye? - jegyeztem meg.

- Akkor nem, amikor számít.

Félrevert a szívem, de nem a KES miatt. Nem. Ez sokkal veszélyesebb volt, amit a jóképű, sebesült, merengő tekintetű férfi váltott ki belőlem.

- Mennem kell. Te pedig aludj - utasítottam.

- De sok a parancs. Mesélj a szüleidről!

- Nincs sok mesélnivaló. Nagyszerűek. Jó emberek. Kedvesek, nagylelkűek, okosak, támogatóak. - Fojtogatnak, tettem hozzá némán.

- Olyanok, akik mindennap felhívják a lányukat - mondta.

- Én továbbléptem, de a szüleim nem. Gondolom, minden szülő megváltozik, amikor az egyetlen gyermeke majdnem meghal a szeme láttára. Szóval aggódnak. Még mindig. Ezt beírhatjuk az Amin sosem leszünk túl rovatba.

Sosem tették túl magukat azon, hogy látták, ahogy a szemük láttára halok meg. Én pedig sosem tettem túl magam azon a fojtogató börtönbüntetésen, amit a tinédzserkorom hátralévő része jelentett.

Mert miután az orvosok rájöttek a problémára, helyrehozták, én pedig felépültem a kezelésekből, de a szüleim nem engedték, hogy kockázatokat vállaljak.

Most sem akarták. Ezért hitettem el velük, hogy aktákat tologatok egy biztosítótársaságnál, és rengeteg tréningre járok. A kegyes hazugságok tartották fent a békét, és tették lehetővé, hogy éljem az életemet.

- Knox tud erről valamit? - faggatott Nash, a hangja halk morajlásként simogatta a fülemet.

Összeráncoltam a homlokomat.

- Nem. Miért tudna?

- Tekintve, hogy már majdnem két évtizede barátok vagytok, azt hittem, megosztottatok egymással néhány történetet.

- Ööö, találkoztál már a bátyáddal? Knox nem az a beszélgetős típus. És abból ítélve, ahogy most úgy teszel, mintha minden rendben lenne, úgy vélem, te magad sem vagy nyitott könyv.

- A Morganek már csak ilyenek. Miért beszéljünk valamiről, ha eljátszhatjuk, hogy nem is létezik?

- Ezt támogatom. Mindent egyszerűbbé tesz. De csak hogy tudd, ezen valószínűleg dolgoznod kell, mielőtt fogsz magadnak egy feleséget.

- Jó tudni.

Felültem, és kibújtam az öleléséből.

- Adok néhány kéretlen tanácsot.

- Ki hívta át Mrs. Tweedyt? - viccelődött.

- Haha. Ez a te életed, és semmi közöm hozzá, de tégy magadnak egy szívességet. Ahelyett, hogy arra használnád az energiádat, hogy eltitkold mások elől a problémáidat, talán próbáld meg feldolgozni őket. Mindkét út pokoli megterhelő, de csak az egyik visz át a túloldalra.

Bólintott, de nem szólt semmit.

Még egyszer barátságosan megveregettem a combját.

- Most hazamegyek, te pedig lefekszel. És amikor azt mondom, lefekszel, úgy értem, hogy az ágyadban fogsz aludni a takaró alatt. Nem pedig a kanapén a tévé előtt.

Éreztem a tekintete súlyát, és szinte úgy simogatott a vágyával, mintha fizikai érintés lett volna.

- Egy feltétellel megteszem - jelentette ki.

- Mit szeretnél?

- Maradj itt éjszakára.

13. fejezet

Hálótársak

Lina

Oké, még a „vakmerő, francba az óvatossággal” énem is tudta, hogy ez szörnyű ötlet. Ebben olyan biztos voltam, mint abban, hogy a mozzarellarudak nem tesznek jót nekem. De akárcsak a mozzarellarudak, a kísértés is valóságos volt.

- Nash, ez nem jó ötlet.

- Hallgass meg - kezdte, és megszorította a kezemet. - Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy rád mozduljak.

- Ezt nem most hallom először - vágtam rá szárazon.

- Jogos. Akkor ehhez mit szólsz? Amikor a közelemben vagy, minden jobb. Minél közelebb vagy, annál könnyebben kapok levegőt, és annál kevésbé érzem úgy, hogy az élet egy véget nem érő fájdalom, ahol citromlevet locsolnak egy nyílt sebbe, ami nem akar begyógyulni. Eltünteted a sötétséget, a hideget. És emlékeztetsz arra, milyen az, amikor az ember itt akar lenni.

- A fenébe, Nash! Erre hogy mondhatnék felelősségteljesen nemet?

A fáradt félmosolya okozta a vesztemet. Hittem neki. Mert ő az a fajta ember, aki mindig igazat mond. Ahogy most is.

- Kurva fáradt vagyok, Angyal. Csak melletted akarom lehunyni a szememet. Aggódhatnánk később a következmények miatt?

A férfi tudta, mivel tud a leginkább hatni rám.

- Rendben. De senki sem alszik meztelenül. Nem lesz semmi szex vagy petting. Nem bújunk össze, nem ölelkezünk, nem hancúrozunk. És nem készítek neked reggelit. Nem azért, mert ez a szabály, hanem mert fogalmam sincs, mit csinálok a konyhában, és a végén még megmérgeznélek.

- Ha maradsz, a reggelit én állom.

Az alsó ajkamba haraptam, és elgondolkodtam.

- Még egy dolog.

- Mondd.

- Ez kettőnk között marad.

Piper dugta a fejét a lábamhoz. Nash lehajolt, és bágyadtan megsimogatta a fülét, mire esküszöm, hogy szíveket láttam megjelenni a kiskutya szemében.

- Elnézést. Hármunk között - javítottam ki magam.

- Elfogadom a feltételeket. De ha közjegyzői hitelesítést szeretnél, be kell avatnunk Nancy Fetterheimet, és ő nem a titoktartásról híres.

- Pacsi? - Felemeltem a kezem.

Egy kicsit vidámabban mosolygott.

- Te pacsival kötsz üzletet?

A pacsi kevésbé volt intim. Nem kell a tenyereknek hosszan összesimulniuk, az ujjaknak egymásba fonódniuk. Egyszerű, átlagos és egyáltalán nem szexi.

- Ne várakoztass, nagymenő.

Belecsapott a tenyerembe.

- Most, hogy ezt elintéztük, te lezuhanyozol, én pedig megyek átöltözni.

- Ne menj el. Kérlek, ne menj el. Adok valamit, amiben aludhatsz. Csak... ne menj el.

Egy másodpercre eltűnt a sármos magabiztosság álarca, és ismét megpillantottam az alatta rejlő férfit.

Sóhajtottam. Már megmostam a fogam, és elvégeztem az ötlépéses bőrápolási rituálémat, szóval gyakorlatilag semmire nem volt szükségem a saját lakásomból.

- Sajnálom, hogy ilyen helyzetbe hoztalak, Angelina. Megértem, hogy ez nem igazságos. És szeretném, ha tudnád, hogy normális körülmények között abszolút megpróbálnálak az ágyamba csábítani. De ezt virágokkal, vacsorával és más megközelítésben tenném.

- Mindig ilyen őszinte vagy?

- Másnak nincs értelme - felelte, miközben a kanapéra támaszkodott, és lassan feltolta magát. Görnyedt tartásán látszott a fáradtsága.

Én is felálltam vele, és átkaroltam a derekát. A vállamra tette a kezét. Túl fáradt volt ahhoz, hogy eltitkolja, tényleg szüksége van a támaszomra.

- Ó, szóval beszéltél a bátyáddal és Liza J.-vel arról, hogy mi folyik itt? - piszkáltam, miközben a Nagyon Rossz Ötlet, vagyis a hálószobája felé tartottunk.

- Van különbség az őszinteség és a magánügyek titokban tartása között.

Örültem, hogy ezt mondja. Természetesen magam miatt. Nem miatta, mert nyilvánvaló, hogy neki őszintének kellett volna lennie azokkal, akik törődnek vele. Az én helyzetem teljesen más volt.

- Nem azért vagyok itt, hogy megmondjam, mit tegyél. Nagyfiú vagy már. Te tudod, mi a legjobb neked.

Megállt a komódnál, és kihúzott egy fiókot. Tele volt szépen összehajtogatott pólókkal.

- Hosszú vagy rövid ujjút kérsz?

- Rövidet. - Az igazat megvallva, jobban szerettem meztelenül aludni. De ebben a helyzetben ezt az információt nem árulhattam el.

Nash átnyújtott nekem egy puha, szürke pólót, amire az volt írva: knockemout könyvet vagy csalunk 2015.

- Köszi - mondtam.

Az elmúlt három napban már kétszer voltam ennek a férfinak a ruhájában. Flörtöltem és veszekedtem vele. Szívességet tettem neki, és fedeztem, amikor szüksége volt rám. Most pedig az ágyába készültem bemászni. Úgy tűnt, nagyon felpörögtek az események, még számomra is.

-  Tiéd az elsőbbség a fürdőszobában - jegyezte meg gondoskodóan.

- Kösz, hálótárs.

- Hálótárs? - tátogtam a tükörbe, miután becsuktam az ajtót kettőnk között. Mégis mi bajom van?

Pisiltem egyet, aztán levetkőztem. A pólója combközépig ért, de az, hogy nem volt rajtam bugyi, elég merésszé tette ezt a ruhaválasztást. Kénytelen leszek odafigyelni, hogy ne fetrengjek az ágyban, mint máskor, különben nem fog a helyén maradni a póló szegélye. Amúgy valószínűleg nem is fogok aludni. Az elszánt függetlenségem pusztán az egyik oka annak, hogy általában nem engedem meg a férfiaknak, hogy nálam töltsék az éjszakát. Éber alvó voltam, ami azt jelenti, hogy minden nesz és mozdulat felébresztett.

Összeszedtem a ruháimat, és visszatértem a hálószobába, ahol elakadt a szavam. Nash ing nélkül és mezítláb volt, a farmerját kigombolta.

- Öt perc múlva jövök - közölte.

Bólintottam, mert még mindig képtelen voltam szavakat formálni.

A hálószobát sem kerülte el a takarítási láz, állapítottam meg. A finom porréteg eltűnt, ahogy a gyógyszeres üvegek is. A sötétítőfüggönyöket behúzta, és lehajtotta az ágyon a takarót. Piper összegömbölyödve feküdt a párnák közepén.

A fürdőszobában megeredt a zuhany, mire egy pillanatra felmerült bennem, hogy lábujjhegyen az asztalához surranok, és még egyszer belenézek az aktáiba. De ezt azonnal elvetettem. Árulás lenne, ha az egyéni céljaim elérésére használnám fel ezt a lehetőséget.

Ehelyett inkább elhelyezkedtem az ágy jobb oldalán, és elolvastam néhány munkahelyi e-mailt, amíg a fürdőszobaajtó ismét ki nem nyílt.

Édes istenem. Nash haja nedves volt, amitől sötétebbnek tűnt a szokásosnál. A sebhelyei, egy a vállán és egy a törzsén, eszembe juttatták, min ment keresztül. Csupán egy bokszeralsót viselt. Sötétkéket.

A combja és a vádlija izmos volt. A mellszőrzete a hasán is folytatódott, és V alakban eltűnt a bokszeralsója alatt.

Piper farka vidám ütemben kopogott az ágyon. Ha nekem is lenne farkam, az is ugyanezt tette volna.

- Én alszom azon az oldalon - mondta Nash.

El kellett fordítanom a tekintetem, mielőtt sikerült megszólalnom.

- Oldalt szoktál választani az ágyban?

- Te nem?

- Egyedül alszom.

Kérdőn felvonta a szemöldökét, majd megkerülte az ágy lábát, és elindult felém.

Vállat vontam.

- Mi van?

Nash megbökte a csípőmet, és jelezte, hogy csússzak arrébb.

- Senkivel nem szoktad megosztani az ágyadat? Soha? - kérdezte.

- Nem vagyok szűz - gúnyolódtam, miközben Piper mellett a matrac másik oldalára csúsztam. - De általában nem töltöm mással az éjszakát. Szeretek egyedül aludni. És mivel nem kell osztoznom, középen alszom, és az összes párnát használom. Te mindig a jobb oldalra fekszel?

Megrázta a fejét.

- Azon az oldalon alszom, amelyik közelebb van az ajtóhoz.

Hátradőltem a párnára.

- Uh. Te aztán ízig-vérig jófiú vagy, nem igaz?

- Ezt miből gondolod? - Hűvös kék szeme az enyémet fürkészte, miközben felemelte a takarót, és bebújt az ágyba.

- Te alszol közelebb az ajtóhoz, így bárki, aki bejön, rajtad keresztül tud csak eljutni Mrs. Nagymenőhöz.

- Nincs semmilyen Mrs. Nagymenő.

- Még nincs. De úgy tűnik, sokat gondoltál rá.

Amikor besüppedt a matrac a súlya alatt, valami furcsa történt a szívemmel. Egészen elcsavarta a fejemet, amikor fáradtan rám nézett ez a jóképű férfi.

Piper közelebb bújt hozzá, és a sérült vállára hajtotta a fejét. Nem voltam az az ájuldozós típus. De ha az lettem volna, tócsává olvadok ettől a látványtól.

- Talán régen így volt - felelte végül. - De most csak arra tudok gondolni, hogy elaludjak, és melletted ébredjek fel.

-  Ne legyél ilyen édes. Ez egy plátói megállapodás -emlékeztettem.

- Akkor nem árulom el, mennyire tetszik, hogy az én pólómban fekszel az ágyamban.

- Fogd be és aludj, Nash.

- Jó éjt, Angyal.

- Jó éjt, nagymenő.

Piper nyafogva vakkantott.

Elvigyorodtam, és megsimogattam.

- Neked is jó éjszakát, Piper.

Nash kinyújtotta a kezét, és lekapcsolta az éjjeliszekrényen lévő lámpát, sötétségbe borítva a szobát.

Valahogy ez még rosszabb volt. Már nem láttam, ahogy szinte meztelenül, imádnivalóan összebújt a kutyával. Helyette kiéleződtek az érzékeim, így minden lélegzetvételének, minden mozdulatának nagyon is a tudatában voltam.

Felém nyúlt a sötétben, és az ujjai összefonódtak az enyémekkel a takaró tetején.

Ja. Ma éjjel biztos nem fogok aludni.

* * *

Valami kiszakított egy eszméletlenül jó erotikus álomból. Valami meleg és kemény.

Olyan gyorsan felpattant a szemem, hogy attól féltem, még a végén kificamodik. Egy erős férfikar fonódott a derekamra, a tenyerével pedig a csupasz mellemet markolta a póló alatt.

Nash.

Már éppen követelni akartam, hogy engedjen el, amikor megmerevedett a teste. Mintha veszéllyel nézett volna szembe. A mellemen lévő kéz megfeszült, és rájöttem, hogy nem dühös vagyok. Felizgultam.

A feszültség éppoly hirtelen távozott belőle, mint ahogyan megjelent, és amikor a csípője önkéntelenül megrándult egy kicsit, rájöttem, miért éreztem magam az észak-virginiai szukák legtüzesebb példányának.

A hátam minden egyes centimétere Nash testéhez tapadt. A sarkam a sípcsontjához simult. A combom hátsó része az ő combjához préselődött. A haszontalan póló a derekamra gyűrődött, így az egész alfelem szabadon maradt. Abban is biztos voltam, hogy az arcát a hajamba temette.

Végül, de semmiképpen sem utolsósorban, egy forró, merev hímtag ért a meztelen hátsó felemhez. Várjunk csak! Egy gyors Kegel-torna, és rájöttem, hogy a helyzetem sokkal veszélyesebb. Az említett testrész becsúszott a combom közé.

Lüktettek a női testrészeim. Nash rendkívüli merevedése egészen hozzám simult. Olyannyira, hogy a farka szétválasztotta a szeméremajkamat, és a csúcsa éppen a sóvárgó csiklóm alatt pihent. Egyikünk nagyon, nagyon nedves volt.

Mi a fene történt a bokszeralsójával? A pénisze csak úgy kiszabadult belőle?

Muszáj volt megmozdulnom, de nem tudtam eldönteni, hogy elhúzódjak, vagy megforduljak és rámásszak, hogy véget vessek a szenvedésemnek.

Nincs szex. Semmi ölelkezés, emlékeztettem magamat. Sok mindenen ment keresztül, és a francba, én is új életet kezdtem. Különben is, Nash szegte meg az egyezségünket. Átlépte a matrac közepét, és... Ó, a francba!

Én feküdtem az ő oldalán. Én szorítottam a karját a mellkasomra. Nem rángathatott az ágy túloldalára. Arra biztosan felébredtem volna, és minimum arcon könyökölöm.

Ó, istenem!

Vajon én kúsztam ide? Álmomban Nash ágyékához préseltem a fenekemet?

Ez nagyon, nagyon, nagyon, nagyon rossz volt.

Oké. Kell egy terv. Mindig volt tervem meg egy tartalék tervem, plusz két-három egyéb elképzelésem.

Csupán el kell feledkeznem az őrült vágyról, hogy felemeljem a csípőmet. Aha. Elfelejtkezni a lüktetésről, és arra koncentrálni, hogyan szabaduljak ki ebből a helyzetből anélkül, hogy megaláznám magamat.

Édes istenem.

Baromi nedves voltam. Mi rosszabb, ha a dögös szomszédom azt hiszi, hogy bepisiltem, vagy ha a dögös szomszédom rájön, hogy kompromittáló helyzetbe hoztam magunkat, felizgultam, és mindent eláztattam a nedvességemmel?

Talán ráfoghatnám a kutyára.

Éppen a lehetőségeimet latolgattam, és azon tanakodtam, hogyan szedjem ráncba magunkat anélkül, hogy felébreszteném, amikor Nash felnyögött mögöttem.

Biztos voltam benne, hogy meg tudtam volna birkózni az erotikusan rekedt nyögéssel, ha nem kísérte volna a csípőjének finom mozdulata is. Ez az apró lökés robbanásszerű láncreakciót indított el.

A farka előrecsúszott, és megdöfte a legérzékenyebb pontomat. Ezzel egy időben megfeszült a mellemen pihenő keze, így érdes tenyere a mellbimbómat dörzsölte.

Nekem pedig csak ennyi kellett.

Elélveztem az erekciója forró csúcsához simulva, és a számra szorítottam a kezemet, hogy elfojtsam a nyögésemet. A csípőm önkéntelenül megrándult, ahogy az orgazmus átjárta a testemet, begörbültek a lábujjaim, és minden izmom görcsbe rándult.

Gratulálok! Ez egy új mélypont. Egy alvó férfi farkán élveztem el. Gyakorlatilag megerőszakoltam.

- Mmm. Jól vagy, Angyal? - kérdezte Nash álmosan, az arcát a hajamba temetve, és ajkával a nyakamat súrolta.

Hát, a pokolba. Felébredt. Kizárt, hogy most csak úgy lazán megtöröljem az ágyékát.

- Igen - nyikkantam meg. - Minden rendben. Csak egy... görcs. -A vaginámban, tettem hozzá magamban.

Eltartott egy kis ideig, de Nash ismét megfeszült mögöttem. Amitől az a tehetséges erekciója ismét a csiklómba bökött.

Egy nyögés kaparta a torkomat.

- Ó, a francba! Sajnálom - mondta Nash, és elhúzódott tőlem a takaró alatt. - Nem akartam.

- Tudod, mit? Azt hiszem, kihagyom a reggelit - jegyeztem meg magas hangon, ami olyan volt, mint anyám „úgy teszek, mintha nem lennék ideges, pedig egyértelmű, hogy az vagyok” hangja. Kétszer megfordultam, hogy az ágy szélére guruljak, és megpróbáltam felülni.

De nem jutottam messzire.

Nash belemarkolt a pólóba, és visszarántott.

- Bébi, jól vagy?

Meggyötörten a matrac szélébe kapaszkodtam.

- Teljesen jól vagyok. Csak most már tényleg mennem kell.

- Angyal, kérlek, nézz rám - könyörgött Nash. - Annyira sajnálom. Nem akartalak így megérinteni.

A hátamra fordított, és fél kézzel leszorított. Láttam a pillanatot, amikor rájött, hogy a farka kiszabadult a a bokszeralsójából. A fantasztikus, vastag, tízből tízes farka.

- Jézusom, mi a fasz? - A szabad kezével kettőnk közé nyúlt, és visszadugta a merevedését az alsójába.

Olyan forró volt az arcom, hogy tojást süthettem volna rajta, ha tudom, hogyan kell.

- Ó, istenem! Mit sajnálsz? - kérdeztem, miközben a lángoló arcomat csapkodtam a kezemmel.

- Megígértem, hogy nem teszek... ilyet - mondta. Annyira dühös volt, annyira elborzadt, hogy nem hagyhattam, hogy ő vigye el a balhét.

Feleslegesen kért tőlem bocsánatot, ráadásul inkább a farkára figyeltem, meg arra, hogy láthatóan nem volt kedve lelohadni.

Az arcára tettem a kezemet.

- Nash. Én másztam a te oldaladra. Úriember voltál álmodban. Esküszöm. Néhány perce ébredtem fel, és én voltam az, aki nem húzódott el tőled azonnal.

Egy kicsit ellazultak az izmai.

- Te jöttél hozzám? Álmodban?

Álmában élveztem el rajta.

- Hol van Piper? - kérdeztem, mert kétségbeesetten próbáltam témát váltani.

- A kutyaágyában az egyik zoknimmal - válaszolta anélkül, hogy odanézett volna. - Térjünk vissza oda, hogy hozzám bújtál.

- Nem bújtam hozzád! Biztos csak a szokásos helyemet akartam elfoglalni középen, és összegabalyodtunk, vagy ilyesmi. Nem tudom. Ne bonyolítsuk túl ezt az egészet. Inkább ne is beszéljünk róla soha többé. Engedd, hogy zavartan távozzak, aztán elfelejtjük, hogy valaha megtörtént.

Rám nehezedett, de vigyázott, hogy ne érjen hozzám a reggeli merevedése. Mondjuk, ha tudta volna, mi történt két perccel ezelőtt, nem foglalkozott volna ilyesmivel.

Megsimogatta az arcomat, én pedig úgy éreztem, menten elájulok.

- Biztos, hogy jól vagy?

Istenem, a kora reggeli Nash aranyos volt. A haja összekócolódott, a borostája pedig ellensúlyozta a jófiú imidzsét. A bal szeme alatt ott maradt a párna lenyomata. Az álmos, komoly tekintetről már nem is beszélve jóképű arcán.

- Azon kívül, hogy zavarban vagyok, amiért álmomban molesztáltalak, jól vagyok - biztosítottam.

- Aludtál? - kérdezősködött.

- Igen, aludtam. És te?

Bólintott.

- Én is.

- Hogy érzed magad? - faggattam.

Tagadhatatlanul szexin mosolygott.

- Kurva jól.

- Tényleg?

- Igen. Tényleg. Hála neked. - Villámgyors mozdulattal csókot nyomott a homlokomra, majd felpattant az ágyból. - Tíz perc múlva kész a rántotta - közölte, ahogy a fürdőszoba felé indult. - Ó, és Angyal!

A könyökömre támaszkodtam.

- Igen?

- Ha megpróbálsz elszökni, személyesen fogom kézbesíteni neked. Jó hangosan.

14. fejezet

Édességrablás és rossz alma

Nash

A tolvajok még a zsákmányuknál is szánalmasabbnak tűntek, ami nem állt másból, csak édességből meg burgonyasziromból.

Három tizennégy év alatti, a pubertás különböző fájdalmas szakaszaiban lévő fiú ült a hideg fémszékeken az üzletvezető irodája előtt, és úgy tűnt, menten elhányják magukat. Mögöttük Nolan Graham az édességpolcoknál lófrált.

Átkozottul zsúfolt napom volt, ugyanis reggel hármas karambol történt az autópályán, utána a barkácsbolt „eltűnt” akkumulátoros szegélyvágója a kirakatból valahogyan a raktárba vándorolt, majd Mr. és Mrs. Wheelert majdnem átverte telefonon valaki, aki az unokájuknak adta ki magát, úgyhogy nem unatkoztam.

Még jó, hogy hetek óta először aludtam át egy teljes éjszakát.

Hála Linának.

Általában arra a hangra ébredtem, ami a lövöldözés óta kísértett. És bár most is hallottam álmomban, ma reggel arra ébredtem, hogy Lina a karomban feküdt. Ő bújt hozzám álmában. Ez a tény - illetve az erre adott reakcióm - arra engedett következtetni, hogy még élek, és érdemes megbízni bennem.

Tartoztam neki, a nőnek, aki minden szabad gondolatomat lefoglalta, amikor nem a munkán és a lélegzésen járt az eszem. A beszélgetésnek és az alvásnak köszönhetően hosszú idő óta először kezdtem el újra reménykedni. Egy kicsit megnyílt nekem, és amit a szexi külseje mögött láttam, az arra késztetett, hogy hosszabb, mélyebb pillantást vessek rá.

- Utálom, hogy ide kellett hívnom néhány piti tolvaj miatt, rendőrfőnök, de példát kell statuálnom - mondta Nagy Nicky. Szinte egész életemben ő vezette a Grover’s élelmiszerboltot, és komolyan vette a munkáját.

- Megértem, milyen nehéz helyzetben van, Nagy Nicky. De azt mondom, van olyan megoldás, ami nem jár feljelentéssel. Mindannyian csinálunk hülyeségeket. Különösen ebben a korban.

Felsóhajtott, és a vállam fölött a gyerekekre pillantott.

- Ez igaz. Amikor én ennyi idős voltam, apám cigarettáját lopkodtam, és lógtam óráról, hogy horgászni menjek.

- Mégis büntetlen az előélete - mutattam rá.

Elgondolkodva bólintott.

- Az anyám rendesen megijesztett. Gondolom, nem mindenki olyan szerencsés, hogy a szülei törődjenek vele.

Tudtam, hogy az milyen. Még most is éreztem, mennyire kibillentem az egyensúlyomból, miután anya - a családunk ragasztója, jókedve és szeretete - itt hagyta ezt a világot és minket.

- Tobyt és Kyle-t a szüleik szobafogságra fogják ítélni, amíg meg nem szerzik a jogosítványukat - jósoltam meg.

- De Lonnie... - Nagy Nicky nem fejezte be a mondatot.

De Lonnie.

Knockemout nem tudott titkot tartani. Innen tudtam, hogy Lonnie Potter, a magas, kemény kölyök anyja két évvel ezelőtt lelépett a városból, magára hagyva őt és a testvéreit. Az apja három műszakban dolgozik, így kevés ideje marad a gyereknevelésre. Azzal is tisztában voltam, hogy Lonnie szép csendben csatlakozott az iskolai színjátszó klubhoz. Először valószínűleg azért, hogy legyen hova mennie, amikor senki nincs otthon, aztán pedig azért, mert megtetszett neki mások életének eljátszása. Waylay szerint ügyes. De a családja soha nem nézte meg az előadásait.

- Észrevettem, hogy lepattogzott odakint a festék - tűnődtem.

- Ez a büntetésem, amiért azokat a lawlerville-i barmokat béreltem fel. Szar munkát végeztek szar festékkel, mert leszarták. Már elnézést a kifejezésért. Egyikük sem lakik itt, szóval nem kell szégyenkezve bámulniuk a félkész munkájukat.

- Lefogadom, hogy néhány motivált fiatalember el tudná végezni a munkát anyagbeszerzési áron. - A folyosó felé biccentettem.

Nagy Nicky lassan elmosolyodott.

- Hm. Lehet, hogy igaza van, rendőrfőnök. Nincs jobb a kétkezi munkánál, hogy elkerüld a bajt.

Az övembe akasztottam a hüvelykujjamat.

- Ha megfelel ez a megoldás, megbeszélem a szüleikkel. Van egy olyan érzésem, hogy bele fognak egyezni.

- Elég lágyszívű vagyok ma reggel - jegyezte meg Nicky.

- Akkor megszabadítom tőlük, és mindent megbeszélek a szüleikkel.

- Hálásan köszönöm, rendőrfőnök.

Grave őrt állt a fiúk felett, és úgy ráncolta a homlokát, mint egy ijesztő kísértet.

- Rendben, fiúk. Van egy egyszeri és megismételhetetlen ajánlatom számotokra, ami titeket megkímél egy életre szóló szobafogságtól, engem meg egy csomó papírmunkától...

* * *

Grave-vel a hátsó ajtón vittük ki a fiúkat a kocsimba, hogy ne adjunk okot a pletykákra. Piper ideges pillantással üdvözölte a bajkeverőket az ülések között.

Először Toby, majd Kyle szüleivel beszéltem át a kialakult helyzetet. Meg is kapták a büntetésüket: közmunkában és egy bocsánatkérésben állapodtunk meg.

- Apám nincs otthon - mondta Lonnie, a bűnöző trió harmadik tagja a hátsó ülésen. - Dupla műszakot visz.

Piper a farkát csóválta Grave ölében.

- Majd felhívom a munkahelyén - válaszoltam.

Lonnie búsan bámult ki a hátsó ablakon.

- Meg fog ölni.

Kemény páncélja nem volt olyan vastag, amilyennek gondolta.

- Mérges lesz. De a düh azt jelenti, hogy törődik veled - mondtam neki.

- Elbasztam. - A kölyök összerezzent. - Bocsánat. Úgy értem, elcsesztem.

Grave-vel egymásra néztünk.

- Felgyújtottad valaha apád fészerét olyan tűzijátékkal, amit a részeg szomszédodtól loptál? - kérdezte tőle Grave.

- Nem! Miért? Valaki ezt terjeszti?

- Kaptak már el valaha azért, mert összeverekedtél négy sráccal a játszótéren, amiért azt mondták a bátyádra, hogy seggfej, pedig igazuk volt, és a testvéred tényleg egy seggfej? - faggattam.

- Nem. Csak lánytestvéreim vannak.

- A lényeg az, kölyök, hogy mindannyian elcsesszük - jelentette ki Grave.

A tekintetem találkozott Lonnie-éval a visszapillantó tükörben.

- Az a fontos, mit teszünk, miután elcsesztük.

- Várjunk csak. Ezeket maguk csinálták?

Grave vigyorgott.

- És még többet is.

- De megtanultuk, hogy a balhék egy idő után unalmasak lesznek, a rossz döntések következményei pedig hosszú ideig kísértenek. -Lucian jutott eszembe. Az évek során sokat gondolkodtam rajta, vajon milyen utat járt volna be, ha könnyebben indul az élete. Egy biztos, sosem került volna rácsok mögé tizenhét évesen, ha valaki ad neki egy esélyt. - Ez vonatkozik az életre, a nőkre és minden egyébre.

- Le kéne írnod, kölyök. Ez egy aranyköpés - mondta Grave az utasunknak.

* * *

Miután hazavittem Lonnie-t, és felhívtam az apját a munkahelyén, beugrottam üdítőért a Pop ‘N Stopba. Az iskolazónában parkoltam le, hogy megijesszem a gyorshajtókat... és idegesítsem Nolant, aki úgy tapadt a seggemre a fekete Tahoe-jával, mint a ragasztó.

Grave levette a sapkáját, és megdörzsölte kopasz fejét.

- Van egy perced?

Ez rosszul hangzott.

- Baj van? - Gondoltam, oka van annak, hogy nem az őrsön akarja ezt a beszélgetést lefolytatni.

- Dilton.

És meg is volt az ok. Tate Dilton újonc járőr volt, amikor átvettem az irányítást a régi rendőrfőnöktől, Wylie Ogdentől, aki alaposan besározta a rendőrség hírnevét.

Dilton volt az, akit a szakma „focistájának” neveztem. Vágyott az adrenalinra, az üldözésekre meg a konfrontációkra. Szerette a hatalmát fitogtatni. A letartóztatásai a szükségesnél agresszívebbek voltak. Az idézései pedig egyoldalúak, és keményebben bánt azokkal, akiket nem tartott szimpatikusnak. Ráadásul több időt töltött az edzőteremben meg a kocsmában, mint otthon a feleségével és a gyerekeivel.

Egyszerűen nem kedveltem őt.

Mivel nem üríthettem ki az egész őrsöt, amikor átvettem az irányítást, kénytelen voltam őt megtartani, és időt fektetni abba, hogy olyan rendőrt faragjak belőle, amilyenre ennek a városnak szüksége van. Egy megbízható, tapasztalt zsarut állítottam mellé társnak, de a tréning, a felügyelet és a fegyelem csak egy bizonyos szintig volt elég.

- Mi van vele? - kérdeztem, és az italomért nyúltam, hogy csináljak valamit.

- Volt vele néhány probléma, amíg táppénzen voltál.

- Milyen probléma?

- Úgy viselkedett, mint egy kutya, aminek levették a pórázát. Pár hete egy középiskolai futballmeccs után, a parkolóban megverte Jeremy Trentet, amiért részeg volt. Provokálatlanul. A fickó fia, a védőjátékos előtt, aki a fél csapattal együtt Dilton arcába mászott. Jogosan. Eléggé eldurvultak volna a dolgok, ha Harvey és néhány motoroshaverja nem lép közbe.

Baszd meg.

- Jeremy jól van? Feljelentést tett?

-  Kiröhögte az egészet. Kifizette a bírságot. Lett egypár horzsolása. Semmire nem emlékezett, miután kialudta magát. De sokkal komolyabbra fordulhatott volna a helyzet, ha nem avatkoznak közbe.

Jeremy Trent volt a baseballcsapat kapitánya, és a gimnázium utolsó évében legyőzte Diltont a bálkirályi címért folytatott harcban. Azóta többször is összetűzésbe keveredtek az évek folyamán. Jeremy kedélyes fickó volt, aki a csatornaműveknél dolgozott, és hétvégente túl sokat ivott. Azt hitte, ő és Dilton barátok. De Dilton láthatóan továbbra is verseng vele.

Grave összeszorított szájjal bámult ki a szélvédőn.

- Mi van még?

- Majdnem túl messzire ment egy közúti ellenőrzésnél. Egy igazán szép Mercedes terepjáró egy hajszállal túllépte a sebességkorlátozást az autópályán. Pont megelőzte egy teherautó, ami viszont a megengedettnél jóval többel hajtott. Dilton nem foglalkozott a másik kocsival, amit az ivócimborája, Titus vezetett, inkább a Mercedest állította meg. Fekete volt a sofőr.

- Az istenit!

- A diszpécser azonnal jelzett nekem, amint Dilton bejelentette az esetet. Rossz előérzetem volt, ezért elindultam oda Bannerjeevel. Szerencsére. Kiszállította a sofőrt a kocsiból, és megbilincselte, közben pedig a férfi feleségével ordibált, aki a telefonjával rögzítette az egészet.

- Miért most hallok erről először?

- Ahogy mondtam, táppénzen voltál. És azért most szóltam, mert tegnap este hallották, ahogy abban a lepukkant kocsmában, a Hellhoundban arról beszélt, hogy ő lesz a rendőrfőnök, mert te nem tudod elvégezni a feladatodat.

Grave nem finomkodott.

- Majd én elintézem - jelentettem ki, ahogy sebességbe tettem a kocsit, és halálra rémítettem a tizenhét éves Tausha Woodot, amikor kihajtottam az autója mögé.

- Most? - kérdezte Grave.

- Most - válaszoltam komoran.

* * *

Egy nappal ezelőtt nem lett volna energiám erre a szarságra, de ezen a reggelen egy szinte anyaszült meztelen Linával ébredtem majdnem meztelenül. Ez hatásosabb volt, mint bármilyen gyógyszer, amit felírtak.

Egy kis, szolid rendőrőrsöt vezettem, ami egy kis, szolid közösséget szolgált. Néhány ezer embert, akik olyan közös múlttal rendelkeztek, amit néhány család is megirigyelhetett volna. Persze mi egy durva közösség voltunk, és talán a szokásosnál gyakrabban rendeztük a nézeteltéréseinket verekedéssel meg alkohollal. De összetartottunk. Hűségesek voltunk.

Ez nem jelentette azt, hogy itt soha nem történt semmi rossz. Baltimore és Washington közelségének köszönhetően időnként begyűrűzött a baj a város határán. De hogy ezt a problémát pont az én egyik emberem generálja? Azt nem tűrhettem.

Jó emberek vagyunk, akik elkötelezetten szolgálnak és védenek. Minden intézkedéssel, minden kiképzéssel egyre jobbak lettünk.

Egy hívás ezernyi módon sülhet el rosszul, amit nem tudunk befolyásolni. Ezerféleképpen követhetünk el veszélyes hibát. Muszáj odafigyelnünk a hozzáállásunkra, és nem lehetünk előítéletesek.

Így hát edzünk, gyakorolunk, kikérdezünk és elemzünk.

Azonban egy őrs csak annyira jó, mint a leggyengébb tisztje. És ez a személy nálunk Dilton volt.

- Itt jön - figyelmeztetett Grave.

Tate Dilton nem kopogott. Úgy sétált be az irodámba, mintha övé lenne. Meglehetősen jóképű fickó volt a kezdődő kopaszodása és a sörhasa ellenére. A bajusza idegesített, valószínűleg azért, mert Graham rendőrbíróra emlékeztetett, aki elszórakoztatta magát egy üres asztalnál, és egy istenverte sudokut fejtett éppen.

- Mit tehetek érted, rendőrfőnök? - kérdezte Dilton, miközben helyet foglalt, nem törődve a többiekkel a helyiségben.

Becsuktam az aktát, amit olvastam, és rátettem az asztalomon tornyosuló kupac tetejére.

- Csukd be az ajtót.

Dilton meglepetten pislogott, mielőtt felállt, és becsukta az ajtót.

- Foglalj helyet - mondtam, és a székre mutattam, amiről az előbb állt fel.

Megint leült, majd hátradőlt, és összefonta az ujjait a hasán, mintha az egyik haverja kanapéján nézne meccset.

- Dilton rendőr, ő Laurie Farver - mutattam be a nőt, akinek a jelenlétéről továbbra sem vett tudomást.

- Asszonyom - üdvözölte Dilton, és elutasítóan biccentett.

- Tudod, Tate, gyerekkoromban a szomszédomnak volt egy kutyája, amit pórázon tartott. Messziről a kutya szépnek tűnt. Puha, sárga szőrgolyónak. Nagy, bolyhos farokkal. Amíg pórázon volt, jól viselkedett. De mihelyst a póráz lekerült, game over. Nem lehetett megbízni benne. Elszökött otthonról. Gyerekeket kergetett meg. Harapott. A szomszédom nem tüntette el a lyukat a kerítéséről. Nem húzta meg a pórázt. Végül a kutya megtámadott két bicikliző gyereket. Az állatot el kellett altatni. A gazdáját pedig beperelték.

Dilton gúnyosan csámcsogott a rágójával.

- Ne vedd sértésnek, főnök, de leszarom a szomszédot meg a szomszéd kutyáját.

Piper halkan morgott az ágyán az asztalom alatt.

- A helyzet a következő, Dilton biztos úr. Te vagy az a kutya. Nem leszek itt mindig, hogy szorosan fogjam a pórázodat. Az a lényeg, hogy ha nem bízhatok abban, hogy egyedül is megállod a helyed terepen, akkor egyáltalán nem bízhatok benned. A legutóbbi viselkedésed világossá tette, hogy nem állsz készen a szolgálatra, a védelemre pedig végképp. És ha nem számíthatok arra, hogy a legjobb tudásod szerint végzed a munkádat, akkor komoly problémával állunk szemben.

Dilton szeme összeszűkült, és gonoszság csillogott benne.

- Lehet, hogy nem érted, mivel mostanában az íróasztalod mögött dekkolsz, de rohadt sok dolgom van az utcán. Valakinek rendet kell tartania.

Egy másodpercre elgondolkodtam a szavain. Hibáztam. És ennek következményei vannak. Dilton kihasználta a laza pórázt, ami azt jelentette, hogy nemcsak én feleltem a viselkedéséért, de az is rajtam múlt, hogy helyrehozzam, amit elrontott.

- Örülök, hogy ezt szóba hoztad. Beszéljünk arról, amit csináltál. Például, hogy felrúgtad Jeremy Trentet egy focimeccs alatt, majd hátba térdelted, és megbilincselted a gyereke meg a fél stadion szeme láttára, amikor csupán figyelmeztetett, hogy tartozol neki húsz dolcsival a Ravens-meccs miatt. Vagy ne feledkezzünk meg arról, hogy elnézted, amikor a haverod, Titus a megengedett sebességnél harminccal többel hajtott, de közben megállítottad a fekete repülőmérnököt és a polgárjogi ügyvéd feleségét, amiért az előírtnál tíz kilométer per órával többel mentek. Ráadásul utána kiszállítottad a sofőrt a járműből azzal az indokkal, hogy... hadd nézzem meg a jelentésedet, biztosan jól értem-e. - Lenéztem az előttem lévő papírra, és elolvastam. - Hasonlított egy börtönszökevény körözési plakátjára, ami három éve lóg a hirdetőtáblánkon.

Dilton arca csúnya maszkká torzult.

- Kézben tartottam a helyzetet, amíg fel nem bukkantak az ölebeid.

- A sofőr megbilincselve, tele zúzódásokkal, arccal lefelé feküdt az úton szmokingban, miközben a felesége a mobiltelefonjával rögzítette az eseményeket, amikor Hopper őrmester és Bannerjee rendőrnő megérkeztek a helyszínre. A jelentésük szerint alkoholt éreztek a leheleteden.

- Ez baromság. Hop meg az a ribanc ki akarnak csinálni. Észleltem, hogy a gyanúsított szabálytalanul vezetett a megengedett sebességhatárt túllépve, ezért...

Úgy éreztem, mintha megnyomtak volna bennem egy gombot. Eltűnt a jeges zsibbadtság, a sötét üresség. Helyette forró düh kerített hatalmába, ami felmelegítette a testemet.

- Elbasztad. A munkád elé helyezted az egódat meg az előítéleteidet, és ezzel kockára tetted az állásodat. Veszélybe sodortad ezt a részleget. Ami még rosszabb, életeket kockáztattál.

- Baromság - motyogta Dilton. - Az a ribanc feleség a jogi diplomájával fenyegetőzik?

- Dilton rendőrtiszt, ezennel felfüggesztelek. A fizetésedet kapni fogod, de kizárólag azért, mert ez az eljárásrend. Amíg alaposan ki nem vizsgáljuk a helyzetet. Én a helyedben nem szoknék hozzá a fizetésemhez.

- Ezt kurvára nem teheted meg.

- Hivatalos vizsgálatot indítunk. Beszélni fogunk tanúkkal, áldozatokkal, gyanúsítottakkal. És ha bármi olyat találok, ami visszaélésre utal, végleg elveszem a jelvényedet.

- Ez nem történne meg, ha Wylie még itt lenne. Elloptad ezt az őrsöt egy jó embertől, és.

- Kiérdemeltem ezt a munkát, és átkozottul keményen dolgoztam azért, hogy az olyanok, mint te, ne éljenek vissza vele.

- Ezt nem teheted. Nincs itt a szakszervezeti képviselő. Nem függeszthetsz fel a képviselőm nélkül.

- Ms. Farver a szakszervezeti képviselőd. Bár gondolom, nem annyira lelkes, hogy téged kell képviselnie, miután hallotta a baromságaidat. Mr. Peters, Swanson polgármester, vonalban vannak? - kérdeztem.

- Itt vagyok, Morgan rendőrfőnök.

- Igen. Mindent hallottam - jött a válasz a kihangosítóból.

- Dilton rendőr, Mr. Peters Knockemout ügyvédje. Ez azt jelenti, hogy ő képviseli a várost, ha kíváncsi lennél a meghatározásra. Mr. Peters, Knockemout álláspontja alapján van egyéb információ, amit feltétlenül meg kell osztanom a felfüggesztett Tate Dilton rendőrtiszttel? - kérdeztem.

- Nincs, rendőrfőnök. Azt hiszem, minden elhangzott. Majd jelentkezünk, Dilton tiszt - köszönt el az ügyvéd baljósan.

- Köszönöm, Eddie. És ön, Swanson polgármester? Szeretné elmondani a véleményét?

- Sok mindent akarnék mondani, de sajnos káromkodás nélkül nem menne - felelte a nő. - Szerencséjük, hogy az unokáim itt vannak velem a kocsiban. Elég, ha annyit mondok, hogy alapos nyomozást várok, és ha, ahogy Morgan rendőrfőnök említette, v-i-s-s-z-a-é-l-é-s-t találunk, nem fogok habozni, hogy szétrúgjam a s-e-g-g-é-t.

- Köszönöm, asszonyom. Vettük az üzenetet. - Diltonra néztem, aki már rákvörös volt. - Most elveszem a jelvényedet és a szolgálati fegyveredet.

Úgy pattant fel a székről, mintha rugó lőtte volna ki. A keze ökölbe szorult az oldala mellett, és dühösen villogott a szeme.

- Ha meg akarsz ütni, csak rajta. De értsd meg, hogy annak is megvan a maga következménye, és már így is épp elég nagy bajban vagy - figyelmeztettem. - Gondold át.

- Ezt nem tűröm - vicsorogta, és az asztalomra dobta a jelvényét meg a fegyverét, ledöntve a névtáblámat. - Testvéreknek kellene lennünk. Tartanod kéne értem a hátadat, nem pedig egypár rohadt kívülállónak vagy szánalmas alkoholistának hinned, aki a középiskolában élte a fénykorát.

- Annyit jártatod a szádat a testvériségről, amennyit csak akarod, de tudjuk, hogy magad miatt választottad ezt a szakmát. Szeretsz villogni a hatalmaddal. Ez nem testvériség. Így egy szánalmas kölyök viselkedik, aki nagy embernek akarja érezni magát. És igazad van, ezt nem fogom eltűrni. Ahogy egyikük sem.

Az ablakra mutattam, ahol a többi rendőrtiszt állt - még azok is, akiknek szabadnapjuk volt. Keresztbe tették a karjukat, a lábukat megvetették. Dilton mögött Grave elégedetten mormogott.

- Most pedig tűnés az őrsömről.

Dilton olyan erővel vágta ki az ajtót, hogy visszapattant a falról. Kiviharzott az irodába, és csúnyán nézett a többi rendőrre.

Végül Tashit vette célba, az arcába mászott, és fölé tornyosult.

- Valami bajod van, kislány?

Már félig felálltam a helyemről, és Grave is az ajtóban toporgott, amikor Tashi felmosolygott rá.

- Már nincs, seggfej.

Bertle és Winslow vigyorogva léptek mögé.

Dilton felemelte az egyik ujját, és az arcába nyomta.

- Baszd meg! - A többi tisztre pillantott, aztán rájuk mutatott. - Ti is basszátok meg!

Azzal kiviharzott az őrsről.

- Már nincs, seggfej? Bannerjee, ez aztán nem semmi G. I. Jane beszólás volt - jegyezte meg Winslow, és vállon veregette.

A lány úgy sugárzott, mintha piros pontot kapott volna a tanárnőjétől. Még én is csak mosolyogni tudtam.

- Azt hiszem, indulok - mondta a szakszervezeti képviselő mindenféle lelkesedés nélkül.

- Sok szerencsét - búcsúztam.

Bosszúsan nézett rám.

- Köszönöm.

- Jó, hogy visszatértél, főnök - közölte Grave, mielőtt követte a nőt kifelé az irodámból.

Piper a lábamat kaparászta. Lehajoltam, és az ölembe ültettem.

- Hát, ez jól ment - mondtam a kutyának.

Lelkesen megnyalta az arcomat, mielőtt leugrott a padlóra.

Felemeltem a névtáblámat, és végigsimítottam a betűket. Nash Morgan rendőrfőnök.

Még nem tértem vissza. Nem egészen. De úgy tűnt, végre tettem egy lépést a megfelelő irányba.

Talán itt az ideje, hogy tegyek még egyet.

15. fejezet

Sátán öltönyben

Lina

Naomi: Ne felejtsétek el! Szerdán megyünk koszorúslányruhát választani. A koncepció az ősz, a szórakozás és a szépség!

Sloane: Lina, szerintem ez azt jelenti, hogy töknek fog öltöztetni minket.

Én: A tök nem az én színem... vagy alakom.

* * *

Nem örültem, hogy az egész délelőttömet arra pazaroltam, hogy eredménytelenül ellenőrizzem a lehetséges ingatlanokat a listámról. Főleg, hogy úgy éreztem, mintha egy ketyegő bomba lógna a fejem felett. Eredményt kell produkálnom. Szükségem van egy kis szünetre. Nem akarok állandóan Nash Morganre gondolni.

Ez azt jelentette, hogy ki kell vernem a fejemből az ajánlatát, a vallomását és a forró, kemény farkát. Oké, ez utóbbi örökre belevéste magát az emlékezetembe. De a többit azonnal száműznöm kellett a gondolataimból.

Épp gépiesen ettem a Cobb salátát úgy negyven percre Knockemouttól, amikor egy közel kétméteres, öltönyös férfi leült velem szemben az asztalhoz.

Lucian Rollinst úgy lengte körül a veszély, mintha rá szabták volna.

- Lucian.

- Lina. - Mély hangja és szúrós szeme volt. Az egész aurája fenyegetőnek tűnt... vagyis el tudta terelni a gondolataimat Nashről.

- Mi szél hozott az asztalomhoz?

Egyik karját kinyújtotta az ülés támláján, amivel még több helyet foglalt el.

- Miattad jöttem.

A vidám, huszonéves felszolgáló, aki kihozta az ételemet, és közben öt percen keresztül csevegett a motoros bőrdzsekimről, most az asztalhoz sietett, és furcsa szögben tartotta a kávéskannát. A szeme és a szája tágra nyílt.

- K-kávét?

- Igen. Köszönöm - felelte Lucian, miközben megfordította az egyik bögrét az asztalon.

A lánynak még jobban elkerekedett a szeme, és attól féltem, mindjárt kiugrik a helyéről. A biztonság kedvéért arrébb toltam a salátámat a veszélyzónából.

- Kaphatnék még egy kis öntetet? - kérdeztem, amikor végre sikerült kitöltenie a kávét.

- Extra tejszínhab. Máris hozom - suttogta elalélva.

- Remek. Soha nem fogom megkapni az extraöntetet.

Lucian fagyosan mosolygott.

- Reméltem, hogy erre a beszélgetésre nem lesz szükség.

- Imádom, amikor a férfiak megkeresnek, és ezzel a mondattal nyitnak.

- Nash Morgan - jelentette ki.

Felvontam a szemöldökömet, de nem szóltam semmit.

- Nehéz időszakon megy keresztül. Nem szeretném, ha ezt bárki kihasználná.

Magamra mutattam.

- Rám gondolsz?

- Bárkire - ismételte meg Lucian.

- Jó tudni. - Mivel nem akartam megkönnyíteni ezt a beszélgetést, újabb falatot szúrtam a villámra a salátából. Alaposan megrágtam, és közben egy pillanatra sem szakítottam meg a szemkontaktust Luciannel, aki egy tapodtat sem mozdult.

Egymást bámultuk, arra várva, hogy a másik törjön meg előbb.

Az ilyen társas helyzetekben jeleskedtem a legjobban. Normális lányos dolgokról beszélgetni? Ugyan már. De farkasszemet nézni egy ravasz férfival, amikor fontos információkról van szó? Számomra ez az olimpia, és istenverte aranyérmes vagyok benne.

Színpadiasan belekortyoltam a jeges teába.

- Ahhhh.

Mosolyra rándult a szája.

- Van még valami megjegyzésed, vagy csak asztalról asztalra jársz, hogy figyelmeztesd az embereket? - kérdeztem.

- Mindketten tudjuk, hogy hátsó szándékkal jöttél a városba. Tudom, kinek dolgozol, és nem kerülte el a figyelmemet az sem, milyen érdekes időpontban érkeztél ide.

Meglepetést színleltem.

- Városi rendelet tiltja, hogy egy biztosítónak dolgozzak?

- Muszáj játszadoznunk?

- Figyelj, haver. Te vagy az, aki macska-egér játékot akart játszani, és levadászott a városon kívül, csak hogy bebizonyítsa, képes rá. Én sem szeretem jobban, ha játszadoznak velem, mint te. Szóval térj a lényegre, különben felbosszantasz - jelentettem ki gonosz mosollyal az arcomon.

Lucian előrehajolt, és összekulcsolta az ujjait az asztalon.

- Rendben. Tudom, ki vagy, kinek dolgozol, és mi történt a legutóbbi munkád során.

Továbbra is unottan néztem rá, bár az utolsó kijelentése egyszerre nyűgözött le és ijesztett meg.

- Annak ellenére, hogy kerülöd a feltűnést - folytatta -, lenyűgöző hírnevet szereztél magadnak azzal, hogy olyan dolgokat találsz meg, amiket mások nem tudtak. A vakmerőségedről vagy híres, nem ismered a félelmet, és ezt a főnököd kellően jutalmazza. Nem azért jöttél hetekkel ezelőtt a városba, hogy meglátogasd a régi cimborádat, Knoxot. Keresel valamit... vagy valakit.

Hagyta, hogy a vád köztünk lógjon a levegőben. Újabb falatot kaptam be a száraz salátából.

- Miért most beszélgetünk erről? Miért nem akkor, amikor megérkeztem a városba?

- Mert különbséget kell tenni egy golyónyom és egy összetört szív között.

Ráböktem a villámmal.

- Tapasztalatból beszélsz?

Figyelmen kívül hagyta a kérdésemet.

- Nem elég, hogy pont azelőtt érkeztél a városba, hogy Naomit és Waylay-t elrabolták, most Nash szomszédságába költöztél.

- Nem úgy nézel ki, mint aki sok időt töltött csótányoktól hemzsegő motelekben, úgyhogy nem vesztegetem az időt arra, hogy megmagyarázzam a költözésem okát. Bár tekintve, hogy több pénzed van, mint néhány állam költségvetése, tényleg el kellene gondolkodnod rajta, hogy megveszed, és rendbe hozod azt a motelt. vagy simán fel is gyújthatnád.

- Majd átgondolom - vágta rá szárazon. - Biztosíts arról, hogy Nashnek nem lesz több baja miattad.

Furamód meg akartam védeni a szóban forgó férfit, ezért letettem a villámat.

- Csak hogy tudd, semmi közöm Nash lelövéséhez vagy Naomi és Waylay elrablásához. Ha tényleg azért jöttem a városba, mert keresek valamit, ahhoz semmi közöd, sem neked, sem másnak. És végül, de nem utolsósorban, Nash nagyfiú. Tud magára vigyázni.

- Ezt mondtad Lewis Levynek is?

Ezzel aztán komolyan felhúzott.

Elmosolyodtam.

- Olyan vagy, mint egy kisgyerek, aki a szörnyű festményét mutogatja, amit az iskolában készített, és azt várja, hogy lenyűgözzön. Ha kiakasztom a hűtőre, elmész?

- Előbb-utóbb másnak is baja esik a környezetedben, és ajánlom, hogy az a valaki ne Nash legyen.

- És mit fogsz tenni ellene? Felbérelsz egy testőrt a rendőrbíró mellé? - javasoltam gúnyosan.

- Ha erre lesz szükség. Tudom, hogy nála töltötted az éjszakát.

- Ne aggódj, apu. Mindketten szabad felnőttek vagyunk. Hazaviszem takarodó előtt.

Lucian az asztalra csapott, amitől megcsörrent a kanál a csészealjon, sőt a kávé is kilöttyent a bögréből.

- Ebből ne csinálj viccet - jelentette ki ridegen.

- Végre. Jesszusom, milyen vastag jég alá rejtetted a benned lévő embert? Már azt hittem, egy „véletlen” terhességgel kell fenyegetőznöm, hogy megtörj.

Ellopta a szalvétámat, és feltörölte vele a kiömlött kávét, mielőtt visszaadta nekem.

- Gratulálok. Ha itt lenne a csapatom, nyertél volna valakinek egy csomó pénzt.

- Fogadni szoktak, meddig tart, mire valaki ki tud hozni a sodrodból? Nehogy azt mondd, hogy Lucian Rollinsnak van humorérzéke.

- Nincs.

Hátradőltem.

- Elárulom, mit látok. Vagy azt hiszed, hogy engem könnyebb manipulálni, vagy félsz őszintén beszélgetni a barátoddal. Akárhogy is, a rossz ítélőképességed megmutatkozik, Lucian.

Halkan felmordult. De tudta, hogy igazam van.

- Nézd. Jogod van aggódni a barátod miatt. Senkinek nem beszél arról, amin keresztülmegy. Engem is beleértve, mert alig ismerjük egymást. Viszont amit elmondott, az köztünk marad, mert ellentétben az asztalnál ülők némelyikével, én tudom, hogyan kell tiszteletben tartani mások magánéletét. Igen, tegnap nála töltöttem az éjszakát. Nem, nem szexeltünk. De ezt nem azért árulom el, mert szerintem rád tartozik. Semmi közöd hozzá.

- Akkor miért mondod el?

- Mert tudom, milyen, amikor az emberek annyira aggódnak érted, hogy hülyeségeket csinálnak a hátad mögött.

Megrándult az állkapcsa, én pedig azon tűnődtem, vajon milyen fájó pontra tapintottam rá.

- Nash rendes srác, ami automatikusan azt jelenti, hogy nem az esetem. Ettől függetlenül elképzelhető, hogy kivételt fogok tenni.

- Ezzel nem segítesz magadon.

- Nem is akarok - válaszoltam. - Leszarom, mit gondolsz rólam. Azt hiszed, én vagyok a probléma ebben a helyzetben, pedig nem. Te vagy az.

- Nem én helyezkedek úgy, hogy kihasználjam...

- Itt megállítalak, mielőtt feldühítesz. Ha azt hiszed, kihasználom a barátodat, vagy hogy eltitkol előled valamit, két választásod van.

- Éspedig?

- Vagy megbízol a barátodban, hogy képes vigyázni magára, vagy ezt a beszélgetést vele ejted meg. Legalább legyen benned annyi tisztesség, hogy nem kerülöd meg őt.

Lucian homlokráncolása egyenesen dermesztő volt, de az indulat heve megvédett.

- Nem sejtheted, milyen közös múltunk van - jegyezte meg hűvösen.

- Ó, dehogynem. Jól értesz az információgyűjtéshez? Nos, én meg az emberekhez. Ti hárman együtt nőttetek fel anélkül, hogy ténylegesen felnőttetek volna. Knox megpróbált elbújni a szerelem elől, hogy soha többé ne bántsák meg. Nash egyikőtökben sem bízik annyira, hogy fedezzétek, így nem fog beszélni arról, mi jár a fejében. És te... Hát, ezt hagyjuk későbbre.

- Ne hagyjuk.

Vállat vontam.

- Rendben. Te kérted. Kétes hírű politikai tanácsadó vagy, akinek köze lehetett számos prominens férfi és nő bukásához Washingtonban, arról nem is beszélve, hogy mások pedig neked köszönhetik a pozíciójukat. A „machiavellista” a leggyakrabban suttogott szó, amit rólad mondanak. Ez tetszik neked. Szereted, hogy félnek tőled az emberek. Gondolom, azért, mert egyszer már megízlelted a félelem ízét, és gyengének érezted tőle magadat. Szóval most megvan a hatalmad, hogy kedved szerint mozgasd a szálakat. Azonban továbbra sem vagy boldog.

Összehúzta a szemét.

- Csak azért engedsz meg magadnak napi egy szál cigarettát, hogy bizonyítsd, semmi nincs rád hatással. Hűséges vagy a barátaidhoz, és az az érzésem, hogy bármit megtennél értük. És ez a „bármi” nem feltétlenül törvényes. De vajon szeretnéd-e, ha Knox vagy Nash a hátad mögött intézkedne?

- Ez most más - erősködött a férfi.

- Szeretnéd azt hinni, hogy az, de nem az - feleltem. - Hadd fogalmazzak úgy, hogy te is értsd. Az a rengeteg idő és energia, amit arra pazaroltál, hogy a barátod háta mögött próbáld „helyrehozni” a dolgokat, megspórolható lett volna egy tízperces beszélgetéssel.

Képzeld el, hány politikust tehetnél tönkre, vagy hány városrészt vásárolhatnál meg, ha nem kellene arra pazarolnod az idődet, hogy ártatlan nőket vadászol le és fenyegetsz meg.

Dermedt arckifejezése egy jottányit sem változott, de mégis sikerült elkapnom. Mintha valami huncutság villant volna a szemében.

-  Soha nem neveznélek „ártatlannak”, ráadásul nyíltan fenyegetőztem - mondta.

- Nos, ahogy nézzük - válaszoltan könnyedén.

Megvárta, hogy befejezzem a salátámat.

- Javaslom, hogy ez a beszélgetés maradjon kettőnk között.

Titoktartás. Ehhez értek. Csakhogy voltam már Nash helyében. A szüleim nem bíztak bennem, hogy kibírom a rosszat. Utáltam, amikor az emberek a hátam mögött a hogylétemről beszéltek, mintha nem lennék elég erős ahhoz, hogy részt vegyek a saját életemben. Nash ugyanezt érezné.

- Melyikünket akarod megvédeni, Luce? Hívhatlak Luce-nak?

- Remélem, nem akarod bántani a barátomat, Lina. Mert utálnám, ha tönkre kellene tennem az életedet.

- Alig várom, hogy megpróbáld. Menj, bosszants valaki mást.

16. fejezet

Néhány köszönet

Nash

A kezemre tekertem Piper pórázát, és kivettem a két virágcsokor egyikét a kocsim pohártartójából.

- Gyere, Pipe. Ide gyorsan beugrunk.

Épp akkor szálltunk ki az autóból, amikor Nolan megállt mögöttem a padkánál. Gúnyosan tisztelegtem neki, mire válaszul fásultan beintett.

Szinte kezdtem megkedvelni a fickót.

Piper vezette a sort az ikerházig. Egy kétszintes téglaépület volt. Mindkét lakrészhez építettek egy kis verandát, ahova virágládákat raktak.

Felsétáltam a három lépcsőfokon a bal oldali ajtóhoz. Egy szürkefehér macska préselődött az ablakhoz. Klasszikus zene szűrődött ki odabentről. Intettem a macskának, aztán megnyomtam a csengőt.

Piper a lábamhoz ült, és lelkesen csóválta a farkát. Nem is volt olyan idegesítő, hogy velem járt dolgozni, mint gondoltam. A rutinszerű figyeleméhsége megakadályozta, hogy elkalandozzanak a gondolataim a papírmunka közben. És bár még nem érezte elég komfortosan magát ahhoz, hogy hagyja, hogy a többi rendőr megsimogassa, elkezdett óránként körbejárni az irodában, mert rájött, hogy mindig akad jutalomfalat a zsebükben.

Az ajtó túloldaláról lépések hallatszottak, amit bosszús hang követett.

- Jövök már. Jövök. Türelem, a fenébe!

Az ajtó kinyílt, és ott állt ő. Az őrangyalom.

Xandra Rempalskinak sűrű, göndör haja volt. Fekete színű, lila tincsekkel átszőve. Félig feltűzve hordta féloldalas kontyban, míg a többi a vállára omlott. Bőre napbarnított volt, és barna szemében düh helyett kíváncsiság csillogott, amikor felismert.

A műtősruha helyett most farmerkötényt viselt, aminek zsebébe szerszámokat meg drótot gyömöszölt. A fülében hosszú, ezüst fülbevaló lógott, ami tucatnyi egymásba kapcsolt karikából állt. A nyaklánca V alakban lógott a kulcscsontján. Egy láncingre emlékeztetett.

- Jó napot! - üdvözöltem, és hirtelen hülyén éreztem magam, hogy ilyen sokáig vártam ezzel.

- Önnek is jó napot! - válaszolta az ajtófélfának támaszkodva.

A macska lustán dörgölőzött a lábához. Piper a bakancsom mögé bújt, és úgy tett, mintha láthatatlan lenne.

- Nem tudom, emlékszik-e rám...

- Nash Morgan rendőrfőnök, negyvenegy éves, két lőtt seb a vállán és a felsőtestén, 0-Negatív - sorolta.

- Akkor, gondolom, emlékszik.

- Az ember lánya nem minden este találja a rendőrfőnököt az út szélén szinte elvérezve - jegyezte meg, és rám villantott egy mosolyt.

Piper kikukucskált a bakancsom mögül. A macska fújt rá, aztán leült a küszöbre, és nyalogatni kezdte a segglyukát.

- Ne foglalkozzon Goromba Gertrúddal - mondta Xandra. -Állandóan így viselkedik, fogalma sincs, mi az illendőség.

-  Ezt önnek hoztam - böktem ki, és átnyújtottam a napraforgócsokrot. - Hamarabb kellett volna köszönetet mondanom. De a dolgok...

Felpillantott rám a virágokról, és kedves mosolya együttérző grimaszba fordult.

- Nehéz helyzet. Nem könnyű látnom, amikor dolgozom. Biztos vagyok benne, hogy átélni még rosszabb.

- Úgy érzem, immunisnak kellene lennem rá - vallottam be, és lenéztem Piperre, aki ismét a lábam mögött lapult.

Xandra megrázta a fejét.

- Amikor elkezd immunis lenni rá, ideje karriert váltani. A fájdalom és a törődés tesz minket jóvá a munkánkban.

- Mióta dolgozik a sürgősségi osztályon?

- Amióta befejeztem az iskolát. Nyolc éve. Soha nem unatkozom.

- Gondolkodott már azon, meddig engedheti meg magának, hogy ennyire törődjön másokkal?

Visszatért a mosolya.

-  Nem foglalkozom ilyen dolgokkal. Mindig a jelenre koncentrálok. Amíg a jó ellensúlyozza a rosszat, készen állok a következő napra. Sosem lesz könnyű. De nem is azért csináljuk, mert könnyű. Hanem azért, hogy változtassunk. Az ilyen dolgok, köszönet azoktól, akik életben maradtak, rengeteget jelentenek.

Egy köszönőkártyát is vennem kellett volna.

Vagy valamit, ami tovább tart egy csokor napraforgónál.

Viszont nem volt másom, csak a szavaim. Így hát azt kapta tőlem.

- Köszönöm, hogy megmentette az életemet, Xandra. Ezt soha nem fogom tudni meghálálni.

A csípőjére tette a csokrot. A fülbevalóján megcsillant a napfény.

- Ezért kell mindig továbbadni a jót, rendőrfőnök. Egyik napról a másikra. Segítsen másoknak. Tartsa egyensúlyban a mérleget.

A pokolba is, remélem, hogy Dilton felfüggesztése egy lépés volt ebbe az irányba. Mert jelenleg, mint minden más, amit tettem, ez sem tűnik elégnek.

- Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni.

- Tudja, sokat segít, ha van valamije a munkán kívül. Valami jó. Én például nem megfelelő férfiakkal randizom, és ékszereket készítek - mondta, miközben végigsimított a szerszámokkal teli kötényén.

Jelenleg úgy éreztem, semmim sincs egy figyeleméhes kutyán és egy-két lyukon kívül, amik soha nem fognak begyógyulni.

A szomszédban hangos csattanás hallatszott, amit hosszú jajgatás követett. Összerándultam, és automatikusan a szolgálati fegyveremhez nyúltam.

- Ne! - figyelmeztetett Xandra. Berakta a virágokat meg a macskát a házba, és el akart menni mellettem.

- Menjen be! - erősködtem, és majdnem megbotlottam Piperben, ahogy lesiettem a lépcsőn. Nolan a járdán szaladt a pisztolytáskáját kioldva.

- Várjanak! Ez az unokaöcsém. Nem beszél - magyarázta Xandra, ahogy követett a szomszédba.

Eszembe jutott a vallomása. Azért volt késésben a munkából, mert otthon maradt, hogy segítsen a nővérének megnyugtatni az unokaöccsét.

Megálltam, és összenéztem Nolannel. Hagytam, hogy a nő elmenjen mellettem a lépcsőn.

- Autista - közölte, miközben bement a nővére házába.

- Fogd meg a kutyát - mondtam, és odadobtam Piper pórázát Nolannek, majd követtem a nőt befelé.

A szívem továbbra is őrülten kalapált, és homályos volt a látásom. A nappali szürke szőnyegének közepén egy férfi - nem, egy fiú -feküdt az oldalán, a kezével a fülét takarta, és ringatózott meg üvöltött a fájdalomtól, amit csak ő érezhetett. Mellette egy játékvár szilánkokra tört maradványai hevertek.

- A zsaruk? Tényleg, Xan? - Egy Xandrára feltűnően hasonlító nő térdelt a padlón, és odafigyelt, nehogy megrúgja őt a fiú hosszú, nyurga lábával.

- Nagyon vicces - vágta rá Xandra szárazon. - Behúzom a sötétítőt.

- Tehetek valamit? - kérdeztem óvatosan, miközben Xandra halkan behúzta a függönyt az ablakon.

- Még nem - felelte Xandra nővére a fia panaszos sikolyai közepette. - Egy óra múlva orvoshoz kell mennünk. A fejhallgatója töltődik.

Tehetetlennek éreztem magam, miközben a két nő tandemben dolgozott, hogy sötétebbé, csendesebbé tegyék a szobát. Rájöttem, hogy ez egyfajta protokoll lehet.

A jajveszékelés hamarosan elcsendesedett, és a fiú anyja valami nehéz köpenyt borított a kölyök vállára.

Nem sokkal később a srác felült. Sötét bőrű, és a korához képest magas volt a korai serdülőkorra jellemző nyurga végtagokkal.

A romos kastélyra pillantott, és halkan felnyögött.

- Tudom, pajti - mondta az anyja, és óvatosan átkarolta a vállát. -Semmi baj. Majd helyrehozzuk.

- Amy, ő itt Morgan rendőrfőnök - mutatott be Xandra. -Rendőrfőnök, ő a nővérem, Amy és az unokaöcsém, Alex.

- Rendőrfőnök - üdvözölt Amy, miközben Alexet ringatta a karjában.

- Jó napot! Csak azért jöttem, hogy megköszönjem Xandrának, hogy...

- Megmentette az életét? - kérdezte a nő egy apró mosollyal.

- Igen. Azt.

- Elnézést a felfordulásért - jegyezte meg, és elfogadta a könyvet, amit Xandra nyújtott neki.

- Nincs szükség bocsánatkérésre.

- És még aggódtál, hogyan fog alakulni az első találkozásod a zsarukkal - cukkolta Xandra a testvérét.

Amy megint elmosolyodott, mielőtt megpuszilta a fia fejét, és elkezdett olvasni.

- Ez egy másik stratégia. Nevess akkor is, amikor nem történik semmi vicces - árulta el Xandra, és felém nyújtott egy szövetszatyrot.

Alex aggódó pillantásokat vetett felém, ahogy segítettem kockáról kockára helyreállítani a várat.

Miután rendet tettünk a szobában, és a történet véget ért, biccentettem Amynek, majd követtem Xandrát az ajtóhoz. Alex felállt, és lassan odasétált hozzánk. Magas, széles vállú fiú volt, erősen megszorította a karomat. Azonban kedves, gyermeki mosoly terült szét az arcán, ahogy a mellkasomat bámulta.

- Nem ismeri a privát szféra fogalmát - figyelmeztetett Xandra mosolyogva.

Alex kinyújtotta a kezét, majd megsimogatta a jelvényemet. Miután kétszer körberajzolta a csillagot, bólintott és elengedett.

- Én is örülök, hogy megismerhettelek, Alex - mondtam halkan.

* * *

Mindkét kezem tele volt, ezért kétszer belerúgtam az ajtóba, és vártam.

Másodpercekkel később kinyílt, nekem pedig mindenemet melegség járta át, amikor megláttam őt. Lina sötétlila leggingst viselt. Pulóvere elefántcsontszínű volt, és a nadrágja dereka felett végződött néhány centivel. Széles hajpánttal fogta hátra a haját. Mezítláb volt.

- Jó estét - köszöntem, miközben átléptem a küszöböt, és csókot nyomtam az arcára. Piper követett, és rögtön a kanapé felé vette az irányt.

- Na, helló. Ööö, mi ez az egész? - kérdezte, ahogy becsukta mögöttem az ajtót.

Besétáltam a konyhába, és a pultra dobtam a szatyrokat.

- Vacsora - feleltem.

Megállt az ajtóban.

- Ez nem úgy néz ki, mint a thai kaja, amit rendelni akartam.

- Nem csak szép, de okos is. - Kiszedtem a vadvirágokat az egyik bevásárlószatyorból. - Váza?

Az üres pultra mutatott.

- Úgy nézek ki, mint akinek van vázája?

-  Majd kitalálunk valamit. - Elkezdtem kinyitogatni a szekrényajtókat, amíg találtam egy ronda műanyag kancsót. Megtöltöttem vízzel, majd letéptem a csokorról a csomagolópapírt. -Vadvirágok, mert rád emlékeztettek - magyaráztam. És mert a gyöngyvirágról anyám jut eszembe.

Lina bonyolult női pillantást vetett rám, mielőtt beadta a derekát, és a virágokba temette az arcát.

- Ez nagyon kedves tőled. Kedves, de felesleges - mondta.

Észrevettem, hogy nagy ívben kikerült a kis térben. Aranyos volt, hogy azt hitte, újra felépítheti a falakat, amik az előző este leomlottak.

- Adnál Pipe-nak egy kis vizet, amíg én az előkészületekkel foglalkozom?

Egy másodpercig habozott, aztán kinyitott egy szekrényt, és kivett belőle egy üres elviteles tálat.

- Tényleg nem kell vacsorát főznöd nekem. Egy percre voltam attól, hogy ételt rendeljek - jegyezte meg, miközben megnyitotta a csapot.

- Hosszú napom volt - fecsegtem, ahogy az egyik szatyorból elővettem egy üveg bort, egy dugóhúzót meg két poharat. - És hála neked, hosszú idő óta először volt energiám megbirkózni vele. - Egy pukkanással kinyitottam a bort, majd félretettem az üveget.

- Hallottam, hogy valami történt az egyik tiszteddel - vallotta be, miközben letette a vízzel telt edényt a padlóra. - Mrs. Tweedy azt mondta, rajtakaptad az egyik emberedet, amint hamis bankjegyeket lopott a bizonyítékraktárból, hogy sztriptízbárba menjen.

- Bárcsak így lenne! - reagáltam.

Piper egy sportmelltartóval a szájában érkezett meg a konyhába. A melltartót a tálba köpte, aztán inni kezdett.

- Ne már, Pipe. Hagyd abba a ruhaevést. - Felkaptam a melltartót.

- Azt hiszem, ez a tiéd.

Lina elvette a melltartót, és a pultra dobta a brokkoli mellé.

- Aztán Neecey majdnem letepert a járdán a Dino’s előtt - mesélte Lina, miközben felugrott a pultra. - Azt mondta, hogy lefejelted azt a semmirekellő Tate Diltont az élelmiszerbolt édességes polcánál.

- Néha aggódom a városiak szövegértési képességei miatt.

Lina elvigyorodott.

- Neecey azt is mondta, hogy leborítottatok egy konzervpiramist verekedés közben, és utána az üzletvezető két minestronekonzervet talált a fagyasztóknál.

- Ha töltesz egy pohár bort, elmesélem az igazi, sokkal kevésbé eseménydús történetet.

- Áll az alku.

Beavattam a napomba. Mindent elmeséltem neki. Jólesett. Együtt lenni a konyhában. Megosztani vele a napomat. Lina őszintén kíváncsinak tűnt. A pulton ült, amíg beszélgettünk, miközben csirkét, paprikát és hagymát pároltam. Piper ruhákat és játékokat hozott nekünk.

Több tucatszor kellett megfékeznem magam, nehogy Lina lába közé álljak, megsimogassam a combját, és rávessem magam a gyönyörű, piros ajkára.

A kötelék, amit éreztem, valódi, kézzelfogható és mély volt, de nem tudtam, neki mi jár a fejében kettőnkkel kapcsolatban. És nem akartam elijeszteni őt az iránta érzett vágyammal.

- Miért van pizsamaalsó ebben a szatyorban? Ez valami új, modern desszert, amiről nem tudok? - kérdezte, miközben az utolsó táskában turkált.

- Igen, ami azt illeti... - kezdtem.

- Nash. - Szelíd figyelmeztetésként ejtette ki a nevemet.

- Tudom, hogy a tegnap este elvileg egyszeri alkalom volt. Tisztában vagyok vele, hogy megsajnáltál, mert kibaszottul szerencsétlen voltam. - Elzártam a tűzet a csirke alatt, és rátettem a fedőt a serpenyőre, mielőtt felé fordultam. - Azt is tudom, hogy nem aludtam ilyen jól az elmúlt. nos, talán soha.

- Nem csinálhatjuk ezt tovább - mondta halkan.

Megtöröltem a kezem egy konyharuhában, aztán megtettem, amire már nagyon vágytam. A lába közé álltam, és megsimogattam a combját, mielőtt a csípőjére fektettem a tenyeremet.

Megfogta a vállamat, és nem is engedte el. Nem húzott közelebb. Nem lökött el magától.

Intim pozíció volt. Én pedig még többre vágytam, miközben a vérem egy szempillantás alatt felhevült.

- Nézd, tudom, hogy nem fair ezt kérni tőled. Hogy téged teszlek felelőssé a jóllétemért. De kétségbe vagyok esve. Szükségem van rád, Angelina.

- Miért hívsz Angelinának?

Megszorítottam a csípőjét.

- Ez a neved.

- Tudom. De senki nem szokott így hívni.

- Ez gyönyörű név egy gyönyörű, bonyolult nőnek.

- Milyen elbűvölő vagy. Ezt meg kell hagyni. Virágok. Vacsora. Kedvesség. De meddig fogjuk ezt a játékot játszani?

- Kicsim, nekem ez nem játék. Ez az életem. Te vagy az egyetlen dolog az egész létezésemben, ami miatt úgy érzem, van esélyem rendbe jönni. Nem értem. És őszintén szólva, nem is kell. Csak azt tudom, hogy jobban érzem magam, amikor hozzád érek. Amikor ma reggel felébredtem, nem éreztem magam szellemnek vagy árnyéknak. Jól voltam.

- Én is... ööö... jól éreztem magam - vallotta be, azonban valamiért nem mert a szemembe nézni. - De a tűzzel játszunk. Úgy értem, előbb-utóbb túlságosan kötődni fogsz hozzám, én pedig kénytelen leszek eltiporni a törékeny férfiszívedet. Arról nem is beszélve, hogy gyakorlatilag egymáson vonaglottunk, amikor felébredtünk.

Elvigyorodtam.

- Ezért hoztam nadrágot. Megkötőset.

- Ez nem olyan csoportnyomás, amire a filmek felkészítettek. „Hé, Lina. Aludjunk összebújva, hogy újra érezzem, hogy élek” - mondta mély férfihangot színlelve.

Megint megszorítottam a csípőjét, és egy centivel közelebb húztam magamhoz.

- Semmire sem vágyom jobban, minthogy együtt aludjunk, és ne szexeljünk, Nash - jegyeztem meg vékony, Marilyn Monroe-t idéző hangon.

Megsértődve felsóhajtott.

- Bosszantó, milyen aranyos vagy.

- Elég bosszantó ahhoz, hogy ma este megint veled aludhassak? -kérdeztem.

Megszorította a vállamat, és az enyémre támasztotta a homlokát.

- Tényleg próbálok jobb döntéseket hozni, de nem könnyíted meg a dolgomat.

Engedtem a kísértésnek, és megpusziltam az orrát.

- Áh, lehetetlen alak vagy! - panaszkodott.

- Mi volt a baj a korábbi döntéseiddel?

Az ajkába harapott.

-  Emlékeztesselek, hogy már vagy negyvennyolc órája undorítóan sebezhető vagyok a jelenlétedben? Most meséltem el húsz percben az egész napomat. Te következel. Adok-kapok. Beszélj, Angyal.

Összeráncolta az orrát.

- Nem szeretek ilyesmiről beszélni. Főleg akkor nem, ha az rossz fényt vet rám.

- Ismétlem. Magzatpózban fetrengtem a lépcső lábánál.

- Egy csapatot vezettem egy művelet során. Gyors, nem tervezett menekülést kellett végrehajtanunk egy tetőről, amikor a tolvajunk korán hazajött. Nem tudtam, hogy a srácnak, akivel együtt dolgozom, tériszonya van. Ugrottam, és a csatornában landoltam. Amikor hátranéztem, ő továbbra is dermedten állt. Rákiabáltam, mire pánikba esett, és a seggén landolt egy autó motorháztetején.

- Aú - reagáltam, és úgy döntöttem, nem muszáj pontosan tudnom, milyen veszély miatt kellett a tetőn át menekülniük.

- Csak a farkcsontját törte el, szóval szerencséje volt. De okosabbnak kellett volna lennem. Vagy legalábbis nem kényszeríteni a kockázatvállalásra.

Az ujjaival apró köröket rajzolt a mellkasomra.

- Az a helyzet, hogy jutalmazzák, ha jól végzem a munkámat. Bónuszt, státuszt és a hajsza izgalmát nyerem. Hős lehetek, és győzelmet arathatok. A cégemnél elismerik az agresszív taktikákat. Én prémiumot kaptam, Lewisnak pedig eltört a segge. Rájöttem, hogy bármennyire jó is vagyok, néha minden a szerencsén múlik. És nem akarok örökké erre számítani.

- A pénzes részt leszámítva értelek. - Felháborított, hogy a szerencsének köszönhetem, hogy most itt lehetek ebben a konyhában.

- Sokkal hősiesebb, ha nem a busás jutalom motivál - mondta Lina.

- Milyen busásról beszélünk? - cukkoltam.

Egész macskás volt a mosolya.

- Miért? Gondot okoz, ha sokkal kevesebbet keresel, mint a hálótársad?

- Nem, asszonyom. Dehogy. Csak kíváncsi vagyok, hogy mennyivel keresek kevesebbet.

- Van megtakarításom, és a gardróbomat telepakoltam nagyon szép márkás ruhákkal. A szexi Charger a parkolóban? Készpénzben fizettem érte a tavalyi jutalmamból.

Halkan füttyentettem.

- Alig várom, hogy lássam, mit veszel nekem a születésnapomra.

- Ha jól emlékszem, évekig alig beszéltél a bátyáddal, mert pénzt adott neked.

- Na, ez egy mocskos hazugság - jelentettem ki, és felemeltem a boromat. - Azért beszéltünk alig évekig, mert pénzt erőltetett rám, megmondta, mit csináljak vele, aztán nem tetszett neki, amikor máshogy döntöttem.

- Nos, ebben az esetben a Nash-csapatot erősítem - jegyezte meg.

- Gondoltam, hogy beszervezlek.

- Pontosan mit akart Knox, mit csinálj a pénzzel?

- Azt szerette volna, ha nyugdíjba vonulok.

Lina szemöldöke magasra szaladt.

- Visszavonulni? Miért?

-  Utálja, hogy zsaru lettem. Fiatalkorunkban szép kis összetűzéseink voltak a törvénnyel. Knox sosem bízott a hatóságokban. Azóta ez enyhült egy kicsit. De még mindig szeret a szürkeségben bolyongani. Ott vannak például azok az illegális pókerjátszmák, amikről nem szabadna tudnom.

- És veled mi a helyzet? Te miért nem bolyongsz a szürkeségben?

- Ha a bátyámat kérdezed, ezzel lázadtam ellene és a gyerekkorunk ellen.

- De nem így van.

Megráztam a fejem.

-  Arra gondoltam, ahelyett, hogy a rendszeren kívül tevékenykednénk, miért ne változtathatnánk rajta belülről? A mi összetűzéseink a törvénnyel elég jelentéktelenek voltak. De Lucian? Senki sem volt ott, hogy megvédje. Tizenhét évesen börtönbe zárták, és egy hétig ült ott, aminek soha nem lett volna szabad megtörténnie. Engem ez változtatott meg. Semmilyen balhé vagy törvényszegés nem húzta volna ki abból a csávából. Pedig csak egy jó zsarura lett volna szükség, aki helyesen cselekszik.

- Szóval az összes leendő Lucian miatt dolgozol ennyire keményen - összegezte.

Vállat vontam, és kissé zavarban éreztem magam.

- Meg persze ott az ingyen egyenruha. Azt beszélik, hogy a nadrágban jól mutat a fenekem.

Lina elvigyorodott, én pedig éreztem, ahogy felmelegszik a mellkasom.

- Ó, Csődör, ez a pletyka rég beigazolódott. Már hivatalos tényként kezeli mindenki.

- Csődör?

- Nocsak, van valami a városban, amiről még nem tudsz? -kötekedett.

Becsuktam a szemem.

- Mondd, hogy nem ez a becenevem.

A szempilláit rebegtette.

- De Nash, tudom, milyen fontos számodra az őszinteség.

- Jézusom.

17. fejezet

Hálószobai pletyka

Lina

- Szóval egy kiemelt, tetőugró-megbízás után ide jöttél? - kérdezte Nash.

Az ágyamban feküdtünk, és a plafont bámultuk. Nash a bal oldalt választotta, a hálószobám ajtajához közelebbi ágyrészt. Piper a hóna alatt horkolt. Egy párnát toltam közénk, hogy megakadályozzam a tegnap esti események megismétlődését.

Haboztam, mert meglepett, mennyire szeretném bevallani neki a teljes igazságot, elárulni, hogy miért keressük mindketten ugyanazt a férfit. De elfojtottam a gondolatot. Már elköteleztem magam a terv mellett. Felesleges energiapazarlás lett volna megkérdőjelezni a döntésemet.

- Pihenésre volt szükségem, hogy átgondoljam a dolgokat. Megüresedett egy új pozíció. Ez több utazással, hosszabb munkákkal járna. Álmaim állása. De... - elakadtam.

- Tudja a családod, hogy mivel foglalkozol?

- Azt hiszik, az országot járom, és vállalati tréningeket tartok. Jobban szeretem úgy élni az életemet, hogy nem cipelem magammal mások véleményének a súlyát. Különösen azokét, akik szerint biztonságosabb, könnyebb módon kellene pénzt keresnem.

- Jogos. Mi van az aktákkal teli dobozodban?

- Nash, ez az együttalvás dolog csak akkor működik, ha befogod, és alszol.

- Csak gondolkodom.

Nem tetszett, milyen irányt vett a beszélgetés. Úgy éreztem, mintha egyik ártatlan hazugságból a másikba kényszerített volna. Percről percre kényelmetlenebbül éreztem magamat. Így hát benéztem az arzenálomba, és elővettem a kedvenc fegyveremet: a figyelemelterelést.

- Ma összefutottam Luciannel - jelentettem be, miközben oldalra fordultam, hogy szembenézzek vele a sötétben.

- Itt?

Érdekes. Tehát a túlféltő púp a hátamon tényleg nem akarta, hogy Nash tudomást szerezzen a beszélgetésünkről.

- Nem. Egy lawlerville-i étkezdében.

- Lucian étkezdében evett? Biztos, hogy ő volt az, és nem valami hasonmás?

- Igazából nem evett. Kávét ivott, amíg én ettem - válaszoltam.

- Miről beszélgettetek?

- Ne mondd, hogy a Csődör féltékeny - piszkáltam, és kinyújtottam a karom, hogy megcsiklandozzam. Nash elkapta a kezemet, és a szájához emelte.

- Még szép, hogy az vagyok. - Játékosan megharapta a mutatóujjamat.

- Rólad beszéltünk. Szerintem aggódik érted.

Egy pillanatig hallgatott, és éreztem, ahogy a sötétben feltör benne az aggodalom.

- Nem mondtál neki semmit, ugye?

- Persze hogy nem. Megkértél rá. Feltételezem, oka van annak, hogy inkább a szomszédban lakó idegennek meséltél a pánikrohamodról, nem pedig a legrégebbi barátodnak vagy a bátyádnak.

- Nem vagyunk idegenek - erősködött, és a mellkasára tette a kezemet, majd ott is tartotta.

- Akkor... barátok vagyunk? - kérdeztem. A mellkasa meleg volt az érintésem alatt.

Hosszú ideig csendben volt.

- Szerintem annál többek vagyunk - ismerte el.

- De mennyivel többek?

Nézzük, önnek hogy tetszenek a bosszantó, kényelmetlen kérdések, uram.

- Annyival többek, hogy ha jobb formában lennék, most meztelenül feküdnél az ágyban, és holtbiztos, hogy nem lenne köztünk egyetlen párna sem.

- Ó.

- Ó? Csak ennyit tudsz mondani?

- Egyelőre igen.

* * *

Egy rikoltozó ébresztő hangja rántott ki az álmomból, amiben Nashsel ízlésesen meztelenkedtünk, és épp belemelegedtünk volna a kalandba.

Halk morgást hallottam alólam, és egy pillanatig attól féltem, hogy álmomban rágurultam a kutyára.

Azonban Piper sokkal szőrösebb és kisebb volt, mint az, amin a fejem pihent. Az idegesítő sipákolás elhallgatott, a morgás pedig ásítássá szelídült. Meleg kéz simított végig a combom külső felén és a csípőmön. Eközben a belső combommal egy merevedést ölelgettem.

- Ugye csak viccelsz velem? - nyögtem fel.

- Átmásztál a kerítésen, Angyal - szólalt meg Nash önelégült, álmos hangon.

A párnán feküdtem, amit közénk szuszakoltam. A fejem és a kezem Nash széles mellkasán pihent. A lábamat átvetettem az... ööö... ágyékán.

- Ez kezd egyenesen kínos lenni - motyogtam.

Megpróbáltam elhúzódni, és szégyenkezve visszagurulni a saját oldalamra. De magához szorított. Aztán egy gyors rántás után a mellkasom az övére simult, az ágyékunk egymáshoz préselődött.

Atyaságos úristen.

- Legalább a nadrágom rajtam maradt - jegyezte meg vidáman.

- Ez nem vicces - morogtam. Nem voltam ölelkezős típus, és ezen egyetlen férfi sem fog változtatni, de főleg nem az, aki tőlem várja az érzelmi támaszt.

- Ó, édesem, egyetértek. Semmi vicces nincs abban, ahol ülsz. -Megrándult a merevedése, a vaginám pedig dühbe gurult, mert nem tudott hozzáérni a rövidnadrág miatt, amihez ragaszkodtam lefekvés előtt.

Megpróbáltam tisztességesen lemászni róla, de az ezzel járó súrlódás még jobban felizgatott.

Nash megfogta a csípőmet.

- Csigavér, Angyal. - Rekedt volt a hangja, és sokkal kevésbé tűnt álmosnak, mint inkább izgatottnak, ahogy magához szorított.

Mindeközben én kettőnk közé nyúltam, hogy minél nagyobb távolságot teremtsek köztünk. Az orgazmusom egy hajszálon múlt, és ha csupán egy kis lökést tesz abba az irányba, nem fogom tudni eltitkolni.

- Istenem, de gyönyörű vagy reggel - mondta, ahogy kisimította a hajamat a homlokomból. - Így a legjobb felébredni.

Számomra ez csupán a második helyre volt elég, mert a tegnapinál jobbat elképzelni sem tudtam. De biztos, hogy ezt az apróságot nem fogom megosztani vele.

- Ne légy már ilyen kedves - szóltam rá.

Azonban álmodozó, kék szeme magához vonzott. Nem küzdöttem tovább a szabadságomért. Fölé hajoltam, behunytam a szemem, és annyira közel volt a szám az övéhez, hogy képtelen lettem volna jó döntést hozni.

Felemelte a kezét. Megsimogatta az államat, és beletúrt a hajamba.

- Most megcsókollak, Angelina.

A francokat. Ezt kellett volna mondanom. Vagy azt, hogy: Szerintem ez rossz ötlet, inkább időt kellene szakítanunk arra, hogy átgondoljuk a következményeket. Vagy legalább annyit mondhattam volna, hogy fogat kell mosnom, aztán bezárkózhattam volna a fürdőszobába, amíg észhez térnek a női testrészeim.

Ehelyett ostobán bólintottam.

- Jó. Oké.

Azonban épp amikor felemelkedett, és már nem láttam mást, csak a szenvedélyes, kék szemét, pont, amikor szétnyílt az ajkam, valaki bedörömbölt a bejárati ajtómon.

Piper felriadt az ágy lábánál, és hangosan csaholni kezdett.

Nash a homlokát ráncolta.

- Vársz valakit reggel hatkor?

- Nem. Ugye nem gondolod, hogy Mrs. Tweedy akar rávenni, hogy menjek el vele az edzőterembe? - Nem szégyelltem volna az ágy alá bújni előle.

Folytatódott a dörömbölés.

- Ő alacsony. Lejjebb kopogtat az ajtón.

Nem fogok hazudni, megkönnyebbültem, hogy valószínűleg nem az idős szomszédom akarja megint szétrúgni a hátsómat az edzőteremben.

- Maradj itt - parancsolta Nash, ahogy magáról az ágyra gurított.

- A jó büdös francokat! Ez az én lakásom. Bárki is kopogtat, engem keres.

- Akkor szórakoztató meglepetés lesz, ha helyette engem talál itt, nem? - kérdezte, és már nem álmos szeretőnek tűnt, inkább keménykezű zsarunak.

Felkaptam a köntösömet, és utánasiettem.

- Nash! - sziszegtem. - Talán nem akarom, hogy az ajtó túloldalán álló személy megtudja, hogy megint együtt töltöttük az éjszakát.

- Túl késő - jött a mély, bosszús bariton a folyosóról.

Nash feltépte az ajtót, és Lucian, aki úgy nézett ki, mintha már órák óta fenn lenne, besétált a lakásomba egy újabb méretre szabott öltönyben.

- Ugye csak viccelsz velem? - motyogtam.

- Te öltönyben alszol? - kérdezte tőle Nash.

- Nem szoktam aludni - viccelődött.

A vaginám utálta Lucian Rollinst.

- Mit keresel itt? - kérdeztem fagyosan.

- Megfogadom a tanácsodat - válaszolta némi éllel a hangjában. -Gyere, Nash. Megyünk reggelizni.

- Ne vedd sértésnek, Lucy, de épp valami olyasmit szakítottál félbe, amit sokkal szívesebben csinálnék, minthogy veled reggelizzek.

Lucian olyan pillantást vetett rám, amitől egy gyengébb nő azonnal megsemmisült volna.

- Nyugodtan visszajöhetsz, miután megmondtam a magamét.

- Kell egy kávé - motyogtam, és elindultam a konyhába.

- Figyelmeztettelek - kiáltott utánam Lucian.

- Igen? Én is téged. - A vállam fölött beintettem neki.

- Figyelmeztetted? Mi a fene, Lucy? - pislogott Nash.

- Beszélnünk kell - jelentette ki Lucian. - Öltözz fel!

- Majd én rendezem a kutyát - ajánlottam fel. - Te foglalkozz a seggfej barátoddal.

18. fejezet

Benedek tojás seggfejeknek

Nash

Nem volt kedvem sem a reggelihez, sem a hangszóróból szóló vidám popzenéhez az étkezdében. Ez már a második nap volt, amikor úgy keltem, hogy nem az a szörnyű recsegő hang visszhangzott a fejemben.

Helyette Linával ébredtem. De a seggfej barátom tönkretette.

- Hol van a rendőrbíró árnyékod? - kérdezte a seggfej barátom.

- Biztos még az ágyban. Ahol nekem is lennem kéne. Félbeszakítottál valamit.

- Ezt inkább meg kellene köszönnöd.

- Elment az eszed, a kurva életbe? - vágtam rá, pont, amikor a felszolgáló elindult felénk.

- Várhatok még egy percet - mondta tétován.

- Kávét. Feketén. Legyen szíves - tettem hozzá, miközben az asztal szélére csúsztattam az étlapot, és Lucianre pillantottam.

- Mindketten füstölt lazacos Benedek tojást kérünk joghurttal és bogyós gyümölcsökkel - mondta a faszfej barátom.

- Rendben - felelte a kölyök, mielőtt elsietett.

Lucian képes volt megfélemlíteni és lenyűgözni az embereket.

Gyakran a kettőt egyszerre. Ma azonban csak felbosszantott.

Megdörzsöltem az arcomat.

- Mi a fene van veled?

- Én is ugyanezt akarom kérdezni tőled - válaszolta, és a homlokát ráncolva nézte a telefonját, mielőtt a zakójába dugta.

- Olyan vagy, mint egy vámpír, aki soha nem alszik, és azon töri a fejét, hogyan csessze el a legjobb barátai szexuális életét.

- Két éjszakát töltöttél vele az ágyban, és...

- Honnan tudod, hogy két éjszakát töltöttem vele az ágyban? -szakítottam félbe.

- Kivel töltött két éjszakát? - A bátyám helyet foglalt mellettem a bokszban. Dühösnek tűnt, ráadásul mintha most kelt volna fel.

- Te mit keresel itt? - háborogtam.

Ásított és jelezte, hogy kér egy kávét.

- Lucy hívott. Azt mondta, fontos. Kivel töltöttél két éjszakát az ágyban?

- Erről nem beszélek. Különben meg honnan a faszból tudsz az alvási szokásaimról? - kérdeztem, ahogy visszafordultam Lucian felé.

- Értek az információszerzéshez.

- Istenre esküszöm, ha Mrs. Tweedy az ajtóm előtt hallgatózik egy pohárral.

- Mi a fene van veletek? - vágott közbe a bátyám.

A pincér visszatért az asztalhoz a kávénkkal.

- Önnek hozhatok valamit reggelire? - kérdezte Knoxtól.

- Talán azután, hogy kiderítettem, kivel szokott ágyba bújni az öcsém.

- Jézusom. Senkinek semmi köze ahhoz, hogy kit viszek ágyba. Inkább arra vagyok kíváncsi, hogy mi a francért állított be Lucian reggel hatkor Linához, és rángatott ki az ágyból egy kibaszott reggeli miatt.

- Reggel hatkor voltál Linánál? - Knox nem tűnt túl boldognak.

- Őszintén szólva nem kellett volna odamennem, ha jobban sikerült volna a tegnapi ebédem a hálótársaddal - mondta Lucian bosszúsan.

Már éppen azon gondolkodtam, hogy átvetem magam az asztalon, és megragadom a puccos öltönye hajtókájánál fogva, amikor a pincér bölcsen úgy döntött, hogy eltűnik a közelünkből.

- Miért vagyunk itt? Miért ebédelsz Linával? És mi a fasz köze van ennek ahhoz, hogy hirtelen megkívántad a Benedek tojást?

- Mi a faszt kerestél Linánál reggel hatkor? És jobb, ha nem az a válasz, hogy dugsz vele - vicsorgott Knox.

Lucian felvonta a szemöldökét, és felemelte a bögréjét.

- Azt elárulta, hogy együtt ebédeltünk, de azt nem mondta, hogy miért? Érdekes.

- Unatkozom. Vagy térj a lényegre, vagy tűnj az utamból -mondtam.

- Ha valaki nem kezd el válaszolni a kérdéseimre, verekedni fogok - figyelmeztetett Knox.

- Valami nem stimmel vele - jelentette ki Lucian rám mutatva. -A lövöldözés óta nincs jól.

- Ne bassz, Sherlock. Valami seggfej két golyót eresztett belém. Eltart egy darabig, mire az ember magához tér ebből.

- Ezt úgy mondod, mintha próbálkoznál.

Eszméletlen harag kerített a hatalmába. A bátyám megfeszült mellettem.

- Baszd meg, Lucy - morogtam. - Próbálkozom. Csinálom a gyógytornát. Járok az edzőterembe. Megyek dolgozni.

Megrázta a fejét.

- Fizikailag gyógyulsz. De lelkileg? Nem vagy a régi. Titkolózol. Viszont kezdenek látszani a repedések.

- A kávénál valami erősebbre lesz szükségem, ha erről beszélünk - motyogta Knox.

Felemeltem a kávémat, és fontolóra vettem, hogy ráöntöm.

- Térj a lényegre, Lucy.

- Nincs szükséged figyelemelterelésre. Muszáj lezárnod a történteket. Emlékezned kell. Megtalálni Hugót. És eltávolítani őt az utcákról.

- Az, hogy Hugo sittre kerül, nem változtatja meg a történteket. És hogy a francba jönnék rendbe attól, ha eszembe jutna a lövöldözés?

Vajon az elveszett emlék lenne a megoldás kulcsa? Ha végre eszembe jutna, milyen érzés volt szembenézni a halállal, kész lennék újra élni? Ez nem volt része annak, amivel küzdöttem? Rács mögé csukhattam a bűnözőket, azonban ez nem tette semmissé, amit elkövettek. Megakadályozhatom, hogy újra megtegyék, azonban az első bűncselekmény ellen semmit sem tehetek.

Biztosan felemeltem a hangomat, mert a mellettünk lévő asztalnál ülő pár megfordult, hogy rám nézzen.

- Nem hiszem el, hogy ezért rángattál ki az ágyból Naomi mellől -panaszkodott Knox.

- Én sem.

- Az öcséd Linával töltötte az éjszakát - fecsegett Lucian.

- A francokat töltötte. A francokat töltötted - mondta Knox, ahogy felém fordult.

- Nehogy elkezdd, baszd meg - figyelmeztettem.

- Megmondtam, hogy tartsd magad távol tőle.

- Én is ugyanezt mondtam Linának - vágta rá Lucian.

- Micsoda? Miért? - csattantunk fel Knoxszal egyszerre.

- Egy csapatban játszunk, Knox - emlékeztette Lucian.

- Megfenyegetted? - kérdeztem mély, baljós hangon.

- Persze hogy megfenyegettem.

- Mi a fasz bajotok van? Mindkettőtöknek - dühöngött a bátyám.

- Kihasznál téged - erősködött Lucian.

- Kezdesz nagyon felbosszantani, Lucy - figyelmeztettem.

- Helyes. Ideje volt.

- Soha többet nem mész Lina közelébe - közöltem. - Kurvára nem fenyegethetsz meg embereket a nevemben. Főleg nem őt.

- Nem hiszem el, hogy lefeküdtél Linával, miután megmondtam, hogy ne tedd - morogta Knox.

- Nem dughatod a homokba a fejed abban a reményben, hogy a dolgok maguktól jobbra fordulnak. Az apátok az elmúlt évtizedeket teljes bódulatban töltötte. Az se sokban különbözik ettől, amit te csinálsz - jegyezte meg Lucian.

Feszült csend borult az asztalra, miközben némán bámultuk egymást.

- Depressziós vagyok. Oké, ti kibaszott seggfejek? Az életem egy nagy fekete lyuk, mióta felébredtem azon a kórházi ágyon. Most örültök? - Ez volt az első alkalom, hogy hangosan bevallottam. Nem nagyon érdekelt.

- Úgy nézek ki, mint aki örül?

Lucian, becsületére legyen mondva, szerencsétlennek tűnt.

- Áruld el, mi köze van ennek az egésznek Linához - mondta neki a bátyám, miközben a kezébe temette az arcát.

- Szerintem nem őszinte. Aggódom, hogy kihasznál téged, amikor... ilyen vagy. Egy nappal azelőtt érkezett a városba, hogy Hugo rátámadt Naomira és Waylay-re. Nem beszélt neked az igazi munkájáról. A szomszédságodba költözött. És történetesen közelről ismeri a hozzád kirendelt rendőrbírót.

- Viszont két nappal ezelőtt felkapart a padlóról, felkísért az emeletre, és átsegített egy pánikrohamon. Nem tudom, mi a faszért, de minél közelebb vagyok hozzá, annál jobban érzem magam. Annál könnyebben kelek ki az ágyból, és kényszerítem magam, hogy végigcsináljam a napot. Szóval, bár értékelem az aggodalmadat, szeretném, ha eljutna az agyadig, hogy senki nem tudott úgy támogatni, ahogy ő. Sem te. Sem Knox. Senki más.

Lina mellett férfinak éreztem magam, nem pedig egy üres, törött héjnak.

Lucian állkapcsa megfeszült gondosan nyírt szakálla alatt.

- Két füstölt lazacos Benedek tojás. - A pincér felszolgálta a reggelinket.

- Köszönöm - mondtam, amikor világossá vált, hogy Lucian nem fogja megköszönni a kiszolgálást.

- Hozhatok még valamit? Kávét? Szalvétát, hogy legyen mivel feltörölni a közelgő vérontást? Nem? Akkor rendben.

- Hazudik neked - erősködött Lucian. - Miattad van itt.

- Mind a ketten fogjátok be a pofátokat. Azonnal - parancsolta Knox. - Lina kibaszott jó ember.

- Mégsem bízol benne az öcséddel kapcsolatban - mutatott rá Lucian.

- Mert össze fogja törni a hülye szívét, azért - vágta rá elkeseredetten a bátyám. - Nem azért, mert kihasználja, vagy milyen baromságot találtál ki a gyanakvó agyaddal. Nem fog letelepedni, és rendőrfeleségként egy rakás gyereket hajkurászni. Szóval, ha fülig belezúgsz, aztán ejt, amikor elhagyja a várost, nekem kell majd hallgatnom a nyavalygásodat.

Furcsán meghatódtam, de azért nagyon dühös is voltam.

Mindkettőjükkel szembefordultam. A bátyám és a legjobb barátom azt hitték, túl gyenge vagyok ahhoz, hogy ezt túléljem.

- Ha még egyszer a közelébe mész, megbánod - közöltem, miközben elfehéredtek az ujjaim a bögrém fülén.

- Én is ugyanezt mondom neked - jelentette ki Knox.

- Ez nem a te döntésed - emlékeztettem.

- Nem bízom benne - erősködött makacsul Lucian.

- Tényleg? Én sem bíztam abban a fogtechnikusban, akivel három éve egy hónapig jártál.

- Jól tetted, hogy nem bíztál benne. Ellopta az órámat meg a fürdőköpenyemet - ismerte be a barátom.

- Lina nem az órámat akarja, és nincs fürdőköpenyem.

- Nem, de valamit akar. A hazug kiszagolja a hazugságot.

- Ne nyomozz utána.

- Ha összeszeded magad, nem fogom tovább szemmel tartani -mondta Lucian.

Ha Lucian Rollins tart szemmel, akkor tudja, mi van a szemetedben, mielőtt kiraknád az utcára. Tudja, mit fogsz vacsorázni, mielőtt kitaláltad volna. A férfi ért az információszerzéshez, és nem kellett volna meglepődnöm, hogy ezt ellenem fordítja. Főleg, mivel azt hiszi, hogy a saját érdekemben teszi.

- Ezt nem fogom végighallgatni.

- Dehogynem - erősködött. - Újabb pletykákat hallottam arról, hogy Duncan Hugo nem menekült el a fülét-farkát behúzva.

- És akkor mi van? - vágtam rá.

- Te vagy az elvarratlan szál. Közvetlen fenyegetést jelentesz rá nézve. Nem bujkálhatsz örökre a hézagos memóriádban. Muszáj, hogy százszázalékos legyél. Mert ha újra eljut hozzád, ha sikerül kiiktatnia téged... akkor Knox marad az egyetlen barátom.

- Fergeteges.

- Baszódj meg - mormolta Knox.

- Túl jó vagy ahhoz, hogy ennyitől a padlóra kerülj. Muszáj kimásznod ebből a hullámvölgyből, hogy legyőzd őt. És ezt nem érheted el, ha hagyod, hogy elterelje a figyelmedet egy olyan nő, akiben nem bízhatsz meg.

- Van erre egy egyszerű megoldás. Mindketten tartsátok magatokat távol Linától - szólalt meg Knox.

- Baszódjatok meg mindketten.

19. fejezet

A khaki nem az ő színe

Lina

- A szokásost, kedves Lina? - szólalt meg Justice a Café Rev pultja mögött, amikor beléptem.

- Igen, légy szíves. Nem baj, ha a szőrös barátom is csatlakozik hozzám? - kérdeztem, miközben felemeltem Pipert a tökös pulóverében. A kutya beleszagolt a kávéillatú levegőbe, és közben remegett a kora reggeli rohanás izgalmától.

Justice elvigyorodott.

- Nem probléma. Készítek valami különlegeset Miss Piper számára.

Persze, hogy a közkedvelt barista már tudta a kutya nevét. És természetesen ismerte a szokásos rendelésemet. Otthon már két éve ugyanabba a kávézóba jártam, nem messze a házamtól, és még mindig nem tudták sem a nevemet, sem a kedvencemet.

- Minden rendben? - kérdezte Justice a nyüzsgő kávézó zajában, miközben kifizettem a rendelésemet.

Meglepetten pislogtam. Az én kávézómban ilyen biztosan nem fordulna elő.

- Igen. Persze. Minden rendben - válaszoltam.

Ez egy hatalmas hazugság volt.

De nem akartam megmagyarázni Justice-nak, hogy kiakadtam, mert van valami ellenállhatatlan Nash Morganben, amitől teljesen kifordultam önmagámból a közelében. Összebújás. Bizalmas beszélgetések. Érzelmi támasz. Annak meg végképp nem szerettem volna hangot adni, mennyire félek, hogy Lucian mindent tönkretesz, pedig nem is voltam benne biztos, hogy egyáltalán akarom „az egészet”.

Évek óta barátok, így ha Lucian azt mondja, megbízhatatlan vagyok, Nash hallgatni fog rá.

Örülnöm kellene. Lucian közbelépése kimentene egy olyan helyzetből, amit nem tudok kezelni, és végre arra koncentrálhatnék, amiért idejöttem. Lelkesnek kellene lennem. Ehelyett úgy éreztem magam, mint amikor a főiskolán négy tequila után ragaszkodtam ahhoz, hogy felüljek a hullámvasútra.

- Biztos vagy benne? Mert az arcodon nem az látszik, hogy minden rendben - erőltette Justice.

- Az arcom és én jól vagyunk - ígértem. - Csak... gondolkodom valamin.

Justice felkapott egy bögrét, és a fülénél fogva megforgatta az ujja körül.

- Néha az a legjobb, ha eltereled a figyelmedet, és hagyod, hogy a válasz magától rád találjon.

Bedobtam egy húszast a borravalós üvegbe.

- Köszönöm, Justice.

Rám kacsintott.

- Foglalj helyet. Majd kiabálok, ha kész a rendelésed.

Megálltam az első szabad asztalnál, amit láttam, és leültem egy székre.

Igazat adtam Justice-nak. Nash nem egy hadművelet, amit meg kell tervezni és végre kell hajtani. Felnőtt emberként képes egyedül is dönteni. De valószínűleg minden információnak a birtokában kellene lennie ehhez. Ha elmondom neki az igazat, és ő továbbra is azt hiszi, megbízhatatlan vagyok... nos, az az ő vesztesége lesz. Nem az enyém.

Akkor miért érzem mégis annak? - suttogta a vékony hang a fejemben. Valójában nem vagyok belezúgva a fickóba. Vagy mégis? A hétvégét megelőzően egy bárban ittam vele, és egy lövöldözés után elláttam őt. Alig ismertük egymást. Ez csak egy fellángolás. Semmi több.

- Úgy nézel ki, mintha millió kilométerre lennél innen - mondta Naomi, miközben megjelent mellettem néhány itallal.

- Mennyi kávét iszol reggelente? - kérdeztem, amikor helyet foglalt az asztalomnál.

- Ebből kettő a tiéd - válaszolta. Elém csúsztatott egy tejeskávét és egy papírpohárnyi tejszínhabot, amire Piper nevét írták. - Nem hallottad, hogy Justice a nevedet kiáltotta.

Piper elfeledkezett az ijedtségéről, és beledugta a pofáját a tejszínhabba.

- Honnan tudtad, hogy Knox az igazi? - szakadt ki belőlem gondolkodás nélkül.

Ha Naomit meg is lepte a kérdés, nem mutatta ki.

- Egy érzés volt. Valamiféle varázslat. Azt hiszem, így tűnt helyesnek. Határozottan nem volt benne semmi logikus. Papíron nem is illettünk egymáshoz. De annyira jó érzés volt együtt lenni vele.

A francba. Ez. ismerősen hangzik.

Belekortyoltam a kávéba, hogy elfoglaljam magam.

- De nem lehet csak úgy beleszeretni valakibe néhány nap alatt, ugye?

- Dehogynem - vágta rá.

Bárcsak egy kocsmába mentem volna a kávézó helyett.

- De ennek is vannak rétegei - folytatta. - Felszínesen könnyen fülig beleszerethetsz valakibe. Vonzónak és izgalmasnak találhatod az illetőt, vagy, Knox esetében, dühítőnek. Lehet, hogy itt be is fejeződik a dolog. Azonban minél mélyebbre ásol, minél többet látsz abból a személyből, annál mélyebbre zuhanhatsz. Ez is gyorsan megtörténhet.

A késő esti vallomásainkra gondoltam, a furcsa, törékeny intimitásra, amit azzal építettünk ki, hogy olyan dolgokat árultunk el egymásnak, amiről senki más nem tudott. Azon tűnődtem, vajon megmérgezem-e a kapcsolatunkat, ha elmondom neki a teljes igazságot. Vagy lehet valami láthatatlan erő ebben az őszinteségben?

- De ha olyan vagy, mint Knox és én, akkor véső és kalapács kell ahhoz, hogy eljuss a „Dögös vagy. Szexeljünk” rétegen túlra - tette hozzá Naomi.

- Szeretem azt a réteget - vallottam be.

- Csodálnám, ha nem - ugratott.

- Felérhetnek egyáltalán ezzel a mélyebb rétegek? - Csak félig vicceltem.

Naomi szélesen rám vigyorgott.

- Ó, drágám. Egyre jobb lesz. Minél mélyebben ismered, szereted és tiszteled a partneredet, minél sebezhetőbbek vagytok együtt, annál jobb minden. És tényleg minden.

- Ez... rémisztően hangzik - döntöttem el.

- Nem tévedsz - értett egyet. - Eleget vártam, hogy most már rákérdezzek: ki váltja ki belőled ezeket az érzéseket?

- Csak elméletben kérdeztem.

- Persze. Mert nem Nash kutyájával ülsz itt. És mert te meg Nash nem gyújtottátok fel majdnem az ebédlőasztalomat, amikor a vacsora közben repkedtek köztetek a szikrák. És mert Knox nem kapott dührohamot, amiért Nash utána sarokba szorított téged.

- Látom, jól működik a párkapcsolati kommunikációtok -jegyeztem meg.

Farkasszemet nézett velem, hogy megtörjek, de kitartottam.

- Áh. Jól van - mondta. - De, csak hogy tudd, ha beszélgetni szeretnél, akár elméleti kérdésekről, akár másról, én itt vagyok. És drukkolok nektek.

- Köszönöm - hálálkodtam, miközben megsimogattam Piper drótszőrű bundáját. - Ezt nagyra értékelem.

- Erre valók a barátok - jelentette ki, mielőtt az órájára pillantott. - Ha megbocsátasz, indulnom kell Sloane-hoz, hogy rábeszéljen, hogy a házam eladásából összegyűlt pénzt a közösség javára fordítsam, mivel a leendő férjem egyáltalán nem hajlandó megengedni, hogy kifizessem az esküvőt, a nászutat vagy Waylay továbbtanulását.

- Miért nem teszed félre?

- Egy részét félreteszem. De a nagymamámtól kapott örökségből fizettem ki az előleget, és úgy tűnik helyesnek, ha ezt olyasmire költöm, ami fontos nekem. Sloane azt mondja, neki van egy fantasztikus ötlete. - Felemelte a hatalmas kávéspoharát, és felállt. -Ne felejtsd el a ruhavásárlást!

Elbúcsúztunk, és végignéztem, ahogy Naomi kisétál az ajtón a hűvös őszi reggelbe.

Lepillantottam Piperre. Tejszínhab volt a bajuszán.

- Azt hiszem, el kell mondanom apádnak az igazat - közöltem vele.

A kutya oldalra döntötte a fejét, és kellemetlenül hosszan nézett a szemembe.

- Van valami tanácsod számomra? - kérdeztem.

Kidugta a szájából rózsaszín nyelvét, és lenyalta az arcáról a tejszínhabot.

Ha Luciannek nem sikerült meggyőznie Nasht a reggeli közben arról, hogy egy cselszövő, manipulatív femme fatale vagyok, talán ebéd közben elmesélhetném neki, miért vagyok a városban, és hogy valamiért belezúgtam.

- Tudod, még ha eleinte haragszik is rám, te akkor is itt leszel nekem - mondtam a kutyának. - Lehet, hogy túszul ejtelek, és a megbocsátása lesz a váltságdíj.

Piper az asztalra tüsszentette a tejszínhabot. Ezt megerősítésnek vettem, és amint befejeztem a törölgetést, küldtem egy sms-t Nashnek.

Én: Van időd ma velem ebédelni? Valamit el kell mondanom.

Letettem a telefont, és a képernyőt bámultam, hátha megjelenik rajta három pont. De semmi sem történt.

Biztos elfoglalt. Vagy már eldöntötte, hogy megbízhatatlan vagyok, és ezen semmilyen megkésett őszinteség nem fog változtatni. Egyáltalán mit csinálok? Azért vagyok itt, hogy elvégezzem az átkozott feladatomat, és kitaláljam, hogyan kerüljem el a kockázatos döntéseket.

- A fenébe - mormoltam az orrom alatt.

Újra felemeltem a telefont.

Én: Most jöttem rá, hogy nincs időm ebédelni, úgyhogy felejtsd el, amit az előbb írtam. El kell intéznem néhány dolgot, úgyhogy elviszem Pipert Mrs. Tweedyhez.

Tessék. Jól van.

Okos döntés volt most véget vetni az egésznek. Nem számít, mit gondol rólam Nash. Úgysem leszek itt addig, hogy foglalkoznom kelljen a következményekkel.

- Helló, szépségem. - Tallulah, Justice felesége bukkant fel a közelemben, kezében egy nagy pohár kávéval és egy süteményeszacskóval. - Csak azt akartam mondani, hogy ha a szexi kocsidnak olajcserére van szüksége, hozd el hozzám. Imádom az amerikai izomautókat.

- Nem bíznám senki másra - biztosítottam őt.

Rám kacsintott és elment.

Megdermedtem, ahogy felemeltem a bögrémet.

Tallulah tudja, milyen autót vezetek. Vicces, barátságos nőkkel kerültem egy csoportos chatszobába, akik mindenáron be akarnak vonni a baráti körükbe. A helyi kávézó tulaja emlékszik a nevemre és arra, hogyan szeretem a kávémat. Találtam edzőtársakat, igaz mindannyian idősek, de a koruk nem hátráltatja őket a súlyemelésben.

Körbenéztem, és féltucatnyi arcot ismertem.

Tudom, hol találom az összes kedvenc ételemet a helyi élelmiszerboltban, és tudom, hogy három és fél négy között -amikor vége a tanításnak - kerülnöm kell a Negyedik utcát. Meghívtak egy esküvőre. Vigyázok valakinek a kutyájára. Két egymást követő reggelen ébredtem Nash mellett.

Anélkül, hogy észrevettem volna, Knockemout beszippantott a gravitációs mezejébe. És csak rajtam múlik, hogy ki akarok-e szabadulni belőle. Hogy elég bátor vagyok-e ahhoz, hogy megnézzem, milyen a többi réteg.

- Hát, a pokolba - mormoltam, miközben újra felemeltem a telefonomat.

Én: Megint én. Az ebéd újra az asztalon. Szó szerint és átvitt értelemben is. Mármint, ha ráérsz. Remélem, hamarosan beszélhetünk.

- Ó, istenem. Remélem, hamarosan beszélhetünk? - Elejtettem a telefont, és két kézzel dörzsöltem meg az arcomat. - Mi a bajom? Mit művel velem ez a fickó?

Piper halkan nyöszörgött. Ránéztem.

- Köszönöm a visszajelzést. Most kiteszlek Mrs. Tweedynél, mert beszélnem kell egy szörnyű emberrel.

* * *

- Nocsak, kit látnak újra szemeim. - Tina Witt borzalmasan önelégült volt ahhoz képest, hogy khakiszínű kezeslábast viselt.

Amikor először láttam a nőt, kísértetiesen hasonlított az ikertestvérére, Naomira. Úgy éreztem, mintha szó szerint a gonosz ikerrel találkoztam volna. Csakhogy az ördögi kecskeszakáll helyett Tina egy nem is olyan okos bűnöző beképzeltségével fogadott.

- Tina - üdvözöltem, és leültem vele szemben az összecsukható fémszékre.

Eddig kétszer jártam itt, és minden alkalommal a nagy, kövér semmivel távoztam. Tina vagy valami furcsa okból kifolyólag hűséges maradt Duncan Hugóhoz, vagy tényleg nem tudott semmit, nos... semmiről. Tekintve, milyen gyorsan beköpte az exét a szövetségieknek, úgy gondoltam, hogy az utóbbiról lehetett szó.

- Már ötvenmilliószor elmondtam neked meg a szövetségis haverjaidnak, hogy nem tudom, hol van Dunc.

Ideje volt új taktikával próbálkozni.

- Nem a szövetségieknek dolgozom - mondtam.

Összehúzta a szemét.

- Azt mondtad.

- Azt mondtam, hogy nyomozó vagyok.

- Mi a fenét nyomozol, ha nem azt, hogy hova menekült az a hullafejű, agyhalott idióta?

- Egy biztosítótársaságnak dolgozom - magyaráztam.

- Valami szaros autóbiztosítást akarsz eladni nekem? Rács mögött vagyok, ribanc. Láttál valahol vezetni?

Egyértelmű, hogy kinek jutott az összes ész az anyaméhben.

- Nem biztosítást árulok, Tina. Megkeresem az eltűnt biztosított tárgyakat.

- Tessék?

- Olyan vagyok, mint egy fejvadász, csak emberek helyett azokat a tárgyakat találom meg, amiket elloptak. Azt hiszem, Duncan elemelt valamit, ami értékes az ügyfelemnek, és szerintem akkor lopta el, amikor veled együtt a világuralomról álmodozott.

- Mennyire értékes?

Jellemző, hogy Tinát nem érdeklik a részletek, csupán a végkifejlet.

- Az ügyfelemnek? Felbecsülhetetlen. A piaci értéke? Félmillió.

Tina felhorkant.

- Felbecsülhetetlen, mint egy szentimentális értékű tejfogas zacskó? Soha nem értettem ezt a szart. A fogtündért. Manó egy sámlin.

Szomorúsággal töltött el Waylay és a korai neveltetése. Engem legalább elhalmoztak szeretettel a szüleim. A folyamatos érdektelenség sokkal nagyobb kárt okozott volna. Hála istennek Naomiért és Knoxért, meg a nagy családjukért. Waylay-t már egy seregnyi ember szereti és támogatja.

- Felbecsülhetetlen, mint egy 1948-as Porsche 356-os kabrió, ami három generáció óta van a család tulajdonában.

- Szóval azt állítod, hogy ez a faszszopó nem csupán rám akarta kenni az egész kibaszott balhét, de még a jussomtól is megfosztott?

- Nagyjából.

- Az a szemétláda!

- Ne kiabálj, Tina - szólt rá az ajtó előtt álló őr.

- A kurva életbe, ha kiabálni akarok, kiabálni is fogok, Irving!

- Emlékszel, hogy Duncan veled volt-e ezen az augusztusi hétvégén? - kérdeztem, miközben megmutattam neki a naptárt a telefonomon.

Legutóbb, amikor itt jártam, azt javasolta, hogy kérdezzem meg a „titkárnőjétől”, majd közölte, hogy húzzak a picsába.

- Akkor lopták el a drága kocsidat?

Bólintottam.

- Eszembe jutott valami az utolsó látogatásod óta. Dunc és a haverjai azon a hétvégén portyáztak. Hat autóval jöttek haza. De nem volt egyetlen öreg Porsche sem. Viszont Dunc mindenkinél később ért vissza. Emlékszem, mert lecsesztem, ugyanis a köcsögök nélküle állítottak be, és megitták az összes rohadt sörömet. Aztán Dunc olyan peckesen sétált be, mint azok a nagy, csicsás farkú madarak.

- A pulykák?

Tina dühösen nézett rám.

- Jézusom. Nem. A kék tollú, rikoltozó madarakra gondoltam. -Hátrahajtotta a fejét, és eleresztett egy búgó hangú sikolyt.

Irving, az őr kinyitotta az ajtót.

- Még egy figyelmeztetés, és visszamész a celládba, Tina.

- Páva! - vágtam közbe.

Tina rám mutatott.

- Igen! Pontosan... Miről is beszéltünk?

Irving nagyot sóhajtott, ahogy becsukta az ajtót.

- Duncan későn jött haza, miután ellopott hat autót - válaszoltam.

- Mennyit késett?

Vállat vont.

- Elég sokat ahhoz, hogy azok a faszfejek megigyanak egy láda sört. Körülbelül egy-két óra lehetett?

Visszafojtottam a diadalmámort. Tudtam. Igazam volt. Az eredeti helyétől nagyjából egyórányira rejtette el valahol azt a Porschét. Lehet, hogy már nincs ott, de ha megtaláltam az első morzsát, a többinek is a nyomára fogok bukkanni.

- Soha nem láttál egy régi Porschét a garázsban? - kérdeztem.

Megrázta a fejét.

- Nem. Csak az új Halálos iramban szarokat.

- Bemutatott Duncan valaha az apjának? - faggattam.

- Anthonynak? - Gúnyosan elfintorodott. - Duncannel a sikátorban dugós szakaszban volt a kapcsolatunk, amikor átbaszott, nem jutottunk el odáig, hogy megismerjük egymás szüleit.

- De beszélt róla - erőltettem a témát.

- A francba, naná, hogy beszélt róla. Megszállottan ki akarta érdemelni apuci elismerését. Legalábbis, amíg el nem baszta azt a támadást.

Megfeszültem, amiért ilyen lazán emlegette Nash lelövését. Igyekeztem kifejezéstelen arcot vágni, de közben a szívem őrülten kalapált a mellkasomban.

Néhányan nem értik meg, hogy a tetteiknek következményeik vannak. Másokat egyszerűen nem érdekel.

- Tudod, nem is sejtettem, hogy megpróbálja majd kinyírni azt a Morgan fickót. Lebeszéltem volna róla - mondta Tina, miközben rágyújtott egy cigarettára.

- Miért?

- Nos, először is, a pasi seggén nagyon jól áll az egyenruha.

Lehet, hogy Tina Witt szörnyű ember, de ebben nem tévedett.

- Másrészt rendes fickó. És nem csak ránézésre. Egyszer sem bánt velem úgy, mint a szaros bátyja meg a többiek. Még akkor is, amikor egyszer letartóztatott, nagyon óvatosan nyomta be a fejemet a kocsiba. - Tina arckifejezése egészen álmodozóvá vált.

- Rendes férfi. És jóképű is - jegyeztem meg.

- Ebben igazad van. Általában messzire elkerülöm a zsarukat, szóval képzelheted, mennyire dögös volt a fickó, ha nem futottam el előle az ellenkező irányba még akkor sem, amikor lopott pulykafelvágott volt a melltartómba tömve. Lefogadom, hogy a farka is hatalmas - mondta vágyakozva.

Nagyszerű. Most eszembe jutott Nash meg a hihetetlen reggeli erekciója, amit lehet, hogy soha többet nem fogok érezni.

- Térjünk vissza Duncanhez - mondtam kétségbeesetten.

Tina elutasítóan legyintett.

- Ó, neki csak egy közepes méretű van. Nem igazán tudja, hogyan kell használni. Inkább bökdösött, mint döfködött, ha érted, mire gondolok.

Nem értettem. Az arcom bizonyára elárult, mert Tina felállt, és a szájából lógó cigarettával kéjes csípőringatásba kezdett.

- Gondolod, hogy Anthony Hugo segített elrejtőzni a fiának? -faggattam, félbeszakítva a műsort.

Tina felhorkant, és visszaült.

- Most szórakozol velem? Azok után, hogy Dunc ennyire elbaszta?

- A szülők mindenféle hibát megbocsátanak - mutattam rá. Példának okáért ott vannak Tina saját szülei.

Tina megrázta a fejét.

- Anthony Hugo nem ilyen. Dunc teljesen kiakadva és idegesen jött haza. Azt mondta, megpróbált kiiktatni egy rendőrt, de nem úgy sikerült, ahogy tervezte. Csúnyán elmondtam mindennek, aztán megjelent Anthony két verőembere, hogy bevigyék Duncot egy „beszélgetésre”. Akkor is ott voltam, amikor véresre verve vonszolta haza a seggét.

- Mi történt a beszélgetés alatt?

- Ó, tudod. Üvöltözés. Megalázás. Fenyegetések. Anthony ki volt akadva, hogy Dunc „nem kívánt figyelmet” irányított az üzletükre. Dunc azt mondta, az apja szidalmazta, és durván bánt vele. Ami igazi arculcsapásként érte. Az a hír járja, hogy Anthony már régóta nem piszkolta be a kezét mások vérével. Erre megvannak az emberei. De Dunc esetében kivételt tett.

- És Duncan mit szólt ehhez?

Úgy nézett rám, mintha hülye lennék.

- Úgy érezte, ez egészségesebb irányba terelte a kapcsolatukat. Szerinted mi a fenét szólt hozzá?

- Szóval szerinted kizárt dolog, hogy az apja segített Duncannek elbújni? - erősködtem.

- Meglepne, ha az öreg nem vadászna rá, hogy elintézze, mielőtt a zsaruk megtalálják - felelte.

Ez újdonságként ért. Gondolatban elraktároztam az információt.

- Tényleg?

- Ja. Dunc egy idióta volt. Túlságosan impulzív. Viszont az apja egyenesen ijesztő. Miután Anthony lecsapott rá, hogy tönkretette a terveit, és veszélybe sodorta a családi vállalkozást, tudtam, mi fog történni legközelebb. Az öreg küld valakit, hogy eltakarítsa a mocskot. És ez alatt azt értem, hogy főbe lövi Duncot. Meg valószínűleg engem is.

- És mi történt?

- Hát, hadd mondjam el, hogy semmi szexi nincs abban, ha egy férfi szomorú, amiért apuci nem szereti eléggé. Megmondtam neki, hogy ideje továbblépni. Nevet szerezni magának. Meggyőztem, hogy bujkálnunk kell. Telefonált párat, aztán beköltöztünk abba a lawlerville-i raktárba, és elkezdtünk tervezgetni. Pénzre volt szükségünk, méghozzá gyorsan. Dunc úgy gondolta, hogy a legjobb módszer erre, ha eladjuk a lista egy példányát. Sok embert érdekelne egy ilyen válogatás a zsarukról meg a besúgóikról.

- Szóval ekkor raboltad el a lányodat és az ikertestvéredet.

Tina Witt rossz döntéseihez képest a sajátjaim apró hibáknak tűntek. Ott voltam, hogy lássam a közvetlen következményeket. A vérző rosszfiúk nyomát. Knoxot a földön Naomival és Wayjel. Nasht, hősiesen a falnak támaszkodva, fegyverrel a kezében, vérző vállal, kimerülten és dühösen. A szívem szánalmasan megdobbant.

- Az egy másik olyan balhé volt, amibe a tökfej rángatott bele. Tudod, nem emberrablásnak indult. Azt ígérte, hogy csak megijeszti őket egy kicsit. Hogy ráveszi a lányokat, hogy adják át neki a listát. Aztán elengedtük volna őket. De nem, ő akkor is ment a saját feje után. Dunc egy idióta, de nem hülye. Tud ravasz lenni, amikor akar, viszont impulzívan viselkedik. Az egyik pillanatban még valami rablást tervez, a következőben pedig már videójátékozik, és hajnali négyig abba sem hagyja.

- Szóval miután külön utakon folytattátok, ki dolgozott neki? Voltak férfiak a raktárban aznap este, amikor letartóztattak. Ők Anthony emberei voltak? Más családtagok? Barátok?

Erre valók a barátok. Naomi reggeli szavai visszhangoztak a fejemben. Senki sincs igazán egyedül ezen a világon. Mindig akad valaki, akihez az ember fordulhat, amikor segítségre van szüksége.

- Ó. Mármint az ismert bűntársaira gondolsz, igaz? Tanulom a zsaruk szakkifejezéseit az NCIS segítségével, hátha Morgan rendőrfőnök egyszer meglátogat - árulta el büszkén.

Kíváncsi voltam, vajon mit érezne Nash, ha tudná, hogy Tina Witt totál belezúgott. Azon is elgondolkodtam, vajon ez azt jelentené-e, hogy soha nem fog bejönni hozzá a börtönbe.

- Igen. Az ismert bűntársai érdekelnek - értettem egyet.

- Úgy hallottam, a legtöbbjüket elkapták a zsaruk - mondta Tina.

- A legtöbbjüket, de nem mindet. Valakinek segítenie kellett neki elmenekülni.

- Volt néhány bűnöző, akik neki dolgoztak a bontóban. Aztán ott volt az arctetoválásos fickó meg a kövér kecskeszakállas pasas. Az a hapsi pár perc alatt meg tudott enni egy harminc centis szendvicset. Dunc haverjai voltak a gimiből, mielőtt kibukott onnan. Nagyjából egyszerre kezdtek el dolgozni az öregnek, de először Dunc barátai voltak.

Kötelességtudóan jegyzeteltem, és reméltem, hogy a leírás elég lesz ahhoz, hogy elinduljak valamerre.

- Van még valaki, aki eszedbe jut?

Összeszorította a száját, és elnyomta a cigarettáját.

- Volt egy fickó, akivel sosem találkoztam. Eldobható telefont használt. Nem hiszem, hogy haverok voltak. Legalábbis nem úgy beszéltek, mintha azok lennének. De őt hívta Duncan, amikor le kellett lépnünk, miután az az ostoba lelőtte Morgan rendőrfőnököt.

- És miben segített a telefonos fickó? - kérdeztem.

Tina vállat vont.

- Nem tudom. Túlságosan lefoglalt, hogy Dunckal üvöltözzek, amiért hülye seggfejként viselkedett, így nem figyeltem.

Becsuktam a jegyzetfüzetemet, és elraktam a kabátom zsebébe.

- Még egy kérdés. Miért Morgan rendőrfőnökkel kezdte Duncan?

Tina ismét vállat vont.

- Talán az lehetett az oka, hogy egyszer megemlítettem, milyen jól néz ki a rendőrfőnök segge, vagy hogy azt mondtam, a rendőrfőnök nem bánt velem olyan csúnyán, mint Knockemout összes többi lakója. Soha nem nézett rám úgy, mintha egy senki lennék.

Az ujja köré tekerte az egyik szalmaszőke hajtincsét. Levágatta és befestette a haját, hogy jobban hasonlítson az ikertestvérére. Most látszottak az őszülő hajtövei, és komoly szüksége lett volna egy alapos hajápolásra.

- Persze lehet, hogy a neve melletti dupla csillag keltette fel Dunc figyelmét.

Küzdöttem a késztetés ellen, hogy az asztallapon doboljak az ujjaimmal.

- Mondta, hogy mit jelentenek a csillagok?

Tina vállat vont.

- Nem tudom. Ezt Dunctól kellene megkérdezned.

- Nos, köszönöm, hogy időt szakítottál rám, Tina - mondtam, ahogy felálltam.

- Az időn kívül semmim sincs, köszönhetően annak a seggfejnek. Ha megtalálod, mondd neki, hogy én küldtelek.

* * *

Kiléptem a ragyogó őszi napsütésbe, és úgy éreztem magam, mint mindig, amikor elhagytam a börtönt. Mintha egy forró zuhanyra lett volna szükségem.

De ezúttal végre volt néhány nyom, amin elindulhattam.

Visszatartottam a lélegzetemet, ahogy a telefonomra néztem. Nash nem küldött üzenetet, és nem is hívott fel. Sóhajtottam egyet, aztán tárcsáztam az irodát, miközben átvágtam a parkolón, magam mögött hagyva a szögesdrótot és a magas kerítést.

A kedvenc adatgyűjtőm, Zelda, a második csöngetésre felvette.

- Hali!

- Szia, én vagyok. Szeretném, ha előásnál mindent, amit csak tudsz Duncan Hugo ismert bűntársairól. Koncentrálj azokra, akiket a legrégebben ismert. Különösen figyelj oda arra, akinek tetoválás van az arcán, és arra, aki túlsúlyos.

Egy chipseszacskó zörgését hallottam.

- Rajta vagyok - mondta Zelda, miközben hangosan ropogtatott a fülemben. - Milyen az élet Knockemupban? Készen állsz sikítva menekülni a legközelebbi nagyvárosba?

- Knockemout - javítottam ki, ahogy az autóm felé indultam.

- Mindegy. Hé, hallottál Lew-ról?

Megálltam a parkoló közepén.

- Mi van vele?

- Holnaptól újra dolgozhat az íróasztala mögött.

- Jól van? - kérdeztem.

- Igen. Azt mondta, egy törött seggnél több kell ahhoz, hogy kispadra kerüljön. Daley pedig közölte vele, hogy jobb, ha visszahúzza a szétroncsolt fenekét az irodába, ha nem akarja elveszíteni az állását.

Vártam, hogy rám törjön a megkönnyebbülés, de csak bűntudatot éreztem.

20. fejezet

Autós vallomások

Nash

Még akkor is mérges voltam a reggeli lerohanás miatt, amikor a munkahelyemre értem. Nem tudom, kire voltam dühösebb: Lucianre, amiért túllőtt a célon, Knoxra, amiért makacs seggfej volt, vagy Linára, amiért továbbra is titkolózott, pedig én teljesen őszinte voltam vele.

Háromszor írt sms-t, hogy beszélni akar velem.

Szerintem aggódott amiatt, amit Lucian mondott nekem. Most éppen olyan hangulatban voltam, hogy hagyjam, hadd aggódjon.

Azonban az is lehet, hogy magamra haragudtam.

Ezen a ponton már nem igazán számított. Mindenki felbosszantott.

- Szólnod kellene, hova mész, Morgan.

Megfordultam, és egy ugyancsak dühös tekintetű szövetségi rendőrbíróval találtam szemben magam, aki a járdán sétált az őrs oldalsó bejárata felé.

Nem voltam olyan hangulatban, hogy vele is foglalkozzam.

- Már így is ki vagyok akadva a két seggfejre, akik reggel kirángattak az ágyból. A helyedben én nem szeretnék felkerülni a listára.

- Nézd, szarházi. Én sem örülök ennek a megbízásnak. Azt hiszed, szeretek a Gyilkos túra területén táborozni, és fedezni a hálátlan seggedet egy olyan fenyegetés miatt, ami valószínűleg nem is létezik? - csattant fel Nolan.

- Ó, sajnálom, hogy unatkozol, Graham. Kérsz egy kifestőkönyvet meg néhány zsírkrétát? Majd veszek, amikor hozok neked egy köszönőkártyát meg kibaszott lufikat.

Nolan megrázta a fejét.

- Jézusom, mekkora pöcs vagy. Ha nem láttam volna, ahogy tegnap bántál azokkal a gyerekekkel, és nem hugyozta volna össze magát tőled az a faszfej zsaru, azt hinném, az állapotod végleges.

- Hát igen, lehet, hogy az is.

Hogy hangsúlyozzam a mondanivalómat, nem tartottam nyitva neki az ajtót.

A reggeli üdvözléseket szűkszavú biccentéssel nyugtáztam, miközben egyenesen az irodám felé vettem az irányt, ahol kizárhattam az egész rohadt világot.

Senki nem szólt egy szót sem Nolanhez, amikor megérkezett utánam az irodába.

- Hol van Piper? - kérdezte Grave, kezében egy zacskó ínyenc kutyakajával.

Bassza meg!

A kutya Linánál volt. Lehet, hogy én nem akarom megtartani azt az átkozott kutyát, de holtbiztos, hogy nem fogom Linának adni.

- Egy szomszédnál - válaszoltam.

Will Bertle rendőrtiszt pont az ajtóm előtt állított meg. Ő volt az első fekete bőrű, akit rendőrfőnökként alkalmaztam. Halk szavú és rendíthetetlen volt, a közösségben kedvelték, és a kollégái is tisztelték.

- Látogatód van, főnök. Az irodádban vár - mondta.

- Köszönöm, Will - válaszoltam, és próbáltam elfojtani az elkeseredettségemet. A világ láthatóan nem akar ma békén hagyni.

Beléptem az irodámba, majd megtorpantam, amikor megláttam a látogatómat.

- Apa?

- Nash, jó látni téged!

Duke Morgan régen a legerősebb, legviccesebb ember volt, akit ismertem. Azonban az évek szinte teljesen eltörölték azt a férfit.

Nem kellett bepillantanom a tiszta, bő ruhák, a gondosan nyírt haj és szakáll mögé, hogy lássam a székemen helyet foglaló valódi férfit.

Öregebbnek tűnt hatvanöt évesnél. A bőre sápadt és ráncos volt az évekig tartó elhanyagoltságtól meg az időjárás viszontagságaitól. Túl soványnak látszott, árnyéka lett annak a férfinak, aki egykor a vállán cipelt, és könnyedén a patakba dobott. Kék szeme alatt - ami ugyanolyan árnyalatú volt, mint az enyém - olyan sötétlila táskák húzódtak, hogy szinte zúzódásnak tűntek.

Ujjaival idegesen birizgálta a nadrágja varrását. Ezt a jelet már gyerekkoromban megtanultam felismerni.

Minden erőfeszítésem ellenére, hogy megmentsem, apám hajléktalan volt és függő. Ezt a kudarcot nem tudtam könnyen megemészteni.

Kísértést éreztem, hogy megforduljak, és kisétáljak az ajtón. De ahogyan felismertem az árulkodó jelet, úgy azt is, hogy muszáj szembenéznem a rosszal. Ez része a munkámnak, és annak, aki vagyok.

Lecsatoltam az övemet, és a kabátommal együtt felakasztottam az íróasztalom mögötti fogasra, mielőtt leültem. A Morgan család nem ölelkezett, és ezt okkal tettük. Az éveken át tartó csalódások és traumák miatt nem vágytunk a testi érintésre. Megígértem magamnak, hogy ha egyszer saját családom lesz, ezt másképp csinálom majd.

- Hogy vagy? - kérdeztem.

Duke szórakozottan megdörzsölte a homlokát.

- Jól. Igazából ezért is vagyok itt.

Felkészültem a könyörgésre. Arra, hogy vissza kell utasítanom. Már régen nem adtam neki pénzt. Tiszta ruhát, ételt, hotelszobát, orvosi ellátást igen. De már korán megtanultam, mit csinál a pénzzel, amikor hozzájut.

Már nem dühített fel. Régóta nem. Az apám olyan volt, amilyen. Semmit sem tehettem, hogy ezen változtassak. Nem számított, ha jó jegyeket szereztem. Ha ügyesen teljesítettem a futballpályán. Ha dicsérettel érettségiztem. Az meg végképp nem, ha pénzt adtam neki.

- Elmegyek egy kis időre - mondta végül, és végigsimított a szakállán.

Összeráncoltam a homlokomat.

- Bajban vagy? - faggattam a számítógépes egeremet rángatva. Beállítottam egy riasztást arra az esetre, ha a neve felbukkanna a rendszerben.

Megrázta a fejét.

- Nem, semmi ilyesmi, fiam. Egy rehabilitációs programot fogok elkezdeni délen.

- Tényleg?

- Igen. - Megdörzsölte a térdét, majd a combját. - Már egy ideje gondolkozom rajta. Néhány hete nem drogozom, és elég jól érzem magam.

- Mit jelent a néhány hét? - kérdeztem.

- Három hete, öt napja és kilenc órája.

Meglepetten pislogtam.

- Magadtól?

Bólintott.

- Igen. Úgy éreztem, itt az ideje a változásnak.

- Örülök neked. - Tudtam, hogy nem szabad reménykednem. De azzal is tisztában voltam, mekkora erőfeszítés egy függőnek, hogy eljusson ebbe a mentális állapotba.

- Köszönöm. Egyébként ez egy másfajta hely, mint az eddigiek. Jár hozzá némi tanácsadás és orvosi kezelési tervek. Még egy szociális munkás is segít utána. Vannak ambuláns támogató programjaik, sőt, munkát is közvetítenek.

- Ez úgy hangzik, mintha lenne benne potenciál - jegyeztem meg.

Nem voltam optimista. Sem vele, sem az elvonóval kapcsolatban. Túl sok csalódás ért az elmúlt években. Megtanultam, hogy ha elvárásaim vannak vele szemben, csak csalódni fogok. Ezért mindig arra törekedtem, hogy ott találkozzam vele, ahol éppen volt, nem pedig ott, ahol én akartam, hogy legyen. Nem ott, ahol egyszer már volt.

Ez segített a munkámban is. Az áldozatokkal és a gyanúsítottakkal tisztelettel, nem pedig ítélkezéssel bántam. Annak ellenére, hogy mérgező apafigurává vált, Duke Morgan jobb zsaruvá tett. És ezért hálás voltam.

- Szükséged van valamire, mielőtt elmész?

Lassan megrázta a fejét.

- Nincs. Minden rendben. Itt a buszjegyem is - mondta, ahogy megtapogatta az első zsebét. - Ma délután indulok.

- Remélem, jó élmény lesz neked - jegyeztem meg, és komolyan gondoltam.

- Az lesz. - Benyúlt a zsebébe, és előhúzott belőle egy névjegykártyát. - Itt a hely telefonszáma és címe. Az első néhány hétben kizárólag vészhelyzetben lehet telefonálni, de leveleket küldhetsz... ha akarsz.

A névjegykártyát képpel felfelé az asztalomra tette, és elém tolta.

Felemeltem, megnéztem, majd zsebre vágtam.

- Köszönöm, apa.

- Hát, jobb, ha megyek - mondta, és felállt. - Találkozni akarok a bátyáddal, mielőtt útnak indulok.

Felemelkedtem a helyemről.

- Kikísérlek.

- Nem szükséges. Nem akarlak zavarba hozni a dolgozóid előtt.

- Nem szégyellek, apa.

- Talán néhány hónap múlva már nem is lesz rá okod.

Nem tudtam, mihez kezdjek ezzel. Ezért megveregettem és megszorítottam a vállát.

- Szépen gyógyulsz? - tette fel a kérdést.

- Igen. Pár golyónál több kell ahhoz, hogy kifeküdjek - feleltem színlelt magabiztossággal.

- Vannak dolgok, amiket nehezebb kiheverni, mint hinnénk -erősködött, és mélyen a szemembe nézett.

- Igazad van - értettem egyet.

A lövéseket és az összetört szívet nem könnyű magunk mögött hagyni.

- Nem voltam jó szülő.

- Apa, nem kell ebbe belemennünk. Megértem, miért úgy történtek a dolgok, ahogy.

- Bárcsak megpróbáltam volna a fényre koncentrálni ahelyett, hogy belesüppedtem a sötétségbe - jegyezte meg. - Az ember megtanulhat a sötétben létezni, de az nem élet.

* * *

A következő órát az esetjelentések, szabadságolási kérelmek és költségvetések áttekintésével töltöttem, miközben apám szavai visszhangoztak a fejemben.

Lehet, hogy a sötétség üres és értelmetlen, de a fény megégethet. Olyasmire vágytam Linától, amit ő láthatóan nem hajlandó megadni nekem. Ez a valami olyan nélkülözhetetlen számomra, mint az oxigén. Őszinteséget akartam.

Persze megosztott velem néhány részletet. De addig csűrte-csavarta a dolgokat mesélés közben, hogy csak azt hallottam meg, amit akart. Úgy állította be, mintha összefutott és kellemesen elcsevegett volna Luciannel. Nem árulta el, hogy a legrégebbi barátom levadászta és megfenyegette őt, amiért velem töltötte az idejét.

Majdnem annyira felhúzott a tény, hogy úgy döntött, egyedül intézi el a dolgot, mint amennyire idegesített Lucian túlféltő, ostoba viselkedése.

De annak ellenére, hogy biztosan tudtam, Lina nem volt teljesen őszinte velem, éreztem valamit, amit nem tudtam azonosítani, valamit, ami pokolian hasonlított az őrült vágyra. És a mérleg nyelve csak akkor lesz egyensúlyban, ha neki is ugyanolyan szüksége lesz rám, mint nekem rá.

Márpedig Lina Solavita nem erre van programozva.

Ráadásul én sem készültem fel arra, hogy megadjam ezt neki. Kinek lenne szüksége rám ebben az állapotban? Egy kibaszott csődtömeg vagyok.

A pokolba, rosszul írtam alá a nevemet egy kérvényen.

- Bassza meg - mormoltam, és ellöktem magam az asztalomtól.

Túl nyugtalan voltam ahhoz, hogy elbújjak a világ elől. Valami produktívnak tűnőt kellett csinálnom.

Lekaptam a kabátomat és az övemet a fogasról, majd kisétáltam az irodámból.

- Elmentem - jelentettem be úgy általánosságban mindenkinek. -Visszafelé hozok ebédet a Dino’sból, ha elkülditek, mit kértek. Én állom.

Az ingyen kaja gondolatától minden zsaru izgalomba jött.

Megálltam Nolan asztalánál.

- Van kedved eljönni egy körre?

- Attól függ. Kiviszel az erdőbe, és otthagysz meghalni?

- Valószínűleg ma nem. Arra gondoltam, meglátogatok egy rabot.

- Hozom a kabátom.

* * *

- Mire fel ez a pálfordulás? - kérdezte Nolan, amikor felhajtottam az autópályára.

- Talán a környezetet akarom kímélni a közös kocsikázással.

- Vagy talán kedved szottyant beszélgetni Tina Witt-tel, és nem akarod, hogy valamelyik embered bajba kerüljön a szövetségieknél.

- Nem is vagy olyan hülye, mint amilyennek a bajuszod alapján látszol - mondtam.

- A feleségem... exfeleségem nagyon szerette a Top Gunt - árulta el, miközben megsimogatta a bajuszát.

- Mit meg nem teszünk a nőkért.

- Ha már itt tartunk.

- Ha kiejted a szádon Lina nevét, otthagylak az erdőben -figyelmeztettem.

- Értettem. Mi a helyzet a barátnőjével? A szőke könyvtárossal.

- Sloane-nal? - kérdeztem.

- Szingli?

Eszembe jutott Lucian a mai reggelinél. Bosszúszomjas mosoly terült szét lassan az arcomon.

- Hívd el egy randira.

Csendben voltunk, amíg lehajtottam a pályáról a börtön kijáratánál.

- Azok a kölykök tegnap - szólalt meg Nolan. - Lebeszélted a boltvezetőt a feljelentésről.

- Igen.

- Aztán szétrúgtad a seggét a faszfej rendőrnek.

- Mit akarsz, Graham?

Vállat vont.

- Csak azt mondom, hogy nem végzed szarul a munkádat. Sok helyi rendfenntartó lesújtott volna a törvény erejével azokra a kölykökre, és hagyta volna, hogy a rendőrtiszt megússza, amit csinált.

- A városom eleget látott a korrupt vezetésből. Jobbat érdemel.

- Azt hiszem, okosabb vagy, mint amilyennek a golyónyomok alapján tűnsz.

* * *

A Bannion Női Fegyház egy tipikus, közepes biztonságú börtön volt. A semmi közepén állt, és magas kerítés, szögesdrót meg őrbódék vették körül.

- Be fogsz árulni a szövetségieknek? - kérdeztem, miközben leparkoltam a bejárat közelében.

- Gondolom, ez attól függ, hogyan alakul a beszélgetésetek. -Nolan kicsatolta a biztonsági övét. - Bemegyek.

- Kevésbé lesz problémás számodra, ha nem tudod, mit csinálok odabent.

- Nincs más dolgom, mint azon tűnődni, vajon hány seggfej áll sorban, hogy ráhajtson az exemre, mióta Washingtonba költözött, és várni, hogy valami piti bűnöző újra rád támadjon. Én is bemegyek.

- Ahogy akarod.

- Kiszedtél már belőle valami használhatót? - kérdezte.

- Nem tudom. Ez az első látogatásom.

Meglepetten nézett rám.

- Szóval a Csődör komolyan veszi a parancsokat.

- Nagyon remélem, hogy ez a becenév elfelejtődik.

- Nem valószínű. De most komolyan, Idler felszólított, hogy hagyd, hogy a nagylányok meg a nagyfiúk intézzék el az ügyet, te pedig ölbe tett kézzel vársz? A helyedben én tuti, hogy nyomoznék a saját szakállamra. Ezek helyi bűnözők, ember! Nagyobb valószínűséggel beszélnének veled, mint egy rakás szövetségivel.

- Ha már szóba került - mondtam a hivatali öltönyére nézve. -Vedd le a zakót és a nyakkendőt.

Nolan épp a hátsó ülésre dobta a zakóját, és feltűrte az ingujját, amikor egy hosszú lábú, barna hajú nő sétált ki a börtönből a parkolóba.

- Ez biztos valami vicc, a kurva életbe.

- Nocsak, nocsak, nocsak. Úgy tűnik, Solavita nyomozó mégiscsak készül valamire - merengett az utastársam. - Mennyi az esélye, hogy...

- Nulla a millióhoz - vágtam rá, miközben a visszapillantó tükörben bámultam a nőt. Néztem, ahogy letette a telefont, és beszállt a kocsijába.

Megnyitottam Lina utolsó üzenetét a telefonomon.

- Nem akarod lebuktatni? - kérdezte Nolan.

- Nem - válaszoltam, miközben a kijelzőn pötyögtem.

Én: Az ebéd jól hangzik. Tíz perc múlva a Dino’sban?

Néhány másodperccel később megcsörrent a telefonom. Lina keresett.

- Szia - köszöntem, és igyekeztem semleges hangnemet megütni.

- Szia - mondta Lina.

- Jó lesz, ha tíz perc múlva találkozunk a Dino’sban? - kérdeztem, tudva, hogy nem fog addigra odaérni. Nolan az anyósülésen kuncogott.

- Az a helyzet, hogy éppen ügyeket intézek. Találkozhatunk egy óra múlva?

A képembe hazudott... vagyis a fülembe. Felszökött a vérnyomásom.

- Nem hiszem, hogy akkor ráérek - hazudtam. - Mit intézel?

- Ó, tudod, csak a szokásos. Bevásárlás. Gyógyszertár.

Látogatás egy női büntetés-végrehajtási intézetben.

- Milyen volt a reggeli? - kérdezte témát váltva.

- Jó - hazudtam megint. - Piper Mrs. Tweedy vel van?

- Igen. Mrs. Tweedy kanapéján alussza ki a kölyökkutyakoktélt.

Lina Solavita először nyalánksággal kényezteti a kutyámat, aztán meg hazudik nekem. Megőrjít ez a nő!

- Figyelj csak! Ha még nem voltál a gyógyszertárban, hoznál nekem egy üveg ibuprofent? - kérdeztem.

Később mindkettőnknek szüksége lesz rá.

- Persze, megoldom. Nem probléma. Minden rendben van? -Idegesnek tűnt. Helyes.

- Igen. Jól vagyok. Mennem kell zsarudolgokat intézni. Később találkozunk. - Letettem.

Harminc másodperccel később a cseresznyepiros Charger csikorgó kerekekkel száguldott el mellettünk.

Kiszálltam a kocsiból, és a kelleténél erősebben csaptam be az ajtaját.

Nolan kocogott, hogy lépést tartson velem.

- Ez durva volt, barátom - jegyezte meg somolyogva.

Mogorván nyomtam meg a kaputelefon gombját.

Amikor a nehéz ajtó zümmögve kinyílt, egy meglepően tiszta előcsarnokba léptünk. Az őrök átkísértek minket a fémdetektoron, és a védőüveg mögötti recepcióspulthoz irányítottak. Jártam már itt korábban meghallgatásokon és interjúkon, de ezúttal személyes ügyben jöttem.

- Szép jó napot, uraim. Mi szél hozta önöket ebbe a remek létesítménybe? - Minnie azóta dolgozott ebben a börtönben, amióta az eszemet tudom. Az elmúlt öt évben azzal fenyegetőzött, hogy nyugdíjba vonul, de állítása szerint azt a házassága nem élné túl.

Az az igazság, hogy a börtön valószínűleg szétesne nélküle. Ő volt a rabok, a látogatók és az őrök nagymamája is.

Előkerestem a jelvényemet.

- Örülök, hogy újra látlak, Minnie. Szeretném elkérni Tina Witt látogatóinak listáját.

- Miss Witt nagyon népszerű ma - mondta Minnie, ahogy ránk nézett. - Hadd beszéljek a főnökasszonnyal, és meglátom, mit tehetek.

21. fejezet

Nyakig a szarban

Nash

Nagyon hivatalosan kopogtam be Lina ajtaján, aztán vártam. Végül az ajtó résnyire kinyílt, ő pedig kilesett a folyosóra, és elmosolyodott, miközben kitárta az ajtót.

- Szia, épp fürödni voltam.

Besétáltam mellette a lakásba.

- Ööö, gyere be - mondta, és nem tűnt meglepettnek. Csak egy törölköző és bolyhos papucs volt rajta. A bőrén csillogtak a vízcseppek. El kellett fordítanom a tekintetemet, mert nem bíztam magamban. Úgy éreztem magam, mint egy robbanásra kész vulkán. Elárultság és vágy. Ez a két ellentétes érzés kavargott bennem, amitől teljesen kikészültem.

Nem lett volna szabad idejönnöm, amíg ennyire fel vagyok pörögve.

- Az ibuprofened a pulton van - szólalt meg Lina, és már tétovább volt a hangja.

Megakadt a tekintetem az aktákkal teli dobozon. Nyitva volt, és körülötte rendezett stócokban sorakoztak a papírok.

Elindultam felé.

- Nash. Várj!

Épp akkor ért utol, amikor felemeltem az első mappát. Mellkasával a hátamhoz simult, és kinyújtotta mellettem a kezét, de

arrébb toltam, és kinyitottam az aktát. Görcsbe rándult a gyomrom. Mintha hasba rúgott volna.

- Meg tudom magyarázni - motyogta halkan.

Lecsaptam az asztalra a mappát, amiből Duncan Hugo arca bámult rám.

- Beszélj. Most.

- Nash.

- Kezdheted azzal, hogy miért látogattad meg ma Tina Wittet a börtönben. Vagy talán azzal, hogy miért van aktád a fickóról, aki lelőtt. Te döntesz. - Vágytam a hidegre, a sötétre. De ő elindított bennem valamit, és a semmi helyett, amihez hozzászoktam, most szinte elevenen elégtem a haragtól.

Lina dacosan keresztbe fonta a karját maga előtt.

- Ennek semmi köze hozzád.

Rossz kezdés.

- Angelina, baszd meg, ne hazudj nekem! Nagyon is van köze hozzám. És addig nem megyek sehova, amíg el nem árulod, hogy miért.

-  Kihallgatáson vagyunk, rendőrfőnök? Telefonáljak az ügyvédemnek?

A tekintetem kemény és hajthatatlan volt.

- Mondd meg te - feleltem. Felkészültem a veszekedésre. Nagyobb szükségem volt rá, mint a következő lélegzetvételre.

Lina hozzám hasonlóan mérges volt.

Engedtem a vágynak, és megfogtam a könyökét. Utáltam, ahogyan reagálok az érintésére, de kihúztam egy széket, és rálöktem.

- Ülj le. Beszélgessünk.

Dacosan felemelte az állát.

- Ha nem azzal folytatod, hogy mi a faszért látogattad meg Tina Wittet, és miért keresed Duncan Hugót, akkor istenre esküszöm, most rögtön beviszlek a kapitányságra, és az éjszaka hátralévő részét egy cellában töltheted az egy szál törölköződben.

- A bolhából csinálsz elefántot...

- Bíztam benned, Angelina. Megnyíltam neked, és te átvertél.

Láttam, hogy összerezzent, mielőtt úrrá lett rajta a felháborodás.

- Nem vertelek át. Sajnálom, hogy megbántottalak. Nem állt szándékomban.

- Istenem, te még Knoxnál is rosszabb vagy a bocsánatkérésben -jegyeztem meg.

- Csak a munkámat végzem! Ez nem bűncselekmény.

Az asztalra csaptam.

- A francba! Miért keresed Hugót?

Meg kellett volna ijednie, de nem tette. Úgy nézett ki, mintha legszívesebben megpofozott volna.

-  Mit keresel? Ezért bújtál össze velem, és faggattál a lövöldözésről. Ezért feküdtél az ágyamba, és beszéltettél a kibaszott pánikrohamokról meg az emlékezetkiesésről.

- Ezt jobb, ha visszaszívod - jelentette ki jeges nyugalommal.

- Ne próbáld megmondani, hogy mit tegyek és mit nem, Lina. Kibaszott hosszú napom volt, és miattad egyre hosszabb.

- El akartam mondani.

Tetőtől talpig végigmértem őt a tekintetemmel, és kényszerítettem magam, hogy ne hasson rám, ahogy a mellkasa minden egyes lélegzetvételnél megemelkedik.

- Így akarod játszani?

- Nem játszom. Ezért írtam neked ma sms-t, te idióta.

- Ó, szóval nem aggódtál amiatt, hogy Lucian ellened fordít az igazsággal?

- Nem tudta az igazságot. Én pedig ostoba módon úgy éreztem, nekem kell elmondanom.

Odalöktem elé a papírt Duncan Hugo arcával.

- Beszélj! Most.

Nem válaszolt, én pedig szinte hallottam, ahogy gondolatban a lehetőségeit latolgatja.

- Ahogy akarod. - Gyorsan mozdultam, hogy ne tudjon felkészülni rá. Lehajoltam, az ép karommal átöleltem a derekát, és a vállamra dobtam. Lerepült a lábáról a bolyhos papucsa.

- Nash!

- Adtam rá lehetőséget, hogy itt beszéljünk - közöltem, ahogy az ajtó felé indultam.

- Ne merészeld! - sikoltotta. Vonaglott a karomban, ezért a fenekére csaptam, hogy nyugton maradjon. A másik kezemmel a csupasz combjába markoltam. Azonnal merevedésem lett, és ez még jobban felbosszantott. De a farkamat láthatóan nem érdekelték az olyan dolgok, mint az árulás.

Egészen az ajtóig jutottam, mire meghallottam, amit akartam.

- Oké! Jézusom! Nyertél, te gigantikus seggfej!

- Milyen a pulzusod? - kérdeztem tőle. Alig tudtam kitérni a rúgás elől, amit az ágyékomra célzott.

- Istenre esküszöm, hogy szopránban fogsz énekelni - morogta az összeszorított fogán keresztül.

Megint az ajtó felé indultam.

- Hátul kell majd utaznod, és biztosan megbilincsellek -mondtam könnyedén. - Remélem, kitart a törölköződ. A pletyka gyorsan el fog terjedni. Nem ígérhetem, hogy a fényképed nem kerül be az újságokba.

- Jól van, jól van, jól van! - Elengedte magát a karomban. - Tegyél le, és mindent elmondok.

- Csak ennyit akartam, Angyal.

Lehajoltam, és hagytam, hogy lecsússzon a vállamról, amíg a padlóra nem ért a lába.

A törölközője ekkor már alig lógott rajta. Egy nagyobb levegővétel vagy egy kis rántás tőlem, és a bokája köré omlott volna. Lángoló szeme egyáltalán nem csökkentette az izgalmamat.

- Bassza meg! Menj, vegyél fel egy köntöst! - parancsoltam, miközben elfordítottam róla a tekintetem.

Sarkon fordult, és a hálószobája felé viharzott.

- Ha harminc másodpercnél tovább tart, utánad megyek -kiáltottam.

Időben fordultam vissza felé, így láttam, amikor beintett.

A huszonnyolc másodperc alatt, amíg újra fel nem bukkant, arról fantáziáltam, hogy bemasírozok a szobájába, az ágyra teperem, és a padlóra hajítom azt a törölközőt.

A köntös sem volt sokkal jobb, mint a törölköző. Több bőrt takart, de a selymes anyag nem rejtette el szemtelen mellbimbóit, amik a figyelmemért könyörögtek.

Villogó szemmel tért vissza az asztalhoz, és leült.

Helyet foglaltam mellette, aztán felkaptam Hugo aktáját.

- Beszélj!

- Hivatalos minőségben kérdezed?

- Az biztos, hogy nem barátként. Hányszor látogattad meg Tina Wittet? Jobb, ha tudod, hogy nálam van a látogatói listája, szóval ne fáradj a hazudozással.

Lina felsóhajtott.

- Háromszor.

- Miről beszélgettetek?

- Próbáltam információt szerezni Duncan Hugo hollétéről -válaszolta az asztal túloldalán lévő téglafalnak.

Felemeltem egy másik mappát a kupacról, és kinyitottam. Érte nyúlt, de visszahúztam tőle.

- Azokba nem nézhetsz bele engedély nélkül - szólt rám.

Felvontam a szemöldökömet.

- Azt akarod, hogy szerezzek? Mert fogok. Lehet, hogy a régi haverod, Graham rendőrbíró még segít is. Ő sem örült jobban, mint én, amikor meglátta a nevedet a látogatási listán. Sőt, miért nem találkozunk mindhárman az őrsön, és tisztázzuk ezt az egészet, amíg a bíró jóváhagyja a parancsot?

- A fenébe, Nash!

- Miért keresed Hugót?

- Nem őt keresem. Hanem valamit, amit ellopott - felelte.

Hátradőltem a széken.

- Figyelek.

Az a pillantás, amit rám vetett, egy gyengébb embert megölt volna.

- Ezt soha nem fogom megbocsátani neked.

- Szintúgy, bébi. Most pedig beszélj!

Szinte láttam, ahogy füstöl a füle.

- Már tudod, hogy a munkahelyem gazdag emberek tulajdonát biztosítja. Amikor a biztosított vagyontárgyakat ellopják, párhuzamosan nyomozunk a bűnüldöző szervekkel. Az egyik ügyfelünk Washington külvárosában él. Az autóját néhány nappal azelőtt lopták el, hogy téged lelőttek. Engem bíztak meg az üggyel, így elkezdtem nyomozni.

- Egy autót. Egy kibaszott kocsi miatt keresed egy gyilkossági kísérlet gyanúsítottját.

- Te is ezt tennéd zsaruként.

- Én azért keresném, mert az a feladatom, hogy szolgáljak és védjek. Te azért teszed, hogy megspórold a cégednek a biztosítási összeg kifizetését, és ezzel együtt jutalmat kapj.

- Gondolom, nem lehetünk mindannyian hősök, nem igaz? - Tűz lobogott a jégpáncél alatt, ahogy hozzám beszélt.

- Miből gondolod, hogy Hugo vitte el a kocsit?

- Kizárásos alapon. Hugo raktárának tizenhat kilométeres körzetében rengeteg autólopás történt. Hat másik kocsit loptak el ugyanazon a napon, kettőt ugyanarról a környékről, mint az ügyfelemét. Mindegyik autót, vagy legalábbis azok darabjait Hugo raktárában találták meg, miután elmenekült.

- Tehát fegyvertelenül állítasz be egy túszejtés kellős közepére egy civillel, hogy megtalálj egy kibaszott autót? - Sloane-nal együtt érkezett a helyszínre. Szinte most is lassított felvételben láttam, ahogy besétált az ajtón. Egyenesen hozzám jött. És abban a pillanatban, ahogy hozzám ért, tudtam, hogy nem akarom, hogy elengedjen.

Mekkora kibaszás volt ez, ugye?

Most már hivatalos. Az ösztöneim felmondták a szolgálatot. Nem láttam át egy hosszú lábú csábítón, akinek a tekintete titkokkal volt tele.

- Először is, nem tudtam, hogy az idióta Duncan Hugo a bontók mellett emberrablással is foglalkozik. Viszont voltam már éles helyzetekben a bűnüldöző szervekkel és azok nélkül is. Ha nem szálltam volna be Sloane kocsijába, egyedül megy oda, és valószínűleg veszélybe sodorja magát.

- Nem véletlenül kötöttél ki Hugo elmeroggyant hadjáratának kellős közepén.

- A lopások alig egyórányira történtek innen. Az volt a terv, hogy beugrom a városba, és közben meglátogatom egy régi barátomat. Csak addig akartam maradni, hogy váltsunk néhány szót, aztán másnap minden a feje tetejére állt, amikor Naomit és Way-t elrabolták.

- Miért kéne ezt elhinnem? - kérdeztem.

- Nem érdekel, mit hiszel - csattant fel.

- Igen, ezt is megértettem, édesem. Minden informátoroddal úgy beszélsz, ahogy velem? - faggattam.

- Nem áll jól a finomkodás, rendőrfőnök.

Előrehajoltam.

- Bíztam benned, Lina.

Dacosan keresztbe fonta a karját.

- Úgy viselkedsz, mint egy sértett szerető, pedig mi csak...

- Micsoda? Mik vagyunk mi, Angelina? Azt akarod mondani, hogy szomszédok? Ismerősök? - Indulatosan lecsaptam az aktát az asztalra. - A kurva életbe, tudod a legsötétebb titkomat. Hagytad, hogy elmondjam.

A levegőbe emelte a karját.

- Azt hiszed, a családomon kívül más is tud a múltamról? Nem te voltál az egyetlen, aki kitárulkozott, Nash.

- Akkor egy számító nőszemély vagy, aki szándékosan barátkozott össze velem.

- Múlt időben?

- Mondtam már, hogy nem tolerálom a hazugokat. Bármi, ami köztünk volt vagy lehetett volna, véget ért.

Megrándult az állkapcsa.

- Szándékosan hazudtál nekem - mondtam.

- Nem hazudtam. Elhallgattam az igazság egy részét.

- Kihasználtad, hogy sebezhető vagyok.

- Ugyan már! - csattant fel. - A kutyádat sétáltattam, amikor megtaláltalak a padlón. Nem én okoztam a pánikrohamodat.

- Nem, de az biztos, hogy kihasználtad.

- Hogyan? - fröcsögte. - Kiszedtem belőled rendőrségi titkokat? Zsaroltalak valamivel?

- Talán nem. De gondoskodtál róla, hogy bejuss hozzám, a lakásomba. Elkezdtél faggatni, hogy mi történt aznap este -mutattam rá, összerakva a kirakós darabjait.

- A saját érdekedben, seggfej. Ha örökre el akarod felejteni, semmi közöm hozzá. De újra és újra a padlón fogsz kikötni, ha nem dolgozod fel.

Megráztam a fejemet.

- Nekem is van egy megérzésem. Szerintem csak azért tettél úgy, mintha érdekelnélek, mert azt hitted, ezzel kihúzhatsz belőlem valamit. Valamit, ami elvezethet Hugóhoz meg ahhoz az átkozott autóhoz. - Felemeltem egy másik mappát, és kinyitottam, de közben Linára szegeztem a tekintetemet. - Fogadok, nem tudtad megállni, hogy belepillants az asztalomon lévő aktákba, ugye?

Kővé dermedt az arca, de láttam, hogy egy pillanatra bűntudat suhant át rajta.

- Igen. Ezért egyeztél bele a kis pizsamapartijainkba. Minél közelebb kerültél hozzám, annál több időt tölthettél a lakásomban.

Lina lángoló szemmel bámult rám. Keserűen felnevetett.

- És én még azt hittem, Knox a seggfej kettőtök közül.

- Azt hiszem, ez családi vonás. Mostantól mindannyiunktól tartsd távol magadat - figyelmeztettem.

- Ez egy kicsit bonyolult lesz, mivel Knox megkért, hogy legyek ott az esküvőjén - vágta rá.

- Nem bízom benned, és nem akarom, hogy a családom közelében legyél. Vakmerő vagy, és kihasználod az embereket, hogy elérd a céljaidat. Még a végén valakinek baja esik miattad.

Elvörösödött, de azonnal megpróbálta leplezni.

- Lehet, hogy a bátyám egy seggfej - folytattam, amikor nem szólt semmit. - És lehet, hogy nem mindig jövünk ki egymással. De tényleg szembe akarsz szállni velem, hogy kiderítsd, melyikünkhöz hűséges? Mert habozás nélkül elintézem, hogy elveszítsd a legrégebbi barátodat.

- Kifelé - suttogta.

- Még nem végeztem veled - figyelmeztettem.

Az asztalra csapott.

- Kifelé! Tűnj innen. Most.

Egy percig néma csendben ültem, és őt tanulmányoztam.

- Ha megneszelem, hogy információkat akarsz kicsikarni a családomból, vagy akadályozod a hivatalos nyomozást, habozás nélkül rács mögé fogom dugni a fenekedet.

Nem szólt semmit, csak mereven bámult rám, amíg fel nem álltam.

- Komolyan mondom, Lina.

- Menj haza, Nash. Hagyj békén!

Elmentem, de csak azért, mert amikor ránéztem, fájt a mellkasom. Mintha sikerült volna nagyobb kárt okoznia, mint a két golyónak, amit belém eresztettek.

Amikor kinyitottam az ajtót, Piper nem a helyén volt. Az asztal alatt ült, és úgy nézett rám, mintha az egész az én hibám lett volna.

22. fejezet

Balhé a focimeccsen

Lina

Naomi: SOS megbeszélés az esküvővel kapcsolatban. Mindenki el tud jönni Waylay holnap reggeli focimeccsére?

Stef: Miért nem játszhat esti sportot? Ezek a szombat kora reggelek tönkreteszik a péntek esti társasági életemet.

Naomi: Milyen társasági életet? Még mindig nem hívtad el Jert randira. *csirke emoji*

Stef: Senki nem szereti a menyaszörnyeket, Witty.

Sloane: El tudom intézni, ha titokban Bloody Maryt öntünk a poharunkba.

Én: Bocsi, srácok. Nem tudok menni.

Naomi: *homlokráncolós emoji* Lina, túl elfoglalt voltál az ebédhez, és a héten kihagytad a koszorúslányruha-vásárlást is. Attól tartok, kénytelen leszek bevetni a menyasszonyi önkényuralmat, és ragaszkodni ahhoz, hogy csatlakozz hozzánk... hacsak tényleg nem csinálsz valami fontosabbat az esküvői öltözet, illetve a hagyományos, valamint a kis süteményekből készített esküvői torta különbségeinek megvitatásánál. Akkor teljesen megértelek, és felejtsd el, hogy megpróbáltam követelőzni.

Stef: Bocsáss meg Wittynek. Életműdíjjal tüntették ki a megfelelési kényszere miatt.

Sloane: Megerősíthetem, hogy Linának nem voltak tervei szombat reggelre, mivel tegnap este egyszerre vettük fel a megrendelésünket a Dino’sból.

Naomi: Így egyértelmű. Lina kerül minket.

Stef: Raboljuk el, és derítsük ki, miért. Várjatok. Túl korán van még az emberrablásos viccekhez?

Én: Ó, ezen a szombaton! Azt hittem, másik szombatra gondoltál. Ki megy még?

Sloane: Erre én is kíváncsi vagyok. Elegem van abból, hogy mindenhol összefutok Magas, Sötét és Mérges úrral, ahol csak megjelenek.

Stef: Úgy érti, Bűnös Öltönyös Apucival.

Naomi: A szüleim, Liza J. és Knox lesznek ott. Más családtag vagy barát nincs a képben.

Én: Azt hiszem, el tudok menni. Ha nem vicceltél a Bloody Maryvel.

* * *

- Ezek a levelek - harsogta apa a kocsim hangszóróin keresztül. -Soha nem láttam még ennyi színt. Repülj ide a hétvégére, hogy megnézd őket!

Befordultam a focipálya kavicsos parkolójába, és utat törtem magamnak a játékosok meg a családok tömegében.

- Itt is javában tart az ősz - mondtam. - Soha nem fogod kitalálni, mit csinálok most.

- Díjat nyertél a munkahelyeden? Nem, várj. Táncórákat veszel? Ó! Tudom, sushit eszel, miközben lefoglalod haza a repülőjegyet, hogy meglepj a születésnapomon?

Összerándultam.

- Jó tippek, de nem. Egy gyerekfocimeccsre megyek.

- Komolyan?

- Fogadok, hogy nem hiányoznak a hidegben töltött szombat reggelek - jegyeztem meg könnyedén. Néztem, ahogy egy ötfős család rétegesen öltözködve kocog a pálya felé.

Apa mindig szerette a focit. Lobbizott a környékünkön lévő helyi sportkocsmában, hogy közvetítsék az angol focimeccseket, már jóval azelőtt, hogy David Beckham betette volna Amerikába az aranycipőjét. A játék iránti szeretete miatt kezdtem el játszani gyerekként. Órákig gyakoroltunk az udvaron. Minden csapattársamat név szerint ismerte, és ő volt a csapat apukája, aki gondoskodott arról, hogy mindenki biztonságban hazaérjen a meccsekről meg az edzésekről.

Az „incidens” mindannyiunkat másképp érintette.

Anya körülöttem legyeskedett, és meg volt róla győződve, hogy egy szívdobbanásnyira vagyok a haláltól.

A „normálishoz” való visszatérésem olyan sokáig tartott, hogy már nem volt hova visszamennem. Ezért minden energiámat arra összpontosítottam, hogy behozzam a lemaradásomat a tanulmányaimban, mert valahol újra kellett kezdenem.

Ami apámat illeti, soha többé nem láttam focimeccset nézni.

- Úgy tűnik, itt gyakran a gyerekek sportversenyein élnek társasági életet az emberek. A barátom, Knox megkért, hogy vegyek részt az esküvőjén, és most a menyasszonyával találkozom, hogy a pálya szélén beszélgessünk a tortáról.

- Esküvőre vagy hivatalos? Meddig tervezel ott maradni?

- Még nem tudom biztosan. Nagyon elhúzódik a projekt, amin dolgozom.

-  Nos, ha nem tudsz elutazni hozzánk, mi bármikor meglátogathatunk.

- Jelenleg minden a levegőben lóg, de lehet, hogy hamarosan hazamegyek. Majd szólok, ha tudok valami biztosat.

- Jól vagy? Kicsit levertnek tűnsz.

- Jól vagyok - mondtam, mert nem akartam belemenni abba, hogy az elmúlt napokban miért billegtem állandóan a düh és a szomorúság között. - Mennem kell. Úgy tűnik, mindjárt kezdődik a meccs.

- Oké, drágám. Ó, és még valami. Anyukád megölne, ha nem kérdezném meg. Minden rendben van a ketyegővel?

- Minden rendben van - válaszoltam, és a düh meg a szomorúság mellé már ingerült is voltam.

Megőrjített a sérült, mérges rendőrfőnök.

- Szeretlek, apa

- Én is szeretlek, Leens.

Megszakítottam a hívást, és hátradőltem a fűtött ülésen. Direkt hívtam fel, hogy mára letudjam a dolgot. Állandóan egyensúlyoznom kellett; egyrészt muszáj volt biztosítanom a szüleimet arról, hogy élek, és képes vagyok gondoskodni magamról, ugyanakkor szükségem volt a szabadságra, hogy független felnőttként éljek.

Nem vehettem természetesnek, hogy túlontúl szeretnek a szüleim, ugyanakkor nem is voltam túl lelkes miatta.

Vonakodva kiszálltam a kocsiból, és a pálya irányába indultam, de közben a tömeget fürkésztem a férfit keresve, akit soha többé nem akarok látni.

Sikeresen kerültem Nasht, mióta megfenyegetett, hogy letartóztat. A kutatócsoportom Hugo ismert bűntársai után nyomozott, és szemmel tartotta a veteránautó-árveréseket. Én továbbra is a lehetséges ingatlanokat ellenőriztem. A szabadidőmben sikerült túlélnem egy újabb edzést Mrs. Tweedyvel, és konzultáltam két másik nyomozással kapcsolatban a munkahelyemen.

Muszáj volt, hogy történjen valami, ráadásul hamarosan, különben kénytelen leszek olyat tenni, amit még soha: feladni.

Naomi és Sloane az oldalvonalon ültek összecsukható kempingszékeken, pléd alá bújva.

- Megérkezett - mondta Naomi, amikor feléjük indultam. Egyik kezében hatalmas kávéspoharat tartott, a másikban pedig egy ártalmatlannak tűnő poharat. - Hoztunk neked is széket.

- És alkoholt - tette hozzá Sloane, ahogy felém nyújtott egy piros poharat.

- Köszönöm. - Elfogadtam a felkínált italt és a széket. - Hol van Stef?

- Mindjárt jön, és idézem: „hozza a világ összes kávéját”. Konferenciahívása volt hongkongi befektetőkkel, ki tudja, miről -felelte Naomi.

- Mivel foglalkozik Stef? - kérdeztem a tömeget tanulmányozva. Naomi apja és Knox Wraith mellett álltak, aki egy ijesztő motoros volt, épp ezért fura, hogy őt választották a lányok fociedzőjének. A férfinak ezen a napon csak a bőrkabátja gallérja alól lógott ki tetoválása. A pálya szélén állt szétterpesztett lábbal, mintha arra készült volna, hogy megküzdjön egy rivális motoros klubbal.

Knox arra sem vette a fáradságot, hogy üdvözöljön. Csak csúnyán nézett rám, mielőtt elfordította a tekintetét.

Hülye Nash meg a nagy, lepcses szája.

- Senki sem tudja igazán. Olyan, mint Chandler a Jóbarátokból -mondta Naomi.

Sloane a sapkája alól figyelt engem. Fekete volt, hogy passzoljon a kesztyűjéhez.

- Mindig úgy nézel ki, mint egy vagány videojáték-hősnő, aki készen áll, hogy berúgjon egy ajtót, vagy megragadjon egy szexi pisztolyos fickót, és eszméletvesztésig szexeljen vele.

Naomi kiköpte a kávéját, míg én felnevettem.

- Öhm, köszi? Azt hiszem.

- Mesélj neki a ruháról - kérte Sloane.

- Skarlátvöröset választottunk neked - árulta el Naomi. - Nagyon dögös.

- Az esküvőn biztosan lefektetnek benne - erősködött Sloane.

- Minden rendben van veled? - kérdeztem tőle.

A könyvtáros drámaian felnyögött, és hátravetette a fejét. Amitől akadály nélkül láthattam a közeledő Lucian Rollinst. Kasmírkabátja úgy lobogott a szélben, mint valami vámpírköpeny. A tekintete nem volt barátságos. Főleg nem akkor, amikor rajtam landolt.

- Uhh. Szexre van szükségem - jelentette ki Sloane, nem is sejtve, hogy a nemezise már majdnem hallótávolságon belül van. -Bármerre nézek, mindenhol potenciális szexet látok. Naomi állandóan ragyog az orgazmustól, ami állati idegesítő, te pedig úgy nézel ki, mint aki bármelyik szobába besétálhatna, és öt perc múlva egy pasival távozna onnan.

- Akkor miért nem gyűlöletszexelsz vele? - mutattam Lucian felé, és mindannyian megfordultunk, hogy a férfit bámuljuk, aki farmerben, pulóverben és baseballsapkában úgy nézett ki, mint egy modell.

- A francba! Naomi, azt mondtad, nem jön! - sziszegte Sloane.

- Nem mondta, hogy jön. Fogalmam sincs, mit keres itt -bizonygatta a nő.

- Lucian olyan sok időt tölt a szomszédban meg a városban, hogy kezdek kételkedni abban, hogy van rendes munkája - panaszkodott Sloane.

- A szomszédban? - kérdeztem.

- Mint kiderült, Sloane és Lucian egymás szomszédságában nőttek fel. Sloane megvette a házat a szüleitől, amikor elköltöztek, Lucian pedig megtartotta az anyja lakását - magyarázta Naomi.

- Isten tudja, miért - motyogta Sloane.

- Talán azért van itt, hogy lefeküdjön veled. Mint valami gonosz szextündér, aki mocskos kívánságokat teljesít - piszkáltam.

Észrevettem, hogy Knox nem köszönt Luciannek, amikor csatlakozott hozzá. Úgy tűnt, nem csak rám haragszik.

- Inkább mennék egy napon a nőgyógyászhoz és a fogorvoshoz -vágta rá Sloane. - Különben is, randim van.

- Randid van? - Naomi olyan hangosan kiabált, hogy az összes férfi megfordult, és ránk nézett.

Lucian majdnem lángra lobbantotta a világot a tekintetével.

- Kösz, megaszájú - motyogta Sloane. - Igen, randim van.

- Randi vagy szex? - kérdeztem normál hangerővel.

Lucian keze ökölbe szorult, így összenyomta a poharát, és mindent lefröcskölt kávéval.

Elvigyorodtam, ahogy rám szegezte sötét és veszélyes szemét. Hoppá, tátogtam önelégülten.

- Nincs itt semmi látnivaló - mondta Naomi, ahogy legyintett.

Legalábbis szerintem azt akarta csinálni. Nehéz volt megmondani, mivel mindkét keze tele volt. - Foglalkozzanak a saját dolgukkal, uraim.

Knox rákacsintott a menyasszonyára, majd hűvös pillantást vetett rám, mielőtt visszafordította figyelmét a pályára, ahol a csapat éppen bemelegített.

- Ööö, mi ez a néma csend és acélos tekintet? - kérdezte Sloane.

- Csak témát akarsz váltani. Kivel fogsz kavarni?

Sloane hátranézett a válla fölött, majd intett, hogy hajoljunk közelebb hozzá. Miután vodkás lehelettel összebújtunk, elmosolyodott.

- Adok egy tippet. Bajuszos és jelvénye van.

- Te Nolannel randizol? Nolan Grahammel? Nolan Graham szövetségi rendőrbíróval? - kérdeztem döbbenten.

- Nagyon jóképű - mondta Naomi.

- Rendes fickó - tettem hozzá.

- Ti ketten randiztatok, ugye? Van valami intő jel, amiről tudnom kellene, mielőtt megengedem neki a hazafutást a harmadik randi után? - faggatott Sloane.

- Volt egy nagyon rövid fellángolásunk néhány évvel ezelőtt. Őszintén rendes pasi, és jól táncol.

- Talán ő lesz a párom az esküvőn - töprengett Sloane.

A férfiak ismét minket bámultak. Inkább csúnyán néztek ránk. Úgy tűnt, Lucian nem tudja eldönteni, hogy engem vagy Sloane-t utálja-e jobban. Knox arckifejezésének üzenetét leginkább úgy lehetett leírni, hogy örök harag.

- Oké, értem, hogy Sloane és Lucian között megy a gyűlölködés, de mi van közted és Knox között? - kérdezte Naomi, miközben homlokráncolva nézett a vőlegényére. - Ugye, nem mondott neked semmi sértőt és gonoszat? Állítólag igyekszik megváltozni.

Lenéztem az italomra.

- Amennyire én tudom, minden rendben van.

- Ó, nézd csak. Itt jön Nash. Azt hittem, dolgoznia kell.

Majdnem kiestem a székemből, és kiöntöttem a Bloody Marymet, ahogy villámgyorsan oldalra fordítottam a fejemet.

- A fenébe - mormoltam, és lejjebb csúsztam a széken, amikor megláttam őt. Egyenruhában volt, rózsaszín pórázon vezette Pipert, és dühösebbnek tűnt, mint Knox és Lucian együttvéve. Nolan néhány méterrel mögötte sétált, a telefonját a füléhez szorítva.

- Hölgyeim - morogta Nash. A tekintete rajtam landolt, és meg sem próbáltam leplezni a dühöt, amit kiváltott belőlem.

- Jó reggelt, Nash - csiripelte Naomi.

- Üdv, rendőrfőnök - mondta Sloane.

- Azt hittem, megmondtam, hogy ne gyere a családom közelébe -szólt hozzám Nash.

Ó, de jó. Belemegyünk ebbe. Nyilvánosan. Tanúk előtt.

- Én a helyedben alaposan meggondolnám, hogy belekezdjek-e most ebbe a beszélgetésbe. Hacsak nem szeretnéd kiteregetni az összes szennyest - közöltem mérgesen.

Mindenki úgy bámult minket, mintha Nashsel szappanoperasztárok lettünk volna.

- Azt mondtam, hagyd békén, nem pedig azt, hogy seggfejként viselkedj vele - csattant fel Knox.

- Nem kell megvédened. Főleg, ha szóba sem állsz velem -emlékeztettem.

- Igen, azonnali magyarázatra van szükségem - mondta Sloane.

- Örülök, hogy észhez tértél - szólalt meg Lucian.

- Kopj le, Lucy - vicsorgott Nash. - És te is baszd meg, Knox.

Amanda közelebb somfordált hozzánk.

- Dráma van a levegőben. Mi folyik itt?

- Mindenki haragszik a másikra - válaszolta Sloane. - Elmagyarázná valaki, hogy mi mászott a seggetekbe, hogy oldalt választhassak? Spoiler: nem leszek Lucian csapatában.

Lucian szúrós szemmel nézett rá.

- Ma nincs hozzád energiám, Sloane.

Naomi kinyújtotta a kezét, nehogy Sloane felugorjon a székéről.

- Figyelj, egyszerre csak néhány veszekedő barátot tudok kezelni.

- Felém fordult. - Mi a helyzet közted és Nash között? Meg Knox és közted. És persze Lucian meg, nos, mindenki között.

Mindannyian megfordultak, hogy rám nézzenek. A nők várakozóan meredtek rám. A férfiak különböző mértékű mogorvasággal figyeltek. Az egyik csapattag anyja felénk irányította a telefonját, valószínűleg rögzítette az egészet.

Stef ezt a pillanatot választotta, hogy egy vödör méretű kávéspohárral a kezében odasétáljon hozzánk. Megállt, amikor érzékelte a patthelyzetet.

- Miről maradtam le?

- Lina mindenkinek hazudott - jelentette ki Nash.

És elkezdődött. Ebben nagyon jó voltam. Nem tartoztam azok közé az emberek közé, akik a legjobb poénjaikkal a zuhany alatt rukkoltak elő napokkal egy konfrontáció után. Én inkább keményen visszavágtam.

Az egyetlen probléma az volt, hogy nem éreztem volna jól magam, ha elárulom a titkát. Nash talán óriási seggfejként viselkedett, de valódi fájdalmat láttam a felszín alatt, és nem tudtam volna jó lelkiismerettel elárulni a bizalmát. Kivéve persze, ha túl messzire megy, mert ebben az esetben csak saját magát hibáztathatja.

Naomi letette az egyik italát, és odanyúlt, hogy megszorítsa a csuklómat.

- Ha Lina kevésbé volt őszinte, akkor gondolom, azt okkal tette.

Ez olyan naomis megjegyzés volt. És komolyan gondolta. Legalábbis most, mielőtt megtudta az igazságot. De ha már úgyis kibújt a szög a zsákból, én akartam elmesélni.

- Duncan Hugót keresem - mondtam.

Naomi anyukája, Amanda színpadiasan levegő után kapott. Knox orrlyukai kitágultak, miközben az orra alatt szitkozódott. Lucian természetesen nem mutatott semmilyen külső reakciót.

Sloane tért magához elsőként.

- Miért? Mibe keveredtél, Lina?

-  A munkám miatt. Nem biztosítást árulok. Lopott vagyontárgyakat szerzek vissza. Hugo ellopott valamit egy ügyféltől, én pedig idáig követtem a nyomait. Nem tudtam, hogy más helyzetekbe is belekeveredett. Csak azért jöttem a városba, hogy egy napra találkozzam Knoxszal. De aztán beindultak az események.

- Mit lopott el? - kérdezte Amanda. - Fogadok, hogy ékszereket. Ékszerek voltak?

- Autó - vallottam be.

- Milyen autó? - akarta tudni Knox.

- Egy 1948-as Porsche 356-os kabrió.

Halkan füttyentett.

- Szép járgány.

- Mindannyiunknak hazudott - mondta Nash, és a szavai kalapácsütésként értek. - Rávett, hogy a szomszédomban szállásold el, így rajtam keresztül hozzáférhetett az aktáimhoz.

Éreztem, ahogy elönt az adrenalin. A szívem azonnal kihagyott egy ütemet, majd még egyet. A mellkasomra tettem a kezemet, és kényszerítettem magam, nehogy kinyissam a számat, és a fejéhez vágjam a sok sértést, ami eszembe jutott.

- Mi a faszom? - kérdezte Knox.

Felkészültem a leghosszabb barátságom végére. De ő az öccsére nézett.

- Nem kényszerített, hogy elszállásoljam abban a lakásban. Beugrottam a motelbe, hogy elvigyem reggelizni, és arra érkeztem meg, hogy egy kibaszott hódméretű csótánnyal hadakozik -folytatta. - Rászóltam, hogy pakolja össze a cuccait, de nem volt hajlandó. Jó fél órán át ordibáltunk egymással, miközben egy többgenerációs csótánycsaládot igyekeztünk agyontaposni, mire beleegyezett a költözésbe.

- Időt kérek - mondta Naomi a leendő férjének. - Viking, ha nem ezért haragszol Nashre és Linára, akkor mitől vagy ilyen mogorva?

Knox végigsimított a menyasszonya haján; a gyengéd gesztus szöges ellentétben állt viharos arckifejezésével.

- Azért vagyok dühös, mert ez a két idióta nem hallgatott arra, amit mondtam.

Három nagy kortyot ittam a Bloody Marymből, és elkezdtem tervezni a szökésemet.

- Milyen értelemben? - szólalt meg Stef, miközben szerzett magának egy széket, és a lehető legközelebb húzta az akcióhoz.

- Komolyan? Ugyan már! - Knox ide-oda hadonászott köztem és Nash között.

- Ennél sokkal kommunikatívabbnak kell lenned, kedvesem -mondta neki Amanda.

- Fogjátok már fel! Nem jöhetnek össze. - Nashre mutatott. -Ennek az idiótának gyakorlatilag a kibaszott seggére van tetoválva, hogy feleséget keres. - Aztán felém biccentett. - A másik szerencsétlennek meg az, hogy allergiás a párkapcsolatokra.

Naomi odahajolt hozzám, és suttogva megkérdezte:

- Szó szerint vagy metaforikusan érti?

- Metaforikusan. De nekem van egy nap a lapockámra tetoválva.

Nash rám szegezte a tekintetét.

- Ha összejönnek, és Linának el kell utaznia a városból, összetöri az öcsém hülye szívét, amitől aztán majd rosszul érzi magát. Végül pedig mindketten nekem fognak nyavalyogni. Szóval rászóltam Nashre, hogy hagyja a fenébe, erre bemászott az ágyába.

- Mindenki szexel, csak én nem - motyogta Sloane az orra alatt.

- Na, kezdenek beindulni az események - jegyezte meg Amanda. Stef felé nyújtotta a kezét.

- Egyetértek - válaszolta a férfi, és odaadta Amandának a Bloody Maryjét.

- Nem szexeltünk, és ezek után biztosan nem is fogunk. Megbeszélhetted volna velem - mondtam Knoxnak.

Úgy grimaszolt, mintha azt javasoltam volna, hogy tépje ki a lábkörmeit, és szórja szét, mint a konfettit.

- Igen, persze, Leen - gúnyolódott. - Aztán beszélgethetnénk egy kicsit az érzéseinkről meg mindenféle szarságról.

Igaza volt.

- Rosszkor jöttem? - szólalt meg Nolan, amikor odasétált hozzánk széldzsekiben. Az egyik kezében egy normál adag kávét tartott.

- Igen - vágtuk rá Nashsel egyszerre, aminek az lett a következménye, hogy még mérgesebben néztünk egymásra.

A rendőrbíró Sloane-ra kacsintott.

- Szia, cukorfalat. Alig várom a vacsorát.

A könyvtáros kacéran elvigyorodott. Lucian felmordult.

- Szóval, ha Lina és Nash nem - Naomi szünetet tartott, amikor Waylay csapatának egy része elkocogott mellettünk a pálya szélén -csiklandozza egymást, amire egyébként feltétlenül vissza fogunk térni, akkor miért haragszol rájuk még mindig?

- Mert az öcsém úgy viselkedik, mintha semmi közöm nem lenne hozzá, Lina pedig nem volt őszinte velem. Elmondhattad volna, hogy miért vagy itt - fordult hozzám Knox.

Bólintottam.

- Igen. Valószínűleg ezt kellett volna tennem. De az őszinteség nem könnyű - ismertem be.

- Persze az nincs ellenedre, amikor neked nyílik meg valaki -jegyezte meg Nash.

- Folytasd csak, rendőrfőnök. Rólad még semmit nem árultam el nekik - figyelmeztettem.

A tekintetétől lángra lobbantam volna, ha aznap reggel több hajlakkot használok.

- Ez meg mi a fenét akar jelenteni? - kérdezte Sloane színpadiasan suttogva.

- Álljunk meg egy pillanatra. Még nem végeztünk. Az nem derült ki, hogy az Öltönyös Apuci, mármint Lucian, hogyan keveredett bele ebbe az éretlen, gyerekes veszekedésbe - mutatott rá Stef.

- Gyerünk, Lucian. Nem fog fájni - mondtam neki.

- Na, most aztán muszáj elmondanod - jelentette ki Naomi bátorítón.

- Tudtam, hogy valami nem stimmel Lina sztorijával. És amikor Knox hangot adott az aggodalmának vele kapcsolatban, kicsit utánanéztem. Aztán felkutattam, és megfenyegettem.

Olyan lazán mondta, mintha egy szórakoztató bevásárláson futottunk volna össze.

- Hihetetlen - motyogta Sloane az orra alatt.

- Lucian, nem így kell elintézni a dolgokat - szidta le Amanda, mintha egy hisztis hatéves lenne.

- Szóval Luciannek gyakorlatilag igaza volt, de te még mindig haragszol rá? - tette fel a kérdést Naomi.

Nash válasza egy ingerült vállrándítás volt.

Naomi Knoxhoz fordult.

- Neked pedig abban volt igazad, hogy Lina meg fogja bántani Nasht, és most mindketten dühösek vagytok egymásra emiatt.

- Hát, a reggeli sem segített - ismerte el Knox.

Naomi lehunyta a szemét.

- Ezért voltál tegnap olyan menyaszörny a virágboltosnál?

- A fátyolvirág hülyeség. Cáfolj meg - vágta rá Knox.

- Mi történt a reggelinél? - kérdezte Stef.

- Meghívtam Knoxot és Nasht reggelizni, hogy érett felnőttek módjára megbeszéljük a dolgokat - magyarázta Lucian.

- Bejelentés nélkül felbukkantál, és reggel hatkor kirángattál az ágyból - javította ki Nash.

- Szívesen - vágta rá Lucian.

- Várjunk - szakította félbe őket Sloane. - Te, Lucian Rollins, önszántadból próbáltad megbeszélni a dolgokat?

A férfi fagyosan nézett a nőre.

- Szoktam, ha valami fontos dologról van szó.

Sloane olyan idegesen állt fel, hogy remegtek a bojtok a sapkáján.

- Te vagy a legrosszabb ember, akivel valaha találkoztam -sziszegte. Sloane általában sokkal bántóbb sértésekkel szokott előrukkolni.

Megéreztem a közelgő erőszakot, ezért felugrottam a székemről, és közéjük léptem, mielőtt Sloane támadhatott volna.

- Rengeteg ügyvédje van - emlékeztettem. - Bármennyire kielégítő lenne letörölni azt a vigyort az arcáról, nem szeretném, ha csődbe juttatna a jogi csapata.

Sloane morgott. Lucian a fogát vicsorgatta, de egyértelműen nem mosolygott.

- Kaphatnék egy kis segítséget, rendőrbíró?

Nolan átkarolta Sloane derekát, és hátrahúzta.

- Mit szólnál, ha inkább ideállnál? - kérdezte tőle társalogva.

Lucian vadállatias hangot hallatott, majd a mellkasával nekiment a kezemnek. Bár megvetettem a lábam, így is sikerült hátrébb tolnia, mielőtt Nash közénk állt.

- Húzz a picsába - csattant fel Nash, Lucian képébe mászva.

- Mindjárt kidobnak minket egy gyerekfocimeccsről - jegyeztem meg mintegy mellékesen.

- És milyen volt a szex? - kérdezte Stef gonosz vigyorral az arcán.

- Az isten szerelmére! Nem szexeltünk. Még csak nem is csókolóztunk - keltem ki magamból.

- Szóval csak aludtatok? - kérdezte Amanda. - Ez valami újdonság nálatok, fiataloknál? Barátok némi extrával? Netflix és összebújás?

- Határozottan nem vagyunk barátok - jelentettem ki Nashre pillantva. - És egyesekkel ellentétben én tiszteletben tartom mások magánéletét, különösen, ha olyan dolgokról van szó, amiket bizalmasan osztottunk meg egymással.

A fenébe is, de jó érzés volt érettebben kezelni a helyzetet. Különösen annak tudatában, hogy Nash családja feszítővassal akarja majd kiszedni belőle az igazságot. Ettől még elégedettebb voltam.

Azonnal kérdések egész sora zúdult a férfira.

- Komolyan csak aludtatok? Mi ez az egész?

- Van ennek valami köze ahhoz, hogy depressziós vagy?

- Depressziós vagy? Miért nem mondtál semmit?

- Meztelenül aludtatok, vagy pizsamában?

- Elnézést, emberek!

Mindenki megfordult, és észrevettük, hogy Waylay csípőre tett kézzel áll a pálya szélén. A csapata felsorakozott mögötte, és többnyire sikertelenül igyekeztek elfojtani a kuncogásukat.

- Játszani szeretnénk, de mindenkit zavartok! - közölte.

Mormogva bocsánatot kértünk.

- Ha még egyszer ide kell jönnöm, nagy bajban lesztek - mondta Waylay, és egyenként mindenkinek belenézett a szemébe.

- Jézusom, mikor lett ilyen ijesztő? - suttogta Sloane, amikor Waylay és a csapat többi tagja visszament a pályára.

- Téged hibáztatlak - jelentette ki egyszerre Knox és Naomi. Egymásra vigyorogtak.

A szívem megint egyenetlenül vert, mire mély levegőt vettem, és lassan kifújtam, amíg el nem múlt a furcsa, rebbenő érzés.

- Jól vagy? - kérdezte Nash, de nem úgy tűnt, mintha annyira érdekelte volna. - Vagy ez is hazugság volt?

- Ne kezdd - figyelmeztettem.

- Most mi történik? - suttogta Naomi.

El kellett tűnnöm onnan. Egy olyan helyre, ahol fellélegezhetek, gondolkodhatok, és ahol nem akarok ostoba, szexi férfiakat pofán vágni. Muszáj felhívnom a főnökömet, hogy közöljem, befejeztem a nyomozást. Nemcsak azért, mert gyakorlatilag kompromittáltak, hanem mert fájdalmas volt arra gondolni, hogy Knockemout egy újabb olyan hely lett, ahova egyáltalán nem tartozom.

- Ülj le, Angelina - parancsolta Nash. Még mindig dühös volt, de a hangja egy-két fokkal szelídebb lett.

- Mi a baj? - értetlenkedett Knox.

- Biztos vagyok benne, hogy Nash szívesen beavat - mondtam, majd Naomi és Sloane felé fordultam. - Ti ketten végig kedvesek voltatok velem, mióta itt vagyok, amiért mindig hálás leszek. Jobbat érdemeltetek tőlem, és ezt sajnálom. Köszönöm a barátságotokat, és sok szerencsét az esküvőhöz. - Átnyújtottam Sloane-nak a Bloody Marymet.

A szívem újra és újra félrevert. A látásom elhomályosodott, amíg a szívverésem vissza nem állt a rendes ütemre.

Nincs több koffein. Vagy vörös hús. Vagy férfiak által generált stressz, ígértem meg magamnak. Megnyitom a meditációs alkalmazásomat, és minden futás után jógázni fogok. Óránként légzőgyakorlatokat csinálok majd, és sétálok a természetben. Eltűnök Knockemoutból a francba, és soha többé nem jövök vissza.

Nem bíztam magamban annyira, hogy rendesen elköszönjek, ezért csak elindultam a parkoló felé.

- Lina - kiáltott utánam Nash. Nem Angelina. Nem Angyal. Most már csak Lina voltam.

Nem vettem róla tudomást. Minél hamarabb elfelejtem Nash Morgan létezését, annál jobb.

Felgyorsítottam a lépteimet, és átvágtam az immár üres focipályán. Alig jutottam el a feléig, amikor valaki megfogta a könyökömet.

- Lina, állj meg - parancsolta Nash.

Kiszabadítottam magam a szorításából.

- Már nincs mit mondanunk egymásnak, úgyhogy ne foglalkozz velem.

- A szíved...

- Semmi közöd hozzá - sziszegtem.

Elsötétült a látásom a szabálytalan szívverésemtől, de igyekeztem ezt nem kimutatni.

- Oké. Nem szívesem teszem, de muszáj közbeszólnom - mondta Nolan, ahogy odakocogott hozzánk.

- Húzz el innen, Graham - csattant fel Nash.

Nolan levette a napszemüvegét.

- Az a dolgom, hogy megvédjelek, te barom. És pont öt másodpercre vagy attól, hogy beverje a pofádat egy nagyon dühös nő.

- Nem engedlek vezetni, ha rosszul érzed magad - közölte velem

Nash, nem törődve a köztünk álló rendőrbíróval.

- Soha nem voltam ennél jobban - hazudtam.

Megpróbált tenni felém egy lépést, de Nolan a mellkasára tette a kezét.

Megfordultam, és elindultam a parkoló felé. Félúton voltam a kocsimhoz, amikor éreztem, hogy valaki engem figyel. Egy bajszos, rendőrsapkás fickót láttam a lelátónak támaszkodni keresztbe tett karral, gonoszan csillogó szemmel.

23. fejezet

Lina-csapat

Lina

Éppen az utolsó pulóvert próbáltam betuszkolni a túlzsúfolt bőröndömbe, amikor kopogtak az ajtómon. Figyelmen kívül hagytam volna, mint az összes többi kopogtatást a tegnapi focimeccs igazságórája óta, ha nem kíséri sms-üzenetek hada is a dörömbölést.

Sloane: Mi vagyunk. Engedj be.

Naomi: Békével jöttünk.

Sloane: Siess, mielőtt akkora zajt csapunk, hogy felverjük a morcos szomszédodat.

Nem volt kedvem a társasághoz, az érzelmi zsaroláshoz vagy az újabb bocsánatkéréshez.

Naomi: Hozzá kell tennem, hogy Knox ideadta a mesterkulcsot, szóval bármi történjék is, bemegyünk. De inkább nyisd ki te az ajtót.

A francba!

Ledobtam a pulóvert az ágyra, és az ajtó felé indultam.

- Szia - üdvözöltek vidáman, amikor kinyitottam.

- Sziasztok!

- Kösz, hogy beinvitáltál - jelentette ki Sloane, és meglökte az ajtót.

Ha veszekedni jöttetek, kifogytam az energiából figyelmeztettem.

A fél éjszakát azzal töltöttem, hogy fagyasztott zöldségeket olvasztottam a mellkasomon, miközben meditációs gyakorlatokat hallgattam, és próbáltam elűzni a stresszt a testemből.

- Azért vagyunk itt, hogy elmondjuk, oldalt választottunk -közölte Naomi. Szűk farmert és smaragdszínű selyemblúzt viselt. A haja laza hullámokban omlott a vállára csinos arca körül.

- Milyen oldalt?

- Sokat gondolkodtunk rajta, és végül a Lina-csapat mellett tettük le a voksunkat - mondta Sloane. Ő is szépen fel volt öltözve egy laza vasárnap délutánhoz képest. Koptatott farmert, magas sarkút és átkozottul szép, füstös sminket viselt. - Pólókat akartam csinálni, de Naomi úgy gondolta, jobb lenne, ha bejelentés nélkül ideállítanánk, és elrángatnánk valahova.

- Elrángatni valahova? - ismételtem meg. - Meg akartok ölni?

- Semmi gyilkosság, ígérem - esküdözött Naomi a hálószobám felé indulva. - Miért van itt egy becsomagolt bőrönd?

- Mert nem tudom az összes ruhámat a kezemben cipelni.

- Jó, hogy nem vártunk, amíg elkészülnek a pólók - mondta Sloane, és követte Naomit a szobámba.

Naomi elkezdte átkutatni a bőröndömet.

- Ez nagyon aranyos. Ó, és mindenképpen ez a farmer.

- Most kirabolsz? - Tudtam, hogy Knockemout kissé durva hely, de azért ez túlzásnak tűnt.

- Felöltözöl, aztán elmegyünk egy csajos plusz Stef délutánra, esetleg estére, attól függően, hogy mennyi alkoholt és sültet fogyasztunk - közölte Sloane, ahogy átnyújtott egy farmert és egy piros, mély dekoltázsú pulóvert.

- Az elnevezésen még gondolkodunk - tette hozzá Naomi.

- De nem voltam őszinte veletek. Elhallgattam bizonyos dolgokat

- mutattam rá azon tűnődve, hogy talán elfelejtették az árulásomat.

- A barátok igyekeznek a legjobbat feltételezni egymásról. Talán jó okod volt rá, hogy nem voltál őszinte. Vagy talán sosem voltak olyan fantasztikus barátaid, mint Sloane és én - mondta Naomi, és odadobta nekem a hatalmas kozmetikai táskámat. - Akárhogy is, milyen barátok lennénk, ha akkor hagynánk el téged, amikor a legnagyobb szükséged van ránk?

- Szóval nem haragszotok? - kérdeztem lassan.

- Aggódunk - helyesbített Naomi.

- És nagyon szeretnénk több részletet megtudni arról, hogy együtt aludtál Nashsel - tette hozzá Sloane játékos szemöldökvonogatással.

- Egyébként nagyon szenved - jegyezte meg Naomi, és a fürdőszoba irányába mutatott.

- Semmi közöm a nyomorához - jelentettem ki.

Tegnap kétszer is bekopogott hozzám a focimeccsen történt katasztrófa után. A harmadik alkalommal azzal fenyegetőzött, hogy betöri az ajtót, ha nem erősítem meg legalább azt, hogy jól vagyok.

Hogy megspóroljam az ajtó cseréjének költségeit, küldtem neki egy tömör sms-t: Jól vagyok. Kopj le.

- Siess a készülődéssel. Nem ihatunk egész nap, ha nem kezdjük el most - mondta Sloane egy másik pulóvert vizsgálgatva. - Hé, ezt kölcsönkérhetem a randimra Nolannel?

* * *

Így kerültem a Hellhoundba, egy lepukkant motoroskocsmába, vasárnap délután a Lina-csapattal.

A zene hangos volt. A padló ragacsos. A biliárdasztalok mind foglaltak. És több volt a láncon lógó pénztárca, mint a lánc nélküli.

- Legszívesebben lefertőtleníteném az egész helyet, mielőtt leülök - panaszkodott Naomi, miközben a bárpulthoz sétáltunk.

Stef grimaszolt, és feltűrte az Alexander McQueen-pulóvere ujját, mielőtt óvatosan a fára támasztotta az alkarját.

- Helló, dögös csapos - motyogta az orra alatt.

Joel, a férfias pultos magas, izmos és szakállas volt, ráadásul tetőtől talpig feketébe öltözött. Ezüstszínben pompázó sörényét hátrasöpörte napbarnított arcából.

- Üdvözlöm önöket újra itt, hölgyeim - mondta elismerő vigyorral. - Látom, egy új barátot is hoztak magukkal.

Naomi bemutatta Stefet.

- Mit kérnek? Rövidet? Likőrt? Bort?

- Rövidet - vágta rá Sloane.

- Bort? - kérdezte Naomi.

- Mindenképpen bort - értett egyet Stef.

Joel rám szegezte szürke szemét.

- Én vizet kérek.

- Pfuuuuuuuj! - kiáltotta egyszerre Naomi és Sloane.

Stef a homlokát ráncolva nézett rám.

- Fejsérülésed van?

- Máris készítem az italokat. Ha lehet, addig ne üssenek meg senkit - figyelmeztetett Joel leginkább engem.

- Te nem iszol? - kérdezte Sloane.

- A víz is ital.

- Sloane úgy érti, hogy miért hidratálsz ahelyett, hogy felelőtlenül felnőttitalokat rendelnél? - helyesbített Naomi.

- Egyikünknek vezetnie kell - mutattam rá.

- Egyikünknek van egy pokoli szexi vőlegénye, aki készen áll, hogy felvegye a bájosan részeg popónkat - magyarázta Naomi.

- Knox nem cseszegetett, amiért visszajössz ide? - kérdeztem.

Az utolsó és, nos, egyetlen alkalommal aznap jártunk itt, amikor megérkeztem a városba. Knox és Naomi épp egy olyan szakítás kellős közepén voltak, amit valójában egyik balfasz sem akart. Elrángattam Naomit a Honky Tonk-os műszakjából, és ebbe az eldugott lebujba hoztam.

Sloane is csatlakozott hozzánk, és a nap majdnem verekedéssel végződött, amikor egy ostobább, részegebb vendég azt hitte, van esélye nálunk.

- Ezért van itt Stef - magyarázta Naomi.

- Megígértette velem, hogy harmincpercenként küldök neki egy üzenetet - árulta el Stef, és felemelte a telefonját.

- Még mindig haragszik rám? - kérdeztem, és próbáltam úgy tenni, mintha nem érdekelne.

- Majd fog, ha megtudja, hogy köszönés nélkül akartad elhagyni a várost - mondta Naomi.

Ezért nem voltak barátaim. Minden kapcsolat túl sok kötődéssel járt. Mindenki úgy érezte, joga van megmondani, hogy amit csinálsz, az rossz, és utasításokat adni, hogyan hozd rendbe a dolgokat a saját ízlésük szerint.

- Nem akartam elhagyni a várost. Vissza szerettem volna költözni a motelbe, és aztán elhagyni Knockemoutot.

- Barátodként nem lenne tiszta a lelkiismeretem, ha engedném, hogy elkapj valami csótányok által terjesztett betegséget, amikor egy tökéletesen szép, tiszta lakás áll a rendelkezésedre - erősködött Naomi.

- Inkább laknék csótányokkal, mint Nash szomszédságában.

Joel visszatért az italainkkal. Két felest hozott Sloane-nak, isten tudja, miből, két csordultig teli borospoharat Naominak és Stefnek, illetve egy pohár vizet citromkarikákkal nekem.

Sloane két kézzel nyúlt a felesek után.

- Köszönöm, Joel - mondtam, amikor letette elém a vizet.

- Jól van? - kérdezte tőlem.

- Jól vagyok.

- Errrrr! - Sloane, aki az egyik felest már megitta, hangosan felnyögött. - Törvény tiltja a hazugságot a csajos plusz Stef délutánon.

Naomi bólintott.

- Egyetértek. Első számú szabály: Nincs hazugság. Nem azért vagyunk itt, hogy úgy tegyünk, mintha minden rendben lenne. Azért jöttünk ide, hogy itt támogassuk egymást. Túl sokszor mondtam, hogy itt. Most melyik legyen, itt, vagy ide?

- Itt. - Sloane megpróbálta összeráncolni a homlokát.

- Már ittak valamit? - kérdezte tőlem Joel felvont szemöldökkel.

Megráztam a fejem.

- Nem.

Bölcsen megtöltött még két poharat vízzel, és a barátaim elé tette, mielőtt eltűnt a bárpultnál.

- liiiiiiitt - hangoztatta Naomi.

- Ó, istenem! Rendben! Nem vagyok jól - vallottam be.

- Rohadtul ideje volt. Már attól féltem, kénytelenek leszünk tovább nyaggatni - mondta Sloane, miközben felemelte a második felesét, és lehúzta.

- Az első lépés az, hogy beismered, katasztrofálisan vagy -mondta Stef bölcsen.

- Nem vagyok jól. Katasztrofálisan vagyok. Még a családom sem tudja, mivel foglalkozom, mert nem tudják elviselni a gondolatot, hogy akárcsak a legkisebb veszélyben is lehetek. Ha sejtenék, milyen veszélyes a munkám, iderepülnének, védőpajzsot alkotnának körülöttem, és kényszerítenének, hogy hazaköltözzek velük.

Az aprócska közönségem engem figyelt a poharuk pereme fölött.

- És azért iszom vizet, mert tizenöt éves koromban majdnem belehaltam egy szívbetegségbe. Lemaradtam minden normális tinédzserkori dologról, hála a műtéteknek és annak, hogy én voltam a furcsa lány, aki egy egész stadionnyi ember előtt halt meg. Most már rendbe jöttem, de még mindig van KES-em, ha stresszelek. Most pedig pokoli stresszes vagyok. Minden hülye rezdülés arra emlékeztet, milyen volt majdnem meghalni, aztán fullasztó féléletet élni magántanulóként, egy csomó orvosi vizsgálattal meg basáskodó szülőkkel, akiket nem hibáztathattam a viselkedésükért, mert végignézték, ahogy lényegében meghaltam a focipályán.

- Hűha - mondta Sloane.

- Kérünk még alkoholt, Joel - könyörgött Naomi, ahogy felemelte az immár üres borospoharát.

- Szóval bocsássatok meg, ha nem mesélem el mindenkinek, akivel találkozom, az életem összes részletét. Épp eleget irányítottak és emlékeztettek arra, hogy nem vagyok, és soha nem leszek normális. Amíg ide nem keveredtem, és meg nem ismertem Nashfejt.

- Ez jó volt - jegyezte meg Sloane elismerően bólogatva.

- Mi történt, amikor idekeveredtél, és találkoztál Nashsel? Bocsánat. Úgy értem, Nashfejjel? - kérdezte Naomi a szavaimon csüngve.

- Egyetlen pillantást vetettem az egész sebzett, merengő izére...

- „Izé” alatt a péniszét érted? - faggatott Stef.

- Nem.

- Ne szakítsd félbe - sziszegte Naomi. - Egyetlen pillantást vetettél a sebzett, merengő nem-péniszére, és utána mi történt?

- Kedveltem őt - vallottam be. - Tényleg tetszett. Azt éreztette velem, hogy különleges vagyok, és nem azért, mert szívrohamot kaptam egy csomó ember előtt. Mellette az volt az érzésem, hogy szüksége van rám. Eddig soha senkinek nem volt rám szüksége. Mindig megvédtek, vagy gyerekként bántak velem, vagy elkerültek. Istenem, a szüleim már repülőjegyet akarnak foglalni, hogy beverekedhessék magukat a következő kardiológiai kontrollomra, és végighallgassák, amint az orvosom azt mondja, jól vagyok.

Újabb italok érkeztek Naomi és Sloane elé. Joel egy tál mogyorót csúsztatott felém.

- Most bontottam ki a zacskót. Még senki nem tapogatta össze -biztosított.

- Köszönöm az érintetlen mogyorót - feleltem.

- Szóval Nash némi szidás után mesélt a pánikrohamairól, meg arról, hogy te segítettél neki - árulta el Naomi.

- Nem használtam ki őt - erősködtem.

- Drágám, tudjuk. Senki nem gondolja ezt. Még Nash sem. Azonban ő egy Morgan. Hülyeségeket mondanak, amikor dühösek. De be kell vallanom, jó látni a haragját - ismerte el Naomi.

- Miért?

- Előtted nem volt dühös vagy boldog, vagy ilyesmi. Olyan, mintha önmaga fénymásolata lett volna. Lapos, élettelen. Aztán jöttél te, és adtál neki valamit, amiért eléggé aggódott ahhoz, hogy dühbe guruljon.

- Hazudtam neki. Mindenkinek.

- És ezentúl figyelni fogsz, hogy ilyen többé ne forduljon elő -mondta Naomi, mintha ez ilyen egyszerű lenne.

- Igen?

- Ha a barátunk akarsz maradni, akkor igen - szólalt meg Sloane. Három feles után elkezdett oldalra dőlni, mintha egy hajó fedélzetén lenne.

- A barátok jobbá teszik egymást. Elfogadjuk a rosszat, megünnepeljük a jót, és nem csesztetünk a hibáid miatt - mondta Naomi.

- Sajnálom, hogy nem voltam őszinte veletek - jegyeztem meg halkan.

- Most már legalább van értelme - mutatott rá Sloane. - Ha mindenről hazudnom kellene a szüleimnek, csak hogy valamennyire normális életet élhessek, könnyen szokássá válhatna a füllentés.

- Én is értem - mondta Naomi együttérzőn. - Én is mindenről hazudtam a szüleimnek, amikor a városba jöttem, mert próbáltam megvédeni őket.

- Ismerem az érzést. - Megkavartam a vizet a szívószálammal. -Igazából már elkezdtem feltenni magamnak a mi lenne, ha kérdéseket.

- Mi lenne, ha mi? - kérdezte Stef.

- Mi lenne, ha összejönne vele? Mi lenne, ha itt maradnék? Mi van, ha ez volt a jel, amire vártam, hogy otthagyjam a munkámat, és kipróbáljak valami újat? Mi van, ha tényleg normális életem lehetne?

Naomi és Sloane tágra nyílt, könnyes szemmel bámultak rám.

- Ne - figyelmeztettem őket.

- Ó, Lina - suttogta Naomi.

- Tudom, hogy nem szereted, ha hozzád érnek, és ezt tiszteletben tartom - mondta Sloane. - De azt hiszem, tudnod kell, hogy gondolatban megölellek.

- Oké. Neked nincs több feles - döntöttem el.

A lányok továbbra is őzikeszemmel, könyörögve bámultak rám, mint a rajzfilmfigurák.

- Vess véget ennek - kérleltem Stefet.

Megrázta a fejét.

- Ennek csak egyféleképpen lehet véget vetni.

Megadtam magam.

- Uhh, rendben. Megölelhettek. De ne öntsetek rám semmit.

- Hurrá! - kiáltotta Sloane.

Két oldalról megöleltek. Akkor, ott, egy részeg könyvtáros és egy spicces közösségi koordinátor közé szorítva, egy kicsit jobban éreztem magam. Stef zavartan megveregette a fejemet.

- Megérdemled, hogy boldog és normális életed legyen - mondta Naomi, ahogy elhúzódott.

- Nem tudom, mit érdemlek. Nash nagyjából minden szégyen- és bűntudatpontomra rátapintott.

- Velem is Waylay egyik meccsén közölt egy igazságot még a szezon elején - próbálkozott Naomi.

- Hála istennek, hogy mindjárt vége a szezonnak - viccelődött Stef.

- Ugye, tudod, miért olyan fontos neki az őszinteség? - tette fel a kérdést Naomi.

Vállat vontam.

- Azt hiszem, mindenkinek fontos.

- Knox és Nash apja függő. Duke az anyjuk halála után kezdett el drogozni... főleg ópiátokat szedett. Knox azt mesélte, hogy az apjukkal minden egyes nap hazugságnak tűnt. Megesküdött, hogy józan, vagy megígérte, hogy soha többé nem fog drogozni. Megígérte, hogy elmegy értük iskola után, vagy azt mondta, hogy ott lesz a focimeccseiken. De mindig cserbenhagyta őket. Újra meg újra. Egyik hazugság követte a másikat.

- Ez szívás - ismertem be. Az én neveltetésemnek is megvoltak a maga kihívásai. például az, hogy az összes barátom és a családtagjaik előtt haltam meg. De ezt össze sem lehet hasonlítani azzal, ahogy Knox és Nash felnőtt. - Azonban most népszerűtlen véleményt fogok mondani. Nem te vagy a felelős azért, ahogyan neveltek, azért viszont igen, ahogyan felnőttként viselkedsz és reagálsz.

- Ez igaz - látta be Naomi, mielőtt újra belekortyolt a borba.

- A gyönyörű, nagyon hosszú lábú nőnek igaza van - mondta Sloane. - Egyébként milyen magas vagy? Mérjük meg!

Közelebb toltam hozzá a vizespoharat.

- Talán szüneteltetned kellene az alkoholfogyasztást.

- Térjünk vissza az előző gondolatmenethez - szólalt meg Stef. -Szar időszakon mentél keresztül tinédzserként, ami egyébként alapból szörnyű a pubertás miatt.

- Igen.

- Na, szóval - folytatta. - Felnősz, elköltözöl, függetlenné válsz, és elvállalsz egy veszélyes munkát. Miért?

- Miért? - ismételtem meg. - Gondolom, hogy bebizonyítsam, erős vagyok. Hogy már nem vagyok ugyanaz a gyenge, tehetetlen lány, aki régen voltam.

- Vagány nő vagy - értett egyet Stef.

- A vagányokra - mondta Naomi, miközben felemelte a majdnem üres borospoharát.

- Hagyjuk a tósztot, Witty. Mindjárt elszáll az agyatok a mondanivalómtól - erősködött Stef.

- Kápráztass el minket - szólalt meg Sloane, és a kezére támasztotta az állát.

- Kinek akarsz bizonyítani? - kérdezte tőlem Stef.

Vállat vontam.

- Mindenkinek?

Stef Sloane-ra mutatott.

- Sípold ki.

- Errrrrrrrrr!

A fél kocsma megfordult, hogy ránk nézzen.

- Jól gondolom, hogy nem értesz egyet? - kérdeztem Steftől.

- Itt jön a zsenialitásom. Ha a családod nem tudja, mivel foglalkozol, akkor nincs tudomásuk a szakmai vagányságodról. És ha a kollégáid nem ismerik a múltadat, fogalmuk sincs, valójában mennyire lenyűgöző vagy, mert nem tudják, mit kellett leküzdened ahhoz, hogy eljuss idáig.

- Mire akarsz kilyukadni?

- Az egyetlen, akinek még bizonyíthatsz valamit, az te magad vagy. És ha nem veszed észre, milyen erős, rátermett, vagány nő vagy, akkor nem figyeltél oda.

- Ez nem volt elég drámai. De nem téved - szólt közbe Naomi.

- Még nem végeztem - mondta Stef. - Szerintem valójában nem is azt akarod bebizonyítani, hogy vagány vagy. Inkább minden energiádat arra fordítod, hogy elnyomd a sebezhetőséged összes jelét.

- Óóó! Nash mellett pedig sebezhetőnek érzed magadat -találgatott Sloane vidáman.

- Szóval szabotálod az igazi intimitás minden esélyét, mert nem akarsz újra sebezhető lenni - tette hozzá Naomi. - Oké. Ez oltári volt.

Stef gúnyosan meghajolt.

- Köszönöm, hogy elismered a zsenialitásomat.

Korábban sebezhető voltam. Amikor hanyatt feküdtem azon a focipályán. A kórházban. A műtőben. Nem tudtam megvédeni vagy megmenteni magam. Ki voltam szolgáltatva másoknak, az életem az ő kezükben volt.

Megráztam a fejem.

- Várjunk csak. A sebezhetőség gyengeség. Miért akarnék még egyszer gyenge lenni? Támogass, Joel.

A csapos tekintete rám siklott, miközben két felespoharat csúsztatott végig a pulton egy rózsaszín mohikánhajú vendéghez.

- A sebezhetőség nem egyenlő a gyengeséggel. Azt jelenti, bízol magadban, hogy elég erős vagy ahhoz, hogy kibírd a fájdalmat. Igazából ez az erő legtisztább formája.

Sloane a halántékához emelte az ujjait, és robbanó hangot adott ki.

- Elszállt az agyam - motyogta kásás hangon.

- Ez kurva szép volt, Joel - mondta a mohikán motoros. A férfi egy szalvétával törölgette a szemét.

Az egész felnőttéletemet azzal töltöttem, hogy bizonyítsam, legyőzhetetlen, ügyes és független vagyok. Egyedül éltem, egyedül dolgoztam, és egyedül nyaraltam. Csak úgy lehettem volna ennél is függetlenebb, ha monogám kapcsolatot létesítek a vibrátorommal. Nem tetszett, hogy azt mondják, a gyáva utat választottam.

- Nézd, értékelem ezt a szuper szórakoztató játékot, amiben kielemeztük, hogy mi a baj velem. De az a helyzet, hogy minden alkalommal, amikor egy kapcsolat keretein belül kell működnöm, legyen az személyes vagy szakmai, valaki megsérül.

- Ez nem azt jelenti, hogy nem lehetsz kapcsolatban. Csak azt, hogy nem vagy jó benne - mondta Naomi, miközben a borával gesztikulált.

- Jézusom, kösz - vágtam rá szárazon.

Naomi felemelte az egyik ujját, amíg megitta az italát.

- Eleinte senki sem jó benne. Senkinek sincs természetes tehetsége a párkapcsolatokhoz. Mindenkinek meg kell tanulnia, hogyan legyen ügyes az ilyesmiben. Sok gyakorlás, megbocsátás és sebezhetőség kell hozzá.

- A francba - motyogta Stef. Felállt, és kihúzta magát. - Ha megbocsátanak, hölgyeim, telefonálnom kell. Joel, addig szemmel tartaná őket?

A csapos tisztelgett neki.

- Nem csak arról van szó, hogy rossz vagyok a kapcsolatokban -mondtam, visszatérve az eredeti témára. - Nem akarom, hogy lekössenek. Szeretnék szabad maradni, hogy azt csináljak, amit akarok. Olyan életet élni, ami nekem megfelel.

- Nem hiszem, hogy ez a két dolog kizárja egymást.

- Bumm! - Sloane a pultra csapott az egyik kezével. Minél többet ivott, annál hangosabb lett a hangutánzása.

- Nem fogok olyan férfit találni, aki megelégszik azzal, hogy követ, és lepukkant motelekben dolgozik, amíg én lopott vagyontárgyakat kutatok fel. És ha mégis, valószínűleg amúgy sem akarnám őt.

Naomi csuklott egyet.

- Komolyan? Te is? Ittatok, mielőtt értem jöttetek? - kérdeztem.

Vállat vont, és elvigyorodott.

- Csináltam egy szendvicset ebédre, és Waylon ellopta a tányéromról, amikor nem figyeltem. Ha üres a gyomrom, gyorsan a fejembe száll a pia.

Elé toltam a mogyoróstálat.

- Itasd fel azt az alkoholt.

Egy magas, szemkötős motoros sétált oda hozzánk.

- Nem - közöltem, amikor szóra nyitotta a száját.

- Azt sem tudod, mit akarok mondani - panaszkodott.

- Nem, nem akarunk randizni, elmenni egy körre a motorodon, vagy hallani a péniszed becenevét - mondtam.

Sloane felemelte a kezét.

- Igazából én kíváncsi vagyok a pénisze becenevére.

A motoros kidüllesztette a mellkasát, és felhúzta a nadrágját.

- Hosszú Ezüst John. Mert piercinges. Na, ki akar személyesen bemutatkozni neki?

- Most boldog vagy? - kérdeztem Sloane-t.

- Egyszerre vagyok boldog és undorodom.

Visszafordultam a motoroshoz.

- Tűnj el, hacsak nem akarsz egy terápiás ülés részese lenni.

- Húzz el, Pók - mondta Joel a bárpult mögül.

- Mindenki bepöccen, pedig az ember csak egy kis akcióra vágyik - motyogta Pók, ahogy eloldalgott.

- Várjunk csak, azt hiszem, épp egy szuper okos dolgot akartam mondani - szólalt meg Naomi. Felhúzta az orrát, és a gondolataiba merülve felhajtotta a maradék borát. - Aha!

- Aha! - visszhangozta Sloane.

Naomi mocorgott a székén, és megköszörülte a torkát.

- Ahogy mondtam, összehasonlítod azt, amit most csinálsz, azzal, amit a jövőben tehetnél.

- Hm, nem ezt csinálja mindenki?

- A kettő között van egy kis különbség - erősködött a nő, és összefolytak a szavai. - De elfelejtettem, mi az.

Sloane közelebb hajolt a másik oldalamon. Vagyis inkább ráesett a bárpultra.

- A nagyra becsült kollégám azt próbálja elmondani, hogy csak azért, mert a saját döntéseid szabadságát akarod élvezni, még nem kell egyedül lenned.

Naomi Sloane arcába csettintett az ujjával.

- Igen, ez az! Ezt felejtettem el. Az, hogy mit teszel vagy mit birtokolsz, és az, hogy hogyan érzel, két külön dolog. Az emberek például azt mondják, hogy „egymillió dollárt akarok”, de valójában csak az anyagi biztonságra vágynak.

- Okééééééé - nyújtottam el a szót.

- Azt akarod érezni, hogy hatalmad van a saját döntéseid kimondásában. Ez nem jelenti azt, hogy örökké független fejvadászhölgynek kell maradnod. Vagy hogy nem kell találnod egy remek pasit, akivel forró szexet élhetsz át az ágyban, aztán házhoz rendelhetitek a kaját. Csupán annyit jelent, hogy olyan kapcsolatot kell keresned, ahol önmagad lehetsz, és érvényt szerezhetsz az igényeidnek.

- Örülök, hogy eszedbe jutott, mert ez egy nagyon okos érv, és csinos vagy - mondta Sloane Naominak.

- Köszönöm. Szerintem te is okosan csinos vagy!

- Ááá, csoportos ölelés!

- Visszaéltek az ölelési kiváltságaitokkal - panaszkodtam, amikor mindketten újra rám vetették magukat.

- Nem tehetünk róla. Nagyon büszkék vagyunk rád - közölte Naomi.

- Akarod, hogy lehűtsem őket? - ajánlotta fel Joel, és felemelte a szódaadagolót.

Sóhajtottam.

- Hadd élvezzék ki a pillanatot.

24. fejezet

Pekándiós pite és hegyes könyök

Lina

- Nem akarok hazamenni - nyafogott Sloane, miközben a kocsim felé tereltem a parkolóban.

- Éhes vagyok - énekelte Naomi.

- Mit képzelsz, hová mész? - kérdeztem Stefet, amikor elkezdett leválni rólunk.

Bűnösnek és idegesnek tűnt.

- Én... felhívtam Jeremiah-t, és megkérdeztem, van-e kedve vacsorázni. És igent mondott. Szóval. elmegyek vacsorázni egy dögös barberrel.

Naomi rávetette magát.

- Én. Nagyon. Büszke. Vagyok. Rád - mondta, és minden egyes szónál mellkason csapta a férfit.

Stef a mellizmát dörzsölte.

- Aú.

- Küldj nekünk sms-t harminc másodpercenként. Még jobb, ha élőben közvetíted a randidat! - közölte Sloane lábujjhegyen hintázva.

- Óóó! Igen! Majd kommentáljuk, és szólunk, ha szerintünk jól megy - vágott közbe Naomi.

- Biztos, hogy elbírsz a részeg ikrekkel? - kérdezte Stef.

- Nem, de...

- Úgy teszek, mintha igent mondtál volna - válaszolta, és gonoszul vigyorogva hátrált.

- Jó szórakozást, és próbáld meg nem elijeszteni - kiáltottam utána.

Lehet, hogy Stef készen állt arra, hogy lecsapják, mint egy molylepkét, de én még mindig nem voltam meggyőződve arról, hogy a sebezhetőség erő. Szerintem inkább a legjobb módja annak, hogy összetörjék a szívedet.

Sloane megragadta Naomi karját, és majdnem elestek mind a ketten.

- Te jó ég! Elfelejtettük elmondani neki a másik dolgot.

- Kinek, mit? Nekem? - kérdeztem, miközben segítettem nekik talpon maradni.

Naomi zihálni kezdett, így megcsapott borgőzös lehelete.

- Teljesen elfelejtettem! Volt egy ötletünk, kivel beszélhetnél arról, hogy Duncan Hugo hol rejtegetheti az autót.

- Tényleg? Kivel?

- Zordonnal - válaszolta Naomi.

- Mi az a zordon?

-  Ő egy motoros klub vezetője. ööö, főnöke? Talán miniszterelnöke? Mindenesetre mindenről tud, ami történik -mondta Naomi.

- Tudta, hol van Naomi, amikor elrabolták, mert figyelte Duncan Hugót - egészítette ki Sloane.

- Ezenkívül szuper kedves, és megtanított pókerezni - tette hozzá Naomi.

- Hogyan érhetem el a motoros klub miniszterelnökét, Zordont? -kérdeztem.

- Megvan a száma. Vagy egy szám. Soha nem hívtam fel, de ő adta meg nekem - magyarázta Naomi.

Sloane szeme felcsillant, mintha ihletet kapott volna.

- Csajok! Ismerek egy helyet, ahol a világegyetem legfinomabb pekándiós pitéje van.

Naomi visított.

- Imádom a pitét.

- A közelben van? - tettem fel a kérdést.

* * *

Éppen akkor tértem vissza az asztalhoz, amikor a felszolgáló kihozott három szeletet egy valóban átkozottul finomnak tűnő pekándiós pitéből.

- Beszéltél a szexi, veszélyes motorosfickóval? - kérdezte Sloane.

- Nem. - Felhívtam a számot, amit Naomi adott, de három csörgés után sípszó hallatszott. Hagytam egy rövid üzenetet, amelyben kértem, hogy hívjon vissza, de azt sem tudtam, hogy rögzítve lett-e, amit mondtam.

- Ó, te jó ég! - ájuldozott Naomi a szájában a villával. - Ez a világ legjobb pitéje.

Leültem, és éppen felvettem a villámat, amikor megcsörrent a telefonom. Ránéztem a képernyőre.

- A francba.

- Ő az? - kérdezték a barátnőim egyforma magas hangon.

- Nem ő az - biztosítottam őket, és újra felálltam a székemről.

- Szia, Lewis - válaszoltam, miközben a pult mellett elhaladva az előcsarnok felé tartottam. - Hogy vagy?

- Remekül. Jól. Minden oké. Hát, igazából elég szarul - felelte a munkatársam.

A bűntudattól azonnal megfájdult a fejem.

- Hallottam, hogy visszamentéi dolgozni.

- Az íróasztal mellé - pontosított. - Részben ez a probléma. Kialakult itt egy helyzet, és szükségem van a segítségedre.

Egy újabb ok, amiért nem szeretem a kapcsolatokat.

- Mire van szükséged, Lew?

- Igen, szóval, emlékszel, amikor leugrottam a tetőről, és eltörtem a seggem?

Összerándultam.

- Emlékszem. - Élénken.

- És arra is emlékszel, hogy azt mondtad, ha bármiben segíthetsz, szóljak nyugodtan?

- Homályosan - mondtam összeszorított foggal. Mögöttem Naomi és Sloane beszélgetésbe elegyedett egy idős párral, akik egyforma pulóvert viseltek.

- Ma van a szerencsenapod - jelentette ki Lewis.

Sóhajtottam.

- Mire van szükséged?

- Van egy NJM-em, aki épp most bukkant fel a te környékeden.

Az NJM fejvadásznyelven azt jelentette, „nem jelent meg”, vagyis olyan embereket takart, akik ellógták a bírósági tárgyalásokat, veszélyeztetve ezzel a pénzt, amit az óvadékot nyújtó szervek a szabadságukért adtak.

- Tudod, hogy okkal váltottam át a vagyontárgyakra -emlékeztettem.

Egyetlen, nagyon hosszú évig óvadékbehajtóként dolgoztam, mielőtt a vagyonvisszaszerzési nyomozásra váltottam.

- Igen, de te olyan jól csinálod. És ami még fontosabb, hogy pont ott vagy. Holnapig senki mást nem tudok odaküldeni.

- Most éppen két részeg nőért felelek. Nem hagyhatom őket csak úgy magukra. A végén még egyforma szemhéjtetoválással végzik.

- Vidd őket magaddal. Ez a fickó nem veszélyes. Csak hülye. Nos, gyakorlatilag őrült okos, ami miatt hülye.

Ismertem ezt a típust.

- Mutasd meg a barátaidnak, hogy Hosszúlábú Solavita hogyan kap el egy rosszfiút.

- Mennyit tűztek ki rá?

- Kétmillió dollárt.

- Kétmilliót? Mi a fenét csinált?

- Feltörte az egyik állami hivatal ügyosztályát, készített egy csomó hamis személyit, majd eladta az interneten.

A számítógépes kockákat általában nem olyan veszélyes elfogni, mint mondjuk a gyilkosokat vagy más erőszakos bűnözőket. Csak annyit kell tenned, hogy megszerzed a laptopjukat, majd azzal becsalogatod őket a kocsid hátsó ülésére. De akkor sem akartam kockázatot vállalni a nagyon új és nagyon részeg barátnőimmel.

- Nem hiszem, hogy ez jó ötlet, Lew.

- Nézd. Utálom kijátszani ezt a kártyát, de tartozol nekem. Megosztom veled a pénzt.

- Utállak téged és a törött seggedet. - Nyögtem fel. - Majd holnap megcsinálom.

- Igazából a következő egy órában kell megtenned. Elhagyja a várost, és nem tudom, hol köt ki legközelebb. Muszáj őrizetbe venni.

- A fenébe, Lew. - Az ablakon keresztül Naomira és Sloane-ra pillantottam. - Esküszöl, hogy nem veszélyes?

- A saját nagymamámat küldeném érte, ha közelebb lakna.

Felsóhajtottam.

- Rendben. De ez azt jelenti, hogy kvittek vagyunk.

- Kvittek vagyunk - ígérte.

- És nem viccelsz többet azzal, hogy eltörtem a seggedet - tettem hozzá.

- Elküldöm a címet és egy képet. Köszönöm. Te vagy a legjobb. Most leteszem, mielőtt meggondolod magad. Szia! - mondta gyorsan, majd megszakította a hívást.

Az orrom alatt káromkodva indultam vissza az épületbe. A fejfájásom úgy bimbózott, mint egy átkozott rózsa.

- Hé, Lina Bo-Bina! Kérsz sült krumplit? - kérdezte Sloane.

Az asztalra néztem. Naomi és Sloane megették a pitéjüket meg az én pitémet is, majd áttértek a sült krumplira, amit az idős házaspár hagyott hátra.

Magunkhoz intettem a felszolgálót.

- Adhatok száz dollár borravalót, hogy vigyázzon erre a kettőre, amíg én elintézek valamit?

A nő kifújta vörösesbarna frufruját a szeméből.

- Sajnálom, drágám. Nem dőlök be még egyszer. - A falon lévő táblára mutatott. Az állt rajta: A felügyelet nélkül hagyott részegeket le fogják tartóztatni.

A francba.

- Mi a baj, Lina Weena? - faggatott Naomi. - Szomorúnak tűnsz.

- Vagy székrekedésed van - tette hozzá Sloane. - Több rostot kellene fogyasztanod?

- El kell mennem dolgozni kábé egy órára, és nem tudom, mit csináljak veletek. Mit szólnátok hozzá, ha bejelentkeznétek egy szállodába, és csendben üldögélnétek egy szobában, amíg vissza nem jövök?

Sloane felemelte a hüvelykujját, aztán fejjel lefelé fordította, és durcásan fújtatott.

- Ezt nemnek veszem.

- Megtaláltad Huncan Dugót? - kérdezte. Csálén állt a szemüvege.

- Nem. Valaki mást kell megtalálnom egy munkatársnak.

- Hadd segítsünk! Annyira jó vagyok a dolgok megtalálásában. Tegnap Knox tíz percig kereste a ketchupöt a hűtőben, és én fél másodperc alatt megtaláltam! - jelentette be Naomi.

- Kösz, de nem kell segítenetek. Csak azt akarom, hogy ne legyetek útban, amíg elkapom a szökevényt. Tudnátok úgy tenni, mintha józanok lennétek, amíg Knox ideér, és felvesz titeket?

Összenéztek, aztán megrázták a fejüket, és elkezdtek kuncogni.

- Ezt szintén nemnek veszem.

- Veled megyünk - jelentette ki Naomi határozottan.

- Nem, nem jöttök - mondtam ugyanilyen határozottan és józanul.

* * *

- Mondtam, hogy maradjatok a kocsiban - jelentettem ki, miközben a járdán lökdöstem az NJM-et. Fájt az arcom, a csípőm, erősen izzadtam, és tönkrement a kedvenc pulóverem.

- Bocsánat - válaszolta Naomi, és próbált bűnbánónak tűnni.

- Segítettünk elkapni - mondta dacosan Sloane. Naomi belekönyökölt. - Ó, úgy értem, bocsánat.

- El kellett volna hagynom a várost, amikor megvolt rá a lehetőségem - mormoltam sántikálás közben.

- Aú! Fáj ez a gyorskötegelő!

Melvin Murtaugh, alias ÁrnyékKaszás nem volt erőszakos bűnöző. Amint meglátta, hogy a kötegelőért nyúlok, elmenekült az unokatestvére bulijából. Követtem őt a rozoga verandán át a sikátorba.

A srác tornacipőt viselt, én pedig magas sarkú csizmát, de az atlétikai és az állóképességem sokkal hatékonyabbnak bizonyult a futásban, mint az ő billentyűzetpötyögő készsége.

Ráadásul elkövette azt a hatalmas hibát, hogy megállt a sikátor bejáratánál, mert valami megzavarta.

Kiderült, hogy ez a „valami” Naomi és Sloane volt, akik részegen szárnysegédet játszottak.

Ez elég időt adott nekem, hogy a földre teperjem. Kezdtem berozsdásodni. Régebben pontosan tudtam, hogyan kell végrehajtani egy szerelést, miközben az áldozatot párnának használtam a landoláshoz. Ezúttal a csípőm és a vállam közvetlenül és fájdalmasan érintkezett az aszfalttal, míg az arcom Melvin éles könyökéről pattant le.

Ezért váltottam a vagyonvisszaszerzésre. Az emberek csak púpok a hátamon... meg az arcomon.

- Hol van a szemüvegem? Nem látok semmit a szemüvegem nélkül!

- Erre azelőtt kellett volna gondolnod, mielőtt elfutottál, amikor mondtam, hogy ne tedd - válaszoltam, és olyan voltam, mint egy mérges anyuka, aki a kamasz fiával veszekszik, mert soha nem veszi a fáradságot, hogy felszedje az alsóneműjét a padlóról.

Belemarkoltam a pólójába, és visszasétáltunk a kocsihoz. Hála az égnek, hogy ez nem egy autótolvajoktól hemzsegő környék volt, mert a két részeg védencem nyitva hagyta a Charger ajtaját.

- Hoppá - mondta Naomi, amikor meglátta a kocsit. - Azt hiszem, elfelejtettük becsukni az ajtókat.

- A hajsza izgalma - jegyezte meg Sloane.

- Nem kellett volna részt vennetek az üldözésben. Azt mondtam, várjatok meg a kocsiban. Neked pedig - mondtam, és szorosabban fogtam az izgő-mozgó hackert -, a bírósági tárgyalásra kellett volna elmenned.

- Ha elmegyek a bíróságra, börtönbe fognak küldeni - nyafogott.

- Ööö, igen. Ez történik, amikor bűncselekményt követsz el.

Felnyögött.

- Anyám meg fog ölni.

- Annyira vagány volt, ahogy rárepültél - szólt bele a beszélgetésbe Sloane. - Megtanítanád, hogyan kell csinálni?

- Nem - feleltem szűkszavúan, és a fejénél fogva betoltam Melvint a hátsó ülésre. - Maradj itt. - Becsuktam az ajtót, és visszafordultam a barátaimhoz, akik közel sem tűntek eléggé bűnbánónak. - Ez egy veszélyes munka. Nem vagytok kiképezve az ilyen helyzetekre. Úgyhogy amikor azt mondom, maradjatok a kocsiban, akkor maradjatok a kocsiban.

- A barátok nem hagyják egyedül egymást a veszélyben - vágta rá Naomi szigorúan. - Amikor Waylay-t és engem elraboltak, te meg Sloane eljöttetek értünk. Sloane-nal most ugyanezt tettük érted.

- A különbség az, hogy engem nem raboltak el, Naomi. A munkámat végeztem. Nos, Lewis munkáját. De engem erre képeztek ki. Van tapasztalatom az ilyen helyzetekben. Nektek nincs.

Sloane duzzogott.

- Nem is akarod tudni, hogyan tereltük el a figyelmét?

- Hozzávágtam egy zacskó kutyakakit, amit a járdán találtam -dicsekedett Naomi.

Ez megmagyarázta a szagot. Egyértelműen át kell vizsgálnom a kocsimat ez után az este után.

- Én meg ráordítottam, és megmutattam neki a mellemet -jelentette ki büszkén Sloane.

Bármely más civil esetén le lettem volna nyűgözve. De most csak arra tudtam gondolni, hogy Naomi és Sloane önként veszélybe sodorták magukat miattam. És hogy el kell intéznem egy telefonhívást, amire nem igazán vágyom.

Felsóhajtottam.

- Telefonálnom kell. Maradjatok itt, és tartsátok szemmel Melvint. Ne szálljatok be a kocsiba. Ne kóboroljatok el. Ne barátkozzatok az utcán kóborló gyilkos mániákusokkal.

- Csak dühös, mert nem kapott pitét - suttogta Sloane Naominak, miközben telefonáltam.

Knox az első csörgésre felvette.

- Mi a baj? Miért nem küld több frissítést Stef, és miért nem válaszol a menyasszonyom az üzeneteimre?

- Semmi baj. Stefnek korábban el kellett mennie, és ami Naomit illeti - hátrapillantottam a vállam fölött Naomira és Sloane-ra, akik épp szelfikhez pózoltak -, azért nem válaszol az sms-ekre, mert Sloane-nal az összes Snapchat-szűrő kipróbálásával vannak elfoglalva.

- Miért hívsz? Haragszunk egymásra, nem?

- Nem vagyok benne biztos. Már nem tudok lépést tartani.

- Jó. Akkor ha összevesztünk, béküljünk ki.

Ezért szeretek férfiakkal barátkozni. Egyszerűen könnyebb volt.

- Egyetértek. Szükségem van egy szívességre. Igazából kettőre. Szeretném, ha nem lennél jogosan dühös, és kéne egy fuvar két részeg nőnek, akik nem hajlandók hallgatni rám.

- Mi a baj a kocsiddal?

- Jelenleg egy megkötözött bűnöző lángelme ül benne.

- Bassza meg.

* * *

- Ha elengedsz, feltöröm az adóhivatal rendszerét, hogy soha többé ne kelljen adót fizetned - ajánlotta fel Melvin a hátsó ülésről.

- Ne beszélj - morogtam.

Lehúzott ablakkal száguldottam, hogy minden oldalról bevágjon a szél. Ez enyhített a kutyaszar szagán.

-  Az a szakállas, tetovált fickó úgy nézett ki, mintha legszívesebben letépte volna a karomat, hogy agyonverjen vele. Azt hittem, betöri az üveget, csak hogy elkapjon.

Ahogy tippeltem, Knox mérges volt. Először rám, mert hagytam, hogy Naomi és Sloane rábeszéljenek, hogy vigyem magammal őket, aztán Naomira és Sloane-ra, amiért szándékosan veszélybe sodorták magukat, végül pedig Melvinre, amiért megütött.

Még nem néztem alaposan a tükörbe, de Knox reakciójából és a szemem alatti forró, duzzadt érzésből ítélve úgy véltem, nem nézek ki valami jól.

- Ő általában ilyen - nyugtattam meg.

- Engem hibáztatott az arcod miatt. El tudod ezt hinni? Nem én ütöttelek meg - morgolódott Melvin.

- A csapkodó könyököd volt az.

- Az arcod találta el a csapkodó könyökömet. Valószínűleg nekem is lesz egy zúzódásom.

Rátapostam a gázpedálra remélve, hogy a motor bömbölése elnémítja az utasomat. Minél hamarabb beviszem a fickót, annál hamarabb jegelhetem az egész testemet.

- Feltétlenül küldeni fogok egy orvost a celládba - feleltem szárazon.

- Hová viszel?

- A Knockemouti Rendőrkapitányságra. - Nem volt ideális, de az NJM-eket át kellett adni a rendőrségnek, és a knockemouti volt a legközelebbi, teljes létszámú osztály. Ráadásul előre odatelefonáltam, és szóltam az érkezésemről... illetve egyúttal megbizonyosodtam arról, hogy Nash ezen az estén szabadnapos.

Egyáltalán nem akartam összefutni vele.

- Legalább hallgathatnánk egy kis zenét? - panaszkodott Melvin.

- Igen. - Feltekertem a hangerőt, és Knockemout felé vettem az irányt.

Három kilométerre voltunk a városhatártól, amikor piros és kék fények kezdtek villogni a visszapillantó tükrömben.

A sebességmérőre néztem, és összerezzentem.

- Haha! Elkaptak - kuncogott az utastársam.

- Fogd be, Melvin.

Lehúzódtam az út szélére, bekapcsoltam a vészvillogót, és előkotortam a forgalmi engedélyemet, mire a rendőr az ablakomhoz ért.

Amikor Nash Morgan a szemembe világított a zseblámpájával, rögtön tudtam, hogy ez nem az én estém.

25. fejezet

Gyorshajtás

Nash

- Szállj ki a kocsiból!

- Ma este nem is vagy szolgálatban - motyogta a nő, és megragadta a kormányt.

- Szállj. Ki. Az. Autóból. Angelina - parancsoltam összeszorított foggal.

- Segítség! Elrabolt ez a nő! - kiabált a hátsó ülésen ülő idióta.

- Fogd be, Melvin - csattant fel Lina.

Kinyitottam az ajtaját.

- Ne baszakodj velem, Angyal.

Kikapcsolta a biztonsági övet, és kiszállt a kocsiból, szorosan mellém lépve. Több eszem is lehetett volna. Tudtam, hogy nem bízhatok magamban, amikor ennyire közel vagyok hozzá. De végül is ez már akkor egyértelmű volt, amikor Grave beavatott a fejleményekbe.

Tisztában voltam vele, hogy így fog végződni.

- Hátrébb lépsz, vagy egész este itt fogsz állni a személyes teremben? - sziszegte, és mindent megtett, hogy dacosan álljon előttem, lehetőleg kerülve a fizikai érintést. Ezzel kicsinált.

A farmerja az egyik térdén kiszakadt. A pulóvere és a kabátja csupa kosz volt. És mintha sántított volna. Azonban az arcától szökött az egekbe a vérnyomásom.

- Ő tette ezt? - követeltem választ, ahogy megfogtam az állát, és oldalra döntöttem a fejét, hogy szemügyre vegyem a zúzódásokat. A düh önálló életre kelt a bőröm alatt. Mardosott, és minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne engedjem szabadjára.

Angelina felemelte a karját, és megragadta a csuklómat, de nem engedtem el.

- Az egyetlen dolog, amiben az állami adatbázisok feltörésén kívül bűnös, az, hogy hegyes a könyöke.

- Miért hozol be egy NJM-et?

Pimaszul forgatta a szemét.

- Átugorhatnánk azt a részt, amikor úgy teszel, mintha érdekelnélek, hogy mehessek innen? Hosszú napom volt.

- Ne hallgasson rá! Nem szöktem meg! Ártatlanul sétáltam hazafelé, miután menhelyi kutyáknak olvastam fel meséket, amikor egy sikátorban letepert és megfenyegetett - nyafogott az utasa.

- Fogd be, Melvin - szóltunk rá Linával egyszerre.

A kocsi háta mögé húztam, és alaposan szemügyre vettem az autóm fényében.

- Megsérültél máshol is? - A szeme alatti zúzódás csúnya és duzzadt volt. Minden porcikámmal gyűlöltem a sérülését.

Rácsapott a kezemre.

- Ez most már minden közúti ellenőrzés része?

A közelsége nem csak kicsapta a biztosítékot az agyamban. Teljesen tönkretett.

A bennem tomboló düh a torkomon keresztül akart kiszakadni belőlem. Már nem fáztam. Nem voltam üres. Egy kitörni készülő vulkán voltam.

- Baleset volt. - Lina hangja nyugodt, szinte unott volt. Gyönyörű méreg az ereimben.

- Azt mondtad, hogy lopott vagyontárgyakat szerzel vissza, nem pedig embereket vadászol le - emlékeztettem.

- Így van. Szóval mielőtt megint hazugnak neveznél, valaki szívességet kért tőlem. Nem mintha bármi közöd lenne hozzá.

Folyton ilyeneket mondott. Olyan dolgokat, amik technikailag igazak voltak.

De annak ellenére, hogy dühös voltam rá, és ragaszkodtam ahhoz, hogy végeztem vele, muszáj volt tudnom, hogy jól van-e. Hogy mi történt. Kurvára el kellett intéznem.

Ő az én dolgom volt, és még nem végeztem vele. Csak most kezdtem el. Elfogadtam az igazságot, és úgy tettem, mintha lett volna választásom.

- Ki kért szívességet? Ki kért meg erre?

- Jézusom, Nash. Nyugodj meg. Semmilyen törvény nem lett megszegve, és a sógornőd meg a barátod, annak ellenére, hogy részeg púpok voltak a hátamon, akik nem akarták követni a parancsokat, biztonságban vannak. Knox felvette és hazavitte őket.

- Tisztában vagyok vele. - Az, hogy a bátyám ott merte hagyni Linát egy bűnözővel, egy újabb olyan kérdés volt, amivel foglalkoznom kell majd. Valószínűleg az öklöm segítségével.

Bassza meg.

Veszélyes érzéseket ébresztett bennem. Eltűnt a nyugodt, jelvényes rendőr. Eltűnt az üresség. Helyette egy tűzokádó sárkány lettem, aki mindent el akar pusztítani.

Azon tűnődtem, vajon Knox is így érzett-e legtöbbször.

Kinyújtottam a kezemet, és ismét megfogtam az állát, hogy oldalra döntve gyönyörű arcát, megvizsgálhassam a zúzódásait. Az érintése, még ha csak így is, lángra lobbantott bennem valamit.

- Ezt jegelni kell.

- Gyorsabban hazaérnék, ha nem tartanál fel.

Rosszkedvűen fújtam ki a levegőt.

- Szedd ki a kocsiból.

- Micsoda?

- Szedd ki a kocsiból - mondtam lassabban.

- Na nem! Ennek nem dőlök be. Én viszem be a kapitányságra, és kérem az elismervényt. Aztán a tiéd lehet.

- Nem akarom, hogy te szállítsd - közöltem. A birtoklási vágy hulláma elmosott minden racionális gondolatot. Semmi nem érdekelt. Csak arra volt szükségem, hogy biztonságban legyen a közelemben.

- Leszarom, mit akarsz - vicsorgott.

- Engem kettőnk helyett is érdekel. Szedd ki a kocsiból!

Keresztbe fonta a karját.

- Nem.

- Rendben. - Hátraléptem, és elkezdtem megkerülni a kocsit. -Majd én elintézem.

Megragadta a karomat, én pedig élveztem az érintését.

- Ha még egy lépést teszel az NJM-em felé, akkor...

- Mit fogsz csinálni? - vontam kérdőre, amikor elhallgatott. Azt akartam, hogy visszavágjon. A harag és a vágy kusza centrumában szerettem volna farkasszemet nézni vele.

- Miért csinálod ezt? - sziszegte, miközben a hajába túrt.

- Bárcsak tudnám, édesem. - De tudtam. Hazudhatott. Veszélybe sodorhatta magát. Kerülhetett vagy gyűlölhetett. Akkor sem tudtam békén hagyni. Mert még nem végeztem vele.

Gyűlöltem magam, amiért annyira vágyom rá.

- Nem tartozom hozzád. Nem szegtem meg a törvényt. Csak az a veszély fenyegetett, hogy megsérül az egóm, amikor elkapom ezt az idiótát. Úgyhogy, hacsak nem akarsz visszaélni a hatalmaddal és őrizetbe venni, javaslom, engedd, hogy végezzem a munkámat.

- Tudod, nem akarok veled foglalkozni.

- Szegény Nash. Kénytelen vagy hősködni a gazember szerep helyett?

A csípőmmel a kocsihoz szorítottam. Tágra nyílt a szeme. Kitágult az orrcimpája, mint egy veszélyt szimatoló őznek. Azonban a keze önálló életre kelt. Az ingembe markolt, és erősen belém kapaszkodott.

- A tűzzel játszol, Angyal.

- De láthatóan csak neked esik bántódásod - vágott vissza.

Az út szélén szorítottam egy mérges nőt egy kocsihoz gyorshajtás miatt. A szívverésem a fülemben kalapált, és lüktetett a farkam. Nem ő volt a biztonságos, az okos választás. De valami ostoba oknál fogva a testem úgy gondolta, hogy ez a nő, aki a szürke zónában éli az életét, a helyes választás.

Megfogtam az állát, és a hüvelykujjammal végigsimítottam az alsó ajkán. A düh helyett valami hasonlóan veszélyes érzelem költözött a szemébe. Vibráltam a vágytól. Nem bízhattam magamban, amikor ilyen közel voltam hozzá.

De amikor már majdnem rábeszéltem magam, hogy hátralépjek, megcsípte a fogával az ujjamat.

A fájdalom apró nyilallása végigszaladt a gerincemen, és a golyóimat célozta meg.

Éreztem, milyen gyorsan dobog a szíve.

Mindketten egyszerre mozdultunk meg. Pont akkor rogyasztottam be a térdem, amikor széttárta a lábát, hogy helyet csináljon nekem.

Ez. Most. Ő.

A vérem többet követelt. Minden teljesítménnyel kapcsolatos félelmem elpárolgott az éjszakában, elégette az izzó vágy. A magamévá kellett tennem. Bebizonyítani, hogy csak az enyém. A kezemet a térde alá csúsztatva megemeltem, és széttártam a lábát, amíg az erekcióm a combja közé simult. Még teljesen felöltözve is szinte elviselhetetlen volt az érzés, ahogy a teste üdvözölte az enyémet.

- Azt akarom...

- Nem akarom, hogy szükségem legyen rád, de kellesz -mondtam, miközben a nyaka selymesen sima bőréhez dörgöltem az arcomat.

- A fenébe is, Nash - lihegte. - Azt akarom, hogy tegyél le, és engedj levegőhöz jutni.

Megdermedtem, de nem tettem le. Képtelen voltam rá. A pulzusa közvetlenül az ajkam alatt lüktetett.

- Nash, kérlek. Csak tegyél le, és hagyj levegőhöz jutni.

A „kérlek” győzött le. Bármit megadnék neki, ha tőle is mindent megkapnék.

Elharaptam egy káromkodást, és hátraléptem, hagyva, hogy a földre csússzon.

- Ha nem leszek az érzelmi támaszod, akkor biztos, hogy a gyűlöletbaszásod sem.

- Angyal.

Felemelte a kezét.

- Már bebizonyítottuk, hogy nem bízhatunk egymásban. És biztos vagyok benne, hogy épp az előbb bizonyítottuk be azt is, hogy magunkban sem bízhatunk, amikor egymás közelében vagyunk.

- Fogalmam sincs, meddig tudok még küzdeni ellene - vallottam be.

Egyenesen rám szegezte a tekintetét.

- Igyekezz jobban.

- Próbálkozom. Mérges vagyok rád. Elárultad a bizalmamat.

- Na ne viccelj! - gúnyolódott. - Őszintébb voltam veled, mint eddig bárki mással. Csak nem vagy hajlandó tudomásul venni, hogy a fekete-fehéren túl egy egész világ létezik idekint.

- Ahogy mondtam, folyton arra gondolok, mennyire dühös vagyok rád. De csak arra vágyom, hogy letérdeljek, és beletemessem az arcomat a...

A számra csapta a kezét.

- Ne fejezd be ezt a mondatot. Veszélyesek vagyunk egymásra. Nem tudok gondolkodni, amikor hozzám érsz. A viszonyunk a legrosszabb döntés, amit hozhatunk. És ha ezt én mondom, az jelent valamit.

De egyszer az életben nem aggódtam a következmények miatt. Nem gondolkodtam hat lépéssel előrébb. Csak abban voltam biztos, hogy őt akarom. Még akkor is, ha hazudott. Még akkor is, ha megbántott. Még akkor is, ha mindenben veszekedni akart velem.

Angelina Solavitát akartam.

- Elnézést! Tudom, hogy épp veszekedtek, de nagyon kell pisilni.

- Fogd be, Melvin!

* * *

A piros Charger seggében voltam az őrsig, egy centiméternyi előnyt sem adtam neki. Amikor megérkeztünk, kipattantam az autómból, és kinyitottam a kocsija ajtaját, mielőtt leállította volna a motort.

- Hátrább az agarakkal, nagymenő - figyelmeztetett Lina.

De ekkor már a hátsó ülésről húztam ki a vézna bűnözőt.

- Gyerünk, seggfej - mondtam.

- Úgy érzem, szükségtelen ez a szidalmazás - panaszkodott.

- Ahogy az arcán lévő zúzódások is azok - vágtam rá, majd megfordítottam, hogy Linára nézzen. A sérülése láttán valami csúnya dolog szabadult el bennem. Valami olyan, ami a szőnyeg alá akarta söpörni az összes kihágását. Valami olyan, ami ragaszkodott a társaságához, hogy senki más ne juthasson a közelébe.

- Mondtam már, ő volt az, aki nekem jött, miután a barna megdobott kutyaszarral, és a szőke megmutatta a mellét. Nem az én hibám, hogy megsérült.

Linára néztem. Ő vállat vont.

- Naomi és Sloane - magyarázta.

- Figyelj, nagyon éhes vagyok - nyafogott Melvin. - Vacsora előtt léptem le az unokatestvéremtől. Szerinted kaphatnék egy kis csirkenuggetset, vagy esetleg olyan mosolygós arcú sült krumplit? Tudod, vigaszkaját. Elég stresszes vagyok.

Jézusom. Az anyja még a kenyér héját is levágta neki?

- Ha bocsánatot kérsz a hölgytől, amiért megtámadtad, megetetlek.

- Sajnálom, hogy az arcod a könyökömbe ütközött, Lina. Őszintén. Anyám szétrúgná a seggem, ha eszembe jutna bántani egy hölgyet.

- Bocsánatkérés elfogadva - válaszolta Lina. Felém fordult. - Most pedig add ide az elismervényt.

- Menjünk - motyogtam, és magunk előtt toltam Melvint.

- A fenébe, gyönyörűségem. Mi a fene történt veled? - kérdezte Grave Linától, amikor beértünk.

- Beleszaladtam egy hegyes könyökbe - magyarázta Lina.

- Apámtól örököltem. A legtöbb testrésze éles és hegyes -jelentette ki Melvin. - Szóval, ami a csirke nuggetset illeti...

Odalöktem Melvint Grave-hez, mielőtt kísértésbe estem volna, hogy beverjem a pofáját a könyökömmel.

- Tégy egy szívességet, és intézd el ezt. Majd én megcsinálom a papírmunkát.

Lina úgy nézett rám, mintha a szemével akart volna kicsinálni.

- Telefonálnom kell - mondta, és kisétált a folyosóra.

- Eléggé sántít - jegyezte meg Grave, mintha nem katalogizáltam volna már minden mozdulatát.

Mire Lina a sántítását hasztalanul leplezve visszajött, már elkészítettem a papírokat.

- Ez Murtaugh-nak szól - mondtam, átnyújtva az első cédulát. -Ez pedig a tiéd.

Elvette a második papírt is, majd túlfűtött, gyilkos pillantást vetett rám.

- Egy gyorshajtási bírság? Most szórakozol velem.

- Gyorsabban hajtottál a megengedettnél, ezért állítottalak meg -emlékeztettem.

Annyira dühös volt, hogy szóhoz sem jutott.

- Te... te...

- Két heted van, hogy kifizesd, vagy fellebbezz ellene. Bár, ha arra gondolsz, hogy megtámadod, a helyedben nem tenném. Én állítottalak meg, és nem lenne semmi kifogásom az ellen, hogy kivegyek egy szabadnapot, és bemenjek a közlekedési bíróságra.

Mély lélegzetet vett, és amikor ettől nem nyugodott meg, ismét beszívta a levegőt. Sugárzott belőle a düh, rám mutatott, majd megrázta a fejét, mielőtt kihátrált az ajtón.

- Biztos, hogy tudod, mit csinálsz, főnök? - kérdezte Grave.

- Kurvára fogalmam sincs, Hopper.

* * *

Ahelyett, hogy hazamentem volna, ahol biztosan nem tudnám békén hagyni Linát, leléptem a rossz kedvemmel a városból. Porfelhőt hagytam magam mögött az éjszakában, ahogy a földúton száguldottam. A nagy házban égtek a lámpák, ezért a fékre tapostam, és kiszálltam a járművemből.

Feltrappoltam a verandára, és addig dörömböltem a bejárati ajtón, amíg ki nem nyílt.

- Jézusom! Mi a fene...?

Esélyt sem adtam a bátyámnak, hogy befejezze a mondatát. Az öklöm találkozott az állkapcsával, és hátrabicsaklott a feje.

- Te kibaszott fasz! - vicsorogta.

Egy ütés nem tűnt elégnek. Boldogabb voltam, mint a szarban dagonyázó disznó, amikor a vállával a gyomromba ütközött. Elestünk, kizuhantunk a veranda korlátján, és egy lombos bokorban landoltunk.

Az ágyéka közelébe térdeltem, és megfordultam, hogy felülkerekedjek rajta.

Hagyta, hogy egy újabb ütést mérjek az arcára, mielőtt átcsúszott a védelmi vonalamon. Vér, düh és frusztráció ízét éreztem.

- Mi a fasz bajod van? - kérdezte, miközben a bozótba nyomtam az arcát.

- Egyedül hagytad egy bűnözővel.

- Jézusom, te idióta! Észnél vagy? Lina megeszi reggelire az ilyen fickókat.

- Bántotta, a kurva életbe.

Egy ütést mértem a bordáira. A bátyám felnyögött, majd a lábával legurított magáról.

Megragadott a hajamnál fogva, és az avarba nyomta az arcomat.

- Véletlenül megütötte. Te vagy az a seggfej, aki bántotta.

Felemeltem a könyökömet, és éreztem, hogy eltaláltam az állkapcsát.

Knox felnyögött, majd köpött egyet.

- Ha valakinek seggbe kéne rúgnia valakit, akkor az én vagyok, amiért szórakozol vele. Ő a barátom.

- Én meg a kibaszott öcséd vagyok - emlékeztettem.

- Akkor miért veszekszünk?

- Honnan a faszból tudjam? - Még mindig meg voltam őrülve. A tehetetlenség. A vágy, hogy megérintsem, miközben tudtam, hogy már nincs jogom hozzá.

- Knoxy? - kiáltotta Naomi részegen valahonnan a házból.

- Kint verekszik Nash bácsival az udvaron. Összetörték a tornácot - jelentette Waylay.

- Remek. Most engem is bajba keversz - panaszkodott a bátyám.

Mindketten hanyatt dőltünk a szétzilált zöld bokor romjain. A csillagok ragyogó tűhegynek tűntek a tintafekete égbolton.

- Egyedül hagytad - mondtam újra.

- Tud magára vigyázni.

- Ez nem jelenti azt, hogy muszáj is neki.

- Mit akarsz, mit mondjak? Szüksége volt rám, hogy elvigyem Százszorszépet és Sloane-t, akik mindketten rohadtul berúgtak. Kénytelen leszek kezeltetni a Spice Girls-túladagolásomat.

Linának szüksége volt Knoxra. Hagytam, hogy ez a tény ott motoszkáljon a fejemben.

Amikor bajba került, Knoxot hívta, nem engem. Jó okkal. Nem voltam olyan hülye, hogy ezt ne vegyem észre. Mégis itt feküdtem a mocsokban, és mérges voltam, hogy olyan világot teremtettem, ahol Lina valaki máshoz fordul, amikor segítségre van szüksége.

- Hogy basztad el? - kérdezte Knox.

- Miből gondolod, hogy bármit is elbasztam?

- Itt hemperegsz velem a kertben ahelyett, hogy őt zaklatnád. Mit csináltál?

-  Mit gondolsz, mit csináltam? Megállítottam a seggét, megbüntettem gyorshajtásért, és kapott tőlem egy alapos fejmosást.

Hosszú ideig hallgatott, aztán azt mondta:

- Általában ennél jobban bánsz a nőkkel.

- Baszd meg.

- Ha kíváncsi vagy a véleményemre...

- Miért lennék? Nem tudtad megmondani Naominak, hogy szereted, amíg az ikertestvére meg az a seggfej el nem rabolta szexbilincsben.

- Épp össze voltam zavarodva, oké?

- Igen, ahogy én is.

- Azt tanácsolom, gyorsan szedd össze magad, ha esélyt szeretnél nála. Ma összepakolt egy bőröndöt. Naomi azt mesélte, hogy Sloane-nal gyakorlatilag kényszeríteniük kellett, hogy legalább addig maradjon, amíg elmennek együtt valahova beszélgetni.

- Csomagolt?

- Azt mondta, visszaköltözik a motelbe, amíg valaki ide nem jön helyettesíteni az ügyben. Aztán hazamegy.

El akar menni?

Nem, a kurva életbe.

Lina nem megy sehova. Addig nem, amíg ezt meg nem oldottuk. Addig nem, amíg rá nem jövök, miért mászott a bőröm alá, az ereimbe. Addig nem, amíg nem találok módot arra, hogy elűzzem magamból ezt az érzést, vagy a közelemben tartsam őt.

De ezeket a dolgokat a Morgan férfiak nem mondják ki hangosan.

Ehelyett megmaradtam a komfortzónánkban.

- Szóval most már nem baj, ha összejövök a barátoddal? Baszki, te aztán kurvára szeszélyes vagy.

- Kapd be, seggfej. Naomi szerint Lina érez irántad valamit. Valamit, amit még nem basztál el teljesen. Hacsak nem verte be az utolsó szöget a koporsóba az a gyorshajtás. És ha már itt vagy, és hülyét csinálsz magadból miatta, azt hiszem, talán van benne valami, amit érdemes kiaknázni.

Lesöpörtem egy levelet az arcomról.

- Lina érez valamit? Mit mondott?

- Kurvára nem tudom - felelte Knox ingerülten. - Százszorszép és Sloane közben brit akcentussal énekelt valami számot. Kérdezd meg őket, ha kijózanodtak, és engem hagyj ki ebből az egészből a picsába.

Egy darabig csendben voltunk. Csak két felnőtt férfi feküdt egy tönkretett virágágyásban, és az éjszakai eget bámulta.

- Hallottam, hogy Naomi kutyaszarral dobálta meg a fickót, akit Lina üldözött, aztán Sloane azzal terelte el a figyelmét, hogy megmutatta neki a mellét - mondtam.

Knox felhorkant mellettem.

- Jézusom! Nincs több csajos este! Mostantól, ha hárman együtt mennek el valahova, egy istenverte kísérő ott lesz a nyomukban.

- Egyetértek.

Hallottuk a szúnyoghálós ajtó nyikorgását, de nem számítottunk a hideg vízzel teli vödörre. Mindkettőnket lelocsoltak.

Köpködve és káromkodva álltunk fel, hogy szembenézzünk az ellenséggel, csakhogy Naomit, Waylay-t és Waylont találtuk a verandán, akik minket néztek.

- Nincs több verekedés - közölte Naomi királynői eleganciával. Aztán csuklott egyet.

Waylay kuncogott, miközben ránk irányította a slagot.

26. fejezet

Miféle Nash?

Lina

Nash Morgan nem létezik többé számomra.

Ezt kántáltam magamban, miközben az utolsó guggolásokat csináltam. Teljesen az edzésre tudtam koncentrálni, és nem az izzadt rendőrfőnökre, aki - a gerincem tövében érzett bizsergésből ítélve - folyamatosan engem bámult, mióta ideért.

A férfi fizikai vonzereje nyomasztó volt, és őszintén szólva rohadtul felbosszantott.

- Lejjebb azzal a fenékkel - utasított Vernon, visszarángatva a jelenlegi szenvedésemhez.

- Te... engedd... lejjebb... a... segged - ziháltam, miközben összeszedtem magam, és felkészültem, hogy az utolsó energiatartalékaimat is felhasználjam.

- Gyerünk, Solavita - kurjantotta Nolan a mögöttem lévő súlypadról. Úgy látszott, hogy ő és Nash valamiféle békeszerződést kötöttek, és most együtt edzenek.

Sikerült mindkét középső ujjamat felemelnem a rúdról, majd felálltam.

Az idősebb edzőtársaim elismerő kiáltásai visszhangoztak a fülemben, amikor visszatettem a rudat az állványra, majd előrehajoltam, hogy levegőhöz jussak.

Sajnos elfelejtettem becsukni a szememet, így láttam a nem létező

Férfit, amint éhesen bámulja a fenekemet.

A reggeli edzéstől izzadt és morcos Knox odasétált az öccséhez, észrevette Nash tekintetének irányát, és könyökkel hasba vágta.

Mindkettőjük arcán halvány zúzódások sötétlettek, de én már annyira túl voltam Nashen, hogy egyáltalán nem érdekelt, mi történt.

Oké, talán tízszázaléknyi érdeklődés volt bennem. Rendben. Legfeljebb negyven százalék.

Nem mintha bármelyiküket is megkérdezném. Knox és én addig tartottuk fenn az óvatos fegyverszünetet, amíg egyikünk sem hozta szóba Nasht. És úgy tűnt, Nash végre megértette, hogy nem létezik. Miután három napig nem voltam hajlandó ajtót nyitni, vagy felvenni a telefont, már nem kopogtatott és nem hívott.

Jobb ez így. Már többször bebizonyítottuk, hogy megbízhatatlanok vagyunk egymás közelében.

Nem volt gyávaság tőlem, hogy úgy időzítettem a saját jövésmenésemet, hogy biztosan ne fussunk össze a lépcsőn. Nem voltam óriási gyáva nyúl, amiért lábujjhegyen osontam el az ajtaja mellett. Most az egyszer biztonságos, okos döntést hoztam.

Kiegyenesedtem, és nagyot kortyoltam a vizespalackomból, miközben úgy tettem, mintha nem érezném Nash rám irányuló figyelmét.

Ahogyan azt is eldöntöttem, hogy nem veszek tudomást a bizsergésről, ami elárasztotta a testemet, amikor tudtam, hogy a szomszédban van, csupán egy fal választja el tőlem.

Bár olykor még mindig azon kaptam magamat, hogy feszülten hallgatózom, hátha meghallom zuhanyozás közben.

De én is emberből vagyok, oké?

Elköteleztem magam az új és jobb, egészségesebb, kissé unalmasabb, de határozottan okosabb Lina mellett. Csökkentettem a koffein- és alkoholfogyasztásomat, több zöldséget ettem, és négy napja rendszeresen meditáltam. A KES-ek nagyrészt megszűntek. És már semmi nem vonta el a figyelmemet a nyomozásról.

Még három üzenetet hagytam Zordon furcsa üzenetrögzítőjén, de egyelőre nem érkezett válasz.

Szerencsére a kutatócsapatom a segítségemre sietett. Zeldának sikerült bevetnie a kocka varázserejét, és azonosította a két csatlóst Tina homályos személyleírása alapján. Az arctetovált fickó Stewie Crabb, egy kétszeres börtöntöltelék, aki a bal szeme alá egy tőrt tetováltatott. A pufók kecskeszakállas pedig Wendell Baker, egy köpcös fehér fickó borotvált fejjel, bajusszal és kecskeszakállal. Csak egyszer ült börtönben testi sértésért.

Mindketten tizenéves koruk óta Anthony Hugo alkalmazásában álltak, köszönhetően a Duncanhez fűződő barátságuknak. Zelda még nem tudta azonosítani a titokzatos, eldobható telefonnal kommunikáló pasast, de legalább Crabbet és Bakert megtaláltam.

Félretettem az ingatlankeresést a megfigyelés miatt. Szerencsétlenségemre a piti bűnözők követése - akik tudják, hogy a szövetségiek valószínűleg szemmel tartják őket - többnyire azzal járt, hogy sztriptízbárok parkolójában ültem órákig.

- Szép munka - zihálta Stef. A pólója teljesen átázott, fekete haja pedig lelapult.

- Köszi - mondtam, és még több vizet ittam. - Folyton azt hiszem, már könnyebb lesz, de még mindig minden alkalommal úgy érzem, mindjárt meghalok.

Stef felnyögött.

- Szóval elmeséled már végre, hogy ment a randid vasárnap, miután otthagytál a részeg ikrekkel?

Behunyta a szemét, és leöntötte magát vízzel, de így is láttam, hogy elmosolyodott.

-Egész... jól ment.

- Jól? - ismételtem meg.

- Jó volt. - Minden igyekezete ellenére egyre szélesebben mosolygott. - Nem éreztem szörnyen magamat.

Megböktem a könyökömmel.

- Te kedveled őt. Szeretnél smáááááárolni vele.

- Ne viselkedj úgy, mint egy harmadikos.

- Paplan alá bújtak, ott is csókolóztak? - cukkoltam.

- A hátamra tette a kezét, amikor besétáltunk az étterembe.

- Dögös.

- Nagyon - válaszolta, miközben ivott egy korty vizet. A mosoly árnyéka továbbra is ott játszott az ajkán.

- Fogsz még találkozni vele?

- Talán - mondta önelégülten.

- Szóval az a kis kocsmaterápia valójában neked szólt, nem nekem.

Stef vetett egy pillantást a mogorva rendőrfőnökre.

- Gondoltam, egyikünknek össze kell szednie magát, és megtenni az első lépést.

- Elnézést, te barom. A férfi félreállított, kiabált velem, és megbírságolt gyorshajtásért, mert a munkámat végeztem.

- Biztos vagyok benne, hogy figyeltél a sebességkorlátozásra.

- Nem ez a lényeg.

Stef ismét Nashre nézett, majd vissza rám. Elvigyorodott.

- Tetszik vagy sem, van valami vulkanikus köztetek. És alig várom, hogy lássam, melyikőtök robban fel először.

- Egyetlen egy randin voltál. Nem telepedhetsz rám ezzel az önelégült „elkötelezett kapcsolat” dologgal.

- Kettőn. Tegnap együtt ebédeltünk. Szívesen maradnék még, amíg te úgy teszel, mintha nem akarnál Nash Morgan nadrágjába férkőzni, de Jerrel találkozom egy kávéra. Ne küzdj ellene túl sokáig. Lehet, hogy valami nagyszerűről maradsz le.

- Kapd be, szerelmes pojáca.

Elindult az öltözőbe, és magamra hagyott a gondolataimmal.

- Hé, legjobb barinőm! - Mrs. Tweedy nyakában egy törölközővel sétált oda hozzám. - Szebb az arcod.

- Köszönöm - válaszoltam szárazon. A monoklim lassan beteges sárgászöldre halványodott. Néhány nap múlva már nem kell majd sminkkel elfednem.

- Ma elviszel bevásárolni - jelentette be Mrs. Tweedy.

- Tényleg?

- Igen! Tíz perc múlva legyél kész. - Levette a törölközőt a nyakából, és a fenekemre csapott vele.

A bántalmazott hátsómat dörzsölgetve szedtem össze a holmimat. Még jó, hogy a rosszfiúk nem vesződnek azzal, hogy délelőtt felkeljenek az ágyból, gondoltam.

- Lina! - Nolan intett a fejével, hogy menjek oda hozzá.

Nagy ívben kikerültem Nasht, és csatlakoztam Nolanhez a tükörnél.

- Mi a helyzet?

Nash elsétált mellettem, hogy letegye a súlyzóit, és éreztem, hogy megzavar a közelsége.

A tekintetünk találkozott a tükörben, de szándékosan elfordítottam a fejemet, mert nem akartam látni, mit rejt a gondterhelt pillantása.

- Nincs kedved meginni valamit ma este, miután lefektettem a gyereket? - Nashre mutatott a hüvelykujjával.

- Az attól függ.

- Mitől?

- Hogy egy ital csak egy ital-e, tekintve, hogy épp most vitted el a barátnőmet egy randira.

Bosszúsan nézett rám.

- Nem akarok a bugyidba mászni, Solavita.

Úgy tűnt, az egyetlen interakció, amire készen állok, egy kellemes baráti italozás a férfi haverommal. Ez azt jelentette, hogy nem beszélünk majd az érzéseinkről. Nem kell a szexuális feszültséggel foglalkoznom. És nem kell majd részeg csajokra vigyáznom.

- Akkor este találkozunk.

- Ez egy randi - mondta, majd elvigyorodott.

- Mekkora egy seggfej vagy - vágtam rá szeretetteljesen.

A tornateremben hirtelen húsz fokot esett a hőmérséklet. Rájöttem, hogy nem a klímaberendezéssel van a baj. Hanem Nash állt meg mellettem. Nem néztünk egymásra, nem érintkeztünk, de az agyam úgy küldte a vészjelzéseket, mintha most sétáltam volna be az állatkerti gorilla kifutójára.

- A szádon kívül mást is megdolgozol ma? - kérdezte Nolantől.

- Ugyan már, haver. Ne húzd fel magad, amiért szétrúgtam a segged a vállprésen - mondta Nolan.

Jobb dolgom is volt, mint végignézni, ahogy összehaverkodnak. Például elvinni egy idős testépítőt a boltba.

- Majd találkozunk - búcsúztam Nolantől, és határozottan tudomást sem vettem Nashről.

Egészen az ivókútig jutottam, mielőtt ismét megéreztem Nashfej rendőrfőnök sötét jelenlétét.

- Nem hagyhatsz figyelmen kívül örökké - jegyezte meg, és elém lépett. Gyorsan megtorpantam, nehogy belerohanjak izzadt mellkasába. Nem engedhettem meg magamnak a fantáziálást.

- Nem kell örökké figyelmen kívül hagynom téged - válaszoltam kedvesen. - Ha egyszer lezárom ezt a nyomozást, soha többé nem fogunk találkozni.

- És mi lesz az esküvővel?

A francba. Az esküvő.

- A te nevedben nem beszélhetek, de én felnőtt vagyok. Csak azért, mert a látványodtól legszívesebben pofán vágnálak egy összecsukható székkel, még képes vagyok eljátszani egy napig, hogy el tudlak viselni.

A fogát csikorgatta, én pedig azon tűnődtem, vajon csak képzeltem-e a mély, veszélyes morgást.

- Folyamatosan feszegeted a húrt nálam.

- Te meg folyton felbosszantasz. - Jó harminc másodpercig bámultuk egymást, mire végül megkérdeztem: - Mi történt az arcoddal?

- Beleszaladt az öklömbe. Többször is - válaszolta Knox, ahogy elsétált mellettünk az ivókúthoz.

- Komolyan? Mikor fogjátok ezt kinőni?

- Soha - vágták rá egyszerre.

Nem tudtam, melyikünk tette meg az első lépést, de Nashsel összeért a cipőnk orra. Elég közel voltam hozzá, hogy kinyújtsam a kezemet, és megsimogassam izzadt felsőtestét. Undorodnom kellett volna ettől a gondolattól. Persze nem tettem. Kezdtem azt hinni, hogy valami nagyon-nagyon nagy baj van velem.

- Beszélnünk kell - mondta Nash. A tekintetétől olyan forró lett a bőröm, mintha leégtem volna a napon.

- Sajnálom, rendőrfőnök. Teljesen kibeszéltem magam. Keress mást, akit idegesíthetsz.

- Az istenit, Angelina.

Ezúttal nagyon határozottan nem csak képzeltem a morgást. Vagy a forró, izmos kart, ami a hasamra simulva hátratolt a sötét, üres stúdióba. A helyiségnek izzadság- és ipari fertőtlenítőszer szaga volt.

- Mit csinálsz? - sziszegtem, amikor becsukta maga mögött az ajtót, és megállt előtte.

Voltak itt fegyverek: ötkilós súlyzók és nagy medicinlabdák. Mindkettővel megüthetem azt a kemény fejét.

- Ne legyél velem ennyire rideg - parancsolta.

Nem tudom, mire számítottam, de az biztos, hogy nem erre. Tuti, hogy a súlyzókkal fogom agyoncsapni.

Az indulat tűzként lángolt a bőröm alatt.

- Két lehetőséged van. Ridegség vagy pokoli tűz. És hadd mondjam el, rendőrfőnök, nagyon boldog lennék, ha a tüzet választanád.

- Mi a faszt csináljak? - méltatlankodott. - Kihasználtad a bizalmamat, elárultál, és csak úgy törődjek ebbe bele?

Ezúttal én szüntettem meg a távolságot kettőnk között.

- Hallod egyáltalán magadat? Kihasználtalak? Elárultalak? Alig ismerjük egymást. Biztosan nem elég jól ahhoz, hogy ilyesmit tegyek. És bármennyire is fáj beismernem, nem vagy olyan ostoba, hogy hagyd, hogy valaki, akit csak most ismertél meg, kihasználjon téged. Alapból problémás vagy, és már alig vártad, hogy rám pakold az összes terhet. Nos, tudod mit, seggfej? Őszintébb voltam veled, mint eddig bárki mással, és neked köszönhetően rögtön meg is bántam.

Egyik kezemmel izzadt mellkasára csaptam, és meglöktem. Nem mozdult. Egy centit sem. De megfogta a csuklómat, aztán magához rántott.

A teste forró, izmos, dühös fal volt. A saját haragom vegyült az övével, és mindenem megolvadt.

- Utálom, hogy még mindig a közeledben akarok lenni. - A hangja halk és rekedt volt, mint egy kavics súrlódása a meztelen lábon. Az összes lány arról álmodik, hogy ilyen hangon suttogjanak neki.

- Én pedig azt utálom, hogy valaha megnyíltam neked -sziszegtem.

Ez volt az igazság. Gyűlöltem, hogy megosztottam vele egy részemet. Hogy most már az övé a múltam egy darabja. Az a része, amit nagyon régóta nem bíztam senkire. Gyűlöltem, hogy bármennyire is dühös voltam, bármennyire is fájt, mégis csak arra vágytam, hogy megérintsen. Olyan voltam, mint a laktózérzékeny szobatársam a főiskolán, aki mérgező kapcsolatot ápolt a sajttortával.

Mindketten ziháltunk, egy levegőt szívtunk be, ugyanaz a düh tombolt bennünk, ugyanaz a láng perzselte a testünket. A zene és az edzőtermi hangok kakofóniája szörnyen távolinak tűnt.

Meg akartam ütni. Megcsókolni. Addig harapdálni az ajkát, amíg el nem veszíti az önuralmát.

Lehajtotta a fejét, aztán megállt a szám előtt, és az orrával megsimogatta az arcomat.

Az ujjait a bicepszemre fonta, majd lecsúsztatta a csuklómra.

- Akkor miért olyan jó érzés, amikor megérintelek? - suttogta.

Majdnem elolvadtam tőle. Majdnem kidobtam az összes elvemet az ablakon, hogy a rosszindulatú karjába vessem magamat. Én sem értettem jobban, mint ő. Volt valami hiba a DNS-emben, amitől otthonosnak tűnt az érintése.

A szívem hevesen kalapált a mellkasomban. Üss vagy fuss reakció. A verekedést akartam választani. Szerettem volna átadni magam a haragnak, és hagyni, hogy kitörjön belőlem. Kíváncsi voltam, mi történne, ha egyszerre robbannánk.

De többé nem akartam ilyen lenni.

Bármennyire is vágyott a testem az előttem forrongó, dühös férfira, az eszem tudta, hogy hibát követnénk el.

- Tartsd magad távol tőlem, Nash - szóltam rá, és a hangom fagyosabb volt az Antarktisz jégsapkáinál.

- Igyekeztem. - A beismerés olyan volt, mint egy tiltott simogatás.

- Igyekezz jobban. - Kirántottam a kezem a szorításából. A kicsinyes gonoszság egy pillanatában, ami átkozottul jólesett, meglöktem a vállát az enyémmel, ahogy elindultam az ajtó felé.

* * *

- Nem tehetek róla, de észrevettem, hogy te és Nash mostanában nem alszotok együtt - jelentette ki Mrs. Tweedy, miközben egy doboz bort rakott a kosárba a tonhalkonzervek és a majdnem lejárt szavatosságú fánkok tucatjai mellé.

A bevásárlókocsi tartalma alapján sok mindent el lehet mondani egy emberről. Mrs. Tweedy kocsijáról üvöltött a „káosz”.

- Az biztos, hogy sok mindent lát azon a kukucskálón keresztül -mondtam. Még mindig forrónak, zaklatottnak és dühösnek éreztem magam a Nashsel való összetűzésem miatt az edzőteremben. Nem voltam benne biztos, hogy öt perc a fagyasztóban elég lenne ahhoz, hogy lehűtsem magam.

- Ne tereld a témát. Már úgyis beleütöttem az orrom a dolgotokba. Amikor egymás mellett álltok egy szobában, hirtelen olyan érzés kerülgeti az embert, mintha menten felrobbanna valami. Méghozzá szexuális értelemben. - Egy hatos csomag világos sört tett a bevásárlókocsiba.

- Hát igen. Mi olyanok vagyunk, akiknek még csak próbálkozniuk sem kéne az együttléttel - jegyeztem meg. Megállni sem tudtunk egymás mellett anélkül, hogy ne fajulna el a dolog.

A fizikai vonzalom, amit Nash iránt éreztem, olyan volt, mint egy gravitációs mező. Kikerülhetetlen. Megvolt az ereje, hogy legyőzze az összes nagyon is kiváló okot, amiért távol kellett volna tartanom magam tőle. Az első számú indok pedig az volt, hogy Nash egy parancsolgató, érzelmileg sérült fasz.

- Mi nem tetszik benne? Nem üres a feje, úgy tud lőni, mint egy cowboy, kutyákat ment és isteni a feneke az egyenruhában. Gladys barátnőm mindig leejti a táskáját, amikor meglátja, csak hogy lehajoljon érte.

- Ugyanakkor mindent feketén-fehéren lát, úgy tesz, mintha joga lenne megmondani, mit csináljak, és fogdos.

- Tudom, hogy ez politikailag nem korrekt, de én szeretem a közös megegyezésen alapuló fogdosást - mondta Mrs. Tweedy kihívóan vonogatva a szemöldökét.

Oké, én sem utáltam. Ha Nashen kívül bárki más berángatott volna abba a stúdióba az edzőteremben, akkor most egy plasztikai sebész várótermében, szívószálon keresztül lélegezne az idióta. De nem volt kedvem erre gondolni. Ehelyett felkaptam egy üveg mogyoróvajat, és bedobtam a kosárba.

- Ráadásul mostanában a szomorú merengés is jól megy neki. Mintha viharfelhők lennének a fejében, és csak egy kis napsütésre vágyna.

- Ja, hát akkor keresse máshol a D-vitamint.

Én is ezt fogom tenni.

Az idős vásárlótársam leszidott.

- Ha két ember folyamatosan vonzódik egymáshoz, mint a mágnes, nem lehetnek rossz pár. Ez a természet törvénye.

- A természet ezúttal hibázott - biztosítottam, és egy karton szénsavas ásványvizet tettem a kosarunkba.

Mrs. Tweedy megrázta a fejét.

- Ezt rosszul látod. Néha a test felismeri azt, amit a fej és a szív túl ostoba észrevenni. Ez az igazság. A test nem hazudik. Hú! Ezt fel kéne írnom egy matricára, nem? - töprengett hangosan.

- Sokkal inkább bízom a fejemben, mint a testemben. -Különösen, mivel úgy tűnt, hogy a testem önmegsemmisítő üzemmódba kapcsolt. Még sosem vonzódtam ennyire egy ilyen dühítő férfihoz.

Ez zavart, frusztrált, és szinte a szadomazochizmus határát súrolta. Egy újabb jel, hogy el kell köteleznem magam a változás mellett. Ezt az üzenetet küldte nekem az univerzum, nem pedig azt, hogy: Hé, itt egy dögös srác. Meztelenkedj vele, és minden rendben lesz.

Mrs. Tweedy méltatlankodva felhorkant.

- Ha olyan testem lenne, mint neked, minden rohadt szavára hallgatnék.

- Úgy emlékszem, az ön teste fél órával ezelőtt szétrúgta az én testem seggét a konditeremben - emlékeztettem.

Megborzolta a haját, amikor befordultunk a gabonapelyhek sorába.

- Tényleg elég jól nézek ki a koromhoz képest.

A folyosó túlsó végén egy férfi tolta felénk a bevásárlókocsiját.

- Ha úgyis annyira tiltakozol Nash ellen, mit szólnál, ha becserkészném neked ezt a pasit? - ajánlotta fel Mrs. Tweedy.

A fickó a harmincas éveiben járt, kigyúrt volt és szemüveges, haja rövid és sötét.

- Ne merészelje - suttogtam.

De elkéstem. Mrs. Tweedy megállt a mályvacukros és rajzfilmfigurás gabonapelyhek részlege előtt, és a legfelső polc felé nyújtózkodott, amit én is könnyen elértem volna.

- Elnézést, fiatalember. Levenne nekem egy dobozzal erről a polcról? - kérdezte Mrs. Tweedy a szempilláit rebegtetve.

Úgy tettem, mintha lenyűgözött volna egy doboz müzli tápértékhiánya.

- Hogyne, asszonyom - válaszolta a férfi.

- Ez nagyon kedves öntől - jegyezte meg Mrs. Tweedy. - Hát nem aranyos, Lina?

- Nagyon - sziszegtem összeszorított foggal.

A férfi megragadta a dobozt, és tudálékos vigyort villantott rám.

Majdnem másfél fejjel volt magasabb, mint Mrs. Tweedy. Közelről úgy nézett ki, mint egy könyvelő, aki sokat jár az edzőterembe. A bevásárlókocsija alapján a Magas Fickó komolyan vette a táplálkozást. Volt nála egy grillcsirke, saláták változatos hozzávalói, egy hatos csomag fehérjeturmix, és... egy nagy zacskó gumicukor. Nos, senki sem tökéletes.

- Házas? - faggatta Mrs. Tweedy.

- Nem, asszonyom - felelte.

- Micsoda véletlen. A szomszédom, Lina sem az - mondta, és előretolt.

- Rendben van, Mrs. Tweedy. Hagyjuk békén a kedves, hosszú karú férfit - jelentettem ki.

- Ünneprontó - motyogta.

- Bocsánat - tátogtam a férfinak, miközben a tolakodó szomszédomat és a kocsinkat is végigvonszoltam a folyosón.

- Mindig ez történik - felelte kacsintva.

- Valami baj van a libidóddal? - érdeklődött Mrs. Tweedy, amikor valószínűleg még hallótávolságon belül voltunk.

Eszembe jutott, amikor Nash mellett ébredtem a merevedésével a lábam között.

- Egyértelműen. Most pedig menjünk. Be kell dugnom a fejemet a fagyasztóba.

27. fejezet

Kígyók és turmixok

Nash

- Porig fogom égetni ezt a házat - morogta Hilly Swanson polgármester, miközben kiürítettem a kabátos szekrényéből a csizmákat és a kerti cipőket.

- Ezt talán nem egy rendőr előtt kellene mondania - jegyeztem meg, ahogy kiráztam egy hótaposót, majd félredobtam.

Mögöttem állt egy sámlin az előszobában, és a kezét tördelte.

Troy Winslow rendőrtiszt a bejárati ajtónak támaszkodott, kezében a tizenkettes kaliberű puskával, amit az érkezésünkkor vettünk el a polgármestertől. Úgy nézett ki, mintha legszívesebben elmenekülne.

- Be kéne perelnem azt a rohadt ingatlanügynököt. Ha a vásárlási folyamat bármelyik pontján elhagyja a száját a „kígyómigráció” kifejezés, köszönettel visszautasítottam volna ezt a házat - jelentette ki Hilly.

A nő húsz éve élt ebben a házban, és a knockemouti rendőrség évente kétszer átesett ezen a rituálén. Tavasszal a kígyók lesiklottak a mészkősziklákról a közeli nemzeti park mocsaras területei felé, ahol a nyarat töltötték. Ősszel pedig visszacsúsztak a sziklaszirtre, hogy kivárják a hosszú telet.

Hilly Swanson háza pont a vándorlási útvonal közepén helyezkedett el. Az évek során egy kisebb vagyont költött arra, hogy kígyóbiztossá tegye az alapzatot, de egy-kettőnek mindig sikerült bejutnia.

Félrelöktem az üres cipőtartót, és benéztem mögé.

- Ez olyan, mintha arra várnék, hogy a fagyasztott kekszek kisüljenek - mondta Winslow. - Tudom, hogy be fog következni, de nem biztos, hogy fel vagyok rá készülve. - Winslow nem szerette a kígyókat. A fickó gond nélkül elkergette a medvéket a kempingekből, de a csúszómászóknak a közelébe sem ment.

Én viszont a patak mellett és a patakban nőttem fel, így rohadt sok tapasztalatot szereztem a kígyókkal kapcsolatban.

- Megmondtam Mickey-nek, hogy ne hagyja nyitva az ajtót, amikor behozza a bevásárlószatyrokat, de azt mondta, hülye vagyok. Aztán elment a golfpályára, és most nekem kell viselnem a következményeket. Ha bátrabb lennék, és nem pisilnék be mindjárt a félelemtől, akkor betenném azt az átkozott kígyót az ágyba az ő oldalára, hogy megleckéztessem.

A sarokban lévő kabátövért nyúltam, aztán észrevettem, hogy mozog.

- Megvagy.

- Ó, istenem! Meg fogom ölni Mickey-t.

Rávilágítottam a hüllőre a zseblámpámmal, és villámgyorsan kinyújtottam a karom, hogy megragadjam közvetlenül a feje mögött. Hideg és hátborzongatóan csúszós volt a kezemben, mintha, függetlenül attól, mennyire erősen szorítom, simán ki tudna siklani a markomból.

- Ez gyakorlatilag egy csecsemő - szólaltam meg, miközben a felbőszült patkánykígyó mind a másfél méterét begyömöszöltem a párnahuzatba, amit ilyen esetekre tartottam a kocsimban.

Kihátráltam a szekrényből, és felegyenesedtem.

Hilly visszahőkölt.

- Uram, irgalmazz!

Winslow úgy nézett ki, mintha legszívesebben kirohanna a csukott bejárati ajtón.

- Azt hiszem, itt végeztünk - mondtam, egyik kezemben a vonagló párnahuzatot tartva.

- Köszönöm, köszönöm, köszönöm - skandálta Hilly. Még mindig a kezét tördelve követett minket a verandára. - Lenne egy perce, hogy beszéljünk egy másik kígyóval kapcsolatos dologról?

- Persze. Beültetnéd az új barátunkat a kocsiba, Winslow? -Átnyújtottam neki a táskában lévő kígyót, főleg azért, hogy szórakozzak vele. - Vigyázz, hova lépsz. Az évnek ebben az időszakában tele van csúszómászóval a talaj - figyelmeztettem.

Nagyot nyelt, óvatosan, karnyújtásnyira tartotta magától a párnahuzatot, és lábujjhegyen indult el az autóhoz.

- Mi újság Diltonnal? - kérdezte Hilly visszatérve a szokásos, kemény női szerepbe, most, hogy a kígyó már nem volt a közelében.

- Folyamatban van a nyomozás - válaszoltam.

- Ez a szokásos szöveg - panaszkodott.

- Ez szerepel a jegyzőkönyvben.

- Nos, akkor mondjon valamit a jegyzőkönyvön kívül, hogy előkészíthessem a témát a város képviselőtestületének.

- Nem hivatalosan, eddig csak néhány hónapra visszamenőleg ástuk bele magunkat az ügyeibe, kihallgattuk az áldozatokat és a gyanúsítottakat.

- És?

- És találtunk mintát azokban a hívásokban, amiknél egyedül intézkedett, mióta engem meglőttek. Az, hogy egy emberrel kevesebben voltunk, lehetőséget kínált neki, amit ki is használt. Ebből nem fogja kimosni magát.

- A városnak mi ebben a felelőssége? Hogyan tehetjük jóvá?

Az első kérdésre számítottam, a másodikért pedig pokolian tiszteltem őt.

Felsóhajtottam.

- A szabályok szerint járunk el, és feltesszük az i-re a pontot. Nem engedem, hogy megússza egy formális hiba miatt. De most jön az a rész, ami nem fog tetszeni önnek.

- Tudtam.

- Felkerestem a Kennedy házaspárt, akiket Dilton zaklatott a közúti ellenőrzés során. Mindkettőjükkel beszéltem, ügyvéd nélkül.

Felvonta vörösesbarna szemöldökét.

- És hogy ment?

- Attól függ, honnan nézzük. Ugyanazt mondom, amit nekik is mondtam. Dilton az én felelősségem volt. Az én vezetésem alatt történt az eset. A férj megértőbb volt, mint kellett volna. A feleség érthető módon kevésbé akart együttműködni. De megbeszéltük. Sokszorosan bocsánatot kértem, és vállaltam a teljes felelősséget.

- Ez tetszeni fog az ügyvédnek - jegyezte meg Hilly.

- Hát igen. Néha fontosabb a bocsánatkérés, minthogy a hátsónkat fedezzük. Akárhogy is, ez volt a helyes. Mrs. Kennedy tegnap visszahívott, és megadta egy olyan szervezet elérhetőségét, ami de-eszkalációs és érzékenyítő tréningeket tart. Drága, de véleményem szerint szükséges. És olcsóbb, mint a per, amit a nyakunkba akasztanának.

- Mennyiről beszélünk?

A kocsira biccentettem, ahol Piper kidugta a fejét a vezetőoldali ablakon.

- Mondjuk úgy, hogy egyelőre ő lesz az egyetlen K-9-es tiszt, amit megengedhetünk magunknak.

A polgármester megrázta a fejét.

- Kibaszott Dilton. Elég egy rossz zsaru, és bukik az egész rendszer.

- Tudom. Száz százalékban az én hibám, hogy nem rúgtam ki azonnal. Azt hittem, meg tudom változtatni.

A nő csípőre tette a kezét, és az erdőre szegezte a tekintetét.

- Igen, nos, most már tudja, milyen érzés egy olyan nőnek, aki egy rejtett potenciállal rendelkező tökfilkóba szerelmes. Az esetek kilencvenkilenc százalékában ez a potenciál sosem lesz kiaknázva.

- Mickey-ben van potenciál? - cukkoltam.

Elvigyorodott.

- A pokolba is, igen, volt. És nem hagytam választási lehetőséget a kiaknázással kapcsolatban.

- Gondolkodtam valamin... - kezdtem.

- Amikor egy hivatalos szerv képviselője ezt mondja, mindig mélyen a pénztárcámba kell nyúlnom.

- Nem feltétlenül. Ha már úgyis részt kell vennünk egy oktatáson, mit szólna, ha felkérnénk a szociális szektor esetfelelőseit, hogy tartsanak nekünk egy előadást?

- Milyen előadást?

- A mentális egészségről. Ismeri Xandra Rempalskit?

A pillantásából láttam, hogy ez hülye kérdés volt.

- Az ápolónőt, aki megmentette a rendőrfőnököm életét? Nem. Soha nem hallottam róla. Ahogy nincs négy nyakláncom és három pár fülbevalóm sem, amit ő készített.

- Oké. Szóval van egy unokaöccse, aki autista.

- Igen, igen. Ismerem Alexet.

- Nem beszél, közel két méter magas és fekete - összegeztem a sarkamon egyensúlyozva.

Hilly felsóhajtott.

- Értem, mire akar kilyukadni. A fekete gyermeket nevelő édesanyák sokat beszélgetnek a kicsikkel arról, hogyan viselkedjenek a zsarukkal.

- Én pedig szeretnék megbizonyosodni arról, hogy mi, zsaruk is beszélgetünk arról, hogyan kell biztonságosan és tisztelettudóan viselkedni ezekkel a gyerekekkel. Mindegyikükkel. Különösen azokkal, akik nem tudnak válaszolni. Nem tetszik, hogy néhány lakos továbbra sem érzi magát biztonságban. Pontosan ezért vállaltam el ezt a munkát, de még mindig sokat kell tanulnom, és rengeteget dolgoznom, hogy változtassak ezen.

- Ezzel mindannyian így vagyunk, nem? Szóval hogyan kezdjünk hozzá?

- Szeretném ezt átbeszélni Yolanda Suarezzel. Ő már régóta esetfelelős, és biztos van néhány ötlete. Jelenleg a folyamatos tréningre és a szociális munkásokkal való mentálhigiénés foglalkozások kombinációjára gondolok. Más nagyobb városokban már vezettek be ilyen programokat, és látják az eredményüket. Talán Naomi Wittet is bevonhatnánk ebbe, mivel ő a közösségi koordinátor.

- Ez egy átkozottul jó ötlet.

- Szerintem is.

- Egyeztessen egy hármas találkozót Yolandával, amin én is részt vehetek. Aztán onnan folytatjuk.

- Nagyra értékelem. Most pedig legjobb lesz, ha elviszem a csúszómászó szobatársát az új otthonába.

Hilly megborzongott.

-  Rendőrfőnök, miután porig égettem ezt a helyet, és meggyilkoltam a férjemet, fizetésemelést fogok ajánlani önnek.

Egy ideig hallgattam. Hilly még az életénél is jobban óvta Knockemout költségvetését.

- Nem érezném helyesnek. Főleg az elmúlt hónapok eseményei után.

Kinyújtotta a kezét, és megpaskolta az arcomat.

- Pontosan ezért fog kapni, fiam. Mert érdekli. Vállalja a felelősséget. És megoldja a problémákat. Szerencsés a város, amiért itt van nekünk. Átkozottul büszke vagyok arra a férfira, akivé lett.

Nem voltam az a fajta, aki könnyen elérzékenyül néhány bóktól, de űrt hagyott bennem, hogy gyermekkoromban nem volt mellettem az anyám, aki bőkezűen dicsérgetett volna. Mély űrt, amit csak most kezdtem felismerni.

Régen volt már, amikor egy szerettem büszke lehetett rám.

Mindkettőnket megleptem azzal, hogy lehajoltam, és egy csókot nyomtam az arcára.

- Köszönöm, polgármester asszony.

Elvörösödött.

- Most már mehet. Vigye azt az átkozott kígyót a portámról, és menjen vissza dolgozni. Elvégre szolgálnak és védenek.

Szalutáltam, aztán elindultam a kocsihoz.

- Győződjön meg róla, hogy bombabiztos az alibije, mielőtt gyilkos ámokfutásba kezd - kiáltottam vissza.

- Úgy lesz, rendőrfőnök.

28. fejezet

Cápahét

Lina

Korán érkeztem a nem randevúmra Nolannel. Inkább azért, hogy elkerüljem Nasht, amikor hazaér Piperrel a munkából, mintsem azért, mert annyira lelkesedtem az italozásért. De egy hosszú nap után, amikor a kocsiban ülve néztem, ahogy egy piti csatlós edzőterembe megy, kínai kaját rendel, majd meglátogatja a sztriptízbárt, igazából alig vártam, hogy a rendőrbíróval beszélgessek.

A Honky Tonkban ezúttal szinte csak nők voltak, és az asztalokra kis táblákat helyeztek, melyeken az állt, hogy figyelem: cápahét. Elvigyorodtam. Persze, hogy Nolan pont azt az estét választotta, amikor a női személyzet menstruációs ciklusa szinkronba került.

Mivel tudtam, mi a dolgom, elfoglaltam egy üres kétszemélyes asztalt, és meg sem próbáltam leinteni Maxet, a pincérnőt, aki az egyik kezével éppen a hasán lévő melegítőpárnát igazgatta, míg a másikkal egy csokis süteményt tömött a szájába.

Max majd felveszi a rendelésemet, ha készen áll rá, én pedig megkapom az italomat, miután Silver, a pultos befejezi a köpcös motorosfickó kínzását, ugyanis éppen a pasas hasizmait sokkolta egy mini elektroterápiás géppel.

Ez volt a cápahét új kiegészítője. Az elektródák elektromos impulzusai a menstruációs fájdalmat szimulálták. Knockemout lakói nem ijedtek meg egy kihívástól, és be kell vallanom, elég szórakoztató volt látni, ahogy a tetovált motorosok és a testes farmerek sorba álltak, hogy kipróbálják, milyen érzés 10-es szintű menstruációs görcsökkel járkálni.

Eltartott vagy öt percig, de Max végül odaballagott hozzám, és leült a velem szemben lévő székre. Maszatos volt az álla.

- Lina.

- Max.

- Jobban néz ki a szemed.

- Köszi.

- Hallottam, hogy két gyilkossal birkóztál, akik megpróbáltak rátámadni Sloane-ra és Naomira, miközben egy fejvadász tévéműsor első epizódját forgatták.

Ennyit a szakmai névtelenségemről... és az olyan bosszantó dolgokról, mint az igazság.

- Nem ennyire izgalmas a sztori - biztosítottam.

- Mit kérsz? Van kedved kipróbálni a mai specialitást? Van továbbá Bloody Marynk fél áron, és egy Vörös Halál nevű koktél, amit Silver talált ki. Szar íze van, de szétbassza a fejed.

- Azt hiszem, maradok a bourbonnél. - Egy ital, és befejeztem, amíg százszázalékosan kordában nem tudom tartani a stressz-szintemet.

- Ahogy akarod. - Max felsóhajtott, majd felállt. - Visszajövök, miután hatni kezd a gyógyszer.

Visszacsoszogott a bárpulthoz, én pedig kihasználtam az alkalmat, hogy átnézzek néhány munkahelyi e-mailt a telefonomon, amíg meg nem zavart a sarokban felhangzó harsány férfinevetés.

Sok időt töltöttem kocsmákban, ahol az embereket figyeltem. Tudtam, mikor nem jó a hangulat. És kétségem sem volt afelől, hogy itt valami csúnya dolog készülődik a négy férfi részéről. Az asztaluk tele volt üres sörösüvegekkel és felespoharakkal. A testbeszédük durva és szinte agresszív volt, mintha azon gondolkodtak volna, mikor támadjanak.

Miután Max odasétált az asztalukhoz, elkezdte tálcára pakolni az üres üvegeket és poharakat. Az egyik idősebb, sörhasú, fehér bőrű, bozontos bajuszú fickó - akinek közel sem volt olyan szép arcszőrzete, mint Vernonnak - mondott valamit, ami nem tetszett Maxnek. Viszont az asztaltársaság ismét röhögni kezdett.

Max felborította a tálcáját, visszagurítva az üres poharakat az asztalra, majd - egy búcsúzásnak szánt beintéssel - visszatrappolt a bárpulthoz.

Felismertem az egyik fiatalabb bajkeverőt; ez a fickó bámult meg, amikor távoztam Waylay focimeccséről.

- Ugyan már, Maxi Betét, ne legyél ennyire érzékeny. Csak ugratunk - kiabált utána.

A négyes valószínűleg egy tréfás viccre dugta össze a fejét, aztán ismét nevetésben törtek ki.

- Halkabban, Tate - figyelmeztette Tallulah a szomszéd asztaltól. Három másik törzsvendéggel ült együtt, akiket épp annyira zavart a férfiak ricsaja, mint engem.

Szóval ez Tate Dilton, a kegyvesztett rossz zsaru.

-  Szörnyen kemény visszafogni magunkat a közeledben, szépségem - mondta Dilton egyik haverja, és kéjesen az ágyékára mutatott.

Az asztal körül ülő férfiak ismét röhögtek, mire a feszültség tovább fokozódott a helyiségben.

Meredten bámultam Diltont a kocsma másik végéből, és vártam. Nem tartott sokáig. Amíg elég józanok, az emberek általában megérzik a fenyegetést.

Hosszú ideig nézett farkasszemet velem, aztán mondott valamit a cimboráinak. Mindannyian megfordultak, hogy rám nézzenek. Kinyújtottam a lábam, és keresztbe tettem a bokámnál.

Dilton felállt, és igyekezett megijeszteni a tekintetével, ahogy elindult felém. Olyan magabiztosan lépkedett, mintha még mindig a középiskolában élné a fénykorát, és nem vette volna észre, hogy a dicsőséges napok véget értek.

Amikor az asztalomhoz ért, megállt, és tovább bámult.

- Valami bajod van, édesem? Megvakarhatom a viszketésedet?

Rövid Hitler-bajusza volt, amely minden alkalommal megrándult, amikor a rágóján kérődzött.

- Kétlem, hogy bármit tehetnél értem.

- Te vagy Morgan kurvája, ugye? - Rendőrségi pólót viselt, ami jobban felbosszantott, mint a sértés.

- Nem. Miért, te az vagy? - kérdeztem kedvesen.

Összehúzta a szemét, ami így majdnem eltűnt vöröses arcbőre mögött, amikor kihúzta a velem szemben lévő széket. Olyan mozdulattal fordította meg a széket, amivel soha, semmilyen korú nőt nem nyűgözött volna le, majd hívatlanul leült.

- Láttalak a focipályán veszekedni. Mondd meg a zsaru pasidnak, hogy sokan vagyunk errefelé, akiknek nem tetszik az a szar, amit le akar nyomni a torkunkon. Tudasd vele, hogy ha nem vigyáz, akkor lehet, hogy helyre kell tennünk egy kicsit.

- Gondoltál már arra, hogy a rendszeres fürdés nem pusztán társadalmi elvárás, hanem része az alapvető higiénének?

- Tessék? - A férfi pislogott, majd néhány másodpercig dühösen rágózott.

- Ó. Lehet, hogy közügynek kellene tekinteni. Hadd találjam ki. Szerinted nem kell nadrágot húzni, amikor lemész a boltba megvenni az olcsó sörödet.

Közelebb hajolt, és éreztem a leheletén az alkohol szagát.

- Elég nagy a szád.

- A több szótagú szavak miatt nehezen tudsz lépést tartani velem?

- Ha így folytatod, meg fogod bánni, hogy idejöttél, ribanc. - Az arcomra nézett. - Úgy látom, valaki már megpróbált jó modorra tanítani.

- Próbált. Most pedig: miért nem mentek haza a barátaiddal, mielőtt valamelyikőtök a szokásosnál is nagyobb hülyeséget csinál?

- Azt akarod, hogy bevigyelek a kapitányságra, amiért beszóltál azzal a csinos kis száddal egy zsarunak? - A hangsúlyától kedvem lett volna dühösen grimaszolni.

- Morgan rendőrfőnök tudja, hogy rendőrnek adod ki magad a civilek előtt? Mert biztos vagyok benne, hogy a zsaruknak van jelvényük. Ráadásul hallottam a pletykát, hogy a tiédet Nash íróasztalának egyik fiókjába zárták.

Felpattant, és húsos tenyerével az előttem lévő asztalra csapott. Meg se rezzentem, ahogy közel hajolt hozzám, és megcsapott az olcsó pia szaga.

Fi, Max és Silver elindultak felénk. Úgy néztek ki, mint akik háborúzni készülnek. De nem kellett célponttá tenniük magukat. Én voltam az, aki csak átmenetileg tartózkodik a városban.

Felemeltem a kezem.

- Megoldom - biztosítottam őket, és lassan talpra álltam, hogy szembenézzek a felfuvalkodott hólyaggal.

- Menj haza, Tate - szólt rá Fi, miközben kivette a nyalókát a szájából, hogy a félelmetes anyuka hangját használja.

Silver állkapcsa megrándult, ahogy egyik kezét a méhére fektette, a másikat pedig ökölbe szorította. Max úgy tartotta a tálcát a vállán, mintha baseballütő lenne.

- Meg akarsz ütni, Dilton? - suttogtam halkan.

A fogát vicsorgatta, megvillantva a rágógumiját.

Gonoszul mosolyogtam.

- Rajta. Ha megütsz, nem jutsz ki innen épségben. Nem csak nekem viszket a tenyerem, hogy a „sörhas” és a „kopaszodás” mellett a „törött orrot” is hozzátegyem a személyleírásodhoz. Knockemout teljes női lakossága piros betűs napokat él át, és fogadok, hogy nem kevés helyi hölggyel bántál rosszul az elmúlt években.

Vicsorgott, és egyre csúnyább lett az arca az erőlködéstől.

- Szóval rajta, seggfej. Kapsz egy ingyen ütést, de ennyi. Mire végzünk veled, nem marad belőled annyi, hogy rád tűzzék a jelvényedet - mondtam.

Kihúzta magát, és mindkét kezét ökölbe szorította az oldala mellett. Láttam, ahogy a borsóméretű, részeg agyában mérlegeli a lehetőségeket. De mielőtt megédesíthette volna a napomat egy rossz mozdulattal, egy nagy kéz landolt a vállán.

- Azt hiszem, ideje hazamenned, haver.

Felemeltem a tekintetem, majd még egy kicsit feljebb, hogy a férfira nézzek, aki közbelépett. A Gabonapelyhes Fickó sietett a megmentésemre.

Dilton szembefordult vele.

- Miért nem törődsz a saját rohadt...

A mondat vége a másodperc törtrésze alatt elhalt, miután Dilton rájött, hogy a férfi ádámcsutkájához beszél, nem pedig az arcához.

Elvigyorodtam, miközben ideges kacaj hangzott fel körülöttünk.

-  Szeretnéd befejezni ezt a gondolatot? - kérdezte a Gabonapelyhes Fickó.

Dilton mérgesen nézett rá.

- Baszd meg - köpte.

- A helyedben én nem akarnék látványosságot csinálni magamból. Azzal feleslegesen hívnád fel magadra a figyelmet -jegyezte meg a Gabonapelyhes Fickó.

Dilton úgy nézett ki, mintha szívesen mondott volna még valamit, de félbeszakította a seggfej társasága.

- Menjünk egy másik bárba. Ahol kevesebb a ribanc - javasolta az egyik idióta haverja.

Nem viccelek, a hozzánk legközelebbi asztaloknál ülő nők sziszegni kezdtek.

Valaki sült krumplival kezdett dobálózni, és Dilton mellkasát találta el.

- Ennek nem most van itt az ideje, Tate - szólt rá az idősebb bajszos férfi. - Légy okos.

Volt valami baljóslatú abban, ahogy mondta.

- Ha nem viszed el innen, Wylie, hívom a zsarukat. Az igaziakat -vicsorgott Fi.

- Már itt vannak. - Az egész bár megfordult, ugyanis Nolan Graham rendőrbíró állt a hátam mögött, a jelvénye és a fegyvere dicsőséges társaságában. - Valami baj van?

- Azt hiszem, ez a végszó, hogy távozz, édesem - mondtam a ketchupös Diltonnak.

- Miért nem megyünk ki? - javasolta Nolan. A hangja majdnem barátságos, azonban a tekintete fagyos volt.

- Még találkozunk - ígérte Dilton, miközben a barátai megfogták egy-egy karját, és követték Nolant kifelé az ajtón. Az idősebb bajuszos férfi megállt előttem, tetőtől talpig végigmért, majd felhorkant, és vigyorogva sétált kifelé.

A hölgyek, akik két kézzel szorították a görcsölő hasukat, ujjongásban törtek ki, amikor az ajtó becsukódott mögöttük.

Előkaptam a hitelkártyámat, és a magasba tartottam.

- Fi, ezt a kört én állom.

Erre őrült nagy hangzavar kerekedett, és valaki elindította a zenegépben Shania Twain „Man! I Feel Like a Woman!” című számát.

Visszafordultam a férfihoz, aki már kétszer is a segítségemre sietett fehér lovagként.

- Gabonapelyhes fickó! - szólítottam meg.

Majdnem elmosolyodott.

- Az öreg hölgy facér barátnője.

- Neked jobb a beceneved.

- Hívhatnálak Bajnak is.

- Nem te lennél az első.

Az ajtó felé biccentett.

- Nem kéne így szembeszállnod a férfiakkal.

Még a Gabonapelyhes fickónak is volt megosztani való véleménye az életemről.

- Ő kezdte.

- Úgy hangzott, mintha valami gondja lenne a helyi zsarukkal. Nem az itteni rendőrfőnököt lőtték le pár hete? - kérdezte.

- De igen.

A fickó búsan megrázta a fejét.

- És én még azt hittem, hogy a kisvárosi élet nyugodt.

- Ha nyugalomra vágysz, valószínűleg nem Knockemout a megfelelő hely erre.

- Azt hiszem, nem. Megtalálták a fickót, aki lelőtte a zsarut? Mert az, akit most kivittek innen, úgy néz ki, mint aki szívesen beleeresztene egy-két golyót valakibe - jegyezte meg.

- Az FBI nyomoz, de még nem tartóztattak le senkit. Biztos vagyok benne, hogy a fickó, aki elkövette, már régen eltűnt. Legalábbis, ha van egy kis esze.

- Úgy hallottam, a rendőrfőnök nem emlékszik a történtekre.

Biztos furcsa lehet.

Nem igazán volt kedvem senkinek sem beszélni Nashről. Főleg nem egy idegennek, ezért egyszerűen felhúztam a szemöldökömet.

Zavartan rám mosolygott.

- Bocsánat. Itt elég gyorsan terjed a pletyka, nem lehet kikerülni. Otthon még a szomszédaim keresztnevét sem tudtam. Itt, úgy tűnik, mindenki rögtön kideríti a társadalombiztosítási számodat és a dédnagymamád leánykori nevét.

- Üdvözöllek Knockemoutban. Meghívhatlak egy italra a hőstettedért? - ajánlottam fel.

Megrázta a fejét.

- Mennem kell.

- Nos, köszönöm, hogy segítettél. Akkor is, ha teljesen kézben tartottam a helyzetet.

- Nem probléma. De legközelebb talán légy óvatosabb. Nehogy célpontot csinálj magadból.

- Biztos vagyok benne, hogy annak a görénynek nagyobb gondjai is vannak, mint hogy velem foglalkozzon. Például ma este valószínűleg rólad lesznek rémálmai.

Visszatért a vigyora.

- Később behajtom azt az italt.

- Megkapod - feleltem, és néztem, ahogy távozik.

- A ház vendége vagy - mondta Max, miközben megjelent mellettem a bourbonnel, amit rendeltem.

- Köszönöm. És azt is, hogy nem mondtad, hogy máskor törődjek a saját dolgommal.

Max felhorkant.

- Ugyan már. Te vagy a Honky Tonk sztárja. Tate-nek fogalma sincs, milyen szerencsés. Ma este szétszedtük volna. Aztán Knox kiakadna az anyagi károk miatt. A Csődör pedig dührohamot kapna a vér és a papírmunka miatt.

- A Morgan testvérek tartoznak nekünk - értettem egyet.

Nolan visszatért, és komoran megsimogatta a bajuszát.

- Mi a baj? - kérdeztem.

- Azt hiszem, meg kell borotválkoznom.

Megrándult az ajkam.

- Szerintem tartsd meg. Dicsőítsd a bajszot.

Megfogta a Dilton által üresen hagyott széket, és odaintette Fit.

- A helyedben nem tenném - figyelmeztettem, és a Cápahét feliratra mutattam.

- A cápahét nyáron van, nem?

- Ez nem az a fajta cápahét. Ijesztőbb.

Fi egy friss nyalókával jelent meg. A hitelkártyámat ledobta elém az asztalra, majd megtámasztotta a hátát a kezével.

- Istenem, olyan érzés, mintha a vesém megpróbálna alagutat vájni a húsomba. Miért ilyen szemét a természet?

- Ó, az a fajta cápahét - mondta Nolan, ahogy leesett neki a tantusz.

- Igen. Szóval bármit is akarsz mondani, jobb, ha érdemes arra, hogy időt szakítsak rá a szenvedésem közepette - vágta rá Fi.

- Csak udvariasan és tiszteletteljesen szerettem volna javasolni, hogy mentsd le a ma esti biztonsági felvételt, és tárold el valahol.

- Van valami különleges oka?

- Nem tudom, mi az, ami közismert tény, és mi az, ami nem -hárított Nolan.

- Arra gondolsz, hogy Nash kirúgta Tate-et, mert rossz zsaru és szar ember? - tette fel a kérdést Fi.

- A hírek gyorsan terjednek errefelé. Néha még az igazság is - jegyeztem meg.

- Arra az esetre, ha a dolgok eszkalálódnának. Nem árt, ha tudjuk bizonyítani a rendszeres zaklatást - válaszolta Nolan.

- Nem lepődnék meg, ha eszkalálódna ez a helyzet - nyögte Fi. -Rettenetesen beképzelt a jelvénye miatt. Most, hogy megfosztották tőle, ki tudja, mire lenne képes, hogy felsőbbrendűnek érezze magát?

- Tartsd nyitva a szemed - tanácsolta Nolan.

- Úgy lesz. Most pedig, ha megbocsátasz, tíz percre lefekszem a kisbuszom hátsó ülésére. Mindjárt küldöm Maxet egy itallal számodra, rendőrbíró.

Néztük, ahogy vontatottan elsétál.

- El sem tudom képzelni, hogy minden rohadt hónapban ilyesmin kelljen keresztülmennem - rázta a fejét Nolan.

- Ugye nem gondolod, hogy mi is ilyenek vagyunk a munkánkkal kapcsolatban? - kérdeztem.

- Ezt hogy érted?

- Ugye, nem csak a karrierünk erősíti az önértékelésünket, és ad célt az életünknek?

- Ó, azt akarod, hogy hazudjak neked. Oké. Nem, egyáltalán nem vagyunk ilyenek, Solavita.

- Ne már!

- Kicsim, a munkám miatt ment csődbe a házasságom, pedig nem is szeretem, amit csinálok.

- Akkor miért nem mondasz fel?

- És mihez kezdjek?

- Nem tudom. Miért nem szerzed vissza a lányt?

- Ja. Mert egy munkamániás férfinál csak egy dolog vonzóbb, egy második esélyért könyörgő munkanélküli exférj - vágta rá szárazon. - Nem. Néhányunknak egyszerűen az a sorsa, hogy a munkának éljen.

- Nem gondolod, hogy van ennél jobb is? - kérdeztem.

- Persze hogy van ennél jobb, a kurva életbe. Csak talán nem nekünk. Legalábbis nem nekem. Ha egy pillanatig is azt hiszed, hogy nem hagynám ott a munkámat, hogy életem hátralévő részében az exem lábát masszírozzam, és ebédet csomagoljak neki, ha azt mondaná, hogy visszafogad, akkor nagyot tévedsz. De amikor túl sokszor utasítasz vissza valakit, az illető előbb-utóbb felhagy a próbálkozással.

- Megéri ez? Közel engedni valakit magadhoz, amikor tudod, hogy csak megkönnyítetted, hogy tönkretegyen? De most komolyan, mi lehet olyan jó, ami megéri ezt a fajta kockázatvállalást?

- Rossz embert kérdezel. Nem tudom, mi van a másik oldalon, de biztos, hogy hajlandó lennék mindent kockára tenni, ha kapnék egy második esélyt.

Nolan szavaitól egy kicsit gyávának éreztem magam. Nem okozott gondot, hogy szembeszálljak egy részeg köcsöggel, de rettegtem attól, hogy megnyíljak valakinek.

- És hogy ment a vacsora Sloane-nal?

- Jól. Remek lány. Okos. Kibaszottul imádnivaló. Egy kicsit vad.

- De? - kérdeztem, olvasva az arcáról.

- De hisztis picsának fogok tűnni, ha azt mondom, hogy talán még nem vagyok túl az exemen?

- Igen - piszkáltam. - Ha ettől jobban érzed magad, szerintem a kis könyvtárosunk csak szórakozásra vágyik. Nem esküvőre.

- Nem szeretek intim részletekről pletykálni, de miután meséltem neki az exemről, azt mondta, hogy csak a harmadik randi utáni szexre vágyik.

Félrenyeltem a piámat.

- Nos, amíg mindketten egyformán vélekedtek...

- Tessék, rendőrbíró. Ez a Vörös Halál - szólalt meg Max, és letett az asztalra egy zavaros, vörös itallal teli poharat.

- Ó. Kaphatnék esetleg egy...

Belerúgtam az asztal alatt, és megráztam a fejemet, amikor Max szeme fenyegetően összeszűkült.

- Tessék? - kérdezte fagyosan.

- Úgy értem, ez remekül néz ki. Nagyon szépen köszönöm. Itt van húsz dollár a fáradságért - mondta Nolan, és gyorsan odalökte neki a bankjegyet.

Max fennkölten bólintott, és felkapta a pénzt.

- Gondoltam, hogy ezt akartad mondani.

Nolan ivott egy kortyot, és azonnal összerezzent.

- Atyaisten! Olyan íze van, mint a másnaposságnak.

- Nincs kedved kipróbálni a menstruációs görcsöket? -kérdeztem.

* * *

Később, amikor a kanapén kuporogtam egy újabb könyvtári krimivel, és próbáltam nem gondolni arra, amit Nolan mondott, dübbenést hallottam a bejárati ajtónál. Későre járt, tizenegy után, amikor általában a rossz dolgok történnek.

Lecsúsztam a kanapéról, és csendben az ajtó felé vettem az irányt.

Kulcs kellett az épületbe való bejutáshoz, de a szakmámból kifolyólag tudtam, hogy még egy erős külső ajtó és a rendőrfőnök szomszédom sem riasztaná el a részeg, elszánt idiótát, akinek megsértettem az egóját.

Visszatartott lélegzettel lestem ki a kukucskálón. Nem volt ott senki. A folyosó túloldalán Mrs. Tweedy ajtaja csukva volt. Éppen azon gondolkodtam, hogy felkapjam-e a megbízható baseballütőmet, hogy utánajárjak a nesznek, amikor halk kaparászást hallottam az ajtó aljánál. A zajt ismerős csilingelés kísérte.

Kinyitottam az ajtót, és ott találtam a küszöbömön Pipert, aki nyugtalanul ficánkolt. Mellette, a falnak dőlve Nash ült. Póló nélkül volt, izzadt és reszketett.

Ez a pasi aztán tudja, hogy ültesse fel az érzelmi hullámvasútra a nőket.

- Szia - zihálta, és felemelte a fejét, hogy rám nézzen. -Vigyáznál... Piperre... egy kicsit?

Nem szóltam semmit, miközben segítettem neki felállni. Nem volt mit mondanom. Megbántottuk egymást, de hozzám jött, amikor segítségre volt szüksége. És nem voltam olyan gonosz, hogy elküldjem. Szótlanul átkarolta a vállamat, míg én a derekát öleltem.

Ismerős érzés volt. De senkivel nem szabadott volna rutint kialakítanom, pláne nem vele.

Reszketés járta át a testét, miközben befelé csoszogtunk, és Piper idegesen táncolt a lábunknál.

- Ágy vagy kanapé? - kérdeztem. A bőre forrón és ragacsosan tapadt az enyémhez.

- Ágy.

Bekísértem a hálószobámba, és mivel ismertem a preferenciáját, az ajtóhoz közelebbi oldalra fektettem. Piper hősiesen felugrott a matracra, és ide-oda masírozott, tetőtől talpig felmérve Nasht.

- Gyorsan elugrok jégért - mondtam. Nem volt fagyasztott zöldség a mélyhűtőmben, és nem gondoltam, hogy a kihűlt kaja megteszi majd a hatását.

Nash megszorította a csuklómat.

- Ne. Maradj. - Beszippantott a kék szemével. Nem láttam benne falat vagy régi sértődést. Csupán őszintén könyörgött, és ez ellen tehetetlen voltam. - Kérlek.

- Rendben. De ez nem jelenti azt, hogy már nem haragszom rád.

- Szintúgy.

- Ne legyél seggfej.

Meg akartam kerülni az ágy lábát, de megállított, és visszarántott. Ülő helyzetbe tornászta magát, a hónom alá nyúlt, és magára húzott.

- Nash.

- Csak a közeledben akarok lenni - suttogta.

Amikor visszahanyatlott a párnára, az oldala mellé gördített, így a fejem a mellkasán pihent, közvetlenül a vállán lévő sebhely alatt.

Hallottam a szívverése dübörgését, ezért a mellkasára fektettem a tenyeremet. Egyszer kihagyott egy ütemet, aztán az izmai kezdtek elernyedni.

Remegve felsóhajtott, majd mindkét karjával átölelt, a hajamba temette az arcát, és csak szorított.

Piper helyet foglalt Nash lábánál, a fejét a bokájára hajtotta, és szomorúan nézett ránk.

Mivel mást nem tehettem, vele együtt lélegeztem.

Négy. Hét. Nyolc.

Négy. Hét. Nyolc.

Újra és újra, amíg a feszültség el nem hagyta a testét.

- Most már jobb - suttogta Nash a hajamba. Ott feküdtünk, együtt lélegeztünk, és együtt voltunk, amíg mindkettőnket el nem nyomott az álom.

29. fejezet

A karriernap győztese

Nash

A hajnal sivár fényére és arra a hangra ébredtem, ami a lövöldözés óta kísértett: a recsegésre, ami álmomban az őrületbe kergetett. Ezen a reggelen Lina bejárati ajtajának halk kattanása kísérte.

A lepedő még meleg volt mellettem, és annak a nőnek a lenyomatát hordozta, aki egész éjjel hozzám bújt, és nyugodt légzésével lehorgonyzott.

Mellettem állt, amikor a legnagyobb szükségem volt rá. Aztán szándékosan korán felkelt a saját ágyából, hogy egyedül ébredjek.

Megdörzsöltem az arcomat. Valakinek engednie kell, és volt egy olyan érzésem, hogy az a személy én leszek.

Besüppedt a matrac, és egy másodperccel később Piper a mellkasomra ugrott. Felnyögtem. Fehér pofája csupa ételmaradék volt, ami azt jelenti, hogy Lina megetette.

- Jó reggelt, pajti - üdvözöltem rekedten, miközben kidörzsöltem az álmot a szememből.

Addig bökdösött, amíg fásultan meg nem simogattam.

- Ne nézz így rám. Jól vagyok - mondtam.

Piper láthatóan nem hitt nekem.

Pedig igazat mondtam. Persze a tarkóm sajgón lüktetett, és minden porcikám úgy fájt, mintha bokszoltam volna az előző éjjel. De mélyen aludtam, és tiszta fejjel ébredtem.

Felemeltem Pipert.

- Látod? Minden rendben van. - Lelkesen csóválta a farkát, ahogy játékosan püfölte a levegőt a mancsával. - Jól van. Kezdjük el ezt az átkozott napot.

A kutya utánam tipegett a fürdőszobába, ahol egy tükörre ragasztott cetli fogadott.

N,

Megetettem és megsétáltattam Pipert. Tűnj el, mire hazajövök.

L

Egészen addig szórakoztam Lina szűkszavú üzenetén, amíg vissza nem tértem a hálószobába, és meg nem pillantottam a bőröndjét, ami nyitva hevert a padlón. Szerencsére üres volt. De volt egy olyan érzésem, hogy a tény, hogy kint hagyta, azt jelenti, még mindig fontolgatja a távozását. Ha azt hiszi, elmehet valahová, Lina Solavita csúnyán rá fog fázni. Elintézetlen ügyünk van egymással. Meg kell találnunk az egyensúlyt a kapcsolatunkban. Kompromisszumot kell kötni egymással.

Az iránta való érzéseimet illetően minden kétségem eloszlott múlt éjjel. Nem kellett ajtót nyitnia. Nem lett volna muszáj beengednie. És holtbiztos, hogy nem fogtak fegyvert a fejéhez, amikor elaludt a karomban. De ez történt, mert annak ellenére, hogy felbosszantottam, törődött velem.

Ezt a hasznomra akartam fordítani.

- Gyerünk, Piper. Menjünk haza. Van mit átgondolnunk -mondtam ásítva.

Még akkor is ásítoztam, amikor kimentünk Lina lakásából. Nolan pont akkor emelte fel a kezét, hogy bekopogjon hozzám.

- Hoztam egy kávét - közölte, miközben szemügyre vette a megjelenésemet. Csak egy melegítőalsó volt rajtam, és rám fért volna egy alapos zuhany. - Inkább egy vödörrel kellett volna vennem - jegyezte meg.

Elvettem a kávét, és kinyitottam a lakásom ajtaját.

- Hosszú volt az éjszaka? - kérdezte, és követett befelé, miközben belekortyoltam a koffeines italba.

Felmordultam.

- Mit keresel itt? Azon kívül, hogy kávétündért játszol.

- Összefutottam a leendő sógornőddel a kávézóban, aki tényleg egy vödörrel rendelt. Azt mondta, Knox mindent be fog vetni a karriernapon.

- Bassza meg! Az ma van?

- Ma, azaz tulajdonképpen - szünetet tartott, és megnézte az óráját - két óra huszonhét perc múlva. Gondoltam, ha már úgyis veled kell mennem, megtervezhetnénk a stratégiát. Nem engedhetjük, hogy a bűnüldözés a háttérbe szoruljon valami lottónyertes, kocsmatulajdonos barber mellett. Ne vedd sértésnek.

- Ő a bátyám - feleltem szárazon. - Semmi gond. Hogy fogja érdekessé tenni a papírmunkát?

- Naominak fogalma sincs, milyen komolyan veszik a férfiak a versengést. Elmesélte az egész tervet. Meg fogja engedni a gyerekeknek, hogy alkoholmentes italokat keverjenek, aztán leborotválja az igazgatóhelyettes fejét.

- A francba. Ez jó.

- Legyőzhetjük - jelentette ki Nolan magabiztosan.

* * *

- Nyomd a szirénát, Way - utasítottam, ahogy erősen megmarkoltam a kormányt.

Waylay gonoszul elvigyorodott, és megnyomta a gombot. A sziréna életre kelt.

- Van olyan köztetek, akinek nem bírja a gyomra az autózást? -kérdeztem a hátsó ülésen ülő utasokat.

- Nincs! - vágták rá vidáman.

- Akkor kapaszkodjatok!

Oldalra rántottam a kormányt, amitől a járőrkocsi hátulja finoman kicsúszott az utolsó közlekedési kúp körül. Aztán beletapostam a gázba.

- Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk! - visította Waylay.

Centikkel Nolan és az ő gyerekekkel teli járőrkocsija előtt haladtam át a célvonalon.

A hátsó ülésen vad éljenzés tört ki.

Megálltam a kocsival, és észrevettem, hogy az arcomat majd’ szétfeszíti a vigyor. Olyan izmaimat használtam újra, amiket már régen nem.

Nyugodtan kijelenthettem, hogy simán levertük Knox hülye előadását.

- Te jó ég! Ez volt a legjobb! - mondta Waylay barátnője, Chloe, amikor kinyitottam neki a hátsó ajtót. Ő és két másik hatodikos osztálytársa egymás szavába vágva beszéltek, ahogy kiszálltak az autóból.

- Az utolsó bábunál elkaptalak volna, ha Róka Gyurka nem kér meg, hogy húzzam le az ablakokat - közölte Nolan, hüvelykujjával egy szeplős, vörös hajú fiúra bökve, miközben felém tartott.

- Tanulj meg szépen veszíteni, és ne hibáztasd Kadent. A kölyök gokartozik hétvégente.

- Szerinted mi nyertünk? - kérdezte.

Felmértük az általános iskola parkolóját.

A gyerekek őrjöngve könyörögtek a rendőrtisztjeimnek a következő fuvarért. A tanárok fülig érő szájjal vigyorogtak. Knox pedig beintett a középső ujjával.

- Az hót zicher! Meg kell mondjam, az akadálypálya nem volt rossz ötlet.

- A rejtélyes gyilkossági játék sem volt szörnyű - felelte.

- Nem számítottam rá, hogy Way ennyire drámaian fogja eljátszani a halálát.

- Emlegetett hulla... - mondta Nolan, és az unokahúgom felé biccentett, aki épp felénk indult.

Megállt előttem, és felnézett.

- Nash bácsi?

- Igen, Way?

- Köszi. - Nem mondott mást, csak átölelte a derekamat, aztán elszaladt a vihogó barátaival.

Megköszörültem a torkomat, mert meglepett az érzés, ami rám tört. Waylay Witt ölelése olyan volt, mint Lináé. Váratlan, nehezen kiérdemelt és átkozottul jelentőségteljes.

- Még mindig szereted, amit csinálsz - jegyezte meg Nolan.

- Igen. Azt hiszem, igen - vallottam be.

- Ezt soha ne felejtsd el - tanácsolta.

- Mi az? Nem szereted azzal tölteni a napjaidat, hogy rám vigyázol?

- Egy kicsit sem.

- Akkor talán tegyél ellene valamit.

- Erről beszéltünk Linával tegnap este.

- Linával voltál tegnap este? - De ennél tovább nem jutottam a kérdezősködéssel, mert Waylay tanára félbeszakított minket.

- Gratulálok, uraim. Biztos forrásból tudom, hogy messze ez volt a legemlékezetesebb karriernapunk, rendőrfőnök - mondta Mr. Michaels, miközben átnyújtotta nekem Piper pórázát.

Kiderült, hogy bár Piper a felnőttek között félénk, a gyerekeket imádja, minél hangosabbak és őrültebbek, annál jobb. Soha nem láttam még ilyen boldognak ezt a nyavalyás kutyát.

- Örülök, hogy segíthettem - feleltem.

- Van egy olyan érzésem, hogy épp most inspirálta a knockemouti rendőrök következő generációját - jegyezte meg, miközben próbálta csitítani a hatodikosok őrjöngését.

Mr. Michaels elment, hogy beszélgessen a karriernapos vesztesekkel, Knox pedig átvette a helyét.

- Jól a földbe döngöltél a saját gyerekem előtt, seggfej.

Vigyorogtam.

- Nem tehetek róla, hogy az én munkám menőbb, mint a tiéd.

- A te munkád kilencven százalékban papírtologatás.

- Nézzenek oda, ki beszél, Mr. Leltározás és Bérszámfejtés.

A bátyám felhorkant, és Nolanhez fordult.

- Köszönöm a tegnap esti segítséget Diltonnal meg a bandájával kapcsolatban. Talán mégsem vagy teljesen haszontalan.

- Lina végezte a piszkos munka oroszlánrészét. Mire odaértem, csak a takarításban kellett segítenem.

- Mi a fenéről beszéltek? - kérdeztem.

Nolan rám nézett.

- Ma reggel félmeztelenül, kócosan sétáltál ki a lakásából, és nem tudod?

- Beszélj. Most - csattantam fel.

- Megbeszélted vele a dolgokat? - kérdezte Knox.

- Mi történt Diltonnal? - ismételtem meg, nem törődve a bátyámmal.

- Ő meg a haverjai egy kicsit randalíroztak a Honky Tonkban. Felbosszantották Maxet, ami az időzítést tekintve elég nagy hülyeség volt. Aztán Lina keltette fel a figyelmét - magyarázta Nolan.

Hát persze, hogy észrevette. Bármelyik férfinak megakadt volna rajta a szeme.

- Mi történt? - A telefonomért nyúltam. Meg akartam találni Diltont, hogy szétrúgjam a seggét. Aztán lenyomozom Linát, és vagy egy órán keresztül ordítok majd vele, amiért nem szólt, hogy összetűzésbe került a problémámmal.

- Csigavér, Rómeó. Fi mesélte, hogy Lina kizsigerelte az idiótát a szavaival. Inkább térjünk vissza oda, hogy ma reggel a lakásából osontál ki. Egy szót sem szólt rólad, amikor kölcsönkérte a kocsimat - mondta Knox.

- Az istenit! Miért volt szüksége a kocsidra?

- Lina állta a sarat - folytatta Nolan. - De egy másik vendég... valami jó magas fickó közbelépett, amikor úgy tűnt, hogy Dilton túl részeg ahhoz, hogy jó döntéseket hozzon. Az üzletvezető pont megfenyegette, hogy hívja a zsarukat, amikor megérkeztem. Ezért kísérhettem ki én a seggfejeket.

- Mit mondott neki?

- Nem tudom. Csak annyit árult el, hogy a fickó egy pöcs volt -válaszolta Nolan. - Miután elbeszélgettem vele, feltételeztem, hogy részegen a nőgyűlölet szólt belőle. Hé, srácok, szerintetek leborotváljam a bajuszt?

- Igen - vágta rá Knox. - Legszívesebben pofán vágnálak miatta.

- A francba. Ez az arcszőrzet jelképezte a szabadságomat. Tudjátok, válás, bajusz és csodás új személyiség.

- Van egy borbélyüzletem és egy éles borotvám. Csak kérned kell.

Otthagytam őket az arcszőrzetükkel, és séta közben elindítottam egy hívást.

30. fejezet

Megfigyelés egy kis drámával fűszerezve

Lina

Pizzaillat szállt be Knox furgonjának nyitott ablakán. Egy arlingtoni bevásárlóközpont parkolójában táboroztam. Az utca túloldalán sorházak álltak, amelyek láttak már szebb napokat is.

Wendell Bakerre, más néven a Pufók Kecskeszakállas Fickóra vártam. Kövér volt, fehér bőrű, kopaszodott, és a Hugo család erőembereként dolgozott. Túl sok aranyláncot viselt, és mindig fogpiszkáló volt a szájában. Tina megkérdőjelezhető információi szerint Bakert Anthony Hugo fizette, de elég szoros volt a viszonya Duncannel ahhoz, hogy kettéosztódjon a lojalitása.

A hatóságoknak nem sikerült Bakert az emberrabláshoz és a lövöldözéshez kötni, ami azt jelentette, hogy szabadon mehetett mindenfelé. Én pedig szabadon követhettem őt... remélhetőleg az érintetlen 1948-as Porsche 356-os kabrióhoz.

Eddig azonban csak annyi történt, hogy Baker 11:00-kor kikelt az ágyból, bekapott egy burritót, majd meglátogatta a testvére barátnőjét, ahol már a tornácon lehúzta a sliccét, még mielőtt a nő kinyitotta neki az ajtót.

Igazi úriember.

Megint csörgött a telefonom.

- Komolyan, emberek? Mikor lettem ilyen népszerű?

Már hívott anyám apa születésnapi ajándéka miatt, Stef afelől érdeklődött, tervezem-e, hogy a héten az öregekkel izzadjak az edzőteremben, és Sloane, aki arra kényszerített, hogy önkénteskedjek a könyvtárban a következő „Könyvet vagy csalunk” elnevezésű programon. Nem is beszélve Naomi üzenetéről, amiben közölte, hogy megadta a számomat Finek, és reméli, hogy nem haragszom meg érte. Ezt követte Fi, Max és Silver csoportos sms-e a Honky Tonkból, amiben a Tate Diltonnal való összetűzésem legjobb pletykaváltozatait mesélték el.

Mint kiderült, széttörtem egy üveget a fején, aztán belelöktem a forró olajba. Azt senki nem tudta, honnan jött az olaj, de abban mindenki egyetértett, hogy vicces volt látni, ahogy csigalassan megpróbált elmenekülni.

Aztán megláttam, hogy ki keres.

Majdnem hagytam, hogy hangpostára menjen a hívás, de aztán eldöntöttem, hogy az gyávaság lenne tőlem.

- Gondolom, kitaláltál a lakásomból - mondtam üdvözlésképpen.

- Mi a fenéért egy szövetségi rendőrbírótól meg az idióta bátyámtól hallok rólad meg Diltonról, és nem tőled? - követelte a választ Nash.

- Először is szeretném, ha igazolnád, hogy valóban elhagytad a lakásomat. Másodszor, pontosan mikor volt időnk beszélgetni tegnap este? Harmadszor pedig... és ez a legfontosabb, úgyhogy jól figyelj ide: mi közöd van hozzá?

- Együtt töltöttük az éjszakát, Angelina. - Rekedten ejtette ki a nevemet, de szándékosan figyelmen kívül hagytam a borzongásomat. - Ez bőven elég idő arra, hogy közöld: Hé, Nash. Nyilvánosan zaklatott a seggfej, akit felfüggesztettél.

Szörnyen utánzott engem.

- És aztán mi lett volna? Azt mondod: Ne aggódj, kislány. Gondoskodom róla, hogy soha ne legyél egyedül, nehogy a csúnya, gonosz farkas szemétkedjen veled? Ráadásul szerintem az sem segítette a beszélgetést, hogy egy pánikroham közepén jelentél meg az ajtóm előtt.

- Dilton az én problémám, nem a tiéd. Tudnom kell róla, ha zaklat téged.

Ennek legalább volt értelme.

- Rendben.

A beleegyezésem ideiglenesen elhallgattatta.

- Nos, akkor rendben. Úgy hallottam, hogy rád mozdult, te pedig kidobtad egy üvegablakon - mondta vigyorogva.

Erre felhorkantam.

- Tényleg? Mert én azt hallottam, hogy belelöktem a forró olajba.

- De engem az érdekel a legjobban, hogy odament hozzád, és elkezdte járatni a száját. Miért és miről?

- Magamra vontam a tekintetét. Részeg volt, és kezdett ramatyul viselkedni, úgyhogy addig bámultam, amíg rám nem nézett.

- Emlékeztetnem kell téged, hogy a nagy női hatalommal nagy női felelősség is jár?

Bosszúsan néztem rá.

- Nem akartam célpontot csinálni magamból, vagy balhézni, rendőrfőnök. Csak megpróbáltam elterelni a figyelmét, hogy ne hergelje tovább a személyzetet. Max biztosan kicsinálta volna tegnap este.

- Akkor sem tetszik, de érthető.

- Milyen elnéző vagy.

- Áruld el, mit mondott neked.

- Megkérdezte, hogy a ribancod vagyok-e, aztán közölte, hogy adjak át egy üzenetet. Azt mondta, itt az ideje, hogy valaki helyre tegyen. Én persze megsértettem az intelligenciáját.

- Természetesen - mondta Nash szárazon.

- Aztán próbálta zsarunak kiadni magát, aki bevihet az őrsre, amíg megtalálom a jó modoromat. Talán megemlítettem, hogy tudom, már nincs jelvénye, és hangosan töprengtem, vajon mit szólnál hozzá, ha a tudomásodra jutna, hogy egyenruhásnak tetteti magát. Utána elkezdett sértegetni engem meg a knockemouti nőket, és amikor épp kezdett érdekessé válni a közjáték, ugyanis egy vendég megdobálta sült krumplival, egy idegen és Nolan közbeléptek.

Nash csendben volt a vonal túloldalán.

- Itt vagy még, nagymenő?

- Igen - felelte végül.

Nem is tudtam, hogy ennyi dühöt lehet egyetlen apró szótagba csomagolni.

Hátrahajtottam a fejem az ülésre.

- Minden rendben volt, Nash. Nem ütött volna meg. Legalábbis ott bent biztosan nem. Engem nem. Részeg volt és hülye, de nem annyira részeg és hülye, hogy elfelejtse, ha nyilvános helyen kezet emel egy nőre, végleg eláshatja magát.

Újabb csend következett.

- Nash? Most a homlokodat dörzsölöd?

- Nem - hazudta szégyenlősen.

- Ez az árulkodó jel nálad. Tenned kellene valamit ellene.

- Angelina!

- Igen?

- Komolyan gondoltam, amit mondtam. Dilton az én problémám. Ha újra megpróbál kapcsolatba lépni veled, tudnom kell róla.

- Értettem - jegyeztem meg halkan.

- Jó.

- Hogy érzed magad? Nem mintha érdekelne - tettem hozzá gyorsan.

- Jobban. Erősebbnek. Szétrúgtam Knox seggét a Karriernapon -jelentette ki önelégülten.

- Szó szerint vagy átvitt értelemben? Mert nálatok mindkettő előfordulhat.

- Egy kicsit mindkettő. Jól aludtál? - kérdezte Nash.

Úgy aludtam, mint a holtak. De mindig ez történt, amikor egy ágyban feküdtem Nashsel.

- Igen - feleltem, és nem akartam többet mondani neki.

- Mit mondana egy pszichológia szakos hallgató arról, ha egy lány nem szereti, ha megérintik, kivéve a pasit, aki folyton felbosszantja?

- Hogy komoly érzelmi problémái vannak, amikkel foglalkozni kell.

Halkan felnevetett.

- Ebédelj velem, Angyal.

Felsóhajtottam.

- Nem tudok.

- Nem tudsz vagy nem akarsz?

- Leginkább nem tudok. Nem vagyok a városban.

- Hol vagy?

- Arlingtonban.

- Miért?

Nem dőltem be a „gyerünk, nekem bármit elmondhatsz” hangnemnek. De nem is volt semmi rejtegetnivalóm.

- Wendell Bakerre várok - árultam el.

- Mit csinálsz? - Megint a zsaru hangját használta.

- Ne drámázz. Tudod, hogy mire gondolok, és hogy ki ő.

- Egy maffiaszervezet erőemberét követed? - kérdezte mérgesen.

Tessék, bemutatom a dühös, ok nélkül is túlféltő szomszédomat, aki csak púp a hátamon.

- Nem kérek engedélyt, Nash.

- Jó. Mert biztos, hogy nem kapnál - vágta rá.

- Dühítő vagy, és le akarok szállni erről a hullámvasútról.

- Győzz meg arról, hogy ez jó ötlet.

- Nem kell győzködjelek. Ez a munkám. Az életem - erősködtem.

- Rendben. Szirénázva, villogó fénnyel fogok odahajtani.

- Jézusom, Nash. Képzéseket tartok a megfigyelési stratégiákról. Átkozottul jó vagyok benne. Nem kell igazolnom neked a munkámat.

- Veszélyes - ellenkezett.

- Emlékeztesselek, hogy téged lőttek le munka közben?

Valami zajt hallottam a vonal túloldalán.

- Te most rám morogtál?

- A francba - motyogta. - Nem is tudom. Veled minden nap egy újabb kibaszott meglepetés.

Egy kicsit megsajnáltam.

- Nézd, a szövetségiek szemmel tartják Anthony Hugót, úgyhogy senki nem csinál semmit. Napok óta követek két fickót. Csak zabálnak, buta nőkkel szexelnek, és eljárnak az edzőterembe. Néha egy-egy sztriptízbárba. Nem bűncselekmény elkövetésén akarom rajtakapni őket. Csupán arra van szükségem, hogy az egyikük elvezessen a rejtekhelyre. Ha Duncan el is tűnt, a kocsi még itt lehet.

- Még mindig nem tudom elhinni, hogy mindezt egy átkozott autó miatt csinálod.

- Ez nem akármilyen autó. Egy 1948-as Porsche 356-os kabrió.

- Rendben. Mindezt egy kicsi, öreg autóért.

- Ez a kicsi, öreg autó több mint félmillió dollárt ér. És ahogy mindennek, amit biztosítunk, a tárgyi értéke ennek is csak egy dolog. Az érzelmi értéke sokkal fontosabb. Ez az autó egy család történetének része. Az elmúlt három generáció ebben a kocsiban házasodott össze és hajtott el a naplementébe. A csomagtartóban van egy fiola a nagyapjuk hamvaival.

- A francba. Jól van. A francba. Azt akarom, hogy félóránként jelentkezz nálam. Ha csak egy percet is késel, megjelenek, és olyan gyorsan leleplezlek, hogy megszédülsz tőle.

- Semmibe nem vagyok köteles beleegyezni - mutattam rá. - Úgy teszel, mintha valamiféle kapcsolatban lennénk, pedig nyilvánvalóan nem vagyunk.

- Bébi, mindketten tudjuk, hogy van köztünk valami, akkor is, ha túlságosan félsz beismerni.

- Félek? Szerinted én félek?

- Azt hiszem, reszketsz tőlem abban a szexi, magas sarkú csizmádban.

Nem tévedett, ami még jobban felbosszantott.

- Igen. Reszketek a dühtől. Köszönöm, már bánom, hogy felvettem a telefont.

- Harmincpercenként kérek egy sms-t.

- Én mit nyerek ebből az egészből?

- Átnézek minden jegyzőkönyvet a raktárról, amit találok. Hátha lesz valami az aktákban, ami elvezethet ahhoz a rohadt kocsihoz.

- Tényleg?

- Igen, tényleg. Ma este vacsora közben elmesélem, mit találtam.

Mintha beleragadtunk volna egy végtelen táncba. Két lépés előre, két lépés hátra. Vonzódunk egymáshoz. Dühösek vagyunk. Aztán megismételjük az egészet elölről. Előbb-utóbb valamelyikünknek be kell fejeznie ezt a körforgást.

- Nem tetszik, hogy szerinted nem tudom elvégezni a munkámat.

- Angyal, tudom, hogy átkozottul jó vagy a munkádban. Tudom, hogy jobban vigyázol magadra, mint a legtöbben. De előbb-utóbb valaki át fog csúszni a védelmeden. És a te szakmádban ennek pokoli súlyos következményei lehetnek.

Személyes tapasztalatból beszélt.

- Mennem kell.

- Harmincpercenként. Ma este vacsora - mondta.

- Rendben. De ajánlom, hogy találj valami hasznosat, és finom legyen az étel.

- Ne kerülj bajba. Ne csinálj semmit, amivel felhívhatod magadra a figyelmet - szólt rám.

- Nem vagyok amatőr, Nash. Most pedig hagyj békén.

* * *

- „Ne csinálj semmit, amivel felhívhatod magadra a figyelmet” -mondtam Nasht utánozva. Ugyanott voltam, ahol korábban, csak közben eltelt egy óra, és egyre kényelmetlenebbül éreztem magam, arról nem is beszélve, mennyire unatkoztam. Kétszer is üzentem Nashnek az idióta követelése miatt, mindkét fotón beintettem neki. Ő Piper képeivel válaszolt. Baker még nem dugta elő az orrát. Nekem pedig elzsibbadt a fenekem.

Kezdtem azt gondolni, hogy a hajsza csak azért izgalmas, mert a munka többi része ahhoz képest rohadt unalmas. Tényleg megéri csinálni?

Eszembe jutott a lehetséges előléptetésem. Nagyobb kockázat, nagyobb jutalom, több izgalom. De tényleg az izgalom hajszolásának akarom szentelni a hátralévő életemet? Másrészt a felügyelői munka gondolatától kirázott a hideg. Az a sok ember, akiket irányítani kell... Pfuj.

De mi mást tehetnék? Miben vagyok még jó?

Ezekre a kérdésekre azonban később kellett megtalálnom a választ, mert időközben egy bőrkabátos, farmernadrágos férfi sétált egy csokor virággal a megfigyelt sorház felé olyan magabiztosan, mintha ott lakna.

És mint kiderült, igazam is lett, mert elővett egy kulcsot, és kinyitotta a bejárati ajtót.

Kihúztam magam az ülésemen, és pont akkor kaptam fel a távcsövemet, amikor Wendell Baker testvére bement a házba.

- A francba! Ez nem jó.

A kiabálás nem sokkal ezután kezdődött.

Oké. Ez gáz. De amíg megmaradnak verbális szinten...

A testvér távozott a házából. az ablakon keresztül. ami csukva volt.

- Bassza meg. - Felnyögtem, és a telefonomért nyúltam, amikor betört az üveg.

Wendell Baker anyaszült meztelenül jött ki az ajtón. Mögötte egy rockzenekaros pólót viselő nő jelent meg, és sikoltozni kezdett. A bőrkabátos-farmeros testvér még időben talpra állt, hogy fogadja a jobbegyenest az állával.

- 911. Mi a vészhelyzet?

- Lina Solavita vagyok. A Pritzger Biztosító nyomozója. Egy meztelen férfi bántalmaz valakit a járdán. - Megadtam a diszpécsernek a címet, és miközben ő visszamondta nekem, a nő átugrott a korláton Baker hátára, majd fojtogatni kezdte. A férfi tántorgott, hogy megszabaduljon támadójától, ami miatt premier plánból láthattam mindkettőjük meztelen hátsóját. - Most egy nő támadta meg a meztelen férfit.

- Két egység van a környéken, rögtön indulnak - tájékoztatott a diszpécser. - A nő is meztelen?

- Egy Whitesnake pólót visel, semmi mást.

- Hú. Jó zenekar.

A testvér ismét talpra állt, és a vállával gyomron ütötte Bakert, aki ettől a betonlépcsőnek ütközött. Eszembe jutott Nash zúzódása és Knox monoklija, majd azon kezdtem gondolkodni, hogy vajon minden testvér így szokott-e verekedni.

- Van valakinél fegyver? - kérdezte a diszpécser.

- Nincs, amennyire látom. Legalábbis a meztelen fickónál biztos nincs.

A testvérek elhátráltak egymástól, és a Whitesnake hölgy lecsúszott Baker hátáról. A fivér előhúzott a háta mögül egy nagy kést.

- A francba - motyogtam. - Már egy kés is játékban van.

Ekkor két gyerek lépett ki a szomszédos házból, és átszellemülten bámulni kezdték az előttük lejátszódó jelenetet.

- És most két gyerek is szemtanú lett.

- Úton vannak a rendőrök, két perc, és odaérnek.

Két perc alatt sok mindent ki lehet lyukasztani.

A testvér előreugrott, és amatőr mozdulatokkal hadonászni kezdett a késsel.

Eszembe jutott, mit mondott Nash. De vagy nem teszek semmit, vagy hagyom, hogy két idióta a gyerekek szeme láttára gyilkolja meg egymást.

Az ülésre dobtam a telefonomat, kinyitottam az ajtót, és rátenyereltem a dudára.

Amikor felfigyeltek rám, odakiáltottam:

- Úton vannak a zsaruk!

Mindkét testvér elindult felém.

- Komolyan? - motyogtam. - Miért ilyen hülyék a bűnözők?

Megint a dudára tenyereltem, amikor átszelték az utat, aztán végre meghallottam a távolban a szirénázást.

A fivérek megtorpantak az utca közepén, és azon tanakodtak, vajon el tudnak-e érni időben.

Mögöttem kerekek csikorgása hangzott fel. Egy fehér kisteherautó gurult Knox kocsija mögé, és kinyílt az ajtaja.

Egy símaszkos férfi ugrott ki belőle, megragadta a csuklómat, és a furgon felé rángatott. A testvérek már rohantak felénk.

- Szállj be - utasított a símaszkos, miközben előhúzott egy pisztolyt a nadrágja derekából. De nem rám célzott vele. Hanem a közeledő testvérekre.

- Öhm. Oké.

31. fejezet

Ehhez kér hagymakarikát is?

Lina

- Nem azért kaptatok el, hogy megöljetek, ugye? - kérdeztem a furgon utasaitól. - Mert valószínű, hogy azok a fickók elvégezték volna helyettetek a piszkos munkát.

A sofőr és a másik, aki megragadott, összenéztek a símaszk kivágásán keresztül.

- Senkit sem fognak meggyilkolni - biztosított a sofőr. A szirénák egyre hangosabban szóltak mögöttünk.

- Talán nem ártana kapaszkodni - javasolta az anyósülésen ülő tag. A sofőr éppen ekkor élesen balra kanyarodott, amitől elborultam.

- Aú!

- Elnézést kérek.

Ahhoz képest, hogy elraboltak, elég udvariasak.

- Hallottam, hogy megpróbáltál kapcsolatba lépni Zordonnal -mondta a sofőr.

- Ez probléma, vagy ti vagytok a fogadóbizottság? - kérdeztem, ahogy ülő helyzetbe tornásztam magam, és a kocsi oldalának támaszkodtam.

A furgon élesen jobbra kanyarodott, ahogy a sofőr átvágott két forgalmi sávon, hogy elérjen egy felhajtót.

- Tiszta a terep - jelentette az ürge az anyósülésről.

Mindketten lehúzták a símaszkjukat.

- Várjatok! Nem akarjátok azokat magatokon hagyni, hogy ne tudjalak azonosítani titeket? Vagy hazudtál az előbb, amikor azt mondtad, hogy nem akartok megölni?

A sofőr nő volt, sűrű, természetesen hullámos hajjal.

- Nyugalom - mondta a visszapillantó tükörbe nézve. - A maszk a térfigyelő kamerák miatt kellett, nem miattad.

Az anyósülésen egy sovány, tetovált, borotvált fejű, szőke szakállas fickó ült. Elővette a telefonját, és tárcsázott.

- Hé! Tizenöt perc múlva ott vagyunk.

Kinyomta a hívást, feltette a lábát a műszerfalra, és bekapcsolta a rádiót.

Coldplay dübörgött a járműben.

Nem egy menő, elhagyatott raktárba vagy egy lepukkant motoros klubházba vittek. Nem, a barátságos emberrablóim egy Burger Kinghez hajtottak velem.

A sofőr leparkolt, és mindketten kiszálltak. Egy másodperccel később kinyílt az ajtóm, és a fickó egy színpadias meghajlással jelezte, hogy szálljak ki.

Követtem őket az épületbe, és azonnal megkívántam a hagymakarikákat.

Elsétáltunk a pénztárak mellett a mosdók felé.

Az utolsó bokszban ott ült az egyetlen és megismételhetetlen Zordon. Az ujja hegyétől a nyakáig tele volt tetoválásokkal. Úgy nézett ki, mintha a szürke pólóját ráolvasztották volna a testére. Ősz haját kifésülte az arcából, és napszemüveget viselt, annak ellenére, hogy odakint borús volt az ég, ő pedig az épületben ült. Egy salátát piszkált a műanyag villával.

A vele szemben lévő székre mutatott, mire leültem. A barátságos elrablóim egy biccentéssel elbúcsúztak.

- Mit tehetek önért, Solavita nyomozó? - Rekedtes baritonhangja volt.

- Először is elárulhatja, hogyan talált rám.

A férfi ajka szórakozott mosolyra húzódott.

- Az embereim zárták a parádét.

- Milyen parádét?

- Mi önt figyeltük, a szövetségiek pedig Hugo emberét. Muszáj lépést tartanom azzal, ami a területemen történik.

- Hol voltak a szövetségiek?

- Az üres üzlethelyiségben, egy sarokkal arrébb.

- És csak úgy hagyták volna, hogy a Baker fivérek az utcán késeljék meg egymást?

Megvonta széles vállát.

- Nem vesztegetem arra az időmet, hogy megértsem, miért teszi a törvény, amit tesz. Engem inkább az érdekel, hogy önnek mi köze ehhez az ügyhöz.

- Keresek valamit, amit Duncan Hugo ellopott, és valószínűleg a környéken rejtett el, mielőtt lelépett a városból.

- A Porschét. Szép kis járgány.

- Maga jól informált.

- Kifizetődő tudni, mi folyik a hátsó udvaromban.

- Gondolom, nem tudja megmondani, hol találom azt a kocsit -kockáztattam meg.

Zordon felnyársalt egy paradicsomot a villájával, és megette.

- Nem került a bontójába, mielőtt lebukott, és a raktárban sem tűnt fel az ámokfutása előtt. Nem tudom, hová rejtette.

Ingerülten felsóhajtottam.

- Nos, köszönöm, hogy időt szakított rám. A jövőre nézve szeretném, ha tudná, hogy az emberrablás helyett elintézhettük volna ezt a beszélgetést egy hangüzenettel vagy e-maillel is.

Az asztal szélére tolta a maradék salátáját. Másodperceken belül megjelent egy motoros, és eltakarította.

- Abban mi szórakoztató lenne? - kérdezte Zordon. - Különben is, a kocsinál fontosabb információk birtokában vagyok.

- Milyen információk?

- Pletykák. Suttogások.

- Nem löktem forró olajba azt a fickót. Fogalmam sincs, mi bajuk a város pletykacicáinak, de az információk erősen torzulnak -erősködtem.

Megint mosolyra rándult a szája.

- Nem erről beszélek. Hanem arról, hogy Duncan Hugo még mindig a környéken van, és nagy terveket szövöget.

Meglepetten pislogtam.

- Hugo még mindig itt van? De az...

- Ostobaság lenne? - szólt közbe Zordon. - Nem feltétlenül. Nem, ha mindenki, beleértve az apját is, azt hiszi, hogy lelépett az országból. Nem, ha olyan mélyen van a föld alatt, hogy senki sem látta, mióta elmenekült abból a raktárból.

- De miért maradna? Az apjától kezdve az FBI-ig mindenki őt keresi.

- Ha a helyében lennél, miért maradnál itt?

Az ajkamat harapdáltam, és gondolatban végigfutottam a forgatókönyveken.

- Vagy hülye vagyok, és azt hiszem, mindenki el fogja felejteni a történteket, vagy.

- Vagy? - ismételte meg Zordon.

- Ó, a francba. Vagy úgy látom, ez az én lehetőségem, hogy átvegyem a családi üzletet. Ha megszabadulok aputól, elfoglalhatom a helyét a trónon.

Zordon helyeslően bólintott.

- Okos lány. Még csak háborúba sem kell mennie érte. Ölbe tett kézzel ülve várhatja, hogy a szövetségiek lépjenek. Pusztán egy-két elvarratlan szálat kell elintéznie.

Görcsbe rándult a gyomrom.

- Milyen elvarratlan szálat?

- Nash Morgant.

A kurva életbe. Az órámra néztem, aztán összerezzentem.

- Kölcsönkérhetem a telefonját?

32. fejezet

Udvarias figyelmeztetés

Nash

Meg akartam ütni valamit. Bármit.

Jobbra pillantottam. Knox arcán még látszott a monokli nyoma, amit tőlem kapott. Lucian a bal oldalamon állt; lábát összezárta, karját keresztbe fonta. A barátságunk évei alatt egyszer sem ütöttem meg. Ráadásul sosem láttam, hogy tettlegességre vetemedett volna. Tudtam, hogy képes lenne rá. Tapasztaltam az utóhatását. De még sosem láttam őt akcióban.

Mostanában inkább másképp engedte szabadjára a felgyülemlett gyermeki dühét.

Azonban tisztában voltam vele, hogy én csak egyféleképpen űzhetem el ezt az érzést.

- Itt jönnek - mondta Knox.

Az előttünk sorakozó motorosok köre szétvált, amikor egy motor dübörögve bekanyarodott a parkolóba. Azonnal felismertem Zordont, azonban az utasa miatt szorult ökölbe a kezem.

A motor közvetlenül előttem állt meg. Lina elengedte a férfi derekát, és kecsesen leszállt a járműről.

Alig vette le a sisakot, máris magamhoz rántottam, majd a hátam mögé löktem.

- Nash...

- Ne kezdd - parancsoltam.

Knox, Lucian és Nolan összezártak, így együtt képeztünk falat közte és Zordon között.

A másodpercek csak úgy peregtek, ahogy némán meredtem a férfira.

- Mondj egy okot, miért ne tartóztassalak le most azonnal -morogtam.

- Az egyik, hogy megmentettem a nődet attól, hogy szétrúgják a seggét - felelte Zordon önelégülten.

Az első bejelentkezésnél, amit kihagyott, Nolannel elindultunk a kocsimhoz. Még ki sem értünk a parkolóból, amikor Grave tájékoztatott az arlingtoni segélyhívásról. Már úton voltam, amikor Lina felhívott... Zordon telefonjáról.

Knox és Lucian öt perccel utánunk jelentek meg a motorosok főhadiszállásán.

- Uraim, nem szívesen szakítom félbe ezt az izgalmas szempárbajt - szólalt meg Lina. - De nagyon kell pisilnem, és Zordonnak olyan információja van, amit hajlandó megosztani velünk.

- Menjünk be - mondta Zordon. - Kivéve őt. - Minden tekintet Nolanre szegeződött. - Egy zsaru is épp elég. Nem kell, hogy ketten rontsátok bent a levegőt.

Nolannek láthatóan nem tetszett ez az ötlet.

- Minden rendben - biztosítottam őt.

- Ne csinálj semmi hülyeséget odabent - motyogta.

Bólintottam.

-  Szóval, fiúk és lányok, mit csinálunk, amíg várunk? Kosarazunk? Szókirakózunk? - kérdezte Nolan a megmaradt motorosoktól, miközben mi követtük Zordont az épületbe.

Knox megragadta a karomat.

- Próbálj meg nem törvénytisztelő fasz lenni odabent, oké? Ne akard, hogy Zordon az ellenséged legyen.

Kirántottam magam a szorításából.

- Próbálj meg nem seggfej lenni odabent - feleltem.

- Mindketten viselkedjetek - sziszegte Lina.

Megfogtam a kezét, hogy magamhoz bilincseljem. Senki sem mehet a közelébe.

Be kell ismernem, nem erre számítottam egy motoros klub főhadiszállásán. Füstfoltos gipszkarton és sörrel átitatott padló helyett a ház belseje inkább egy klubra és galériára hasonlított. A padlózat festett beton volt. A falakon rideg fehér és a sötétszürke szín váltakozott, ráadásul a nagy, kaotikus vásznak ragyogó színfoltjai voltak a helynek.

Zordon megmutatta a mosdót Linának, én pedig kint álltam őrt, amíg a többiek bementek valamiféle tárgyalóteremnek tűnő helyiségbe.

Amikor a mosdó ajtaja kinyílt, és Lina kilépett rajta, ellöktem magam a faltól.

- Jól vagy?

- Jól vagyok. Esküszöm. Zordon és a motoros csatlósai igazából nagyon kedvesek. És mielőtt még kimondanád, ez az egész nem az én hibám volt.

Valahányszor ránéztem, a szépsége kalapácsként csapott le rám. Valahányszor rátalált a tekintetem, valami lángra lobbant bennem. Meg akartam érinteni, a falhoz szorítani, ketrecbe zárni, és megsimogatni minden egyes porcikáját. De kétlem, hogy abba tudnám hagyni, miután elkezdtem. Ezért az oldalam mellett tartottam a karomat.

- Nash?

- Tudom - reagáltam.

Megdermedt, majd hitetlenkedve rázta a fejét.

- Tudod? Mit tudsz?

Összeszorítottam a fogamat.

- Hogy nem a te hibád volt.

- Őszinte leszek. Erre nem számítottam.

- Ez persze nem azt jelenti, hogy kibaszottul örülök, amiért ilyen helyzetbe kerültél. Akkor sem, ha az orrod alá dörgölhetem, hogy én megmondtam. Mert kurvára megmondtam. És rohadtul nem azt jelenti, hogy élveztem, hogy kibaszottul fogalmam sincs, mi történik veled, miután hívtad a 911-et. És minden drága cipődben lefogadhatod, hogy a legkevésbé sem örültem annak, hogy símaszkos férfiak húztak ki téged abból a helyzetből.

- Valójában a sofőr nő volt - mutatott rá.

De még nem fejeztem be.

- És határozottan problémáim vannak azzal, hogy egy istenverte közismert bűnöző motorjának hátulján láttalak behajtani egy átkozott motoros klubba.

- Nézd a jó oldalát, nagymenő. Emlékszel, mennyire utáltad az ürességet? Hát, most az érzelmek igen színes palettáját éled át.

Elkezdtem dörzsölni a homlokomat, aztán abbahagytam.

- Azt hiszem, jobb az üresség. Kérem vissza.

- Dehogy kéred. - Eltűnt a kedves mosolya, és komolyra fordította a szót. - Meg kell hallgatnod Zordont. Okkal hívtalak.

Ezúttal ő hívott engem. És ez jelentett valamit.

- Meghallgatom, de nem garantálhatom, hogy nem fogom megütni vagy bilincsbe verni.

- Eléggé biztos vagyok benne, hogy óriási dolog, ha egy motoros klub elnöke önként meghív egy rendőrtisztet a búvóhelyére. Talán a bilincset hagyjuk ki belőle - javasolta.

A többieket valóban egy tárgyalóban találtuk. Egy hosszú, nyersfa asztalnál ültek, aminek fekete fémlábai voltak.

Zordon foglalt helyet az asztalfőn, két emberével a háta mögött: az egyik egy alacsony, tetovált, hordó mellkasú fehér fickó volt, a másik egy magas, vékony, vérvörös körmű fekete nő.

Lina intett a nőnek, aki visszabiccentett.

Knox és Lucian az asztal túloldalán ültek Zordontól balra. Én a tőle jobbra lévő helyet foglaltam el, és kihúztam a mellettem lévő széket Linának.

- Essünk túl rajta. Nem szeretem, ha zsaruk vannak az otthonomban - jelentette ki Zordon.

- Nekem sem kényelmes ez a helyzet, elhiheted - vágtam rá.

Knox bosszúsan rám nézett, Lina pedig belém rúgott az asztal alatt.

Figyelmeztetően megszorítottam a combját.

- Nash azt akarja mondani, hogy értékeli, amiért megosztod velünk ezt az információt - mondta Lina célzottan.

Zordon mormogott.

-  Mit tudtál meg? - kérdeztem valamivel udvariasabb hangnemben.

- A klubom érdeklődik Duncan Hugo műveletei iránt, mióta kivált a családi vállalkozásból. Folyamatosan figyelünk, és szemmel tartjuk az olyan tagokat, mint ez a kis pöcs - kezdte Zordon.

- Különösen azután, hogy a ti területeteken nyitott illegális bontóműhelyt - mutatott rá Knox.

Hugo eredeti boltját lerohanták. Abban a raktárban nyitott másikat, ahova Naomit és Waylay-t vitték az elrablásukkor. Annak idején Zordon tájékoztatta Knoxot, hol tartják őket fogva.

Kizárólag ez, illetve Lina sértetlensége állított meg, nehogy pofán verjem a pasit.

- Ez is közrejátszott benne - ismerte el Zordon. - Az érdeklődésünk azután is megmaradt, hogy Hugo eltűnt. És amikor egy bizonyos kitartó biztosítási nyomozó egyértelművé tette, hogy Hugóról akar beszélgetni, az érdeklődésünk elmélyült, és elkezdtünk jobban odafigyelni a suttogásokra.

Nem volt türelmem ehhez a sztepptánchoz.

- Milyen suttogásokra?

Zordon az asztalra könyökölt, és összeérintette az ujjbegyeit.

- A hivatalos hírek szerint Duncan Hugo az elbaltázott emberrablás után azonnal elhagyta a várost, és vett egy egyirányú jegyet Mexikóba.

- Mi a nem hivatalos hír? - szólalt meg Lucian elsőként.

- Nem lépett le. Lapul, és tervezget.

- Ez igazán ostoba lépés lenne a részéről - mondta Knox.

- A szövetségiek még mindig keresik. Egy rendőrbíró van a seggemben, erre Hugo úgy dönt, hogy itt marad? - kérdeztem. -Ennek semmi értelme.

- De van, ha azt tervezi, hogy átveszi a családi vállalkozást -mondta Zordon.

Lucian és Knox összenéztek.

Lina keze megtalálta az enyémet a lábán, és megszorította.

- Egy szervezett maffiaháborúról beszélsz. Nem lehet hadsereget felállítani anélkül, hogy valakinek el ne járjon a szája. Senki sem tud ilyen csendben intézkedni - közöltem.

- Nem feltétlenül - vágott közbe Lina. Minden szem rá szegeződött. - Duncannek csak annyit kell tennie, hogy nyugton marad, amíg a szövetségiek elkapják az apját. Ehhez nincs szüksége hadseregre. Csak néhány hűséges katonára, akik megkönnyítik számára a hatalomátvételt.

Bassza meg!

- A szövetségiek tudnak erről? - kérdeztem.

- A forrásaim szerint kaptak információkat, amelyek segítik az

Anthony Hugo elleni ügy felépítését - mondta Lucian.

Nem akartam belegondolni, hogy Luciannek milyen forrásai vannak az FBI-nál.

- Az információk közvetlenül Duncantől is származhatnak -mutatott rá Lina.

- Bassza meg. - A bátyám végighúzta a kezét a szakállán. - Szóval ő látja el információkkal a szövetségieket apuci illegális ügyleteiről, majd miután lecsukják, Duncan átveszi a helyét?

- Úgy néz ki, igen.

- Miért nem kapják el a szövetségiek mindkét seggfejt? - tette fel a kérdést Knox.

- Anthony Hugo évtizedek óta működteti a bűnbirodalmát. A fia ehhez képest egy senki - jegyezte meg Zordon.

- Megpróbálta megölni az öcsémet - vakkantotta Knox.

- A szövetségiek rendszeresen kötnek alkukat, hogy megkapják, amit akarnak. Évek óta hajtják az idősebb Hugót. Nem fognak erőforrást pazarolni egy piti autótolvajra, főleg akkor nem, ha az illető értékes számukra - mondta Zordon.

- Szóval mi a fenét kezdjek ezzel az információval? -türelmetlenkedtem.

- A fenébe is, vigyáznod kell magadra - vágta rá Zordon. - Ha Duncan Hugo úgy dönt, át akarja venni a családfő szerepét, csupán néhány elvarratlan szálat kell elintéznie.

Lina lába megfeszült a szorításom alatt.

- És mik azok az elvarratlan szálak? - tettem fel a kérdést, bár már tudtam a választ.

Zordon rám nézett.

- Az egyik te vagy. - Aztán a bátyám felé fordult. - A másik kettő pedig a menyasszonyod és a lányod.

Knox morgott.

- Borzasztó nehéz felépíteni egy ügyet, ha egyik tanú sem tud beszélni - közölte vészjóslóan Zordon.

33. fejezet

Könyvet vagy csalunk

Lina

Én: Hogy van a kedvenc adatgyűjtőm?

Zelda: Hagyj békén, hacsak nem tudtál meg valami újat az eldobható telefonos fickóról.

Én: Ezek szerint még nem találtad meg?

Zelda: Az én szupererőmnek is vannak határai. Hugo híváslistája, vagy egy név, vagy legalább egy leírás nélkül egy csomó jelölt van a tarsolyomban.

Én: Ezt hogy érted?

Zelda: Van egy listám 1217 emberről (ebből 856 férfi), akik kapcsolatban állnak ezzel a fickóval a családján, a tanulmányain, a sporton, vagy egyéb szálakon keresztül. Ebben benne vannak a szomszédok minden ismert címéről, amit találtam, a környékbeli boltok eladói, az apja alkalmazottai (a börtönben ülők, illetve a szabadlábon élők is), a postások stb. Hacsak nem tudod valahogy leszűkíteni a kört, szarban vagyunk.

Zelda: Sikerült megszerezni a jegyzőkönyvet a helyszínről? Talán van benne valami, ami segíthet.

Én: Nem. Nash eltűnt a tegnapi motorostalálkozó óta. És most Nancy Drew-nak kell öltöznöm.

Zelda: Ez felvet néhány kérdést.

* * *

A könyvtár éves „Könyvet vagy csalunk” rendezvénye pusztán ürügyként szolgált arra, hogy a város lakói összegyűljenek egy halloween tematikájú evés-ivásra a gyerekek ricsaja nélkül, ami egyébként is nemsokára bekopogtat az ablakon.

A könyvtár előtti utcát minden októberben lezárták egy éjszakára a forgalom elől, hogy helyet csináljanak egy zenekarnak, a táncparkettnek, az ételbódéknak és természetesen egy mobil bárnak. A könyvtár látogatói jegyet váltottak a bulira, a Sloane által meggyőzött szponzorok adományozták az ételeket és az italokat, a könyvtár pedig megtartotta a bevételt.

Sajnos a frissen elkészített tökfűszeres pattogatott kukorica és az erős almabor illata sem segített elfelejteni, hogy mennyire ideges vagyok. Nash nemcsak a vacsorát hagyta ki előző este, de a jegyzőkönyvről sem mondott semmit.

Nem hívott, nem írt üzenetet, és nem is kopogtatott az ajtómon, hogy újabb együtt alvást követeljen. Amire határozottan nemet mondtam volna.

A knockemouti pletykák szerint ő, Knox, Nolan és Lucian Knox titkos rejtekhelyén, az irodájában húzták meg magukat.

Ez azért számított óriási dolognak, mert mindeddig az egyetlen személy, akit Knox valaha is beengedett arra a szent helyre, Naomi volt.

Természetesen arról is pletykáltak, hogy miért zárkózott be együtt a négy furcsa cimbora. Ezek között szerepelt egy holttest titkos eltüntetése, egy huszonnégy órás pókerjátszma és a kedvencem, hogy Knox annyira felbosszantotta Naomit a virágválasztással, hogy most meghunyászkodva várja, hogy lecsillapodjon a menyasszonya dühe.

De szinte biztosan tudtam az igazságot. A férfiak tervezgetnek, és engem kihagytak belőle.

Oké, igen. Jobban szeretek mindent egyedül csinálni. És igen, nem szeretek csapatban dolgozni. De már belekerültem. Én voltam az egyetlen, aki aktív nyomozást folytatott. És az a négy macsó szarházi még mindig nem gondol arra, hogy engem is beavassanak a terveikbe.

Észrevettem, hogy összegyűrtem a kezemben tartott papírt.

- Khm, itt a nyugta. Bocsánat a gyűrődésért. Köszönöm az adományt - mondtam, és átadtam a viseltes papírt Stasiának. A Whiskey Barber egyik fodrásza épp most adományozott egy nagy zsák keménykötésű könyvet a könyvtár könyvgyűjtési akciójára.

- Jól vagy, Lina? - kérdezte, miközben a táskájába gyömöszölte a blokkot.

A francba. Tényleg gyakorolnom kellett volna a pókerarcot.

- Jól vagyok - erősködtem.

- Ha Knox és a társasága miatt aggódsz, ne tedd - mondta. - Úgy hallottam, titokban társastáncórákat vesznek, hogy meglepjék Naomit az esküvőn.

Elvigyorodtam.

- Tudod, hogy én mit hallottam? - Szünetet tartottam, és mindkét irányba szétnéztem, mielőtt az asztal fölé hajoltam.

Stasia is közelebb húzódott hozzám.

- Mit? - suttogta.

- Azt, hogy egy flashmob-táncot koreografálnak. Valamit, amiben leszakítható nadrágok is szerepelnek majd.

- Atyaég! Alig várom az esküvőt!

Néhány perccel később felmentett a könyvadományok átvétele alól Doris Bacon a Bacon Istállóból, aki a suttogónak öltözve érkezett.

Úgy döntöttem, hogy a közösségi szolgálatommal kiérdemeltem egy pohár forralt bort. És miután kellően kiélveztem, odamegyek majd Knox irodájához, és addig dörömbölök az ajtón, amíg az apokalipszis négy idiótája be nem enged.

Éppen a boromat szereztem be, amikor egy csinos, szőke, halványan ismerősnek tűnő nő állt meg előttem.

- Lina? Lina Solavita? Angie vagyok a középiskolából.

Angie Levy a focicsapatom második legeredményesebb gólszerző játékosa volt, ráadásul miatta kezdtem el a középiskolában Linának hívatni magam, mert zavaró volt, hogy két Angie került a csapatba. Őrülten jó volt biológiából, és az apja furgonjával járt, amibe a fél csapat befért a fagyizásnál. Diétás kólán és mogyoróvajas kekszen élt.

Most már idősebb és szebb is. Egykor hosszú, szőke haját rövidre vágatta. Farmert, kasmírpulóvert, és a bal kezén egy jókora gyémántköves gyűrűt viselt.

- Angie? Mit keresel itt? - kérdeztem meglepve.

- A férjemmel Washingtonban dolgozunk. Te mit csinálsz itt?

- Én csak... átutazóban vagyok - hárítottam.

- Csodálatosan nézel ki! - mondta, és széttárta a karját, mintha meg akarna ölelni.

-  Köszönöm - válaszoltam, majd a borospoharammal gesztikulálva hárítottam az ölelést. - Te is.

- Nem. Tényleg. Csodálatosan nézel ki. Sőt, lenyűgözően.

Ezt az a lány mondta, aki visszavonta a pizsamapartikra szóló meghívásomat.

- Köszönöm - ismételtem meg.

Megrázta a fejét, és elvigyorodott, felvillantva a rég elfeledett gödröcskét.

- El vagyok ájulva! Bocsánat! Csak olyan sokszor gondoltam rád az elmúlt években.

Egyetlen ok sem jutott eszembe, hogy vajon miért tehette. Ő és a csapat többi tagja, a többi barátom lényegében magamra hagytak.

Nem mintha a hibás szívbillentyűk fertőzőek lennének, de a velem való kapcsolat nyilvánvalóan halálos ítéletnek számított a tinédzserek világában.

- Anya! - Egy összemaszatolt kabátos, tűzvörös hajú fiú szakította félbe a beszélgetésünket. - Anya!

Angie bosszúsan, de valahogy mégis szeretettel nézett rá.

- Hé, emlékszel, mit mondtam neked tegnap, tegnapelőtt meg azelőtt a jó modorról? - kérdezte.

A fiú pont úgy grimaszolt, ahogy az anyja. Világfájdalmas sóhajt eresztett meg, mielőtt felém fordult.

- Csókolom, Austin vagyok. Elnézést a zavarásért.

- Örülök, hogy megismerhetlek, Austin - mondtam, és nem tudtam elfojtani a mosolyomat.

- Király. - Visszafordult az anyjához. - Most már feltehetem a nagyon fontos, félbeszakításra érdemes kérdésemet?

- Rajta - felelte Angie.

A fiú mély levegőt vett.

- Oké, szóval Davy azt mondta, kizárt, hogy legyőzzem őt a lufikilövős játékban. Ami teljesen hülyeség, mert sokkal jobban tudok célozni, mint ő. Csakhogy az első kör nem ment olyan jól, mert csalt, és megcsiklandozott. Ami nem igazságos. Visszavágót akarok.

- Szóval pénzt szeretnél kérni, mert nem volt elég az a tíz dolcsi, amit a kocsiban adtam. Pedig direkt figyelmeztettelek, hogy ne kérj többet, mert egy centtel sem fogsz többet kicsikarni belőlem -foglalta össze Angie, és huncutul rám nézett.

A fiú lelkesen bólogatott.

- Igen!

- Miért nem apádtól kértél?

- Mert épp bosszúhadjáratot indított Brayden ellen.

Angie lehunyta a szemét, majd az éjszakai égboltra emelte a tekintetét.

- Túl nagy kérés lett volna egy kis ösztrogént csempészni az otthonomba? - kérdezte az univerzumtól.

- Anyaaa - mondta Austin kétségbeesetten nyöszörögve.

- Kivitted a szemetet tegnap este?

- Igen.

- Megcsináltad az összes házi feladatot hétfőre?

- Aha.

-  Hajlandó vagy kigazolni a virágágyást anélkül, hogy panaszkodnál, vagy még több pénzt kérnél?

A fiú határozottan bólogatott.

- A héten még a ruháimat is összehajtogatom.

- Öt dolcsi - mondta Angie, és elővette a pénztárcáját a táskájából.

- Igen! - Austin diadalittasan bokszolt a levegőbe.

Az anyja felé nyújtotta a pénzt, de visszahúzta, amikor a fia érte nyúlt.

- Várj csak! Amikor Davy dobni megy, integess, és mondd: „Szia, Erika”.

Austin a homlokát ráncolta.

- Miért?

- Mert a bátyád bele van zúgva, és ezzel el tudod terelni a figyelmét. - Ismét kinyújtotta az ötdollárost.

A fiú kikapta a kezéből, és közben egészen felragyogott szeplős arca.

- Köszönöm, anya! Te vagy a legjobb.

Néztem, ahogy beleveti magát a tömegbe, és közben diadalittasan a feje fölé tartja a pénzt.

- Elnézést kérek. Az elmúlt egy évtizedben az életem másból sem áll, csak félbeszakításokból - jegyezte meg Angie. - Három fiam van, akik minden este úgy fekszenek le, és úgy ébrednek fel, mintha minden jó modort kitöröltek volna az agyukból, így minden reggel elvadult barlanglakókkal kell újrakezdenem a nevelést. Amúgy miről beszéltem?

- Valószínűleg indulnom kellene - mondtam a menekülőutat keresve.

- Ó! Tudom. Épp azt meséltem, hogy sokat gondoltam rád.

És megint kínos helyzetbe kerültünk.

- Ó. Igen. Tényleg - mondtam.

- Mindig bántam, hogy nem próbáltam erősebben áttörni azokat a falakat, miután... tudod.

- Miután megállt a szívem a fél város szeme láttára? - fejeztem be helyette.

Ismét előbújt a gödröcskéje.

- Igen. Mindenesetre még a kamaszkori önimádatom közepette is tudtam, hogy keményebben kellett volna próbálkoznom. Kényszeríthettelek volna, hogy melletted lehessek.

- Kényszeríteni? - Megfeszült a vállam. - Nézd, ez már nagyon régen történt, és túl vagyok rajta. Nem fogok egy rakás tinilányt hibáztatni, amiért nem akartak együtt lógni a „halott lánnyal”.

- Ah. Ha én lettem volna Wayne Schlocker anyja, a főiskoláig szobafogságra ítélem azt a fiút.

Wayne egy sportos, beképzelt focista pöcs volt, aki azt hitte magáról, hogy minden lány odáig van érte. Nem lepett meg, hogy ő találta ki a becenevet.

- Ugye tudod, hogy Cindy ezért megütötte az ebédlő közepén? Aztán Regina ráfröcskölt egy egész üveg ketchupöt. Ezután az egész csapat Szarzsák Wayne-nek nevezte.

- Komolyan?

- Persze. A barátunk voltál, és kórházba kerültél. Soha nem tartottuk viccesnek, ami történt.

Meg kellett kérdeznem. Muszáj volt kiderítenem a választ az első megoldatlan rejtélyemre.

- Akkor miért tűntetek el?

Angie oldalra döntötte a fejét, és anyai pillantást vetett rám.

- Nem tűntünk el. Legalábbis eleinte nem. Nem emlékszel? Mindennap ott voltunk, amíg lábadoztál. A kórházban, aztán a házatokban.

Halványan rémlett, hogy tinilányok sírtak, majd nevettek a kórtermemben, és később a hálószobámban. De aztán egyre kevesebben és kevesebben jöttek, míg végül már senki nem látogatott meg.

- Tudod, mit? Nem fontos. Már régen történt.

- Én hibáztam. A fiatalkori önmagam arra számított, hogy gyorsan felépülsz. Hogy visszarázódsz a normális kerékvágásba -ismerte be Angie.

De a normálisra még évekig várnom kellett.

- Valahogy én is erre számítottam - vallottam be.

- Az általam várt „normális” helyett egy sötét verembe zuhantál. Amit most, Austin után, megértek. Akkor nem értettem. Ahogy a többi lány sem. És mivel nem értettük, hagytuk, hogy ellökj minket magadtól.

Eszembe jutott egy másik emlék. Angie és a barátnőnk, Cindy az ágyamon feküdtek, magazinokat lapozgattak, és azon vitatkoztak, hogy mekkora dekoltázs túl sok egy iskolai bálon. Én az ablakban ültem, kötéssel a mellkasomon, és pontosan tudtam, hogy nem csak hogy nem fogok dekoltázst villantani, de el sem megyek a bálba.

Helyette egy specialistát látogatok meg.

Az pedig még rosszabbul érintett, hogy senki sem hívott el a bálba.

- Istenem, csak ez érdekel titeket, idióták? - dörrentem rájuk. -Randi és dekoltázs? Tudjátok, hogy ez milyen szánalmasan hangzik?

Összerándultam a rég eltemetett emléktől.

Úgy éreztem, elhagytak, de nem vállaltam felelősséget a saját viselkedésemért. Gyakorlatilag én penderítettem ki a barátaimat az életemből.

- Mi történt Austinnal? - kérdeztem.

- Leukémia - válaszolta. - Négyéves volt. Most hét, és még mindig kapja a kemoterápiát. De csodálatos gyerek, leszámítva, hogy egy seggfej az ikrekkel. Egy játszótéren ért a megvilágosodás, ahova az akarata ellenére vittük ki Austint. A férjemmel megpróbáltunk minél „normálisabb” életet biztosítani neki.

- A szüleim az ellenkező utat választották - jegyeztem meg ironikusan.

- Emlékszem rá. Szegény anyukád negyedóránként bedugta a fejét a hálószobád ajtaján, amikor ott voltunk. Akkoriban azt gondoltam, fojtogató ez a túlzott odafigyelés. De most... -Felsóhajtott. - Fogalmam sincs, hogy tudta visszafogni magát. Azt hittem, el fogjuk veszíteni. És anyukád tényleg elveszített téged néhány percre.

- Nos, örülök, hogy a fiad jobban van - mondtam, és közben nagyon kínosan éreztem magam.

- A barátai segítettek neki. Ő meg a két legjobb barátja köveket dobáltak a patakba. Valami felzaklatta, és Austin hisztirohamot kapott. Szidalmazta őket. Azt mondta, nem akar velük többet játszani. És tudod, mit csináltak ekkor a gyerekek?

- Elkezdték egymást kővel dobálni?

Angie elvigyorodott, és megrázta a fejét. Csillogott a szeme.

- Azok a kis hülyék megölelték. - Egy könnycsepp gördült végig az arcán. Sietve letörölte. - Azt mondták neki, hogy nem baj, ha rosszul érzi magát, ők így is a barátai maradnak.

Könnyek csípték a szememet.

- De kemény.

- Ugye? Szerintem is. Nem is gondolnád, hogy a kisfiúk érzelmileg érettebbek a tini lányoknál, de így van. - Angie letörölt egy újabb könnycseppet az arcáról. - Mindegy, ez volt a fordulópont Austin számára. Már nem küzdött annyira a kezelések ellen. A dühkitörései ritkultak. És újra elkezdte élvezni a „normális” életet. Ekkor jöttem rá, mennyire elszúrtuk a te fordulópontodat. Nem álltunk melletted. Nem fogadtuk el a rosszat, és nem voltunk elég türelmesek, hogy megvárjuk, amíg visszatér a jó. Ezt nagyon sajnálom. Nem volt igazságos, ami veled történt, és az sem, ahogyan mi ezt kezeltük. De neked köszönhetően jobb anyja tudtam lenni a fiamnak, amikor a legnagyobb szüksége volt rám.

Nem tudtam pislogni, mert a könnyeim tönkretették volna az ütős sminkemet.

- Hűha - sikerült kinyögnöm.

Angie előkotort egy zsebkendőt az anyukás táskájából.

- Tessék - mondta, ahogy felém nyújtotta.

- Köszönöm. - Elvettem, és megtöröltem a szememet.

- Hát, nem számítottam rá, hogy ma este ezt fogom csinálni -jegyezte meg, és közben szipogva nevetett.

- Én sem. - Kifújtam az orromat, és belekortyoltam a borba.

Egy jóképű, vörös hajú fickó lépett oda hozzánk baseballsapkában.

- Hé, bébi, a fiúk rávettek, hogy... a francba. - Angie-re nézett, aztán rám, majd vissza Angie-re. - Ez most egy ölelj-meg-és-hozz-alkoholt, vagy a tölcsérfánk-mindent-megold pillanat?

Angie könnyes szemmel nevetett.

- Egyértelműen tölcsérfánk.

- Rajta vagyok - válaszolta, és két kézzel mutatott Angie-re. -Szeretlek. Gyönyörű vagy. A fiúk és én nagyon szerencsések vagyunk, amiért itt vagy nekünk.

- Extra porcukorral - szólt utána Angie, aztán visszafordult hozzám. - Ő a férjem. Nagyszerű ember.

- Sejtettem.

- Megölelhetlek? Vagy inkább megölelnél? - kérdezte.

Csak egy kicsit haboztam, aztán döntöttem.

- Igen.

Széttártam a karomat, mire egyenesen az ölelésembe sétált. Fura volt, mennyire nem éreztem furcsának, hogy megöleltem egy régi barátot, akiről azt hittem, örökre elvesztettem. Tucatnyi emlék jutott eszembe a régi szép időkről, és rájöttem, mennyire mélyre temettem ezeket magamban.

- Hé, Lina! Vonszold ide a segged! Szükségünk van rád a fotófülkében - kiabálta Sloane a járdáról. Robin Hoodnak öltözött, és zöld nemezsapkáján már el is tört a hosszú toll.

- Siess, mielőtt megfagynak az ujjaim - szólt Naomi, ahogy valami alkoholos turmixot nyújtott felém. A Büszkeség és balítélet Elizabeth Bennetjének öltözött; lenyűgözően mélyen dekoltált ruha volt rajta.

- Vagy mielőtt az összes fiút az udvarra csábítjuk - tette hozzá Sloane.

Mintegy végszóra Harvey, a motoros rohant oda hozzájuk, és táncolni kezdett.

Nevetve engedtem el Angie-t.

- Jobb, ha megyek.

- Igen, én is. Ki tudja, mire vették rá az ikrek a férjemet.

- Ikrek? Szegénykém - piszkáltam.

- A legrosszabb. Soha ne csináld - viccelődött. - Egyébként negyvenöt percre lakunk innen. Megadhatom a számomat? Egyszer találkozhatnánk valahol, ahova nem engednek be gyerekeket.

- Örülnék neki.

- Jó, hogy láttalak. Örülök, hogy találtál magadnak igazi barátokat - mondta Angie azzal a büszke anyai mosollyal.

Számot cseréltünk, majd elindultunk két különböző irányba.

Két körben pózoltam a fotófülkében, aztán megkóstoltam Naomi turmixát. Sloane átnyújtotta nekem a kinyomtatott fotók másolatát, és nevettünk a megörökített bohóckodásunkon.

Igazi barátok. Angie így nevezte őket. Naomi és Sloane teljes egészében elfogadtak engem, beleértve a nem éppen tökéletes részeimet is.

Továbbra is távol tartom magamtól az embereket? Talán eljött az ideje, hogy változtassak ezen?

- Táncoljunk - jelentette ki Sloane.

- Fogalmam sincs, tudok-e táncolni. Nem kapok levegőt ettől a berakástól - mondta Naomi, miközben a masnival babrált a melle alatt.

Bizsergést éreztem a lapockámnál. Csak két dolog váltotta ki belőlem ezt az érzést: a baj és Nash Morgan.

Megfordultam, és láttam, hogy Nash mellett Knox, Nolan és Lucian úgy lépkednek, mint egy csapat sztoikus őrszem, akik immunisak a körülöttük zajló vidámságra. Minél közelebb értek, annál gyorsabban vert a szívem.

Naomi Knox karjába vetette magát. A férfi behunyta a szemét, miközben az orrát és a száját a nő hajához nyomta, és belélegezte az illatát. Sloane úgy bámult Lucianre, mintha Nottingham seriffje lenne, mielőtt elmosolyodott, és intett Nolannek.

Közben én úgy tettem, mintha nem venném észre, ahogy Nash szinte lyukat fúrt belém a tekintetével.

- Hiányoztál - jegyezte meg Naomi, amikor Knox elengedte. -Minden rendben van?

-  Csak elintéztem valamit. Nem akartalak megijeszteni, Százszorszép - mondta Knox szinte gyengéden.

-  Ugye nem egy holttestet rejtettetek el? - piszkálta a menyasszonya.

- Angelina - szólalt meg Nash halkan. Tetőtől talpig végigmért. -Kinek öltöztél?

- Én vagyok a francos Nancy Drew, te pedig elkéstél. - Csípőre tettem a kezemet, és próbáltam eldönteni, hogy kiabáljak-e vele, vagy simán figyelmen kívül hagyjam, amikor az univerzum választ adott a kérdésemre. A zenekar belekezdett Luke Bryan That’s My Kind of Night című dalának kezdő taktusaiba, és hirtelen semmi másra nem vágytam, minthogy minél messzebb legyek ettől a helytől.

- Táncoljunk. - Megragadtam Sloane-t, aki elkapta Naomit, és elindultunk, miközben a férfiak utánunk bámultak.

- Nem ismerem a lépéseket - panaszkodott Naomi.

- Könnyű - ígértem, ahogy a táncparkett közepére vonszoltam a barátaimat. - Különben is, senkit sem fog érdekelni, ha kihagysz egy lépést, miután meglátja a melledet. Csak kövessetek.

Justice és Tallulah St. John állt a bal oldalunkon, míg Fi és a férje a jobbon. Naomit magunk közé szorítva, Sloane és én lépést tartottunk a többi táncossal.

A húszas éveim elején szerettem bele a sortáncba egy az egyetemhez közeli bárnak köszönhetően. A countryzene még mindig a szabadságom első éveire emlékeztetett, amikor a táncparketten pusztán egy lány voltam, nem pedig valami orvosi csoda.

Körülöttünk farmer, bőr és a halloweenjelmezek parádéja suhogott tánc közben. A csizmák hangos csattogása visszhangzott az aszfalton. A színek összemosódtak, ahogy körbe-körbe pörögtünk. Elfelejtettem Duncan Hugót. Nash Morgant. A munkát, és ami ezután vár rám. Naomi nevetésére és Sloane lófarkának platinaszőke csillogására koncentráltam.

Azonban csak ideig-óráig tudtam kizárni a külvilágot. Különösen úgy, hogy Nash engem bámult kék szemével.

Minden egyes alkalommal, amikor megpördültem, Nash meg a társasága magára vonzotta a pillantásomat. A férfiak a tömeg szélén álltak karba tett kézzel, vigyázzban. Együtt igazságtalanul dögös falat alkottak. Nem szabadott volna előfordulnia a természetben, hogy az alfahímek ennyi tökéletes példánya egyszerre tartózkodjon ugyanazon a helyen.

Mindannyian a homlokukat ráncolták.

- Miért bámulnak minket? - morogtam két dobbantás között.

- Ó, Knox ilyen, amikor boldog - bizonygatta Naomi, aztán rossz irányba lépett, mielőtt korrigálta az irányt.

Sloane a tömeggel együtt tapsolt.

- Ez Lucian seggfej-arca.

A táncosok felkiáltottak, amikor a dal véget ért. De ahogy feloszlottunk, elkezdődött a következő dal, és Justice felkért egy táncra. Nevetve csatlakoztam hozzá, amíg Tallulah meg nem jelent. Justice megint kipörgetett, aztán megragadta a feleségét. Hangosan nevettem, amikor valaki ismét rám talált. Blaze volt az, a kedvenc leszbikus motorospárosom egyik fele.

Lelkesen roptuk a táncot, és együtt énekeltünk a tömeggel. Alig hallottam a felháborodott kiabálást a refrén miatt. De a harsány „Vedd le rólam a kezed, seggfej!” felkiáltást nem lehetett nem észrevenni. Blaze-zel megálltunk a táncparketten, majd megpillantottam Sloane-t, aki vicsorogva küzdött Tate Dilton egyik haverjának szorítása ellen.

34. fejezet

Elkerülhetetlen

Lina

Nagydarab, izzadt fickó volt, aki nyilvánvalóan több sört ivott a kelleténél. Ráadásul nem látszott könyvmolynak, szóval fogadni mernék, hogy belógott a buliba.

Átverekedtem magam a tömegen.

- Azt mondtam, hagyj békén - morogta Sloane, amikor megérkeztem mellé.

- Most meg hová rohansz, drágám? - kérdezte a nagydarab férfi, és vigyorgás közben előbukkant az aranyfoga. Megpróbált valamilyen tánclépést tenni, de csak annyit ért el, hogy kicsavarta Sloane karját, és leverte a szemüveget az arcáról.

- Elég volt. Tűnj el, pici pöcs - csattantam fel, ahogy közéjük álltam, és kényszerítettem, hogy engedje el Sloane karját.

A pasi rám szegezte a figyelmét.

- Miért nem simogatsz meg, édesem? - motyogta. Erősen megragadta a csuklómat, és ostoba módon az ágyékához rántotta.

-  Én a helyedben nem tenném, hacsak nincs elég betegszabadságod, amit egy hereműtétre gyűjtöttél össze -mondtam, ahogy egyre lejjebb tolta a kezemet.

- Azt a nemjóját! Szeretem azokat a nőket, akikben van spiritusz -közölte a részeg idióta, és meg sem próbálta védeni magát. - Te ki vagy?

Ökölbe szorítottam a szabad kezemet.

- Találd ki - válaszoltam, miközben felkészültem az ütésre. De ahelyett, hogy jól pofán vághattam volna, valaki lefejtette rólam a szorító kezet, aztán erős kar tekeredett a derekamra, és az illető felemelt a levegőbe.

- Hé! - kiáltottam.

- Fogd meg - hangzott a szűkszavú parancs, amikor Nash Morgan rendőrfőnök átadott a bátyjának.

- Engedjetek el! - követeltem Knox szorítása ellen küzdve.

Dühömben észrevettem, hogy Lucian hasonlóan tartja Sloane-t. A férfi gyilkos tekintettel méregette a részeg köcsögöt.

- Elintézed? - kérdezte Knox Nashtől, miközben az oldalam mellé szorította a karomat, nehogy megint belevessem magam a bunyóba. A Morganek makacsok és erősek.

- Elintézem.

Nash hangjának acélos élétől és fagyos kék szemétől mozdulatlanná dermedtem. Soha nem láttam még ilyen dühösnek.

Sérültnek? Igen.

Szórakozottnak? Persze.

Elbűvölőnek? Abszolút.

Ostobán makacsnak? Ezerszer is igen.

Azonban a düh jeges maszkja, amit most láttam az arcán, újdonságként ért.

Valami biztosan nem stimmel velem, mert felizgultam, amikor az arcára néztem. Mármint annyira, hogy tiszta bugyit kellett volna felvennem.

Még egyszer megpróbáltam kiszabadulni Knox szorításából, de nem sikerült.

- Én akartam megütni - nyafogtam.

- Állj be a sorba, Leens - mondta Knox.

Rájöttem, hogy tényleg sorban álltak. Nash volt az élen, őt Nolan követte Luciannel - aki még mindig Sloane-t tartotta. Knox és én zártuk a sort.

- Le van tartóztatva. - Nash hangja tekintélyt parancsolóan csengett.

- Letartóztatás? Sokkal kielégítőbb lett volna, ha megütöm -panaszkodtam.

- Légy türelmes - szólt rám Knox.

Sloane küzdött Lucian szorítása ellen.

- Ha nem veszed le rólam a kezedet, én...

- Mit fogsz csinálni? - szakította félbe Lucian. - Bokán rúgsz és szidalmazol?

Sloane válaszul morgott.

- Mi lenne, ha átadnád Sloane-t Grahamnek? - javasolta Knox kicsit megkésve.

- Nem - vágta rá Lucian, és hangja hidegebb volt, mint egy jéghegy.

- Nem tartóztathatsz le! Nem csináltam semmit! - nyafogott Büdös Száj.

Naomi jelent meg mellettünk, és láttam, hogy egy zacskó pattogatott kukorica van a kezében.

- Azt hiszem, most már elengedheted, Viking - jegyezte meg.

- Százszorszép, tudom, hogy ezt gondolod. De nem ez az első rodeóm Bunyós Linával. Ha elengedem, be fogja törni az orrát.

- Ugyan már! Ilyen csak egyszer fordult elő - vetettem oda újrakezdve a küzdelmet.

- Kétszer - vitatkozott, és szorosabban fogott. - Nehogy elfelejtsd annak a pittsburgh-i seggfejnek az orrát.

Elég helyem volt, hogy gyomorszájon könyököljem. Sajnos a kőkemény hasizmai nagyobb kárt tettek bennem, mint én benne. Mi a francért olyan izmos ebben a városban minden férfi?

- Aú! A fenébe! Őt te dobtad ki az ablakon.

- Nyugodj meg, Lina - morogta.

- Édesem, ugye tudod, hogy ez nem működik a nőknél? - kérdezte Naomi, miközben bekapott egy marék pattogatott kukoricát.

- Knox, ha nem engedsz el, a te orroddal fogom kezdeni -figyelmeztettem.

- Két olyan nőt fogdosott, akik világossá tették, hogy nem kérnek a közeledéséből - mondta Nash a pofátlan piásnak. - Le van tartóztatva.

- Mi a probléma?

- Bassza meg - motyogta Knox, amikor Tate Dilton odaért hozzánk.

- Most aztán tényleg engedj el - sziszegtem.

- Ezt elintézem én - szólt hátra Nolan a válla fölött.

- Ennek semmi köze hozzád, Dilton - közölte Nash tekintélyt parancsoló hangon.

Dilton gúnyosan felhorkant.

- Nekem úgy tűnik, visszaélsz a hatalmaddal. Valakinek ki kell állnia az igazságért.

- Te már csak tudod, milyen az - mondta Nash.

- Na, tessék - motyogta Knox. Felemelt a lábamról, és átadott Harvey-nak, az óriástermetű motorosnak, akinek olyan vastag karja volt, mint a fejem. - Fogd meg!

- Persze, Knox. Hogy vagy, Lina? - csevegett Harvey, miközben körém fonta tetovált karját. Sikerült fenéken rúgnom Knoxot, amikor elment, de sajnos csak súroltam a hátsóját, így nem csillapodott le a haragom.

Lucian letette Sloane-t Naomi mellé.

- Ha elmozdulsz erről a helyről, nagy bajban leszel -figyelmeztette Sloane-t, miközben fölé tornyosult, és az arcára bökött.

- Kapd be, Lucifer.

Knox és Lucian odaálltak Nash és Nolan mellé.

- Biztos vagyok benne, hogy te vagy az egyetlen, akivel szemben hatalommal való visszaélés miatt vizsgálatot indítottak, te szerencsétlen! - kiáltott valaki Diltonra a tömegből.

- Fogd be a mocskos, hazug pofádat, vagy én teszem meg helyetted - vicsorogta.

Részeg volt, ami még veszélyesebbé tette. Észrevettem, hogy Hopper őrmester és egy másik rendőrtiszt közelebb húzódnak hozzánk, hogy szükség esetén közbelépjenek. Rájöttem, hogy nem lesz esélyem megbosszulni Sloane-t vagy magamat, így feladtam a küzdelmet, és elernyedtem Harvey karjában.

A férfi elengedett, majd megveregette a fejemet, mielőtt Hopper mellé lépett.

Bosszúsan csatlakoztam Naomihoz és Sloane-hoz. Sajnos a látóterünket korlátozta a Nash háta mögött összegyűlt bámészkodók gyűrűje.

- Gyertek - mondtam, ahogy kiszúrtam egy megüresedett piknikasztalt.

- De Lucian azt mondta Sloane-nak, hogy ne mozduljon - jegyezte meg Naomi, miközben felemelte a ruhája szegélyét.

- Lucian megcsókolhatja a seggemet - vágta rá Sloane, és követett.

Mindhárman felmásztunk az asztalra.

- Szerintem nem csak megcsókolni akarja - találgattam.

Figyelmen kívül hagyta a megjegyzésemet, és hunyorogva nézett a tömegre.

- Csak feldühödött pacákat látok.

- Megkeressük a szemüveged, mihelyst Nash lyukat beszél a seggfejek hasába - ígértem.

Naomi megrázta a fejét.

- Ó, nem beszél lyukat a hasukba. A biztonság érzetét akarja kelteni bennük. Csak figyelj.

- Tate? - Egy csinos szőke nő tördelte a kezét a tömeg szélén.

- Menj vissza a kocsihoz, Melissa - csattant fel Dilton.

- Anya hívott. Ricky lázas...

- Menj vissza a kibaszott kocsihoz!

A nő elszaladt, és eltűnt a tömegben.

- Le van tartóztatva, Williams - ismételte Nash annak, aki megragadta Sloane-t. - Joga van ügyvédet fogadni.

De Nash nem nyúlt a bilincsért, és nem is vett fel védekező állást. Az asztalról láttam, hogy Williams valami nagy hülyeségre készül. Megvárta, amíg Nash majdnem befejezte a jogai ismertetését, mielőtt akcióba lendült.

Lassított felvételben láttam, ahogy a férfi behúz egyet Nashnek. Egy nagyon nőies kiáltás hagyta el a számat, ahogy hátrabicsaklott a feje az ütés erejétől. Azonban nem tántorodott hátra, és nem emelte fel a kezét, hogy védekezzen.

Le akartam ugrani az asztalról, de Naomi megállított. A tömegben senki nem mozdult.

- Mi a fenét csinál? - sziszegtem. - Nash simán hagyta, hogy az a fickó megüsse.

- Ez olyan jogi dolog - magyarázta Naomi. - Ha őt ütik meg először, az önvédelemnek minősül, és Lucian szerint így alacsonyabb a perköltség.

- Ráadásul ezzel a pasi ellenállt a letartóztatásnak - tette hozzá Sloane.

- Azt hiszem, Bronte Williams épp most támadott meg egy rendőrt, miközben ellenállt a letartóztatásnak - kiáltotta Harvey összekulcsolt kézzel.

- Én is ezt láttam - értett egyet egy flanelruhás nő.

- Én is.

- Nem érzem magam biztonságban, amikor ilyen bűncselekmény történik a szemem előtt. Lehet, hogy meg kell védenem magam.

A tömeg helyeselt.

- Ez volt az egyetlen esélye. Most vagy megfordul, és hátrateszi a kezét, vagy újra megpróbálkozik valami hülyeséggel - mondta Nash Williamsnek.

Williams és Dilton összenéztek, majd egyszerre csaptak le. Williams hátralépett, hogy megüsse Nasht, aztán szemben találta magát a felbőszült rendőrfőnök öklével. Összeomlott, mint a kártyavár. Nem tántorgott. Nem botladozott. Egyetlen ütéstől kifeküdt, és eszméletlenül esett az útra. Gyönyörű látvány volt.

- Ez az! - kiáltottam, ahogy a levegőbe bokszoltam.

Dilton állkapcson vágta Nolant. A férfi oldalra köpött, majd vigyorogva felemelte a kezét.

- Mi történik? A kövér pacák leütötte Nasht? Ki a másik két verekedő? - kérdezte Sloane.

Naomi részletesen beszámolt neki mindenről, miközben Nolan akkorát sózott Dilton pofájára, hogy a pasi hátratántorodott, és megbotlott a saját lábában. Keményen landolt a hátsóján, amin az egész tömeg hangosan röhögött.

Ilyen gyorsan vége volt.

- Szép ütés, Nolan - kiáltotta Sloane.

- Az erőszak miatt megszegnéd a három randevús szabályodat? -gúnyolódott Naomi.

Hopper és a másik rendőr pillanatok alatt bepakolták a két véres, megbilincselt seggfejet a járőrkocsi hátsó ülésére. Williams kissé kába volt az álomországba tett látogatásától, és elöntött az elégedettség, amikor Dilton felüvöltött a fájdalomtól, ahogy a segge az üléshez ért.

Észrevettem, hogy Lucian megáll az utca közepén, hogy felvegyen valamit a földről. Megvizsgálta, majd zsebre dugta. Körbenézett a tömegen, majd összeszűkült a szeme, amikor meglátott minket a piknikasztalon.

- Óóóó - suttogta Naomi.

- Mi ó? - faggatta Sloane. - Szart se látok!

- Lucian felénk tart - közvetítettem.

- És mérgesnek tűnik - tette hozzá Naomi.

Sloane felhorkant.

- Ugyan. Mindig úgy néz ki. Olyan ingerlékeny, mint a nők a menstruáció előtt.

- Öhh, nem. Egyet kell értenem Naomival. Úgy néz ki, mintha meg akarna ölni valakit, és az a valaki lehet, hogy...

- Mondtam, hogy maradj ott - dörrent rá Lucian Sloane-ra.

- Én pedig azt válaszoltam, hogy nyald ki a seggem. Gondolom, egyikünk sem szokott szót fogadni - jelentette ki, és élvezte, hogy most jóval magasabb a férfinál.

- Ó, mamám - suttogta Naomi, és megkínált pattogatott kukoricával.

Elvettem egy marékkal.

Lucian felemelte a kezét, megfogta Sloane karját, és leemelte a lányt az asztalról. Sloane felsikkantott, majd vergődni kezdett, ahogy a férfi egy másodpercig szemmagasságban tartotta, mielőtt leeresztette a földre.

- Imádom, amikor egy férfi képes erre - mondtam.

- Légy óvatosabb - morogta Lucian. A férfi harminc centivel volt magasabb nála, így könnyen Sloane fölé tornyosult.

Azonban a könyvtáros nem hagyta, hogy megfélemlítsék.

Tűz lángolt a szemében, ahogy farkasszemet nézett vele.

- Persze. Mert ha táncolok, az provokáció. Gyakorlatilag könyörögtem, hogy valami részeg idióta fogdosson.

Naomi hangosan ropogtatott mellettem.

- Ha nem akarod, hogy belekeveredjek, ne tedd lehetetlenné - vicsorgott.

- Olvass a számról, Lucian. Nincs szükségem rád. Szóval nem kell színlelned, hogy törődsz velem. Mindketten tudjuk az igazságot.

- A francba - suttogtam, és vettem még egy marékkal Naomi pattogatott kukoricájából. - Megváltozott a szeme színe, és még veszélyesebb lett, vagy csak képzelődöm?

- Ó, határozottan megváltozott - értett egyet Naomi.

- Úgy néz ki, mintha bele akarna harapni - jegyeztem meg. Csoda, hogy egyikük sem vonaglott a földön az áramütéstől, amit az egymásra lövöldözött szikrák okoztak.

- Ugye? Nem hiszem el, hogy még nem tépték le egymás ruháit, hogy gyűlöletből szexeljenek.

- Amikor megteszik, fogadok, hogy eltolódik a Föld tengelye, és az űrben kötünk ki - jósoltam.

Nash elterelte a figyelmünket a piknikasztalnál kialakult patthelyzetről, amikor a táncparkett közepén tapsolt egyet.

- Jól van, emberek! Buliban vagyunk. Mit ácsorogtok itt?

Türelmetlenül jelzett a zenekarnak, akik azonnal belekezdtek Thomas Rhett Die a Happy Man című dalába.

Knox odasétált hozzánk. Megfogta Naomi kezét, majd a vállára vetette a nőt.

- Menjünk, Százszorszép. - Megfogta a fenekét, és nevetve vitte a táncparkettre.

Más párok is csatlakoztak hozzájuk. Egyedül álltam a piknikasztalon, és arra gondoltam, jólesne még egy ital, amikor valaki elkapta a csuklómat. Nash Morgan felpillantott rám.

- Gyere le - parancsolta. A szeme feldagadt Williams öklétől, és a szája sarkába egy csepp vér száradt. Két bütykét felhasította és vérzett. Olyan átkozottul hősiesen nézett ki, hogy elájultam volna... ha a többi része nem lenne olyan idegesítő.

- Jól vagyok ott, ahol.

Gyorsan mozgott ahhoz képest, hogy nemrég lelőtték. Mielőtt tiltakozhattam volna, leemelt az asztalról, és letett maga elé a földre.

- Nem táncolok veled - mondtam, amikor megfogta a derekamat.

- Ez a legkevesebb, amit megtehetsz értem ennyi rossz után -felelte, miközben maga felé húzott, így a csípőm találkozott az övével. Parázslott a szeme, és azon tűnődtem, vajon lángra kap-e tőle a bugyim.

- Nem úgy nézel ki, mint aki táncolni akar velem - közöltem, ahogy átkaroltam a nyakát.

- Hogy nézek ki?

- Mintha meg akarnál fojtani.

- Ó, nem, Angyal. Annál sokkal rosszabbra gondoltam.

Életemben először nem akartam megpiszkálni az alvó medvét. Túl sokat láttam belőle, túl sokat éreztem iránta. Egy olyan szakadék szélén egyensúlyoztam, ahonnan nem akartam leesni.

A dal ütemére ringatóztunk, és nem szakítottuk meg a szemkontaktust. Közelebb húzott magához, míg én a könyökömmel akartam eltolni, és mindketten egyre erőszakosabbak lettünk.

- Hogy van az arcod? - kérdeztem, miközben remegni kezdett a karom.

- Fáj.

- Tudod, kézben tartottam a dolgot. Én is meg tudtam volna ütni -mondtam, miközben a könyököm elvesztette a csatát, így a férfi a mellkasához húzott. Nash Morgan megint közelebb került hozzám, mint akartam.

Megsimogatta az orrával a fülemet.

- Tudom, hogy képes lennél rá, kicsim. De én tudtam, hogyan okozhatok súlyosabb sérülést.

- Csak azért mondod, mert még sosem ütöttelek meg.

Egymáshoz simulva ringatóztunk. A könyököm a vállán pihent, a kezemet összefontam a nyaka mögött.

- Williamsnek üvegállkapcsa van. Ezt mindenki tudja. Egyetlen ütés a megfelelő helyre, és összeomlik, mint a kártyavár. Ha ott találod el, miután megtámadott egy rendőrt, amikor két hasonló bűncselekménnyel is megvádolták már korábban, a helyzet nagyon gyorsan tisztázódik.

Hátrahúzódtam, hogy az arcára nézzek.

- Oké. Talán egy kicsit le vagyok nyűgözve.

- Mitől?

- Tőled. Dühös voltam. Csak azt akartam, hogy vérezzen. De téged is fűtött a harag, mégis képes voltál tisztán gondolkodni.

- Jó okom volt rá, hogy helyesen cselekedjek.

- Miért?

- Hozzád ért.

Olyan egyszerűen mondta, mintha semmi különleges nem lett volna ebben a kijelentésben. Mintha nem ezernyi áramütésként csapódna a bőrömön. Mintha a hülye szívem nem ugrott volna ki az idióta mellkasomból, hogy az átkozott lába előtt landoljon.

Hozzád ért.

És belezuhantam a szakadékba.

Egy alacsony, szőke Robin Hood bukkant fel mellettünk.

- Lina! Fogytán a tombolajegyünk, és szart se látok. Nem tudod, hogy hol...

- Hozom - jelentkeztem önként, és szinte kiugrottam Nash karjából. a gravitációs mezejéből.

Választ sem várva, a könyvtár felé indultam. Odabent a mellkasomra tettem a kezemet, és a lépcső felé vettem az irányt. Szerettem a falaimat. Szerettem, hogy mögöttük biztonságban lehetek. De Nash áttört a védelmi vonalamon, és ez halálra rémített.

Kocogva mentem fel a lépcsőn. Az emeleten sötét volt, de nem akartam villanyt kapcsolni. Nem szerettem volna látni, hogy mi történt valójában közöttünk. Kizárt, hogy belezúgtam Nashbe. Alig ismertem őt. Többet veszekedtünk, mint amennyit civilizáltan beszélgettünk. Két lépést tettünk előre. Kettőt hátra.

Még nem is szexeltünk.

A hátsó iroda felé tartottam, amikor lépéseket hallottam magam mögött a lépcsőn, és tudtam.

Ez elkerülhetetlen volt.

A kapcsolatunk elkerülhetetlen volt.

De ettől még nem álltam készen arra, hogy szembenézzek az igazsággal.

Amilyen halkan csak tudtam, az iroda felé siettem. Mögötte egy nagy raktárhelyiség volt, ahol a tombolát tárolták. Ott könnyen sarokba tudna szorítani.

Gyorsan jött, és döntenem kellett, azonban a pániktól ostobán viselkedtem. Befordultam a kis dolgozói pihenőbe.

Két lépést sem tettem a szobában, amikor Nash elkapott. Nagy, érdes tenyerével megfogta a csípőmet, mintha a birtoklását akarná kifejezni ezzel a mozdulattal.

A hátam izmos mellkasához simult. Annyira jó érzés volt, hogy hirtelen csodálkozni kezdtem, miért is próbáltam elmenekülni előle.

- Meg foglak fordítani, Angyal. Amikor megteszem, te nem menekülsz tovább, én pedig nem küzdők többet ez ellen. - Rekedt hangjával a lelkemet simogatta. - Értesz? - faggatott.

Borzongás futott végig a gerincemen. Nagyon is értettem.

Bólintottam, mire habozás nélkül megfordított. A mellem a mellkasához préselődött. A merevedése a hasamba nyomódott. A combja keményen simult az enyémhez. Csupán egyetlen centiméter volt a szánk között.

Nash megtöltötte a világomat tiszta illatával, teste melegével és keménységével. Vonzott, hogy minden figyelmét nekem szentelte.

- Ki fogod nyitni a szádat.

- Tessék? - Gőgös akartam lenni, de csak zihálni tudtam.

Lehajtotta a fejét, és még közelebb húzott magához.

- Én pedig megcsókollak.

- Nem várhatod el, hogy...

De elvárta. És átkozott legyek, ha nem nyitom ki a számat, amint az ajka az enyémhez ér.

Elkerülhetetlen.

35. fejezet

Túl messzire

Nash

Nem voltam üres. Nem fáztam. Most nem. Talán soha többé. A düh, a frusztráció és a vágy tüze tombolt bennem.

Nála volt a kulcsa minden kívánságomnak, és egész életemben arra vártam, hogy teljesüljenek.

A szájára szorítottam az enyémet. Forrón. Nedvesen. Keményen. Ez nem csók volt, hanem egy kétségbeesett gesztus. Kinyitotta puha ajkát, amivel hetek óta kínzott, én pedig elnyeltem a szexi kis nyögést, ami akkor szakadt ki belőle, amikor a falhoz szorítottam.

Támadtam és elvettem. Megbüntettem a nyelvemmel. És amikor megadta magát, éreztem, hogy elönt az erő.

Egy pillanatra sikerült elszakadnom a szájától.

- Nem vagyok túl durva?

- Ne bánj úgy velem, mintha törékeny lennék - suttogta rekedten egy másodperccel azelőtt, hogy az alsó ajkamba harapott.

Felforrt a vérem. Életre kelt a testem az eddig soha nem tapasztalt erejű vágytól. Nem tudtam, hogy túlélem-e, de kurvára nem is érdekelt.

Ezúttal legalább az én választásom volt a túlélés.

Faltuk és belélegeztük egymást, majd újra meg újra a mélybe merültünk.

A csípőjét és a derekát simogattam, mielőtt a kezem utat talált az ígéret földjére.

Fájdalmasan lüktetett a farkam, amikor megérintettem a mellét. Puha, csábító bőr. A mellbimbója megmerevedett a felsője és a tenyerem alatt.

Szaggatottá vált a légzése az érintésemtől. Megőrjített a nyögéssel, és a remegéssel, ami végigsöpört rajta. Az én kezemre vágyott. Nem valaki máséra. Ez erőteljes érzés volt. Elöntött a hála.

Lina erősen megrántotta az övcsatomat. A bőr és a fém csikorgásától egyre kétségbeesettebb lettem, és eszembe jutott, mit jelent a „több”.

- Várj. - Megfogtam a sliccemnél matató ujjait.

- Mi van? - suttogta, ahogy a tenyeremhez nyomta a mellét.

- Azt akarom, hogy jó legyen. Muszáj élvezned.

- Nem hiszem, hogy bármi okod lenne az aggodalomra.

Megráztam a fejem, és próbáltam szavakba önteni a gondolataimat.

- Én nem... azóta. Nem tudom, hogy képes vagyok-e... És tényleg azt akarom, hogy élvezd.

Gyönyörű arca ellágyult a sötétben. Nem a szánalomtól, hanem a kedvességtől. Megfogta az arcomat.

- Nagymenő, hidd el, már így is élvezem.

- Angelina, komolyan beszélek.

- Én is. - Jelentőségteljesen nézett rám. Aztán összerezzent. - A fenébe. Csak kikényszeríted belőlem, ugye?

- Mit kényszerűek ki? - Nehezen tudtam koncentrálni, miközben az ujjai néhány centire voltak lüktető farkamtól.

- Na jó. Egyszer már a csúcsra juttattál. Oké? - Becsukta a szemét, ahogy sietve kibuktak belőle ezek a szavak. Amikor nem szóltam semmit, fél szemét kinyitotta.

- Kicsim, biztos vagyok benne, hogy arra emlékeznék.

- Nem, ha közben mélyen aludtál. Emlékszel az első alkalomra, amikor együtt aludtunk? Amikor gyakorlatilag egymáson vonaglottunk ébredéskor?

Mélyen a szemébe néztem, a mondandója gyakorlatilag mentőöv volt számomra.

Értetlenül nézett rám.

- Hát én akkor ott elélveztem. Érted? Véletlenül. A pólóm teljesen felgyűrődött, a merevedésed pedig pont jó helyen ért hozzám. Csak egyszer mozdítottad meg a csípődet és...

- És mi?

- És. elélveztem.

Baszd meg.

Nem kellett többet hallanom. A hóna alá nyúltam, és felemeltem. Idegesen nevetett, amikor felültettem a pultra, aztán átölelte a derekamat hosszú, karcsú lábával, és keresztbe tette a bokáját a hátam mögött.

Szétrántottam a blúza gombjait, miközben ő végre lehúzta a sliccemet.

Megállt a világ, amikor határozottan rámarkolt a merevedésemre.

- Istenem, olyan régóta vártam erre - nyögte.

Ahogy én is. Egész életemben.

Megfeszült az állkapcsom, és elakadt a lélegzetem. Megbabonázott telt mellének emelkedése és süllyedése. Szerettem volna megízlelni, szopogatni. Mindenről el akartam feledkezni, és elfogadni, amit kínált.

Egyre szorosabban markolta a farkamat, amitől kezdett elhomályosodni a látásom. Vágy. Sóvárgás. Szükség. Vadul lüktetett a merevedésem a tenyerében. Valami fojtogatta a mellkasomat, könyörgött, hogy engedjem szabadjára, és ekkor vettem észre, hogy elfelejtettem levegőt venni.

Angelina egy primitív, ősi vadállattá változtatott, amit a párzási vágy hajtott. A sok üresség után halálra rémített ez a sok érzelem. Ugyanakkor mindennél jobban szerettem volna fejest ugrani bele. Azonban óvatosnak kellett lennem.

A szabad kezével megérintette az arcomat.

- Nash, nézz rám! - Ködös volt a tekintete a vágytól. Az ajka megduzzadt, és résnyire nyílt, miközben szaggatottan lélegzett. -Most nem a gyengéd jófiúra van szükségem. Azt akarom, akit eltemettél magadban.

Istenem, segíts rajtam! Meg akartam adni neki. Szerettem volna kitárulkozni, és hagyni, hogy távozzon belőlem a hideg és a fájdalom. Arra vágytam, hogy elárasszon a tüzével, és meggyógyítson.

- Nem lesz szép - figyelmeztettem, ahogy a nyakát harapdáltam.

Megfeszítette a combját a csípőmön.

- Nem félek, hogy összetörlek, nagymenő. Tégy egy szívességet, és kérlek, viszonozd.

Ezzel előrehajoltam, a számba vettem egyik mellbimbóját, és közben becsúsztattam a kezemet rövid, kockás szoknyája alá.

Jézusom. Nem harisnyanadrágot viselt. Hanem combfixet. Semmi nem volt az ujjaim és a forró bejárata között, csak egy selyembugyi. Mindkettőnket egy hosszú, kemény szívással jutalmaztam, amitől tovább merevedett a mellbimbója a számban.

Nyögdécselt, amitől néhány csepp csordult ki a farkamból, összekenve az ujjait. Képtelen leszek visszafogni magamat. Először ültem vissza a nyeregbe, de majdnem elélveztem, mielőtt igazán belemelegedtünk volna.

Elengedtem a mellét, és hátrahúzódtam, hogy magamba szívjam a látványát.

Egyszerű, fehér tangát viselt. Megőrjített az ártatlansága. Kábultan simogattam meg rajta a nedves foltot.

- Ez az - sziszegte Lina, és a sarkával közelebb húzott magához, amíg a farkam hozzá nem ért a bugyiján lévő nedves folthoz.

Mindketten megborzongtunk. Csupán egy fehér selyemréteg jelentette köztünk az egyetlen akadályt. A vágytól hajtva meghúztam a tangáját, ami így szétválasztotta duzzadt, nedves szeméremajkait. Aztán megsimogattam az ujjaimmal.

Megrándult körülöttem a lába, ahogy hátrahajtotta és beverte a fejét a szekrénybe.

Újra meg újra megismételtem a mozdulatot, miközben lehajoltam, hogy megnyaljam a mellbimbóját.

Nem tudtam betelni a melle puha, hívogató domborulatával, ahogy az arcomhoz és az állkapcsomhoz simult.

De nyilvános helyen voltunk.

Bárki besétálhat, és rajtakaphat minket.

Ráadásul akad még elintéznivalónk egymással.

Azonban ebben a pillanatban mindez nem számított. Az volt a fontos, hogy keményen megdugjam, amíg mindketten el nem veszítjük az eszünket. Tudtam, ha ez megtörténik, minden értelmet nyer.

Végighúztam a farkamat a szeméremajkán. Fel és le a selyembugyin.

- Istenem - kántálta. - Istenem!

Előretoltam a csípőmet, mire mindketten lesütöttük a tekintetünket, és átszellemülten figyeltük, ahogy a farkam hegye eltűnik a redői között. Kizárólag a fehér selyemcsík miatt nem tudtam mélyebbre merülni benne.

- Nash, szükségem van rád - suttogta Lina, mielőtt megragadott a vállamnál fogva, és belém mélyesztette a körmeit.

Újra meg újra meglendítettem a csípőmet, hogy a farkam súrolja a csiklóját. A melle minden egyes mozdulatomnál pattogott, amivel még több nedvességet csalt ki belőlem.

- A kurva életbe, el ne élvezz, amíg nem vagyok benned -parancsoltam.

- Akkor jobb, ha sietsz - sziszegte összeszorított foggal.

Nem kellett kétszer mondania. Keményebb voltam, mint életemben valaha, amikor félrerántottam a selyembugyiját. Soha semmit nem akartam még ennyire. Remegett a kezem, ahogy nedves redői közé vezettem lüktető farkamat.

Lassan akartam haladni, gyengéden beléhatolni, hogy legyen időnk megszokni egymást. De abban a pillanatban, ahogy a forrósága magába szippantott, az összes szándékom megsemmisült.

A tarkóját és a csípőjét markolva merültem el a testében.

Diadalmasan kiáltottunk fel. Olyan hangosan, hogy befogta a számat. Mélyen egymás szemébe néztünk. A tekintetében láttam a jövőmet.

Szűk. Annyira szűk volt körülöttem, hogy alig láttam, és szinte nem kaptam levegőt. A belső falai a szuszt is kiszorították belőlem, ami egyszerre jelentett kínt és mindent elsöprő extázist. Soha nem akartam abbahagyni.

- Bassza meg! Óvszer! - motyogtam a tenyerébe.

Egyszer sem feledkeztem meg a védekezésről. Liza J. jól nevelte az unokáit. Lehet, hogy szerettük feszegetni a határokat, de amikor számított, mindig óvatosak voltunk.

Lina izmai összerándultak körülöttem, mintha attól félt volna, hogy kicsúszom belőle, pedig akkor sem tudtam volna megtenni, ha az életem múlik rajta.

- Azt hiszed, hagynám, hogy óvszer nélkül eljuss idáig, ha nem szednék fogamzásgátlót? - zihálta.

- Biztos vagy benne? Minden oké? Nem okoztam fájdalmat?

A farkam minden eltelt másodperccel egyre erősebben lüktetett. Ha azt mondaná, hogy húzzam ki, akkor a nedves bugyijára élveznék el.

Becsuktam a szememet, hogy kiverjem a gondolataimból ezt a látványt. Fájtak a golyóim. De volt itt valami más is. Valami kibaszott varázslatos.

Forróság vett körbe. Csúszós, nedves tűz tartott a markában. Végre felmelegedtem. Teljesen. Erre volt szükségem ahhoz, hogy visszatérjek az élők közé. Angelina volt a villámcsapás, ami áthatolt a hidegen és a sötéten. Elűzte a fagyos ködöt, ami rám telepedett.

Lina lüktetett körülöttem, ami tagadhatatlanul eszembe juttatta, hogy élek. Hogy férfi vagyok.

- Nash, kérlek. Csináld még. - A duzzadt ajkán kicsúszó suttogás zene volt füleimnek. Minden idegszálam egyszerre lépett működésbe. Eltűnt az üresség, mintha nem is létezett volna.

Ez miatta történt. A közelségétől. Sokkal közelebb voltam Linához, mint bármely más emberhez. Nem csak azért, mert tövig elmerültem benne, hanem mert vonzott, szétszedett, és valahogy sikerült összeraknia a sérült részeimet.

- Kapaszkodj belém. - Ez egyszerre volt parancs és könyörgés.

Tetszett, hogy erősebben szorított. Ő volt a horgony, ami megakadályozta, hogy elsodródjak a sötétben. Az iránytűm. A hazafelé vezető utam. És ezért szerettem őt. Nem volt más választásom.

Mindkettőnket próbára téve lassan kicsúsztam belőle egy, majd két centit, aztán ismét elmerültem benne.

A menny és a pokol összeforrt, mézédes kínzássá változtatva a gyönyört. Ezt nem fogom túlélni. De azzal is tisztában voltam, hogy képtelen lennék élni nélküle.

Barna szeme csillogott a vágytól, de valami mást is láttam a tekintetében. Idegességet.

- Angyal.

Megrázta a fejét, mintha olvasott volna a gondolataimban.

- Ne merészeld abbahagyni.

- Nem okozok fájdalmat? - kérdeztem rá ismét.

- Inkább a frászt hozod rám - vallotta be, ahogy a vállamba mélyesztette az ujjait. - Ez nem... még sosem éreztem ilyet.

- Kicsim, ha ettől jobban érzed magad, én is halálra vagyok rémülve attól, hogy soha többé nem fogok levegőt kapni, ha nem tekeredsz szorosan körém.

Olyan emberre vágytam, akinek nem volt rám szüksége. Akinek nem állt szándékában a városban maradni. Akit garantáltan el fogok veszíteni. Mégsem tudtam megálljt parancsolni magamnak.

Felhúzta a térdét a csípőmön, mire felmordultam.

- Ijesztgess tovább, Nash - suttogta. Remegett a teste, ahogy hozzám simult, aztán mozogni kezdtem.

Lassan akartam csinálni. Irányítani szerettem volna. De egyikre sem volt lehetőségem, amikor a farkam először merült el Lina Solavitában. Úgy képzeltem, hogy ötven-hatvan próbálkozásra lesz majd szükségem, mire sikerül lassan csinálnom.

Farkasszemet nézett velem, és közben átkozottul szorosan ölelt hosszú lábával. Az ujjait a bőrömbe mélyesztette. Döfködtem. Gyorsan és keményen. Majdnem megőrültem, miközben selymes forróságában sütkéreztem.

Túl sok volt. Lángoltak az izmaim, ahogy könyörtelenül pumpáltam a csípőmmel. Izzadság gyöngyözött a bőrömön.

Meg kellett mozdítanom, hogy mélyebbre csússzak benne. Így hát felemeltem a pultról, és a testébe temetkezve vittem az asztalhoz. Fölé tornyosultam, és csak annyira toltam hátra, hogy megváltoztassam a behatolás szögét.

Aztán megéreztem. A lehető legmélyebbre hatoltam belé. Az asztalra szorítottam, elengedtem magam, és vadállatként döfködtem. Az asztal a falhoz csapódott.

De egy pillanatra sem fordította el a tekintetét az enyémről.

Olyan intenzív gyönyör söpört végig rajtam, hogy tudtam, nem fogom túlélni, viszont kurvára nem érdekelt. Csak az számított, hogy Lina beengedett. Nekem adta magát. Teljesen. Rám bízta a testét.

Az asztal minden egyes kemény döfésemnél nekicsapódott a gipszkarton falnak.

Lina izmai görcsösen megfeszültek körülöttem. Erősnek éreztem magam.

- Angelina - nyögtem a nevét.

- Most, Nash. Most!

Ösztönösen befogtam a száját, miközben ismét belé hatoltam.

- Bassza meg. Bassza meg. Bassza meg. Angyal!

Nem tudtam megállni. Győzött a feszítő érzés a golyómban. Forróság futott végig a gerincemen, majd a farkamon, és végül kirobbant belőlem.

Ahogy elélveztem, az izmai összezárultak körülöttem. Hála istennek, egyszerre jutottunk a csúcsra.

Elfojtottam a sikolyát a tenyeremmel, de a lelkem mélyén éreztem.

Lina nem finomkodott. Egész teste görcsbe rándult, minden csepp ondót kipréselve belőlem. Újra meg újra. Az egészet követelte még akkor is, amikor a karja meg a lába már elernyedt.

Folyamatosan élveztem, és tovább döfködtem, miközben összezárult körülöttem. Magához ölelt. Végtelenül. Melegen. Fenségesen. Kibaszott gyönyörű volt.

Soha nem éreztem még ilyet. Soha nem vesztem el így egy nőben.

Angelina az istenverte csodám. És rohadtul kilépnék a feketefehér világból a szürkébe, hogy megvédjem őt.

36. fejezet

Pacsi és orgazmus

Lina

- Jó reggelt! - Nash hangja rekedten hangzott a hátam mögül.

Felpattant a szemem, és az egész tegnap éjjel egy nagy felbontású, hangos filmként pörgött a fejemben.

Öt orgazmus.

- Te nem menekülsz tovább, én pedig nem küzdők többé ez ellen.

Nash, ahogy a lábam közé térdelt. Csodákat művelt a nyelvével.

- Szükségem van rád.

Elkerülhetetlen.

Aztán vissza az öt orgazmushoz.

Ráadásul nem is akármilyen, „egy-vibrátorral-jobb-lett-volna” orgazmusokról volt szó. Dehogy. Nash Morgan messze felülmúlta az addigi legjobb szexuális élményeimet. Konkrétan a sztratoszférába katapultálta magát, és vele együtt engem is.

Mintha a testem arra lett volna programozva, hogy felrobbanjon, mihelyst előkerül a pénisze.

Mi a francot kezdjek ezzel?

Ó, és ne feledkezzünk meg arról sem, hogy kezdtem belesze...

Jaj, gondolni sem vagyok hajlandó erre a szóra. Nem lehet igaz. Biztos valami téveszme. Lehet, hogy az egész várost elöntötte a sugárzás? Vagy hallucinogén anyagot csepegtettek a vízbe?

Rázkódott a mellkasa a nevetéstől, ami meztelen hátamhoz simult. Az idióta testem felizgult az érzéstől.

- Szinte hallom a kiborulásodat.

- Nem vagyok kiborulva - hazudtam.

- Angyal, olyan merev a tested, hogy talán legközelebb gyémántot találok benne a farkammal - vágta rá, miközben ujjával a tetoválásomat simogatta.

- Nem lesz következő alkalom - döntöttem el, és megpróbáltam az ágy szélére kúszni.

A lepedő összegyűrődött a maratoni szextől, mielőtt ájultan kidőltünk a szomjúságtól és a túl sok orgazmustól.

Nash karja megfeszült a hasamon, és szexi erőfitogtatással magához húzott. Épp a védekező manővereken járt az eszem, amikor a hajamhoz dörgölte az arcát, és felsóhajtott.

- Igazam volt.

Abbahagytam a tervezgetést.

- Miben?

- Messze ez a legjobb módja a reggeli ébredésnek.

Elolvadtam.

Nagyszerű. Éjszaka Nash, a szexisten kábított el, most pedig a Cuki Nashnek kell ellenállnom. Egyik ellen sem tudtam megvédeni magam, nemhogy a kettőt egyszerre utasítsam vissza.

- Nem tarthatsz itt - figyelmeztettem, és kinyújtottam a lábamat, amíg a lábfejem a matrac szélére ért. - Előbb-utóbb valaki keresni fog minket, és sajnos kénytelen leszek elárulni, hogy fogva tartottál.

Egy nehéz, szőrös láb csúszott az enyémre. Beakasztotta a sarkát a bokámba, és hátrarántott.

Egy másodperccel később hanyatt feküdtem, és Nash Morgan kedélyesen hajolt fölém. A csípőjével a matrachoz szögezett, én pedig érzékeltem a lenyűgöző reggeli merevedését.

- Angyal, egyetlen férfi sem hibáztatna, ha besétálna a szobába, és meglátna így téged.

Elfeledkeztem a szökésről.

Álmos, elégedett, kék szemmel nézett rám. A haja összekócolódott. A friss zúzódások az arcán megsemmisítették a cserkészfiús jóképűségét, és még dögösebbé tették egyébként is vadítóan vonzó külsejét. Önelégült vigyor játszott az ajkán, amitől elöntött a vágy.

Gondolkodás nélkül simogattam meg a mellizmát, ahol csiklandozott a könnyű szőrzet. Istenem, de szeretem a mellkasszőrzetet!

Két rózsaszín heg szakította meg a bőre simaságát, amikről eszembe jutott, hogy a rajtam fekvő férfi egy igazi hős. Ráadásul gyönyörű a teste.

- Mi jár a fejedben, szépségem? - kérdezte.

- Hogy van a vállad? - faggattam. - Nem voltam óvatos tegnap este.

- A vállam jól van - felelte. - Én sem voltam óvatos veled.

Akaratom ellenére elvigyorodtam. Nem, nem úgy bánt velem, mintha egy törékeny virágszál lennék, amit könnyen eltaposhatnak. Nem éreztem úgy, hogy üvegből vagyok. Használta a testemet. Durván. És ezt rohadtul imádtam.

- Azt hiszem, nem bánom.

Nash lecsúszott a testemen, és egy-egy könnyed csókot nyomott a mellem körüli sebészeti hegekre. Fájdalmasan édes gesztus volt. Begörbültek tőle a lábujjaim.

- Áruld el, mire van szükséged - utasított, mielőtt csábítón bekapta a mellbimbómat.

- Kávéra. Egy hatalmas reggelire. Egy kis ibuprofenre.

Felemelte a fejét, és komolyan nézett rám.

- Áruld el, mire van szükséged ahhoz, hogy biztonságban érezd magad. A kapcsolatunkban.

Ha eddig nem szere... kedveltem volna, most biztos, hogy belezúgnék. Soha senki nem tette fel nekem ezt a kérdést. Nem voltam benne biztos, hogy tudok rá válaszolni.

- Én. fogalmam sincs.

- Megmondom, nekem mire van szükségem - ajánlotta fel.

- Mire?

Nash lecsúszott rólam az oldalára, és a kezére támasztotta a fejét. Aztán megsimogatta a mellemet és a hasamat. A merevedése a csípőmhöz simult, amitől képtelen voltam gondolkodni.

- Tudnom kell, hogy nincs bajod azzal, ami tegnap este történt, és hogy szeretnéd, ha megismétlődne.

- Pipa és pipa. Hűha. Ez könnyű volt. Most pedig az a kávé.

- Tudnom kell, hogy beleteszed magad a kapcsolatunkba, bármeddig is tart ez az egész - folytatta. - Hogy hajlandó vagy beismerni, hogy van köztünk valami, ami sokkal több a puszta kémiánál.

- Egészen biztos, hogy tegnap este kirobbanó kémiai reakciót éltünk át - emlékeztettem.

Tehetséges ujjaival megsimogatta a nyakamat, majd beletúrt a hajamba, és kifésülte a tincseimet az arcomból.

- Többre van szükségem belőled. Annyira, amennyit hajlandó vagy adni. És azt akarom, hogy őszinte legyél velem. Akkor is, ha azt hiszed, hogy nem fog tetszeni, amit mondani szeretnél.

Kényelmetlenül fészkelődtem.

- Nash, nem tudjuk, hová vezet ez az egész, vagy mit hoz a jövő.

- Angyal, én már annak is örülök, hogy újra az élők között lehetek. Inkább azzal foglalkozom, hogy kiélvezzem a jelent, minthogy a holnap miatt aggódjak. De tudnom kell, hogy te is így vagy-e ezzel.

Nem kért sokat.

Megsimogattam a vállán lévő sebhelyet.

- Ez úgy hangzik, mintha párkapcsolatot akarnál tőlem. Olyan volt a mosolya, mint a felkelő nap első sugarai.

- Kicsim, már párkapcsolatban vagyunk, akár tetszik, akár nem.

- Soha nem volt párkapcsolatom. Legalábbis felnőttként nem.

- Én meg soha nem szexeltem könyvtárban. Mindent el kell egyszer kezdeni.

Átgondoltam a lehetőségeimet, és most az egyszer az igazság kimondása tűnt a legegyenesebb útnak ahhoz, amit akartam.

Nashnek meg kell értenie, mibe keveredett. Hogy felismerje az előttünk álló buktatókat.

- Egyedül élek, és szeretem. Utálok osztozni a távirányítón. Tetszik, hogy nem kell mással konzultálnom, mielőtt vacsorát rendelek. Nem akarom, hogy minden alkalommal, amikor vezetek, át kelljen állítanom az ülést a kocsimban. Hányingerem van a gondolattól, hogy minden döntésemet a „kapcsolatunk” függvényében mérlegeljem. Szeretem a szüleimet, de az őrületbe kergetnek az állandó ellenőrzésükkel, és ez a te problémáddá is válhat, ha komolyra fordulnak köztünk a dolgok. Szeretek rengeteg pénzt költeni ruhákra, táskákra meg cipőkre, és nem vagyok hajlandó magyarázkodni emiatt. Korán kelek és sokat dolgozom. Nem akarok változtatni ezen, hogy alkalmazkodjak egy másik emberhez.

Nash hallgatott egy kicsit.

- Rendben. Nem nézek tévét, maximum alkalmanként egy-két focimeccset. Egyébként a távirányító a tiéd lehet. Szeretek főzni, de ha azt mondod, hogy hamburgert kérsz, akkor hozok neked hamburgert. Megígérem, hogy vezetés után mindig visszaállítom az ülésedet a helyére. Nem bánnám, ha a változatosság kedvéért néhány kíváncsi szülő aggódna értem. Nagyon tetszik az öltözködésed, úgyhogy nem érdekelnek a vásárlási szokásaid. Amíg hagyod, hogy néha elkényeztesselek. Az időbeosztással kapcsolatban szerintem feleslegesen aggódsz, Angyal, elvégre zsaru vagyok. Ezt kitárgyaltuk. Ami pedig a közös döntéseinket illeti, lesz beleszólásom a biztonságodba. És elvárom, hogy te is törődj az enyémmel. Az összes döntést, ami hatással van a kapcsolatunkra, együtt hozzuk meg.

Csupa jót mondott, és ezzel halálra rémített.

- Sokat utazom a munkám miatt - emlékeztettem.

- Én meg lehet, hogy egy baleset helyszínén fogom tölteni a karácsonyt. Kicsim, adj nekünk egy esélyt. Legalábbis egyelőre. Később majd visszatérünk erre, miután rács mögé juttattam Hugót.

Nagyon akarta ezt. Én pedig egyenesen megdöbbentem, amikor rájöttem, hogy én is. Tuti, hogy ki fogom vizsgáltatni a város ivóvízkészletét.

- Van még valami - mondtam.

- Hadd halljam.

- Tudnom kell, miben állapodtatok meg Knoxszal, Nolannel és Luciannel, miután beszéltünk Zordonnal.

Nem habozott.

- Kitaláltunk egy tervet, amivel előcsalogathatjuk Hugót. Felültem.

- Milyen tervet?

- Olyat, amiben én leszek a csali.

- Tessék?

Feltérdeltem, és készen álltam a csatára, amikor Nash lecsapott, és a matracra tepert. Lefogta a vállamat. A csípőjével az ágyra szorított. És az erekciója pont a megfelelő helyen préselődött hozzám. Mintha egy kulcs találta volna meg a helyét a zárban.

Mindketten mozdulatlanná dermedtünk.

Lehet, hogy gondolatban csatázni akartam, de a testem készen állt a hatodik orgazmusra.

Rám vigyorgott.

- Tudom, hogy bunkóság ilyet mondani, de nem bánom, hogy aggódsz értem.

Megpróbáltam lelökni magamról, de csak annyit értem el a csapkodással, hogy néhány centit belém csúszott a farka. Abbahagytam a vergődést, és próbáltam az aktuális problémára koncentrálni, nem pedig arra, hogy mennyire kívánom az egész merevedését.

- Nash! Kiakadtál a megfigyeléstől, de szerinted nyugton kéne tűrnöm, hogy csalinak kínáld fel magadat annak az embernek, aki megpróbált megölni téged?

- Csalódott lennék, ha nyugodtan tűrnéd. És szeretném megjegyezni, hogy megfigyelés közben elraboltak téged.

A fogamat csikorgattam.

- Ha azt hiszed, nem fogok veszekedni veled, amikor bennem van a farkad, hatalmasat tévedsz.

- Próbáljunk ki valami újat - javasolta. - Ahelyett, hogy veszekednénk, elrohannánk, és úgy tennénk, mintha a másik nem is létezne, beszéljük meg most rögtön.

Remegni kezdett a csípőjét átölelő combom. Ezen a ponton már nem tudtam eldönteni, hogy azt próbálom-e megakadályozni, hogy beljebb csússzon, vagy azt, hogy kihúzza belőlem.

- Jól van. Beszélj.

- Ha Hugo információkat szolgáltat az FBI-nak, hogy segítsen felépíteni az apja elleni vádat, átkozottul jó esély van rá, hogy barátságosan fognak viszonyulni hozzá. Talán olyannyira, hogy mentességet ajánlanak neki. De én mindenképpen elvarratlan szál vagyok. Ahogy Naomi és Waylay is. Most arra vár, hogy a szövetségiek lépjenek. De előbb-utóbb el kell varrnia ezeket a szálakat.

- És azt akarod, hogy minél előbb próbálkozzon?

- Így van. És hogy rám koncentráljon.

- Azt hiszed, ha még egyszer megpróbál megölni téged, az alku, ha létezik egyáltalán, meghiúsul.

- Így gondoljuk.

Esküszöm, figyeltem, de a testem képes volt több dolgot csinálni egyszerre. Másodpercről másodpercre nedvesebb lettem, és a belső falaim görcsösen összerándultak a merevedése körül.

Nash lehunyta a szemét, és halkan felnyögött.

- Angyal, ha tovább akarsz beszélgetni, abba kell hagynod a könyörgést.

Szándékosan megfeszítettem a belső izmaimat, hogy kínozzam.

- Mivel fogod megkötni a kezét?

Összeszorította a fogát.

- A francba, édesem. Bármit elmondok, ha közben így szorítod a farkamat.

- Akkor mondd el - követeltem.

- Vissza fogom nyerni az emlékezetemet.

Megdermedtem alatta, ahogy megértettem a tervet, és elismerően biccentettem.

- Színlelni fogsz.

- Ez a terv - válaszolta, ahogy az orrával megsimogatta a mellemet. - Befejeztük a beszélgetést?

Megsimogattam a hátát, majd a tökéletes fenekébe vájtam a körmömet.

- Még nem. Halljam a részleteket.

Félig becsukta a szemét, és borostás állkapcsa megfeszült.

- Elterjesztjük, hogy visszatért az emlékezetem, és nyomra bukkantunk a gyanúsított hollétével kapcsolatban.

Felgyorsult a pulzusom. Egyre jobban rám engedte a testsúlyát. Nem fogok sokáig kitartani. Főleg, hogy nem is akarok.

- Milyen óvintézkedéseket teszel?

- Angelina, tegnap este háromszor élveztem el benned. Szóval semmilyet.

Megcsíptem a seggét.

- Úgy értettem, mit teszel azért, hogy Duncan Hugónak ne legyen második esélye ártani neked?

Kezdett izzadni. És forróság lángolt farmerkék szemében.

- Még dolgozom rajta.

- Be akarok szállni.

- Micsoda? - morogta.

Remegett a combom, és megint beljebb csúszott egy centivel.

Lángoltam. Kezdett elhomályosodni a látásom. Kívántam őt. Szükségem volt rá. De előbb hallani akartam.

- Benne akarok lenni a buliban.

- Azért szeretnél benne lenni, mert meg akarod találni azt az átkozott kocsit, vagy mert aggódsz értem?

- Mindkettő - vallottam be.

- Elfogadom. Tájékoztatni foglak mindenről. Megegyeztünk? -kérdezte.

- Áll az alku - válaszoltam, miközben széttártam a lábamat.

Nash teljesen elmerült bennem, és hangosan felnyögött.

Kellemesen sajogtam az előző estétől. De ettől még átkozottul jól éreztem magam.

- Mikor hagyod, hogy én legyek felül? - kérdeztem, ahogy szinte teljesen kicsúszott, majd ismét belém hatolt.

- Amikor már biztosan tudom, hogy nem fogok elélvezni a tökéletes melled ugrálásától, mielőtt a csúcsra repítenélek. Kijöttem a gyakorlatból.

Nem volt semmi tétova abban, ahogy az erekciója otthonra talált a testemben.

- Gyakorlat teszi a mestert - mondtam, majd az oldalára löktem.

Megfordult, és magához húzott, amíg rá nem ültem. A térdem a lepedőbe süllyedt, és a vállán támaszkodtam meg.

A mellemre tapadt a tekintete. A merevedése lüktetett bennem, és a csípőmbe vájta az ujjait.

- Ja, így tuti nem fogom sokáig bírni. Kivéve, ha nagyon lassan csinálod.

Lehajoltam, így a mellbimbóm az isteni mellszőrzetéhez súrlódott.

- Az nem fog menni. - Az alsó ajkába haraptam, és elkezdtem meglovagolni.

- Jézusom. Bassza meg. A francba! - káromkodott, miközben felemelte alattam a csípőjét.

De akkor is sikerült visszaszereznie az irányítást, amikor én voltam felül. A csípőmbe markolt, ahogy új ütemet diktált. Felemelte a csípőjét, engem pedig lerántott, hogy találkozzak a döféseivel. Keményen és gyorsan mozgott. A szívem a torkomban dobogott, és minden izmom felkészült a közeledő orgazmusra.

Megragadtam a fejtámlát, és úgy kapaszkodtam bele, mintha az életem múlna rajta, miközben Nash minden lökésnél brutális pontossággal találta el a titkos pontomat. Elkezdtem remegni, és a belső izmaim görcsösen összerándultak forró, vastag erekciója körül.

- Kurva szűk vagy - motyogta a mellemnek. - Minden átkozott alkalommal küzdenem kell a bejutásért.

- Nash... - Csak nyöszörögni tudtam, ahogy megfeszültem körülötte.

- Add fel, bébi. Engedd el magad. - Kidagadtak az erek a nyakán. Megfeszült az állkapcsa, és kitágultak az orrlyukai, ahogy a csúcsra juttatott.

Nem kaptam levegőt, semmit sem láttam. Csak érezni tudtam.

Győznöm kellett. Felrepíteni a csúcsra. Miközben a saját orgazmusom visszhangjaitól reszketett a testem, fokoztam a tempót.

- A fenébe is, Angelina - vicsorogta.

Izzadság gyöngyözött a bőrünkön. Vad volt a tekintete, ahogy erősebben szorítottam a combommal, és engedtem, hogy belemélyessze az ujjait a csípőmbe. Tudta, mit csinálok, és hagyta, hogy a saját utamat járjam. Olyan hevesen lovagoltam rajta, hogy lángoltak az izmaim. Aztán Nash hirtelen felült, és kínzó gyönyör csillogott a szemében, miközben megmerevedett alattam.

Éreztem, ahogy elélvez, az orgazmusa forrón spriccelt belém. Végtelen volt. Elkerülhetetlen. Tökéletes.

Mindketten elernyedtünk. A vállára hajtottam a fejemet, ő pedig gyengéden simogatta a hajamat.

Nem ezt kerestem. Nem gondoltam, hogy erre van szükségem. De a test nem hazudik. Nem éreztem volna ilyesmit egy férfi iránt, ha nem lenne valami elemi köztünk, amire alapozhatok.

- Legyen minden veszekedésünk ilyen - zihálta Nash.

- Egy hét múlva egyikünk sem fog tudni járni - jósoltam.

- Köszönöm - mondta hosszú hallgatás után.

- Mit? - kérdeztem, és felnéztem rá.

- Hogy kockáztattál, és adtál egy esélyt. Hogy most velem vagy. A többi miatt majd később aggódunk.

- Később? - ismételtem meg, ahogy megsimogattam a mellkasát.

- Megegyeztünk? - faggatott.

Nash még mindig bennem volt.

- Rendben. Megegyeztünk.

- Pacsi? - ajánlotta fel vigyorogva.

37. fejezet

Lyuk a falban

Nash

Ruganyos léptekkel és egy tucat csokoládés éclairrel sétáltam be az őrsre. Piper mellettem trappolt, és az új kedvenc játéka - Lina egyik zoknija - lógott ki a szájából.

Nekem is volt saját szuvenírem. Felszínes karcolások borították a hátamat, mintha tigriscsíkok lennének. Plusz ott volt az az apró, lila harapásnyom, amelyet nagyrészt eltakart az ingem gallérja.

- Jó reggelt... rendőrfőnök? - Bertle üdvözlése inkább kérdésnek hangzott.

- Jó reggelt - viszonoztam. Letettem a péksüteményes dobozt a pultra a kávéfőző mellé.

Piper megkezdte a szokásos szimatolását az irodában.

- Csináltál valamit az. arcoddal? - kérdezte aggódva Tashi.

Végighúztam a kezemet az immár sima államon.

- Megborotválkoztam. Miért?

- Máshogy nézel ki.

- Jó értelemben, vagy inkább növesszem vissza a szakállamat, hogy eltakarjam a rusnya képemet?

Úgy nézett rám, mintha egy egyszarvún lovagoltam volna be az őrsre egy koboldzenekar nyomában.

- Kezdem rosszul érezni magam az ápoltságom miatt, Bannerjee.

- Jó értelemben - mondta gyorsan.

Grave nem vesztegette az idejét, rögtön kinyitotta a süteményesdobozt.

- Hogy telt az éjszaka a vendégeinkkel? - faggattam.

- Addig nyavalyogtak, amíg Dilton felesége meg nem jelent, hogy letegye értük az óvadékot - számolt be Grave a történtekről. - Vádat emelsz ellenük?

- Ha Dilton nem fogja be a száját, igen.

Grave bólintott.

- Három ügyet is találtunk, amikben szabálytalanul járt el, pedig csak nyolc hétre visszamenőleg kutattunk. Az asztalodra tettük a vallomásokat. Ha nem takarodik el innen szép csendben, nagyobb idióta, mint amilyennek gondoljuk.

Egyrészt örültem, hogy megvan a bizonyíték, amire szükségünk lesz az ügy felépítéséhez, másrészt dühített, hogy lehetőséget adtam neki, hogy visszaéljen a hatalmával. Nem tudhattam, mekkora kárt okozott eddig a jelvényével. De itt befejeződött az ámokfutása.

Grave közelebbről is szemügyre vett.

- Miért vágsz olyan képet, mintha szexeltél volna az éjszaka? Az ott egy harapásnyom a nyakadon?

- Fogd be, és edd meg az éclairt.

* * *

Egy órát töltöttem azzal, hogy átnézzem a papírmunkát, beleértve az előző esti jelentést és Dilton áldozatainak eskü alatt tett vallomásait. Már csak formalitásból volt a rendőrség állományában. Soha nem fogja visszakapni a jelvényét. Erről gondoskodom.

Megittam a kávémat, tettem egy kört az őrsön, majd gyorsan írtam egy levelet az apámnak.

Amikor visszaértem az irodámba, Piper mélyen aludt az íróasztalom alatti kutyaágyban. A telefonomért nyúltam, és készítettem róla egy képet, aztán megnyitottam az üzeneteimet.

Linától nem érkezett semmi, amire számítottam is.

Kihasználtam az elégedett, elgyengült állapotát, hogy megkapjam, amit akarok. Az elköteleződést. Legalábbis ideiglenesen. Most, hogy az enyém, teljesen az enyém, nem fogom elengedni. Csupán bele kell kapaszkodnom, és megvárni, hogy utolérjen engem.

Elküldtem a képet Piperről, aztán írtam egy üzenetet.

Én: Még mindig ki vagy borulva? Vagy az ágyban fekszel, mert túlságosan kifáradtál az orgazmusoktól ahhoz, hogy megmozdulj?

Visszatartottam a lélegzetemet, majd felsóhajtottam, amikor megjelent három pötty az üzenetem alatt.

Lina: Mit tettél velem? El akartam menni futni, de nem működik a lábam.

Elvigyorodtam, és azonnal megnyugodtam.

Én: Hopper most mondta, hogy olyan képet vágok, mint aki szexelt az éjszaka.

Lina: Justice azt mondta, ragyogok, Stef pedig megkérdezte, hogy placentakezelést kaptam-e.

Én: Remélem, nem úgy tervezted, hogy titokban tartod a kapcsolatunkat.

Lina: Lehetséges ez egyáltalán ebben a városban?

Én: Nem. Ezért is viszlek el ma este vacsorázni.

Ha megkérdezném, túl sok ideje lenne a gondolkodásra. Minél többet érez, annál kevesebbet gondolkodik, és ez így a legjobb.

Lina: A „vacsora” alatt azt érted, hogy nincs meztelenkedés és orgazmus?

Én: Igen. Hacsak nem akarod, hogy az első randinkon letartóztassanak minket.

Lina: *sóhaj* Milyen gyorsan elszáll az izgalom. Mi lesz a következő? Társasjátékozunk?

A fáradt farkam lüktetni kezdett a sliccem mögött. Tizenkét órával ezelőtt az volt a legfőbb gondom, hogy egyáltalán képes leszek-e teljesíteni. Most a túlzott igénybevétel miatt kellett aggódnom.

Én: Ismerek néhány játékot, amit szívesen játszanék veled.

Lina: Mivel vacsorázni viszel ahelyett, hogy eszméletlenre kefélnél, csak feltételezem, hogy a sakkra vagy a dámára gondolsz.

Én: Legyél készen 7-re. Olyan ruhát vegyél fel, hogy csak arra tudjak gondolni, mit viselsz alatta.

Miután ezt az ügyet elintéztem, áttértem a következő pontra a listámon.

* * *

- Tudtam!

Lebuktam. Sloane a könyvtár pihenőszobájának ajtajában állt, és keresztbe tett karral diadalmasan vigyorgott. Ma más szemüveget viselt. Ennek élénkkék, teknőspáncélos kerete volt.

Piper a lábam mögé bújt, mert nem tudta, mihez kezdjen a kijáratot elzáró, kárörvendő nővel.

- Mit tudtál? - kérdeztem, miközben megkevertem a zsályazöld festéket. A falon lévő horpadás eltüntetéséhez nem lesz elég egy kis festék, de amíg nem foltozom be a gipszkartont, a festékkel egy kicsit elfedhetem a lyukat, hogy ne legyen annyira észrevehető.

- Maga, Morgan rendőrfőnök, tönkretette a falamat az asztali szexszel!

Ingerülten néztem rá.

- Jézusom, Sloane. Halkabban beszélj! Könyvtárban vagyunk.

Becsukta az ajtót, majd ismét fölényesen fordult hozzám.

-  Tudtam, hogy valami történt köztetek tegnap este. A szexradarom sosem téved!

- Lina nem... említett semmit? - kérdeztem közömbösen.

Sloane megsajnált.

- Nem kellett. Furcsán járt, és kábán, de sietve távozott innen. Még a szemüvegem nélkül is észrevettem.

Visszafordítottam a figyelmemet a falon lévő lyukra, hogy ne lássa az arcomra kiülő férfias büszkeséget.

- Talán gyomorrontása volt.

- Azt hiszed, nem tudom, mi a különbség egy orgazmustól elégedett és egy olyan nő között, aki megpróbálja magában tartani a vacsoráját? Tudom, mit láttam. Aztán harminc másodperccel később izzadtan és sóváran rohantál ki innen, na, nem mintha valami kaját kívántál volna. Úgy néztél ki, mintha fel akartál volna falni valamit... vagy valakit.

- Lehet, hogy nekem is gyomorrontásom volt.

- Ezt szeretettel mondom. Lószart.

- Hivatalos rendőrségi ügyet intéztem.

Sloane az állához koppintotta az egyik ujját.

- Hmm. Mióta számít a meztelenkedés hivatalos rendőrségi ügynek?

Belenyomtam az ecsetet a festékbe, majd a falra kentem. Talán ha nem törődöm vele, elmegy.

- Összezavarod - mondta mögöttem Sloane.

Abbahagytam a festést, és megfordultam, hogy ránézzek.

- Tessék?

- Linát. Összezavarod. Ez nem semmi.

- Igen, nos, az érzés kölcsönös.

Öntelten vigyorgott.

- Azt látom.

Reméltem, hogy ezzel vége a beszélgetésnek, ezért visszafordultam a falhoz.

- Jó, hogy újra köztünk vagy, Nash - jegyezte meg halkan Sloane.

Sóhajtva tettem le az ecsetet.

- Ez most mit akar jelenteni?

- Tudod, hogy mit jelent. Örülök, hogy visszatértél az élők világába. Aggódtam. Azt hiszem, mindannyian aggódtunk.

- Igen, nos, azt hiszem, néhányunknak hosszabb időbe telik, mire talpra állunk. Mi van veled és Luciannel? - kérdeztem témát váltva, és a lyuk legmélyebb részébe nyomtam az ecsetet.

- Nem Nolanre gondolsz? Aki egyébként jelenleg az irodámban ül, és az összes cukorkámat megeszi.

- Nem, Lucianre gondoltam. Lehet, hogy elnevetgélsz Nolannel egy kicsit, de ő nem Lucian.

Túlságosan csendben volt. Felemeltem a tekintetem, és láttam, hogy kiismerhetetlen álarcot húzott magára.

- Nem tudom, miről beszélsz - mondta.

- Nem szabad hazudni egy rendőrnek - emlékeztettem.

- Ez hivatalos kihallgatás? Szerezzek ügyvédet?

- Ismered a titkomat - válaszoltam a falra biccentve.

Bosszúsan leengedte a vállát, mint aki megadja magát.

- Ez már nagyon régen történt. Azóta sok minden máshogy alakult - erősködött.

Piper megkerülte a lábamat, hogy tétován megszaglássza Sloane tornacipőjét. A könyvtáros leguggolt, és kinyújtotta a kezét a kutyának.

Visszafordultam a falhoz.

- Tudod, mire emlékszem a régi időkből?

- Mire?

- Arra, hogy Lucyval hosszan, jelentőségteljesen méregettétek egymást két óra között a folyosón. Emlékszem, hogy letépte a sisakot Jonah Bluth-ról, és a földre teperte egy fociedzésen, mert Jonah olyasmit mondott a testedről, amit felnőtt férfiként, a nők iránti tiszteletből nem fogok megismételni.

- A mellemről volt szó, ugye? - viccelődött Sloane. - Ez az ára annak, ha valaki korán érő típus.

Hosszan és határozottan néztem rá, amíg össze nem rezzent.

- Tényleg ezt tette Lucian? - kérdezte végül.

Bólintottam.

- Igen. Arra is emlékszem, hogy egyszer hazafelé tartottam egy intenzív csókparti után Millie Washingtonnal, és láttam valakit, aki pokolian hasonlított Lucianre, amint felmászott a fára a hálószobád ablaka előtt.

Sloane tizedikes volt, a szomszédja, Lucian pedig végzős. Akkor is ugyanolyan különbözőek voltak, mint most. A mogorva rosszfiú és a csinos stréber. Amennyire tudtam, az iskolában soha nem történt köztük semmi, maximum köszöntek egymásnak.

Azonban a tantermen kívül más volt a helyzet. És erről soha nem beszélt egyikük sem.

Sloane arra koncentrált, hogy közelebb csalogassa Pipert a kezéhez.

- Soha nem mondtál erről semmit.

- Láthatóan egyikőtök sem akart erről beszélni, ezért nem foglalkoztam vele. Úgy gondoltam, ez a kettőtök dolga - jelentettem ki célzatosan.

Megköszörülte a torkát. A zajra a kutya visszabújt a lábam mögé.

- Igen, nos, ahogy mondtam, az már régen történt - válaszolta, miközben felállt.

- Nem jó érzés, ha az emberek beleütik az orrukat a dolgodba, ugye?

Hűvös, szigorú pillantást vetett rám, és keresztbe fonta a karját.

- Ha valamibe beleütöm az orromat, akkor azt csak azért teszem, mert valaki nem azt csinálja, amit kellene.

- Igen? Nos, szerintem nem egészséges ez az ellenségeskedés közted meg Luce között. Úgyhogy talán nekem is bele kellene ütnöm az orromat ebbe a dologba. Hátha segíthetek, hogy megoldjátok a problémátokat.

Szinte füstölt az orra a haragtól, mintha egy vörös posztóval szemben álló bika lett volna. Megcsillant az orrpiercingje. A néma szempárbaj mindössze harminc másodpercig tartott.

- Uh, rendben. Kimaradok a dolgodból, és cserében te is az enyémből - jelentette ki.

- Mit szólsz ehhez? - válaszoltam. - Én tiszteletben tartom a te magánéletedet, te pedig az enyémet.

- Szerintem ez pusztán szemantikai kérdés.

- Lehet, hogy úgy hangzik, Sloaney. De barátok vagyunk. Már évek óta. Amennyire én tudom, az életünk továbbra is össze fog fonódni. Úgyhogy talán ahelyett, hogy beleszólnánk egymás dolgába, és kíváncsiskodnánk, inkább arra koncentráljunk, hogy a bajban támogassuk egymást.

- Nincs szükségem támogatásra - kötötte az ebet a karóhoz.

- Rendben. De lehet, hogy nekem szükségem lesz egy barátra, ha nem tudom meggyőzni Linát, hogy adjon egy esélyt a kapcsolatunknak. - Szóra nyitotta a száját, de felemeltem a kezemet. - Valószínűleg nem akarok majd sokat beszélni róla, ha veszítek, de az biztos, hogy szükségem lesz egy barátra, aki segít megakadályozni, hogy újra eltűnjek.

Sloane arckifejezése megenyhült.

- Számíthatsz rám.

- Én pedig ott leszek melletted, ha és amikor szükséged lesz rám.

- Kösz, hogy megjavítottad a falamat, Nash.

- Köszönöm, hogy vagy nekünk, Sloaney.

Éppen becsuktam a festékesdobozt, amikor a diszpécser hívott a rádión.

- Hall engem, rendőrfőnök?

- Igen.

- A Bacon Istállóból megint elszabadult egy ló. Több bejelentés is érkezett egy nagy, fekete ménről, ami dél felé üget a 317-es úton.

- Indulok - mondtam sóhajtva.

* * *

- Nem hiszem el, hogy egy átkozott répával kenyerezted le -jegyeztem meg, miközben Tashi Bannerjee átadta Heathcliff gyeplőjét Doris Baconnek, aki épp a fenekét jegelte.

Derékig érő gazban álltunk az elárverezett Vörös Kutya Farm keleti legelőjén, egy ötvenhektáros lófarmon, amely két éve üresen áll, mióta a tulajdonos bőrápoló termékeket forgalmazó vállalkozása tönkrement.

Heathcliff, a csődör úgy döntött, hogy ma nincs kedve a ringben lovagolni, ezért fenéken billentette Dorist, majd dél felé vette az irányt.

A több száz kilós rohadék belerúgott a terepjáróm ajtajába, és megpróbált a vállamba harapni, mielőtt Tashi egy répával elterelte a figyelmét, és elkapta a gyeplőjét.

- Te foglalkozz a kígyókkal, rendőrfőnök, én intézem a lovakat.

- Úgy emlékszem, hogy végzősként Heathcliff egyik rokonán lovagoltál be a gyorsétterem drive-thrujába - piszkáltam.

Elvigyorodott.

- És nézd meg, hogy ez mennyire kifizetődő lett.

Tartottam a távolságot, miközben Tashi és Doris felhajtották a hatalmas lovat az utánfutó rámpáján.

Bizseregni kezdett a lapockám, ezért megfordultam. Két szarvas ugrándozott, majd tűnt el az erdőben. Semmi más nem volt idekint.

Csak gaz, fák és törött kerítések, de akkor sem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy valami vagy valaki figyel minket.

Doris becsapta a szállító ajtaját. A pata és a fém találkozásának hangja hallatszott.

- Ne hisztizz, te buta.

- Talán itt az ideje, hogy eladják Heathcliffet egy magasabb kerítéssel rendelkező farmra - javasoltam.

Megrázta a fejét, miközben a vezetőoldali ajtóhoz bicegett.

- Majd észben tartom. Köszönöm a segítségüket, rendőrfőnök és Bannerjee tiszt.

Intettünk neki, ahogy a járművével az útra manőverezett, majd elhajtott.

A csődör fülsiketítően nyihogott.

- Azt hiszem, most átkozott meg téged - cukkolt Tashi, miközben a horpadt járművem felé tartottunk.

- Azt próbálja meg!

Rezgett a telefonom a zsebemben, ezért elővettem.

Lina: Nem fogod elhinni, miről pletykálnak a városban. Egy nem túl megbízható forrás szerint egész délután egy lovat terelgettél az utcákon a terepjáróddal.

Én: Nem akármilyen ló volt. Hanem Heathcliff, a rettegett.

Csatoltam egy képet a szóban forgó lóról, meg egy másikat a horpadt ajtómról.

Lina: Ajánlom, hogy ne legyen lószagod, amikor értem jössz.

Én: Meglátom, hogy be tudok-e addig szorítani egy zuhanyozást. Kiválasztottad már, hogy milyen ruhával fogsz kínozni?

38. fejezet

Első randevú

Nash

- Ez annyira közhelyes - mondta Lina, amikor kinyitotta az ajtót.

- Az első randevú nem klisé. - Örültem, hogy be tudtam fejezni a mondatot, mert abban a pillanatban, ahogy megláttam, mit visel, megkukultam.

Kacéran csücsörített vörös ajkával.

- Akkor az, ha már szexeltetek.

Szükségem volt egy percre, hogy megnyugtassam a lélegzetemet.

Rövid, fekete ruhát viselt. Az ujja hosszú volt, de a szoknyája annyit mutatott hosszú lábából, hogy legszívesebben hátradöntöttem volna az első sima felületre, amit találok, hogy megnézzem, milyen színű alsóneműt vett fel. Dögös, krokodilbőrmintás tűsarkút húzott, amiről büszkén üvöltött, hogy „férfifaló”. Kicsit erősebben sminkelte magát, mint máskor; valami füstös bronzszínt tett a szemhéjára, amitől még nagyobbnak és csábítóbbnak tűnt a szeme.

Gyönyörű volt. Magabiztos. És egy kicsit ideges, amiért vacsorázni viszem, nem pedig az ágyba.

Én voltam a legszerencsésebb rohadék a világon.

- Megborotválkoztál - mondta, amikor továbbra is csendben voltam.

Végighúztam a kezem az államon, és elvigyorodtam.

- Gondoltam, így simább lesz az élmény.

Csintalanul csillogott a szeme, és egy kicsit kipirult az arca.

- Nem bánom, ha durva vagy - emlékeztetett.

- Ezt bizonyítják a karmolásaim is, Angyal - cukkoltam.

- Miért nem hagyjuk ki ezt az egész randizást, és teszteljük inkább a sima arcodat? - javasolta.

A farkam úgy reagált, mint a marionett bábu, aminek megrángatták a zsinórjait.

- Szép próbálkozás, kicsim. De most megkapod a teljes, első randevú élményét.

- Öhm, oké, de szeretném felhívni a figyelmedet, hogy a társadalmi elvárások alapján nem szabad lefeküdnöm veled az első randin - emlékeztetett.

- Mióta követed a szabályokat? - piszkáltam.

- Csak akkor követem őket, ha az érdekeim megkívánják.

Pontosan ezért nem játszhattam tisztességesen.

Előkaptam a kis ajándékdobozt, amit a hátam mögött rejtegettem.

- Hoztam neked valamit.

Úgy bámulta a dobozt, mintha bomba lenne.

- Gyerünk, ne félj!

- Félni? - gúnyolódott, és kikapta a kezemből a dobozt.

Egy pillanatra ellágyult az arckifejezése, amikor kinyitotta a fedelét. Aztán a maszkja óvatosan visszacsúszott a helyére. Beengedett, de csak centikre, én pedig nem akartam teret veszíteni.

- Nem szabad lefeküdnöm veled az első randin, és semmiképp sem adhatsz nekem ékszert ajándékba.

Ismét beugrottam Xandrához, hogy beszéljek vele a kezdeményezésről, amit elindítottam, és hogy átadjak egy játék jelvényt Alexnek.

Lepillantottam a dobozban lévő fülbevalóra. A finom aranylánc szikrázó napsugárban végződött.

- Megláttam, és rögtön te jutottál eszembe. Az a nő készítette, aki megmentette az életemet, és az a nő viseli majd, aki emlékeztetett rá, hogy érdemes élni.

Ismét lecsúszott a maszkja, és színtiszta női elégedettséget láttam a szemében.

- Hát, erre hogy mondhatnék nemet?

- Ez csak fülbevaló, Angyal. Nem jegygyűrű. Különben is, a bevétel egy részét egy helyi autista alapítványnak ajánlják fel.

Mély levegőt vett, és visszaadta a dobozt.

- Miért van az az érzésem, hogy játszol velem? - kérdezte, miközben kiakasztotta a karikát a jobb füléből, majd elővette az egyik fülbevalót a dobozból.

Szakszerűen megtalálta a lyukat, és rögzítette a fülbevalót, aztán ugyanezt tette a bal fülével is.

- Hogy néz ki? - kérdezte, és megrázta a fejét.

- Kibaszottul gyönyörű.

* * *

Egy elegáns olasz helyet választottam Lawlerville-ben. Nem azért, mert ott készítik a legfinomabb házi kenyeret a megyében, vagy mert reméltem, hogy így titokban tarthatom a kapcsolatunkat. Csupán egy nyugodt vacsorát szerettem volna, mindenféle zavaró tényező nélkül. Ha Knockemoutban vittem volna valahova Linát, a város összes pletykagépe a nyakunkra járna, ha pedig otthont főztem volna neki, az előételig sem jutunk el, mielőtt levetkőztetem.

Sajnos ez azt jelentette, hogy meg kellett vesztegetnem Nolant, és kifizetni a vacsoráját, ugyanis a rendőrbíró nem volt hajlandó szabadságra menni ezen az estén.

De legalább elég messze ült az asztalunktól ahhoz, hogy úgy tegyek, mintha ott sem lenne. Egy kör alakú bokszot kaptunk az étterem egyik csendes sarkában, így nem egymással szemben, hanem egymás mellett foglaltunk helyet. A terítő alatt a combom szorosan Lináéhoz simult. A lábát beakasztotta a bokám mögé.

- Észre sem vetted, hogy minden férfi megbámult, amikor besétáltál és leültél? - kérdeztem, miközben belemártotta a kenyeret az olívaolajba.

Felpillantott, és csillogott a gyönyörű szeme.

- Ha arra vagy kíváncsi, hogy észreveszem-e a figyelmet, akkor igen. Ha azt kérdezed, hogy tetszik-e, az a helyzettől függ. Ma este nem utáltam.

Tetszett, hogy nem tetteti magát. Kezdtem megérteni az őszinteségét. Nem hazudott, és nem árulta el a teljes igazságot. Vagy megnyílt, vagy elzárkózott. Lassan felismertem a különbséget.

- Olyan átkozottul gyönyörű vagy, hogy néha nem tudok egyenesen rád nézni - vallottam be.

Leejtette a falatot a tányérjára, ami az olajos oldalával lefelé landolt.

- A fenébe, Nash! Ne csavard el ilyen sunyin a fejemet.

Elvigyorodtam, és a saját kenyeremért nyúltam, majd meglepődve tapasztaltam, hogy nem érzem az ismerős nyilallást a vállamban. Az előző este sem igazán vettem észre. Úgy tűnt, Lina csodái nem csak a mentális egészségre hatnak.

- Eszembe jutott még valami, amire szükségem van - jelentette be.

- Mondd, mi az.

- Nem akarok a kispadon ülni, amíg te és a fiúk jól szórakoztok. Szeretnék bekerülni a csapatba. Segíteni akarok megtalálni Hugót.

- Angyal, megkapod a kocsidat - erősködtem.

Összehúzta a szemét, ahogy felvette a poharát, és belekortyolt.

- Tudom, hogy megkapom a kocsit. De biztos akarok lenni benne, hogy elfogod a pasit. Hogy ne kelljen azzal a félelemmel élned, hogy Duncan Hugo bármelyik reggel úgy ébredhet, hogy aznap iktatja ki a tanúkat.

Erre nem mondtam semmit. Leginkább azért, mert féltem, hogy megijesztem. Talán nem is vette észre, hogy mit mondott. De én igen. Azt akarta, hogy biztonságban legyek. És eléggé szerette volna ahhoz, hogy csapatjátékos legyen belőle.

Akár tudatosan, akár nem, törődött velem, és én nem voltam rest kihasználni ezt, hogy megkapjam, amit akarok.

- Megígértem, hogy tájékoztatlak - emlékeztettem.

- És most azt akarom, hogy többet ígérj. Több mint két tucat vagyon-visszaszerzési műveletet terveztem meg - folytatta. - Az akciók felét ténylegesen én hajtottam végre. Profi vagyok a bűnüldöző szervekkel való együttműködésben. És soha nem adom fel.

- Bepakoltál egy bőröndöt - mutattam rá. Rám szegezte a tekintetét. - Mi van? - kérdeztem.

- Tanakodom.

- Min tanakodsz?

- Hogy eláruljam-e az igazat.

- Ne pazarolj feleslegesen energiát a döntésre, Angyal. Mindig áruld el az igazat.

-  Rendben - felelte egy finom vállrándítással. - Azért csomagoltam össze a bőröndömet, mert túlságosan fájt a közeledben lenni, amikor gyűlöltél. Vissza akartam költözni a motelbe, megvárni, amíg a helyettesem ideér, aztán lelépni a városból.

Olyan volt, mintha kést döfött volna a gyomromba, amikor megtudtam, mennyire közel jártam ahhoz, hogy végleg elveszítsem. Ha Naomi és Sloane nem állította volna meg, a tegnap este soha nem történik meg. És ez a beszélgetés sem lett volna lehetséges. Tartozom a lányoknak egy virágcsokorral, vagy talán egy wellness-utalvánnyal.

- Sajnálom, Angyal - mondtam. - Gyorsan beléd zúgtam, és minden ürügybe belekapaszkodtam, hogy ezt megakadályozzam. Sajnálom, hogy azt éreztettem veled, nem bízhatsz bennem. Nem követem el kétszer ugyanazt a hibát.

A szempillája sűrű és sötét volt, és amikor kinyitotta a szemét, hogy rám nézzen, elakadt tőle a lélegzetem.

- Amikor azt mondod, belém zúgtál... - kezdte halkan.

- Fülig beléd estem, Angyal. Komolyan bánom, hogy vacsorázni hoztalak, nem pedig ágyba vittelek.

Rekedten nevetett, és amikor hozzám hajolt, a melle csábítóan hozzásimult a karomhoz.

- Küldetés teljesítve. Most pedig mondd, hogy használni fogsz, Nash.

Megfeszültek az ujjaim a borospohár szárán. Tudom, mire gondolt, de a kettős célzást a farkam képtelen volt figyelmen kívül hagyni. Ideje kézbe vennem az irányítást.

- Mindenekelőtt szeretném újra hallani ezeket a szavakat a szádból, amikor legközelebb benned leszek. És azt akarom, hogy komolyan is gondold.

Szétnyíltak az ajkai, miközben felgyorsult a lélegzete.

- Megegyeztünk.

- Másodszor pedig, ha be akarsz kerülni a csapatba, minden óvintézkedést meg kell tenned, amit szükségesnek tartok a biztonságod érdekében. Ez nem vita tárgya - jelentettem ki.

- Megegyeztünk - ismételte meg.

Csábító pillantást vetettem rá.

- Tudod, legutóbb, amikor megegyeztünk valamiben, benned voltam.

- És most ahelyett, hogy meztelenül feküdnénk az ágyban, az első randinkön vacsorázunk. Azt hiszem, be kell érned egy pacsival -felelte önelégülten.

* * *

Ez volt az utolsó első randevú. A zsigereimben éreztem. Volt valami Lina Solavitában, ami vonzott, és rabul ejtett. Kíváncsi voltam az összes titkára, el akartam nyerni a bizalmát. És azt szerettem volna, hogy az enyém legyen. Örökre.

Ez nem pusztán vonzalom volt. Hanem valami több.

Beszélgettünk, nevettünk, flörtöltünk, megkóstoltuk egymás fogásait. Minél tovább tartott az étkezés, annál közelebb húzódtunk egymáshoz.

Mire a pincér a desszertekről magyarázott, a jobb kezem a combján pihent, közvetlenül a ruhája rövid szegélye alatt. Az ujjaimmal apró köröket rajzoltam meleg bőrére.

Lina úgy nézett ki, mint akit lebilincselt a bourbonös kenyérpuding leírása, de az asztal alatt a rossz kislány széttárta a térdét.

Csalogatott, próbára tett, ingerelt.

Le akartam nézni a combjára. Tudtam, hogy ha megtenném, végre látnám az alsóneműje színét, és azzal a kínzás egy teljesen új szintjére lépnék. Azonban ideje volt, hogy én is gyötörjem egy kicsit.

Nem hitte, hogy bevállalom. De Angelina Solavita sok mindenre rá tudott venni.

Miközben a pincér a mogyorós sajttortáról áradozott, én felcsúsztattam az ujjaimat az ígéret földjére. Lina megrándult, és megpróbálta összezárni a térdét, de elkésett. Megtaláltam, amit kerestem. Azt a nedves foltot a selymen, amit még nem láttam. De éreztem.

Remegett a combja az érintésemtől.

- Melyik hangzik a legjobban, Angyal? - kérdeztem tőle.

A rám vetett pillantása a döbbenet és a meztelen vágy gyönyörű elegye volt.

- Te-tessék?

- A desszertek közül - mondtam, és két ujjamat a nedves pontra nyomtam. - Mondd, melyiket kéred?

Kétszer pislogott, majd megrázta a fejét. A pincérre villantott mosolya nem volt olyan férfifaló, mint máskor.

- Ööö, a mogyorós sajttortából szeretnék egy szeletet. Elvitelre.

- És önnek, mit hozhatok, uram? - kérdezte tőlem.

A mutató- és a középső ujjammal összepréseltem a redőit a tanga anyagán keresztül.

- Csak a számlát kérném.

Egy biccentéssel eltűnt, Lina pedig ökölbe szorította a kezét az asztalterítőn.

- Nyisd szét a lábad. - A parancsom kemény suttogás volt.

Nem habozott, mielőtt széttárta a combjait.

- Szélesebbre - utasítottam. - Látni akarom.

Engedelmeskedett. A fenekével az ülés szélére csúszott, és ezzel engedélyt, illetve szabad utat adott a játszadozásra. A farkam kőkemény volt, és könyörgött, hogy vegyem elő.

Piros. A tangája piros volt, mint a rosszlányoknak. Bedugtam az ujjaimat a bugyija alá.

- Nash - suttogta remegő hangon.

Szerettem, ahogy a nevemet mondja, amikor szüksége van rám.

- Azt hiszed, játszhatod a rossz kislányt egy puccos étteremben, és én nem fogom kihasználni?

- Hát... igen - ismerte el, és reszketve nevetett. Az asztal alatt előrebillentette a csípőjét, ahogy többért könyörgött.

Legszívesebben az asztalra döntöttem volna, hogy feltoljam a ruháját a derekára.

Az ujjbegyemmel nedves csiklóját simogattam.

- Ha itt és most eljuttatlak a csúcsra, ígérd meg.

- Bármit kérhetsz - nyöszörgött, és a kezemhez préselte magát.

Istenem, imádtam a könyörgő hangját. Lüktetett tőle a farkam.

Még közelebb hajoltam hozzá, így a melle a karomhoz simult, és az ajkammal a fülét cirógattam.

- Ígérd meg, hogy miután hazaértünk, olyan mélyen hatolhatok beléd, amennyire csak lehet.

- Igen - sziszegte azonnal. Aztán kacéran elmosolyodott. - Ha a csúcsra juttatsz, mielőtt ideér a desszertem, biztosan viszonozni fogom a szívességet.

Kihívás elfogadva.

- Tárd szét, amennyire csak tudod, Angyal.

A combomba akasztotta a lábát, és ahogy kitárulkozott, két ujjal behatoltam szűk, nedves barlangjába.

Halk nyögésétől fájdalmasan megrándult a farkam. Ezért játékba hoztam egy harmadik ujjamat.

- Ó, Jézusom - nyögte.

- Ne mozgasd a csípődet - figyelmeztettem, miközben ártatlannak tűnő csókot nyomtam a vállára. - Maradj nyugton, vagy mindenki megtudja az étteremben, hogy mi történik az asztal alatt.

Az ajkába harapott, és nem mozdult.

-  Ez az én csajom - suttogtam, majd végigsimítottam hüvelykujjammal a csiklóján.

- Ó, istenem - nyöszörgött.

Az árulkodó remegés az ujjaimnál mindent elárult, amit tudnom kellett.

- Mindjárt elélvezel. Ugye, Angelina?

- A te hibád - sziszegte. - Az átkozott jófiús öltönyöd miatt. Az átkozott első randevúddal és az átkozott „megláttam és rád gondoltam” fülbevalóddal.

Finoman ringatta a csípőjét, és megfeszült a combja, nehogy összezárja. Az ujjaimat elborította a nedvessége. A hüvelykujjammal egy kicsit erősebben simogattam, és ezzel mintha meghúztam volna a ravaszt.

Becsukta a szemét, nekem pedig megadatott az a kiváltság, hogy érezhettem, ahogy minden izma görcsbe rándult, amikor elélvezett. Lina úgy robbant fel, mint egy tűzijáték, amitől istenverte hősnek éreztem magamat. Tovább mozgattam az ujjaimat, és az érzékeny csiklóját simogattam. Remegett a lába, és teljesen rám dőlt, ahogy elélvezett.

Az erekciómra szorítottam a tenyeremet, és imádkoztam, hogy ne legyek olyan közel a robbanáshoz, mint amennyire éreztem.

- Ó, bassza meg - mondta Lina zihálva, miközben foglyul ejtette az ujjaimat a testében.

- A sajttorta és a számla - szólalt meg a pincér.

* * *

- Rosszul értelmezem a helyzetet, vagy felhúztad magadat? -kérdezte Lina, ahogy beültem a volán mögé.

Félig vonszolnom, félig cipelnem kellett a parkolóig, mert még mindig remegett a lába az ujjazástól. Szerencsére Nolan a mosdóban volt, így lemaradt a menekülésünkről.

- Nem vagyok dühös - csattantam fel. A nedvessége a kezemen volt, ami nem segített a kibaszott helyzetemen.

- Csak ugrattalak. Nem akartam ilyen messzire menni. De a fenébe is, nagymenő. Mindig meglepsz.

- Kicsim, kizárólag a farkam mérges, mert kurva messze vagyunk otthonról.

A fejemben éreztem a lüktetését. Hogy a fenébe bírtam volna ki a harminc perces utat hazáig?

- Óóó - nyújtotta el a szótagot, miközben sebességbe tettem a kocsit, és rátapostam a gázra. A kocsi kicsúszott oldalra, ahogy kihajtottam a parkolóból, és rákanyarodtam az útra.

- Nem kellene megvárnunk Nolant? - kérdezte.

A válaszom egy morgás volt. Attól féltem, kurvára meg fogok őrülni, ha nem jutok hamarosan enyhüléshez. Kitárta magát előttem. Elélvezett. Egy emberekkel teli étteremben. A cipzár belemélyedt a merevedésembe.

- Azt hiszem, ebben segíthetek - jegyezte meg, és kicsatolta a biztonsági övét.

- Mit csinálsz? - szóltam rá szigorúan. - Kapcsold vissza a biztonsági övet.

- De akkor nem tudom megtenni ezt.

Kinyújtotta a kezét, és amikor megérintette a nadrágszíjamat, tudtam, hogy komoly bajban vagyok.

Levegő után kaptam, ahogy a farkam kibaszott gránittá változott.

- Angelina - figyelmeztettem.

Fürge ujjaival másodpercek alatt kicsatolta az övemet, és lehúzta a sliccemet.

- Ugye, ma este nem fogsz minden törvényt betartatni? - cukkolt.

- Vedd le a melltartódat - csattantam fel, miközben feljebb emeltem a lábam a gázpedálról.

- Nincs rajtam. - Ezt az információt épp akkor közölte, amikor megfogta lüktető erekciómat.

- Az istenit!

- Csak az utat figyeld, nagymenő.

Lehetetlent kért tőlem. Különösen azután, hogy a jobb kezemet beakasztottam a ruhája dekoltázsába, és lerántottam, hogy lássam a tökéletes mellét.

Kacér mosollyal hajtotta az ölembe a fejét. Abban a pillanatban, ahogy forró ajka a merevedésemhez ért, megsemmisültem. A szexi nyelve, a nedves szája... az, ahogyan szorosan rám markolt. Angelina Solavita földöntúli élményben fog részesíteni.

Hosszan és szaggatottan felnyögtem, miközben kezével és szájával kényeztetett. A nadrágom, a biztonsági öv és a kormány fogságában nem tehettem mást, csak hagytam, hogy megdolgozzon. A kihalt, holdfényes országút hosszasan nyúlt el előttünk, de alig láttam valamit.

A figyelmemet elrabolta a farkamon lévő forró száj.

Fél kézzel alányúltam, hogy megmarkoljam csupasz mellét. A nyögése végigcikázott az erekciómon. Hátrahajtottam a fejemet a támlára. A térdem az egyik oldalon az ajtóhoz, a másikon a konzolhoz nyomódott.

Eltalálta a tökéletes ritmust, és tudtam, hogy mindjárt elvesztem az eszem az orgazmustól. A gyönyör veszélyesen megfeszítette a golyóimat.

- Bassza meg.

Döfködni akartam. Mozogni. De nem tudtam.

Lina figyelmeztetés nélkül vette le a száját a merevedésemről. Felvont szemöldökkel és vörös, nedves ajakkal nézett rám.

- Komolyan, nagymenő? Hatvannal a kilencvenes zónában?

Nem túl gyengéden megragadtam a hajánál fogva, és visszanyomtam az ölembe.

- Fogd be és szopj, bébi.

Abban a pillanatban, ahogy a szája a farkamhoz ért, jobbra rántottam a kormányt, és lehúzódtam az út szélére. Némi manőverezésbe került, mire visszaváltottam, de sikerült megállnunk. Üresbe tettem a kocsit, és behúztam a kéziféket. Még mindig szállt körülöttünk a por, amikor megnyomtam a gombot, hogy hátradöntsem az ülésemet.

Két kézzel megfogtam a fejét, hogy én diktáljam a tempót. Közelebb hajolt hozzám a konzol fölött, pattogott a melle a műszerfal fényében, és egy másodpercre sem vette le a száját az erekciómról.

Közeledtem a csúcsra.

Figyelmeztetni akartam, de képtelen voltam megszólalni. Levegőt sem kaptam. Bizonyos értelemben ilyen érzés volt a pánikroham. De ez mégis teljesen más volt. Olyasmi, amiért mindent feladnék. Lina az, akiért mindent feladnék.

Erre a rémisztő gondolatra keményen elélveztem. A gyönyör tűzként száguldott végig a merevedésemen, és kirobbant belőlem várakozó szájába. Biztos felkiáltottam. Biztos rátapostam a gázpedálra, mert felbőgött a motor. Túlságosan szorosan markoltam a haját, de egyszerűen nem tudtam abbahagyni. Addig nem, amíg élveztem.

Végtelen volt. A szájával úgy nyelte el az ondómat, mintha nem tudna nélküle élni.

- Kicsim - lihegtem, ahogy hátrahanyatlottam az ülésben.

Nem vette le a száját érzékeny farkamról, amíg fel nem húztam az ölemből. Összekócolódott a haja. A szeme tágra nyílt és elhomályosodott a tekintete. A melle hipnotikus ütemben ringatózott minden egyes légvételénél. A szája, az átkozott szája duzzadt, rózsás és nedves volt.

Soha életemben nem láttam még ilyen szépet.

A hóna alá nyúltam, az ölembe húztam, és a mellkasomra hajtottam a fejét. Hozzám simult, és mindketten úgy lihegtünk, mintha két kilométert futottunk volna.

- Jézusom, kicsim. A szád felér egy fegyverrel - közöltem.

Halkan, fülledten nevetett fel.

- Tekintsd ezt a bosszúnak, amiért miattad az étterem közepén élveztem el.

Megsimogattam a haját.

- Nem tudom, te hogy vagy vele, de szerintem ez egy rendkívül sikeres első randevú volt.

- Nem mondanék nemet egy másodikra.

Megfogtam és megszorítottam a mellét.

- Majd rendelünk valami kaját - döntöttem el.

Aztán észrevettem a villogó fényeket a visszapillantó tükörben.

- Bassza meg.

39. fejezet

Mindenki itt van

Lina

- Rossz hatással vagy rám - panaszkodott Nash, miközben a kulcsaival babrált.

- Legalább csak Nolan volt - emlékeztettem, miközben vártam, hogy kinyissa a lakás ajtaját.

Nash bébiszittere, a rendőrbíró nem örült túlságosan, amikor az étterem mosdójából visszatérve azt látta, hogy eltűntünk. Csak akkor találta egy kicsit viccesebbnek a helyzetet, amikor a vezetőoldali ablakhoz lépett. Nem kellett agysebésznek lennie ahhoz, hogy rájöjjön, mit csinálunk.

Nash kinyitotta az ajtót, majd intett, hogy menjek előre. Piper az ajtóban várt, és büszkén cipelt egy kis plüss rendőrkutyát a szájában.

-  Ez új - jegyeztem meg, miközben lehajoltam, hogy összeborzoljam a szőrét.

- Az Amazonon találtam - válaszolta Nash, miközben becsukta az ajtót, és felakasztotta a kulcsot a kampóra.

- Elő szokott fordulni, hogy nincs merevedésed? - kérdeztem, amikor észrevettem a nyilvánvaló helyzetet a nadrágjában.

A vigyora egyenesen ördögi volt, amikor felém nyúlt.

- Választhatsz.

- Mármint?

- Vagy itt az ajtónál, vagy a hálószobában foglak kinyalni. - A kezével máris a ruhám szegélye felé nyúlt.

- Várj, várj, várj!

Becsületére legyen mondva, azonnal leállt.

- Mi a baj?

- Bármennyire is szeretném kipróbálni az új, sima arcodat... -Megráztam a fejem. - Nem hiszem el, hogy ezt mondom. De úgy érzem, beszélnünk kell.

Nash szája megrándult.

- Mi a fenét tettek abba a borba?

A hajamba túrtam.

- Nyilvánvalóan elraboltak az idegenek, és kicseréltek egy nem túl meggyőző klónra. De túlságosan lefoglalt minket az orgazmus ahhoz, hogy beszélgessünk.

- Miről?

- A tervről, hogy elkapjuk Hugót. Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy be akarok szállni. És bármennyire is szeretném, ha újra meg újra a bugyimba nyúlnál, ez fontos. Elég fontos ahhoz, hogy ne hagyjam, hogy eltereld a figyelmemet a varázsfarkaddal.

Intenzív szemében vidámság csillant.

- Nem semmi nő vagy, Angyal.

- Áá, Csődör. Ne zavarj össze a bókjaiddal. Hívd össze a csapatot, amíg kiviszem Pipert sétálni.

- Most?

Leakasztottam Piper pórázát a kampóról.

- Igen. Most - vágtam rá határozottan.

* * *

Lelkiismeret-furdalással tértem vissza a sétáról Piperrel.

- Nash? Mielőtt a többiek ideérnek, valamit el kell mondanom.

Nash épp Duncan Hugo fényképét akasztotta fel az asztal mellett felállított táblára.

- Mi a baj?

Biztos voltam benne, hogy helyesen cselekszem, de volt egy olyan érzésem, hogy ő ezt nem így fogja látni.

- Az a helyzet, hogy nem igazán tudtam beilleszkedni a suliba az egész szívrohamdolog után. És a munkán kívül soha nem tartoztam egyetlen társasághoz sem.

Figyelmesen nézett rám.

- Azt hiszem, azt akarom mondani, hogy új vagyok ebben. Új vagyok abban, ami köztünk történik. Új nekem, hogy olyan barátaim vannak, mint Naomi és Sloane.

Nash lassan behunyta, majd kinyitotta a szemét. Megdörzsölte a homlokát.

- Mit tettél, Angelina?

- Csak hallgass meg - kezdtem. De félbeszakított egy hangos kopogás. Piper odaszaladt Nashhez.

- Hétköznap este kilenc óra van - panaszkodott Knox, amikor beengedtem.

- Kétszázért elviszem a háziasított Knox Morgant - viccelődtem. Épp becsuktam volna az ajtót, amikor Lucian jelent meg a küszöbön. - Hogy a fenébe értél ide ilyen gyorsan? - faggattam.

- Ma innen dolgoztam.

- Te otthon is öltönyben dolgozol?

- Szép fülbevaló - jegyezte meg.

Gyanakodva összehúztam a szememet.

- Miért vagy ilyen kedves velem?

- Miatta. - A vállam fölött Nashre biccentett, aki mosolyogva kínálta sörrel a bátyját. - Ne baszd el.

A barátaihoz sétált, én pedig bűntudatosan csuktam be az ajtót.

- Szóval, srácok. Mielőtt elkezdenénk, el kellene árulnom, hogy...

Újabb kopogás szakított félbe.

Lucian abbahagyta Piper előcsalogatását Nash lába mögül, és összeráncolta a homlokát.

- Graham jött?

- Tudjuk, hogy odabent vagytok - hallottuk Sloane hangját az ajtó túloldaláról.

Nash elindult felém és az ajtó felé.

- Ezt akartam elmondani - közöltem, és megragadtam a karját.

Kinézett a kukucskálón, majd hitetlenkedve fordult felém.

- Bocsánat - kértem elnézést.

- Mit csinált? - szólalt meg Knox keresztbe tett karral.

- Ezt - felelte Nash, majd kinyitotta az ajtót Naomi, Sloane és Mrs. Tweedy előtt.

- Oké. Csak hogy tisztázzuk, Mrs. Tweedyt nem én hívtam -jelentettem ki.

Knox láthatóan aggódott. Lucian úgy nézett ki, mint aki gyilkosságra készül. Nash pedig, nos, Nash dühösen nézett rám.

- Százszorszép, bébi, mi a faszt keresel itt? - türelmetlenkedett Knox, ahogy közelebb lépett a menyasszonyához.

Naomi keresztbe fonta a karját csinos lila pulóverén.

- Lina üzent nekünk.

Sloane, aki kockás pizsamaalsóban és hozzá illő felsőben volt, csípőre tette a kezét.

- Nem zárhattok ki minket az akcióból, péniszhuszárok.

- Én csak azért jöttem, mert a kukucskálómon keresztül úgy tűnt, buli van. Hoztam piát - jelentette be Mrs. Tweedy, és felemelte a kezében tartott bourbonösüveget.

Összerezzentem, amikor három mogorva férfi tekintetét éreztem magamon.

- Angelina - kezdte Nash.

Feltartottam a kezemet.

- Hallgass meg. Ez így vagy úgy, de mindannyiunkat érint, kivéve Mrs. Tweedyt. Naomi és Sloane megérdemlik, hogy tudják, mi folyik itt. Minél többen dugjuk össze a fejünket, minél több szem és fül figyel a városban, annál felkészültebbek leszünk.

A férfiak továbbra is mérgesen meredtek rám.

- Sloane-nál jobban senki sem ismeri ezt a várost és a benne zajló eseményeket. Naomi pedig azzal érdemelte ki a meghívást, hogy célpont lett. Nem titkolózhatunk előtte. Minél többet tud, annál nagyobb biztonságban lehet, és annál jobban meg tudja védeni Waylay-t - erősködtem.

- Nem hagyhatsz ki ebből az egészből, bármi legyen is ez. Ha köze van a testvéremhez vagy a szaros exéhez, megérdemlem, hogy tudjam, mi folyik itt - közölte Naomi Knoxszal.

- Ne foglalkozz ezzel, Százszorszép - mondta a férfi, és gyengéden megfogta a menyasszonya karját. - Megoldom. Vigyázok rád és Way-re. Bíznod kell bennem.

Naomi arca egy pillanatra megenyhült, mielőtt újra morcos lett.

-  Neked is bíznod kell bennem. Nem vagyok gyerek. Megérdemlem a teljes igazságot és a nyílt kommunikációt.

Sloane Naomira bökött a hüvelykujjával.

- Igen. Ahogy mondta.

- Ehhez semmi közöd. Mikor tanulod már meg, hogy a saját dolgoddal törődj? - Lucian olyan jeges hangon szólította meg Sloane-t, hogy majdnem megborzongtam.

Legalább a nagyfiú most az egyszer nem rám haragudott.

Sloane azonban immunisnak tűnt a Rollins-ridegségre.

- Fogd be, Sátán. Ha a városomról és a szeretteimről van szó, engem is érint. Nem várom el, hogy ezt megértsd.

Elkezdődött a néma szempárbaj, én pedig azon tűnődtem, vajon kinek a nyaka fárad el előbb, tekintve a köztük lévő jelentős magasságkülönbséget.

Nash odalépett hozzám, és megfogta a csuklómat.

- Bocsássatok meg egy pillanatra - jelentette ki, és berángatott a hálószobába. Becsukta az ajtót, nekilökött, majd megtámaszkodott a fejem mellett a tenyerével. - Magyarázd meg!

- Mérgesnek tűnsz. Nem lenne jobb, ha később beszélnénk meg?

- Most beszélünk, Angyal.

- Joguk volt tudni.

- Magyarázd meg, miért üzentél nekik, mielőtt velem beszéltél volna.

- Őszintén?

- Próbáljuk ki a változatosság kedvéért - jegyezte meg szárazon.

- Nem igazán tudom, kihez kell lojálisnak lennem ebben a helyzetben. Naomi és Sloane hosszú idő óta az első igazi barátaim, én pedig kiestem a gyakorlatból. De tudom, mennyire fájt neked, amikor titkolóztam előtted. Én is kaptam belőle egy kis ízelítőt, amikor nélkülem szervezkedtél. És...

Az ajtóhoz szegezte a csípőmet az övével.

- Ezek basznak odabent? - hallottam Knox kérdését a másik szobából.

- És mi? - faggatott Nash.

- Tudniuk kell. Megértem, hogy dühös vagy, és sajnálom, hogy nem veled beszéltem meg először.

- Hálás vagyok, hogy ezt mondod, de igazad van - jegyezte meg, és olyan gyengéd mozdulattal simította hátra a hajamat a homlokomról, hogy elgyengült a térdem.

- Igen?

Mosolyra húzódott a szája.

- Igen. De legközelebb velem beszéld meg először.

Olyan átkozottul jóképű, és olyan rohadtuk.. jó volt. Nem csoda, hogy belézúgtam.

Sikerült bólintanom.

- Oké. Értem.

Két keze közé fogta az arcomat.

- Te és én együtt vagyunk ebben a kapcsolatban. Amikor a döntéseink hatással vannak a másikra, közösen hozzuk meg őket. Megértetted?

Határozottan bólintottam.

- Jó - mondta, és elhúzott az ajtótól. Hangosan rácsapott a fenekemre. - Tekintsd ezt egy kis büntetésnek.

- Aú!

- Vagy Lina képelte fel Nasht, vagy Nash fenekelte el Linát -jegyezte meg Sloane a másik szobában.

- Most menjünk vissza, és oldjuk meg ezt a szart. Együtt - mondta Nash határozottan.

- Oké.

Megtorpant.

-  Van még valami, amit el kell mondanod, mielőtt visszamegyünk?

Épp szóra nyitottam a számat, amikor újabb kopogás hallatszott a bejárati ajtón.

- Esküszöm, senki mást nem hívtam - bizonygattam.

Elvigyorodott, és kinyitotta a hálószoba ajtaját.

Nolan sétált be a lakásba, és Knox becsukta mögötte az ajtót. A rendőrbíró megállt, és szemügyre vette az összegyűlteket, de főleg a táblát és Mrs. Tweedyt, aki épp koktélt kevert.

- Ezt utálni fogom, ugye?

- Nem annyira, mint én - válaszolta Knox.

- Szia, Nolan! - üdvözölte Sloane egy kedves mosollyal.

- Szia, cukorfalat!

Lucian hallgatott, de egyértelműen látszott rajta, hogy majd’ felrobban.

- Hozok még sört - mondtam, és szándékosan Lucian meg Nolan közé léptem. Utóbbinak láthatóan fel sem tűnt, hogy veszélyben forog az élete.

- Nagy vonalakban már ismered a helyzetet. Ez az utolsó esélyed, hogy lelépj, mielőtt komolyra fordul - közölte Nash Nolannel, miközben a konyha felé tartottam. - Vagy beszállsz, vagy menj el.

- Beszállok - vágta rá habozás nélkül.

- Nolan, ezzel nagy bajba kerülhetsz - figyelmeztettem, ahogy elővettem egy hatos csomag sört a hűtőből. - A főnökeidnek nem fog tetszeni, hogy belekeveredtél.

Nolan széttárta a karját.

- Nem tudom, észrevetted-e, de a munkám szívás. Ráment a házasságom. Tönkretette minden reményemet a világot illetően. Ráadásul az egycsillagos csótánymotelek miatt fáj a hátam. Már megírtam a felmondásomat. Csak arra várok, hogy eléggé berúgjak, vagy végleg beteljen a pohár, és elküldöm. Különben is, belefáradtam a bébiszitterkedésbe.

Nashsel összenéztünk, majd bólintott. Átnyújtottam Nolannek egy sört.

- Üdvözöllek a csapatban.

- Fogalmam sincs, mi a fenéről beszéltek, gyerekek, de én is benne vagyok a csapatban - jelentette be Mrs. Tweedy.

Vállat vontam, Nash pedig bosszúsan nézett rá. Mindketten tudtuk, hogy nem lehet egykönnyen kipaterolni.

- Rendben - mondta végül Nash. - De egy szót sem szólhat arról, amit ma este hall. Sem az edzőtársainak. Sem a pókeres barátainak. Senkinek.

- Csitt. Ezt már tudom. Térjünk a lényegre.

- Essünk túl rajta - motyogta Knox, és kihúzott egy széket Naominak.

Bourbon és sör társaságában ültünk az asztal körül, és hallgattuk, ahogy Nash végigvezet minket az elmúlt napok eseményein, majd ismerteti a tervet, amit kitaláltak.

- Utálom - jelentette ki Sloane, amikor befejezte.

Naomi tágra nyílt szemmel ragadta meg Knox kezét.

- Ezt nem mondhatod komolyan, Nash. Nem lógathatod ki magad csalinak. Egyszer majdnem megölt téged.

- Ezúttal várni fogom - felelte Nash gyengéden.

- Mindannyian várni fogjuk - ígértem.

Naomi könyörgő tekintettel nézett Knoxra.

- De ha Nash célpont, egy elvarratlan szál, akkor Way is az.

- Ahogyan te is - tette hozzá Lucian.

Knox magához rántotta a menyasszonyát.

- Nézz rám, Százszorszép. Senki nem megy egyikőtök közelébe sem. Ezt megígérem. Előbb rajtam kell keresztülverekedniük magukat, márpedig rajtam senki nem fog átjutni, bassza meg.

- Lelőtte Nasht - mondta Naomi könnybe lábadt szemmel.

- Erre nem kap második esélyt - ígérte Knox. Az öccsére siklott a tekintete, és hosszan nézték egymást.

Naomi lehunyta a szemét, és Knox mellkasához dőlt.

- Nem tudom elhinni, hogy mindez a testvérem miatt történik. Úgy érzem, én hoztam a bajt a fejetekre.

- Nem vállalhatod a felelősséget egy másik felnőtt rossz döntéseiért - mondta Nash. Aztán rám nézett. - Csak annyit tehetsz, hogy megpróbálsz te helyesen dönteni.

- Egy dolgot szeretnék tisztázni - szólalt meg Knox. - Nem lépünk a szombati esküvő előtt. Semmi sem szúrhatja el Százszorszép nagy napját.

- Ez a te napod is, Knox - mondta Naomi, ahogy odahajolt hozzá.

- Átkozottul igazad van. Semmi és senki nem fogja elrontani. Megegyeztünk? - Körülnézett az asztalnál ülőkön, és megvárta, hogy mindannyian bólintsunk.

- Hétfőn lépünk - közölte Nash.

- Oké. Akkor beszéljünk az előkészületekről - javasoltam.

Nash bólintott.

- Mindannyian csapattagok vagyunk. Mindenkinek lesz saját feladata, különben miért lennénk itt?

- Mert Lina kinyitotta azt a lepcses száját, és őket is belerángatta - vágta rá Knox.

- Lina megspórolt neked egy hetet a kanapén, mert pontosan azt érdemelnéd, ha titkolóztál volna előttem. Úgyhogy inkább köszönd meg neki - mutatott rá Naomi.

Knox rám nézett, majd a középső ujjával megvakarta a szeme sarkát.

- Köszönöm, Leens - mondta.

- Nagyon szívesen - válaszoltam kedvesen, miközben kinyújtott középső ujjal emeltem fel a poharamat.

- Térjünk vissza a feladatokra - javasolta Nolan.

- Folytasd - biztatott Nash.

Meglepetten pislogtam.

- Nem igazán... nem érzem...

- De tudod, hogy mit kell tenni - erősködött.

- Rendben - mondtam. - Oké. Nash, te megszerzed a lawlerville-i rendőrség jegyzőkönyvét, amit azelőtt készítettek, hogy a szövetségiek átvették a nyomozást. Talán van benne valami, ami elárulja, hová ment Hugo.

Egyetértőn bólintott, én pedig kifújtam a levegőt.

- Folytasd - kérte.

Nolanhez fordultam.

- Nolan, te használd a sármodat és a kapcsolataidat, hogy megtudd, milyen információkat kaptak a szövetségiek Anthony Hugóról. Ki látja el őket információkkal, és hogyan szerzik meg azokat?

- Rajta vagyok - felelte, és megsimogatta a bajuszát.

- Sloane!

- Halljam! - mondta, miközben egy tollat tartott a táskájából előkotort jegyzetfüzet fölé.

- Jó lenne, ha a helyiek nyitva tartanák a szemüket, hátha meglátják Duncan Hugót és a csatlósait. Minél korábban figyelmeztetnek minket, annál több időnk van felkészülni. Zordon már beleegyezett, hogy tovább figyelik Hugóék embereit. Ha bármelyikük elindul felénk, tudni fogunk róla. Viszont szükségünk van olyan helyiekre, akik nyitva tudják tartani a szemüket meg a fülüket, de befogják a szájukat.

- Óóó! Válassz engem! Válassz engem! - kiáltotta Mrs. Tweedy, ahogy félig felállt a helyéről, és felemelte a kezét, mint egy lelkes diák.

- Oké. Mrs. Tweedy az első hivatalos kémünk - egyezett bele Sloane.

- Ez azt jelenti, hogy nem fecseghet erről senkinek - emlékeztette Knox az idős bérlőjét.

- Tudom, mikor kell fecsegni, és mikor fogjam be a lepénylesőt -vágott vissza az idős nő.

- Válassz olyan embereket, akikről tudod, hogy nem fog eljárni a szájuk. Nincs szükségünk arra, hogy az egész város a bunyót hajszolja - figyelmeztette Nash Sloane-t.

- Talán elterjeszthetnénk néhány szóbeszédet a nagyszájú pletykásoknak, hogy nyitva tartsák a szemüket, de ne tudják, pontosan miért - javasolta Mrs. Tweedy.

- Ezt hogy értsük? - kérdeztem.

-  Vegyük például az arctetoválásos fickót. Véletlenül megemlíthetem Neecey-nek, hogy úgy hallottam, egy tetovált arcú fickó több hektárnyi mezőgazdasági területet akar felvásárolni, hogy egy csomó hipszter társasházat és vízipipabarlangot építsen.

- Ez nem is olyan rossz ötlet - szólalt meg egyszerre Lucian és Sloane. Hosszú, forró pillantást vetettek egymásra.

- Knox - folytattam.

Az egyik tetovált karjával még mindig magához szorította Naomit.

- Mondd, főnök.

- A te feladatod a biztonság. Erősítsd meg a rendszert nálad és itt, Nashnél. Lucian, kitalálnál valamit, hogyan kövessük nyomon Nasht, Naomit és Waylay-t, ha elhagynák a telefonjukat?

Nash hozzám fordult.

- Álljunk meg egy pillanatra. Már van egy szövetségi árnyékom...

- Ne vitázz - szólt rá Naomi. - Ha Waylay-nek és nekem be kell tartanunk ezt az óvintézkedést, akkor neked is.

- Hozzáférek néhány érdekes technológiához, ami segíthet -jelentette be Lucian.

- Nagyszerű. Knox, fogj össze Luciannel - adtam ki az utasítást.

- Én mit csináljak? - tette fel a kérdést Naomi. - Eszetekbe se jusson kihagyni.

Segítségkérőn néztem Nashre.

- Önvédelem - mondta végül. - Te és Waylay beiratkoztok Fi dzsúdzsucu-oktatójához magánórákra. - Knox szóra nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de Nash megrázta a fejét. - Hugo nem megy egyikőtök közelébe sem. De ne kockáztassunk.

-  Alig várom, hogy továbbfejlesszem a térd-golyó-orr repertoáromat - mondta Naomi.

Sloane ásított, és az órájára nézett.

- Oké. Tudjuk a feladatunkat. Kapjuk el ezt a seggfejet.

Az asztal körül egyetértő morajlás hallatszott.

Mrs. Tweedy hangosan felszürcsölte a maradék bourbonjét.

- Gyerünk, Százszorszép. Bújjunk ágyba - jelentette ki Knox.

Ahogyan ezt mondta, és ahogyan a nő ránézett, sejtettem, hogy egyikük sem az alvásra gondolt.

Sloane visszatömte a jegyzetfüzetét a táskájába.

- Indítok egy WhatsApp-csoportot, hogy mindenkit folyamatosan tájékoztathassunk a fejleményekről.

- Jó ötlet - dicsérte meg Nash.

- Graham - szólt Nash Nolannek, majd a konyha felé biccentett.

- Egy pillanat - mondta Lucian a könyököm mellől.

- Mi a helyzet?

- Mi az igazi feladatom?

Lassan, öntelten mosolyogtam.

- Nem akartam egy rendőrbíró előtt kérdezni, még akkor sem, ha a mi csapatunkat erősíti.

- Gondoltam.

- Mozgósítanád a hátborzongató árnyékhálózatodat, hogy felkutassanak egy név és arc nélküli embert? - Meséltem neki Duncan ismeretlen, eldobható telefonnal kommunikáló barátjáról. -Ő az egyetlen, akit nem tudtam lenyomozni, ami arra enged következtetni, hogy őt kell megtalálnunk.

-  Küldj át minden információt, és azonnal ráállítom a csapatomat.

- Jó. Ó, és mit szólnál, ha szemmel tartanád Sloane-t? Mi, többiek vagy képzettek vagyunk, vagy olyannal élünk, aki képes lerendezni egy veszélyes szituációt. Sloane egyedül él, és mivel a szomszédban laksz, amikor a városban töltőd az idődet, te vagy a legmegfelelőbb jelölt erre a feladatra.

Jeges tűz táncolt Lucian szemében.

- Senki nem fog a közelébe férkőzni - ígérte.

-  Valószínűleg baszogatni fog az ellenőrzés miatt - figyelmeztettem.

Valami mosolyféle suhant át jóképű arcán. De amilyen gyorsan jött, úgy el is tűnt.

- Ezúttal nem fog olyan könnyen elkergetni.

Személy szerint kíváncsi lettem volna, mikor kergette el olyan könnyen, és hogyan tudta elzavarni egy alacsony nő Lucian „Lucifer” Rollinst. De nem ez volt a megfelelő időpont a kérdezősködésre.

Elbúcsúztunk, amikor Nolan kivételével mindenki céltudatosan kivonult az ajtón.

Sloane megállt a küszöbön.

- Akkor elkísérsz a szombati esküvőre, ugye? - szólította meg Nolant, aki a konyhaszigetnek támaszkodott.

- A világért sem hagynám ki, cukorfalat.

- Gyere értem...

Lucian becsapta az ajtót, félbeszakítva Sloane-t.

- Ezek ketten egyszer fel fognak robbanni. Igaz, Piper? -kérdeztem a kutyától, aki vidáman ugrált a lábam előtt.

- Angyal, kellene a kulcsod - szólalt meg Nash.

- Nyitva van az ajtó - válaszoltam, miközben csatlakoztam hozzá és Nolanhez a konyhában.

- Jó. Menj át a cuccaidért, és hozd vissza a kulcsodat - mondta.

- A cuccaimért?

- Graham átveszi a lakásodat, amíg ennek nincs vége. Jó, ha a közelben van, nem pedig a motelben.

- Nem fogok hazudni. Már alig várom, hogy végre igazi ágyam legyen, és ne kelljen fél tucat csótányt eltaposnom zuhanyozás előtt - jegyezte meg Nolan vidáman.

- Bocs, de a kanapén fogsz aludni, barátom - közöltem vele.

- Nem. Megkapja a lakásodat - ellenkezett Nash. - Te meg beköltözöl hozzám.

- Azt akarod, hogy összeköltözzek veled? - Egy oktávval feljebb emelkedett a hangom. Azonnal izzadni kezdtem.

- Na, én addig megyek, és hozom a cuccaimat. Visszajövök, mihelyst sikerül kizavarnom a patkányokat a bőröndömből -jelentette be Nolan, és az ajtó felé szaladt.

- Na halljam, mi a kifogásod ellene - bátorított Nash.

- Nem költözhetek csak úgy hozzád, Nash. Ez őrültség. Alig vészeltük át ezt a napot veszekedés nélkül, erre meg akarod osztani velem a fürdőszobádat? Ne mosolyogj rám úgy, mintha én lennék az őrült! - hallottam, hogy hisztérikusan cseng a hangom, de nem tudtam mit tenni ellene.

Még mindig mosolygott, de elindult felém.

Felemeltem a kezemet, és hátrálni kezdtem.

- Az egy dolog, hogy véletlenül elalszom szex után, de hogy idehozzam a ruháimat és... Van egyáltalán hely a szekrényedben? Nem hagyhatom a cuccaimat egy bőröndben. Lélegezniük kell.

Ahogy nekem is.

Nash elkapott, a csípőmre tette a kezét, és közelebb húzott magához. Utáltam, hogy azonnal megnyugodtam.

- Vegyél egy nagy levegőt - utasított.

Csupán egy icipicit sikerült, ami semmit nem használt.

- Imádnivaló vagy, amikor kiborulsz.

- Nem vagyok kiborulva. Csak... próbálom feldolgozni a nevetséges ötletedet.

- Ha ettől jobban érzed magad, ez csak átmeneti - jelentette ki idegesítően nyugodt hangon.

Átmeneti. Átmeneti. Átmeneti. Mint a kapcsolatunk. Egyik nap a másik után. amíg véget nem ér.

Nash a tarkójára tette a kezemet, majd ringatózni kezdett.

- Miért lassúzol velem?

- Mert akkor is szeretek a közeledben lenni, amikor minden ruhánk rajtunk van.

- Lehetetlen, hogy ez a legjobb megoldás - erősködtem. - Miért nem költözünk be mindannyian a motelbe?

- Nem viccelt a patkányokkal - mutatott rá Nash.

- Oké, rendben. Akkor költözzünk Naomihoz és Knoxhoz. Náluk van hely.

- Nem gondolod, hogy az egész város arról pletykálna? Az a lényege ennek az egésznek, hogy kívülről minden a lehető legnormálisabbnak tűnjön.

- Mi ebben a normális? - sápítoztam. - Különben is, arról nem beszélnek majd, hogy Nolan nálam lakik? Azt fogják hinni, hogy mindkettőtökkel lefekszem. Vagy hogy valami fura, nyitott kapcsolatban élünk.

- Vagy azt fogják hinni, hogy a védelmemre kirendelt szövetségi rendőrbíró nálam lakik. Vagy pedig azt, hogy komolyra fordult a kapcsolatunk, és Nolan ki akart szabadulni a csótánymotelből.

A francba. Mindenre gondolt. A sunyi, alattomos, cselszövő rohadék.

Le voltam nyűgözve.

És rettegtem.

- Nem leszek mintaháziasszony, és nem tanulok meg hirtelen főzni - figyelmeztettem.

- Megjegyeztem.

- És ajánlom, hogy ne dobáld szét a koszos ruháidat a fürdőszobában. Láttam, mennyi szennyes volt bent, amikor hazahoztuk Pipert.

- Elővegyem a brokkolit a fagyasztóból? - kérdezte, ahogy az arcát hozzásimította a fejem búbjához.

- Nem. Talán.

40. fejezet

Mosolyogj szépen a kamerába!

Lina

- Nem hiszem el, hogy erre kényszerítesz - mondta Nash, miközben egy sminkmester púdert szórt a homlokára. Türelmetlenül elhessentette a nő kezét. - Befejezhetnénk? Légyszi!

A pulton ültem az irodájában, és rohadtul élveztem, mennyire kényelmetlenül érzi magát a fotós lámpáinak kereszttüzében.

Az elmúlt néhány napban én éreztem magam kényelmetlenül, amiért kénytelen voltam összeköltözni vele... átmenetileg -emlékeztettem magam. De ez addig is azt jelenti, hogy én, a ruháim, a sminkem, sőt még az átkozott szobanövényem is Nash lakásában él.

Az elmúlt negyvennyolc órában Nash ágyában aludtam, az ő fürdőszobájában mostam fogat, és ott öltöztem fel. Aztán leültem az asztalához, és megettem az általa készített reggelit meg vacsorát.

Azonban kakálni nem voltam hajlandó, amíg otthon volt. A biztonság kedvéért még a rostbevitelemet is csökkentettem.

Őszintén szólva leszámítva a közös fürdőszobától való félelmemet, a helyzet nem is volt annyira furcsa, mint gondoltam. De ez valószínűleg azért lehetett így, mert az együtt töltött idő nagy részében meztelenkedtünk, a többiben pedig megterveztük, hogyan kamuzzuk be Nash emlékeinek visszatérését, hogy előcsaljuk Duncan Hugót a rejtekhelyéről.

A sminkes összepakolta a felszerelését, és kisietett a helyiségből. Lecsúsztam a pultról, és odamentem Nashhez. Egyenruhát viselt, és mogorván nézett rám, amit rendkívül vonzó kombinációnak tartottam.

- Emlékeztesselek rá, hogy ez a te ötleted volt? - kérdeztem, ahogy megsimogattam széles mellkasát. Visszaszedte a lövöldözés óta leadott kilókat, és folyamatosan izmosodott a teste. Azt is észrevettem, hogy egyre kevesebbet grimaszol, amikor a rossz vállát használja. A szívem már nem vert annyiszor félre, és felmerült bennem, hogy a földöntúli szex talán valami csodagyógyszer lehet.

- Én azt találtam ki, hogy terjesszük el, hogy visszatért az emlékezetem. Nem pedig azt, hogy egy országszerte ismert online magazinban tegyük közhírré, valami istenverte fotózással egybekötve - panaszkodott.

- Szegény picikém. De muszáj elintéznünk, hogy minél messzebbre terjedjen a hír, hátha Duncan az ország túloldalán bujkál.

- Egyáltalán hogyan tudta ezt Stef elintézni? - kérdezte Nash, miközben ingerülten rángatta a gallérját.

- Jó kapcsolata van egy PR-céggel. Naomi felhívta őt, ő a vállalatot, és most itt vagyunk.

- Emlékeztess, hogy legközelebb, amikor találkozunk, ejtsek egy súlyzót a lábára a konditeremben.

Elvigyorodtam.

- Mi van?

- Tetszik, amikor mogorva vagy. Aranyos - vallottam be.

- Nem vagyok mogorva, és ez kurvára nem aranyos.

- Oké. Feszülten összpontosítasz, ami szexi.

Megrándult az állkapcsa, miközben ezen töprengett.

- Ezt el tudom fogadni.

- Aggódsz? - kérdeztem hozzábújva.

Nash a farzsebembe csúsztatta a kezét.

- Ez a fickó kiszámíthatatlan. Lehet, hogy bedobom magam csalinak, de ő nem foglalkozik velem, és inkább valaki másra támad rá.

- Knox nem fogja szem elől téveszteni Naomit vagy Waylay-t a közeljövőben. Te fogod felhívni magadra Duncan figyelmét. Te vagy a legnagyobb fenyegetés. Nem tud majd ellenállni a csábításnak, hogy megpróbálja befejezni a munkát. - Megráztam a fejemet, és lehunytam a szemem.

- Mi a baj? - kérdezte Nash.

- Nem hiszem el, hogy azzal vigasztalom az élettársamat, hogy a férfi, aki egyszer már meg akarta ölni, újra meg fogja próbálni -mondtam. - Ez nem normális.

- Élettárs? - ismételte meg.

- Selyemfiú? Férfi barát? Dugócimbora?

- A pasid - döntött Nash. Elvigyorodott, amikor összerezzentem. -Ahhoz képest, milyen vagány vagy, könnyen megijedsz.

- Nem ijedtem meg - hazudtam.

- Azt hiszed, nem tudom, mikor pánikol a barátnőm?

- Most Nashfej vagy - panaszkodtam, ahogy elhúzódtam tőle. -Halasszuk el a kapcsolatunk címkézését későbbre.

Az íróasztalának támaszkodott, és tovább vigyorgott.

- Tetszik, hogy fel tudlak zaklatni.

- Igen? Hát, én meg jobban szeretem, amikor kiborulsz egy kis sminkelés meg fotózás miatt.

Megrándult.

- Most ki a gonosz? - kérdezte.

- Tessék, kapj be egy mentolos cukorkát - mondtam, és felé nyújtottam egy becsomagolt cukrot, amit az első randevúnkon csentem el az étterem recepcióspultjáról.

- Nem kérek mentolos cukrot. Csak... - Elnémult, amikor összegyűrte a csomagolópapírt. A gondolataiba merülve ráncolta a homlokát.

- Mi a baj? - kérdeztem.

Összeszedte magát.

- Semmi. Csak úgy éreztem, mintha emlékeznék valamire.

- A lövöldözésről? - faggattam.

- Talán. Már elmúlt.

- Ha jó fiú vagy, elviszlek fagyizni - ajánlottam fel, témát váltva.

Beakasztotta az ujját a nadrágom derekába, és közelebb rántott magához.

- A paprikaspray-d a hasamhoz préselődik - figyelmeztettem.

- Mi lenne, ha a fotózás meg a fagylalt helyett felültetnélek az asztalomra, és széttárnám azt a hosszú, szexi lábadat? Aztán letérdelnék, és végigcsókolnám a combodat.

Finom borzongás futott végig a gerincemen, miközben egyik kezét lejjebb csúsztatta, hogy megsimogassa a fenekemet. A keze meleg, a szorítása birtokló volt.

- Addig könyörögnél, amíg a nyelvemmel.

- Oké! Elnézést a késésért, készen állok. - A fotósnak láthatóan fel sem tűnt, hogy a térdem felmondta a szolgálatot, vagy hogy Nash perzselő pillantással bámult rám.

- Esőnap? - suttogtam.

- Mi a fenét csináljak merevedésemmel? - morogta a fülembe.

Lenéztem és elvigyorodtam.

- Rejtsd el a paprikaspray, a zseblámpa és a sokkoló mögé. De bármit is teszel, ne gondolj arra, ahogy a nevedet kiabálom, amikor a száddal kényeztetsz.

- Bassza meg.

* * *

Nash tizenkét teljes percig szenvedett a fotózáson - aminek a nagy részében alig tudta elrejteni a merevedését -, mielőtt mogorva medveként véget vetett az egésznek. Ez hat perccel több volt, mint amennyit kinéztem belőle.

Piper a karomban pihent, miközben elővettem a telefonomat.

Én: Tartozol nekem 20 dollárral. Nash épp most rúgta ki a fotóst.

Stef: A francba! Azt hittem, hogy kibírja tizenöt percig.

Én: Szívás. Nyertem. És köszönöm, hogy megszervezted ezt, pedig biztosan van elég dolgod New Yorkban. Tartozom neked.

Stef: Visszafizetheted az adósságodat, ha ellátsz infóval Jeremiah-ról.

Én: Nem tartod vele a kapcsolatot?

Stef: Persze hogy tartom. Csak tudni akarom, hogy szomorú, szexi pandaként emelgeti-e a súlyokat a távollétemben.

- Hahó! Nem akarsz elmenni valahová? - kérdezte Nash, ahogy bedugta a fejét az irodája ajtaján. Lemosta a púdert az arcáról. Pont úgy nézett ki, mint egy amerikai hős. A farkcsóválásból ítélve Piper is ezen a véleményen volt.

- Hová megyünk? - tettem fel a kérdést, miközben bedobtam a telefonomat a táskámba, és leraktam a földre a kutyát.

- Elbeszélgetünk egy nővel egy bizonyos seggről - válaszolta rejtélyesen.

- Csak utánad - mondtam, és intettem neki, hogy menjen előre. Én addig a hátsóját csodáltam abban a pokolian szexi egyenruhában, ahogy átvágtunk az őrsön.

- Az arcodról is készítettek fényképet, vagy csak a seggedről? -kérdezte Nolan, miközben felvette a zakóját, és követett minket kifelé.

- Kapd be - vágta rá Nash.

Gyönyörű őszi nap volt a vezetéshez. Nash countryzenét tett be, és hárman - plusz Piper - elindultunk valahova a rendőrségi terepjáróval. Menet közben a WhatsApp-csoport frissítéseire összpontosítottam. Naomi és Sloane komolyan vették a feladatukat.

Sloane széles körű kémhálózatot toborzott, akik mind Hugót és a csatlósait keresték.

Naomi és Waylay első dzsúdzsucu-órája ma estére volt ütemezve. Knox és Lucian egy csomó biztonsági felszerelést rendeltek, amiket ezen a héten fognak telepíteni.

- Jó kis kirándulás ez, rendőrfőnök - szólalt meg Nolan a hátsó ülésről.

Felnéztem, és észrevettem, hogy a női büntetés-végrehajtási intézet magasodik előttünk.

- Gondoltam, itt az ideje, hogy leüljek vele beszélgetni - mondta Nash, miközben a szélvédőn keresztül a börtönt szemlélte. - Van valami, amit tudnom kell, mielőtt bemegyünk?

- Nem fog beszélni, ha Nolan a szobában van, és beléd van zúgva.

- Tina? Belém? - Nash úgy nézett rám, mintha előkaptam volna egy tollasütőt, hogy pofán csapjam vele.

- A fenék az oka, ugye? - kérdezte Nolan.

- Az enyém vagy az övé?

- Ugyan már, rendőrfőnök - incselkedtem. - Tudod, hogy Knockemoutban minden nő imádja nézni, ahogy elhagysz egy helyiséget.

Nash füle imádnivalón elpirult.

- Lehetne, hogy ne beszéljünk a seggemről?

- Befejezhetjük a témát, de az egész várost úgysem tudod elhallgattatni, Csődör - figyelmeztette Nolan.

Nash az orra alatt motyogva kiszállt a terepjáróból, és odadobta a kulcsot Nolannek.

- Maradj itt, és szórakoztasd Pipert. Mindjárt visszajövünk.

- Vigyázz, nehogy beléd döfjenek valamit - szólt rá Nolan.

Megmerevedtem, amikor Nash átkarolta a vállamat, miközben átvágtunk a parkolón.

- Mi a baj? - kérdezte.

- Dolgozunk - mutattam rá.

- És?

- És nem ildomos ilyenkor egymáson lógni meg csókolózni.

- Azt hiszem, át kell beszélnünk, hogy szerinted mit jelent a csókolózás.

- Tudod, hogy értem - feleltem, és utáltam, hogy morcos a hangom.

Nash megállított a bejárat előtt.

- Egész nap baszogattál, és amikor éppen nem piszkálsz, akkor felizgatsz. Ha pedig egyiket sem csinálod, akkor magadba fordulsz, és nagyon agyalsz valamin. Megkockáztatom, hogy még mindig nem békültél ki a tartós együttalvással.

- Erről szó sincs.

- Tudtad, hogy túlhangsúlyozod a szavakat, amikor kiborulsz?

- Nem, dehogy! - Oké. Ezzel megfogott. Még sosem töltöttem annyi időt egy férfival, hogy észrevegye az árulkodó jeleimet. Ez bosszantott.

És már gondolatban is ezt csinálom. Remek.

- Figyelj rám, kicsim. Borulj ki, ha arra van szükséged. Én itt leszek, amikor végeztél. Ez egy hosszúra nyúló pizsamaparti. Ennyi az egész. Nem vagy börtönbe zárva. Nem az akaratod ellenére tartalak fogva. Csak áttetted a ruháidat egy másik szekrénybe. A valódi döntésekkel majd később foglalkozunk. Oké?

Most már a bólogatást is túltoltam. Kis lépések.

- Oké. Igen. Oké.

- Jó kislány. Most pedig segíts nekem, hogyan találhatnám meg az utat Tinához.

Megráztam a fejem, hogy kitisztítsam a gondolataimat.

- Rendben. Hadd gondolkozzam. Tetszik neki, hogy mindig kedves vagy hozzá. Azt mondta, soha nem bántál vele rosszul, még akkor sem, amikor letartóztattad.

- Akkor miért hagyta, hogy a barátja lyukat lőjön belém?

- Azt állítja, csak utólag tudta meg. És szerintem Hugo azért döntött úgy, hogy veled kezd, mert Tina belezúgott a hátsódba.

Nash hátranézett a válla fölött.

- Tényleg ilyen szép?

- Igen. Igen, az.

* * *

Tina a szokásos attitűdjével sétált a helyiségbe, de megtorpant, amikor meglátta mellettem Nasht. Gyorsan kifésülte a haját az arcából, majd hátrahúzott vállal és kidüllesztett mellel sétált oda az asztalhoz.

Nash nem nézett a mellére, de elmosolyodott.

- Szia, Tina!

- Rendőrfőnök! - Tina cipője nekikoppant a szék lábának, így megbotlott, és megkapaszkodott az asztalban, nehogy elessen.

- Jól vagy? - kérdezte Nash.

- Kurva jól. Úgy értem, igen. Jól vagyok. - A vagány lány igyekezett erős maradni, nehogy beleessen a helyes srácba. Nem érdekelt a nyilvánvaló párhuzam.

- Nashnek lenne néhány kérdése - mondtam.

Tina rám szegezte a tekintetét, ahogy leült. Meglepettnek tűnt, mintha észre sem vette volna, hogy én is a szobában vagyok.

- Ó, ööö, szia, Lona.

- Lina vagyok - javítottam ki, és Nashre néztem, hogy a tekintetemmel üzenjem neki: „én megmondtam”.

Megköszörülte a torkát.

- Tina...

- Nézd, semmit nem tudtam a lövöldözésről - jelentette ki Tina. -Legalábbis előtte. És utána lebasztam őt érte. Állítása szerint azért tette, hogy az apja elkezdje komolyan venni. Soha nem fogom megérteni, mi a francért érdekli az embereket a szüleik véleménye. Ha engem kérdeztek, időpocsékolás.

Ezt pont egy olyan nő mondja, akinek két csodálatos szülője van, akik pusztán annyit szerettek volna, hogy Tina boldog legyen. és ne viselkedjen úgy, mint egy bűnöző.

- Ezt nagyra értékelem - jegyezte meg Nash.

Tina bólintott.

- Mint mondtam, semmi közöm hozzá.

- Miért? - kérdeztem.

Vállat vont.

- Nem tudom.

Nash közelebb hajolt, Tina pedig leutánozta a mozdulatot.

- Van valami ötleted, hova mehetne, ha el kellene rejtőznie, de mégis a közelben akarna maradni?

- Mondtam, hogy sosem találkoztam azzal a fickóval, de ha új lakásra volt szüksége, Dunc mindig az eldobható telefonos fickót hívta - válaszolta Tina, és felém biccentett, de egy pillanatra sem vette le a tekintetét Nashről. - Szerzett nekünk helyet, ahol meghúzhattuk magunkat, vagy üres raktárt talált Duncnak, ahova elrejthette a lopott kocsikat.

- Hogyan fizetett a fickónak? - kérdezte Nash.

- Készpénzben. Feladta postán.

- Nagyon sokat segítettél, Tina - dicsérte meg Nash, és felírt néhány dolgot a jegyzettömbjébe, mielőtt letette a tollat.

- Ha bármilyen kérdésed van azzal az éjszakával kapcsolatban a raktárban, kérdezd Waylay-t. A kölyöknek kiváló a memóriája. Soha ne említsd, hogy fagyizni mentek, hacsak nem akarod tényleg elvinni, mert a következő két évben csak ezt fogod hallani, ha meggondolod magad.

És ismét nem kedveltem Tinát.

Nashsel felálltunk.

- Köszönjük, hogy időt szakítottál ránk - mondta Nash.

Tina egy pillanatra pánikba esett, aztán ravaszul megcsillant a szeme. Úgy seperte le Nash tollát az asztalról, mint egy macska.

- Hoppá. Levertem a tolladat.

Nash elsápadt, majd segítségkérőn nézett rám.

- Közelebb vagy hozzá - jegyeztem meg.

Alig tudtam visszafojtani a nevetésemet, amikor leguggolt, messze tartva a hátsóját Tinától.

- Legyen szép napod! - búcsúzott Nash, ahogy zsebre vágta a tollat.

- Viszlát, Tina! - köszöntem el, és követtem Nasht, aki a falhoz szorította a seggét, miközben az ajtó felé vette az irányt.

* * *

Nolan és Piper egy füves részen ültek a napsütésben, és kötélhúzósat játszottak Piper plüss rendőrkutyájával.

- Mesélek, ha ti is - ajánlotta fel Nolan.

Nash lehajolt, hogy felborzolja Piper szőrét.

- Hugo ismeretlen csatlósa lehet, hogy nem is csatlós, hanem inkább ingatlankezelő vagy ingatlanügynök. Mocskos készpénzben kapta meg a jussát postán keresztül.

- Postai csalás. Szép.

- Megkérem az adatgyűjtőmet, hogy szűkítse le az ismert bűntársak körét azokra, akiknek valamilyen közük van az ingatlanokhoz - mondtam.

- Te jössz - mondta Nash Nolannek.

- Elértem egy régi barátomat az FBI-nál. És nem, nem árulom el a nevét. De volt némi bennfentes információja, amit hajlandó volt megosztani velem. Azt mondja, a névtelen bejelentések postán érkeznek, Idler különleges ügynöknek címezve. Kézzel írt jegyzetek Anthony Hugo műveleteiről. Egyelőre semmi nagy dolog, viszont minden információ igaznak bizonyult. A nem is annyira névtelen feladó utalt rá, hogy van még hasznos infó a tarsolyában, de cserébe mentességet kér.

- Ez egybevág Zordon információival. Úgy hangzik, mintha Duncan Hugo együtt akarna működni a szövetségiekkel, hogy eltüntesse az útból az apját, és átvegye a családi vállalkozást -mondta Nash.

-  Kell-e aggódnom a nemzetbiztonság miatt, ha ennyi szivárogtatás van az FBI-nál? - tűnődtem hangosan.

- Nem. Valószínűleg minden rendben - válaszolta Nolan egy kacsintással.

Megnyitottam a WhatsApp-csevegést, hogy mindenkit tájékoztassak a fejleményekről.

- Ó, remek. Knox és Lucian további kamerákat szereltek fel az épület külső falára, sőt, néhányat a belső térbe is. Holnap ablak- és ajtóérzékelőket raknak fel, Lucian pedig egy óvszerre hasonlító nyomkövetőt hagyott neked az őrsön - olvastam fel az üzeneteket.

- Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de ettől a sok fejleménytől megéheztem - jelentette ki Nash.

- Nem mondanék nemet egy pulykás melegszendvicsre - mondta

Nolan.

- Képzeld, Nolan! Tina levert egy tollat, csak hogy lássa, ahogyan Nash felveszi - árulkodtam, amikor beszálltunk a kocsiba.

41. fejezet

Bölcs szavak

Lina

Kilencvenhat óra. Nash és én hivatalosan túléltünk négy nap együttélést, és azt, hogy a helyiek intenzíven nyomon követték bimbózó románcunk alakulását. Tegnap reggel még meg se kóstoltam a tejeskávémat, amikor Justice megkérdezte, hogy van a „pasim”.

Az esküvő négy nap múlva lesz - a koszorúslányruhám átkozottul gyönyörű -, és Nash cikkét a következő hétfőn fogják megjelentetni.

Ha minden a terv szerint alakul, Nash visszanyert emlékezetének híre előcsalogatja majd Duncan Hugót a rejtekhelyéről, ő pedig belesétál a csapdába, és mindennek vége lesz.

Csak abban nem voltam biztos, mennyire akarok túl lenni az „egészen”.

„Utána” kénytelenek leszünk komoly döntéseket hozni. Ha megtaláljuk a kocsit, amikor elkapjuk Duncant, a munkának vége, én pedig visszamegyek Atlantába, hogy ott várjam meg a következő megbízatásomat.

Vagy...

Kocogásra lassítottam, mielőtt megálltam a Honky Tonk parkolójában.

Lehajoltam, és megpróbáltam rendezni a légzésemet a csípős, kora reggeli időben. Izzadt arcom szinte gőzölgött a hidegben.

Minden olyan gyorsan történt. Egyfajta sürgető érzés fogott el mindannyiunkat, ahogy teltek a napok. Ettől idegesnek és egy kicsit tehetetlennek éreztem magam.

- Soha nem értettem, miért futnak az emberek szórakozásból -szólalt meg mögöttem egy hang.

Felegyenesedtem, és Knoxszal találtam szemben magam, aki egy sporttáskát dobott a vállára.

- Mit csinálsz itt ilyen korán? - kérdeztem zihálva.

- Elvittem Way-t az iskolába. Bejöttem a tegnap esti bevételért, és gondoltam, a bank után benézek az edzőterembe.

- Nem tudtál aludni? - találgattam.

- Egy szemhunyásnyit sem, a kurva életbe.

- Az esküvő vagy Hugo? - kérdeztem, miközben levettem a fejpántomat, és megtöröltem az arcomat a pólómmal.

- Hugo, bassza meg. Az a seggfej vagy a rács mögött, vagy a földben fogja végezni.

- Tehát az esküvő.

Beletúrt a hajába.

- Naomi az enyém lesz. Hivatalosan is. Folyton arra várok, hogy mikor tér észhez, és gondolja meg magát.

- Te félsz - mondtam meglepődve.

-  Persze hogy félek, basszus. Reszketek az istenverte bakancsomban. Azonnal magamhoz kell láncolnom, mielőtt rájön, hogy találhatna nálam jobbat is.

- Nem találhatna - vágtam rá. - Senki a világon nem tudná őt jobban szeretni, mint te. És ezzel nem azt mondom, hogy Naomi nem szerethető, hanem azt, hogy te nagyon szereted.

- Igen - mondta rekedten.

- És ő is ugyanennyire szeret téged.

Mosolyra rándult a szája.

- Azt mondod?

Bólintottam.

Bedobta a sporttáskáját a kocsija hátuljába, én pedig nekidőltem a sárvédőnek.

- Mondd, hogy megéri - böktem ki.

- Mi éri meg?

- Beengedni valakit. Elég közel engedni magadhoz ahhoz, hogy tönkretehessen, ha akar.

- Lehet, hogy úgy hangzik, mint egy istenverte üdvözlőkártya, de ez mindent megér - válaszolta rekedten.

Libabőrös lettem.

- Nem viccelek. Mim volt azelőtt ahhoz képest, amim most van? -Megrázta a fejét. - Össze sem lehet hasonlítani.

- Hogyhogy?

- Nem tudom megmagyarázni. Viszont az biztos, hogy semmi tökös vagy bátor nincs abban, ha az ember az egész életét falak mögött éli le. Az igazán jó dolgok csak akkor kezdődnek, amikor a falak leomlanak, és beengedsz valakit. Ha nem félsz rohadtul, akkor rosszul csinálod.

- De mi van, ha szeretem a falakat? - kérdeztem, miközben a futócipőm orrával belerúgtam egy kavicsba.

- Nem szereted.

- Szinte biztos vagyok benne, hogy szeretem a falakat.

Megrázta a fejét.

- Ha annyira szeretnéd a falaidat, most nem rettegnél ilyen rohadtul.

Bosszúsan néztem rá.

- Szóval hogy működik ez? Csak úgy rá kéne zúdítanom a legmélyebb, legsötétebb titkaimat, a legcsúnyább részeimet mindenkire, aztán remélni, hogy nem megy az egész pocsékba?

Rám villantotta rosszfiús vigyorát.

- Ne legyél már hülye. Nem kell mindenkit beengedned. Csak azokat, akik számítanak. Azokat, akikben bízni akarsz. Akiket be akarsz engedni. A sebezhetőség olyan, mint a tisztelet. Ki kell érdemelni.

Azon tűnődtem, hogy talán ez volt az oka annak, hogy korábban kudarcot vallottam csapattagként. Nem bíztam senkiben, és én sem adtam okot arra, hogy megbízzanak bennem.

- Azt hiszem, mióta együtt vagy Naomival, négyszer többet beszélsz, mint előtte - cukkoltam.

- Naomi ébresztett rá arra, hogy milyen szerencsétlen voltam korábban. Minden, amiről azt hittem, hogy akarom, csupán próbálkozás volt, hogy megvédjem magam a valódi élettől. Az embereket is ezért löktem el magamtól - közölte célzatosan.

Lenéztem a lábamra, és hagytam, hogy átjárjanak a szavai. Továbbra is úgy akarok élni, ahogy eddig? Vagy készen állok valami többre?

Felsóhajtottam.

- Nagyon büszke vagyok rád, Knox.

- Igen, igen - motyogta. - Most pedig ne kérdezősködj már a párkapcsolati szarságokról.

Meglöktem a vállát az enyémmel.

- Nagyszerű férj és apa leszel. Mogorva, vállalhatatlan szókincsű, de nagyszerű.

Mormogott valamit, én pedig elindultam a bejárati ajtó felé.

- Lina!

Visszafordultam.

- Igen?

- Egy nővel sem láttam még ilyennek. Nyakig benne van, és reméli, hogy te is.

Egyszerre akartam mosolyogni és hányni. A biztonság kedvéért ismét lehajoltam.

Knox vigyorgott.

- Látod? Halálra rémültél. Legalább tudod, hogy jól csinálod.

Barátságosan beintettem neki a középső ujjammal.

* * *

Egész nap gondolkodtam. Délutánra annyira elegem lett saját magamból, hogy elindultam a boltba, és bevásároltam a hozzávalókat a pulykás szendvicshez.

A szendvics nem számít főzésnek - bizonygattam magamnak.

Amikor visszaértem Nashhez, megöntöztem a növényemet, bejelentkeztem a munkahelyemen, és - egy rövid internetes keresés után - sikerült megsütnöm a szalonnát a sütőben anélkül, hogy szénné égett volna.

Úgy raktam össze a két szendvicset, mintha műalkotások lennének, aztán leültem, és az órát bámultam. Nash csak egy óra múlva fog hazaérni. Nagyon rosszul becsültem fel az étel elkészítésének idejét.

Hirtelen ötlettől vezérelve elővettem a telefonomat, és felhívtam anyámat.

- Ez aztán a kellemes meglepetés - üdvözölt anya, amikor megjelent a képernyőn. A tiszta öröm az arcán, amiért spontán felhívtam, olyan érzést keltett bennem, mintha milliárdnyi apró bűntudatszikra szúrta volna a bőrömet.

A telefonomat a jutalomfalatos doboznak támasztottam, amit Nash a konyhapulton tartott.

- Szia, anya!

- Mi a baj? Boldognak tűnsz... Várj. Boldognak tűnsz!

- Tényleg?

- Ragyogsz. Vagy ez egy szűrő?

- Nincs szűrő. Igazából... találkozgatok valakivel - mondtam.

Anya megdermedt a képernyőn.

- Anya! Itt vagy még? Azt hiszem, lefagytál.

Közelebb hajolt a kamerához.

- Nem fagytam le. Csak nem akarlak megijeszteni egy hirtelen mozdulattal.

- Szóval van ez a fickó - kezdtem, és úgy döntöttem, mindent elmondok. - Ő... - Hogy magyarázzam el neki Nash Morgant? -Különleges. Azt hiszem. Úgy értem, tényleg az, és kedvelem őt. Nagyon is. Nagyon-nagyon. De még csak most találkoztunk, és nekem van egy életem meg egy munkám Atlantában, ami sok utazással jár. és teljesen elment az eszem, ha arra gondolok, hogy talán érdemes lenne mindezt feladni miatta?

Vártam egy percet, majd még egyet. Anyám szája tátva maradt a képernyőn.

- Anya? - kérdeztem.

Gyorsan pislogni kezdett.

- Sajnálom, édesem. Csak próbálom feldolgozni, hogy önként hívtál fel, hogy a szerelmi életedről beszélgessünk.

- Nem állítottam, hogy szerelem. Azt te mondtad - vágtam rá, és éreztem, ahogy a pánik szorongatja a torkomat.

- Bocsánat. A szexuális életedről - javította ki magát anyám.

- Nagyon kedvelem őt, anya. Ő olyan. jó. És igazi. Ismer engem, annak ellenére, hogy próbáltam megakadályozni ezt. De mindazok ellenére, amit rólam tud, még mindig kedvel.

- Ez komolyan hangzik.

- Az is lehet. De nem tudom, képes vagyok-e komolyan csinálni. Mi van, ha teljesen megismer, aztán úgy dönt, hogy túl sok vagyok, vagy nem elég? Mi van, ha nem bízom meg benne teljesen, és ezt megunja? Miből élnék meg, ha otthagynám a munkámat, és ideköltöznék miatta? Közel sincs elég hely a szekrényében.

- Vállald a kockázatot.

- Tessék? - Meglepetten pislogtam, és biztos voltam benne, hogy félreértettem anyámat.

- Lina, csak úgy tudhatod meg, hogy ő-e az igazi, ha úgy bánsz vele, mintha az igazi lenne. Vagy kiérdemli, vagy elveszíti a címet. Ez már rajta múlik, de neked kell esélyt adnod, hogy kiérdemeljen téged.

- Össze vagyok zavarodva. Mindig olyan... kockázatkerülőnek tűntél.

- Édesem, évekig teljesen ki voltam borulva a veled történtektől.

- Nem mondod, anya.

- Magamat hibáztattam. Aztán apádat. A gyermekorvost. A focit. A gimnáziumi stresszt. Szóval annak szenteltem az életemet, hogy megpróbáljalak mindentől megvédeni. Szerintem a buborék, amibe bezártalak, hosszú távon nagyobb kárt okozott, mint a szívbetegséged.

- Nem ártottál nekem. - Nem egy kockázatkerülő, gyáva nyúlként nőttem fel. Ezt a munkám bizonyítja a legjobban, ahol szinte naponta kerülök veszélyes helyzetekbe.

- Azóta minden kapcsolatra potenciális börtönként tekintesz.

Oké, ebben egy kicsit igaza volt.

- Ha tényleg kedveled ezt a férfit, akkor adj neki egy igazi esélyt. És ha ez azt jelenti, hogy Knockemunderbe kell költöznöd.

- Knockemoutba - javítottam ki.

- Mi folyik itt? Befejezzük a játékot, vagy mi? - harsogta apám a háttérben.

- Linának pasija van, Hector.

- Ó, nagyszerű. Mondjuk el mindenkinek - jegyeztem meg szárazon.

Apám bepréselődött a keretbe.

- Szia, kölyök. Milyen pasiról van szó?

- Szia, apa - üdvözöltem zavartan.

- Hol vagy? Ez nem a te konyhád - mondta apa, miközben közelebb hajolt a képernyőhöz, és ezzel gyakorlatilag minden mást kitakart a kamerából.

- Ó, én... ööö.

Hallottam, hogy elfordul a kulcs a zárban.

- Tudjátok, mit? Mennem kell - mondtam gyorsan.

De elkéstem. Kinyílt mögöttem a bejárati ajtó, és Nash sétált be rajta a szexi egyenruhájában Piperrel, aki egy új narancssárga pulóvert viselt.

Megfordultam, hogy ránézzek.

- Szia, Angyal! - köszönt melegen. - Szent szar. Te főztél?

-  Öhm... - Visszafordultam, és megláttam a képernyőn lemerevedett két, tátott szájú felnőttet. - Egek.

* * *

- Azt hiszem, ez jól ment - összegezte Nash, ahogy beleharapott a pulykás szendvicsbe.

Lehajtottam a fejem a pultra, és felnyögtem.

- Muszáj volt ilyen elragadónak lenned?

- Angyal, a véremben van. Ez olyan, mintha azt kérnéd Oprah-tól, hogy ne szeresse tovább a könyveket.

- Muszáj volt nekik megadnod a telefonszámodat? Engem mindennap hívogatnak!

- Nem tudtam udvariasan visszautasítani ezt a kérést - vallotta be

Nash. - Mi bajom lehet belőle?

Kihúztam magam, és eltakartam az arcomat a kezemmel.

- Te ezt nem érted. Fel fognak pattanni egy repülőgépre, hogy idejöjjenek.

- Már alig várom, hogy találkozzam velük.

- Fogalmad sincs, miről beszélsz. Megőrültél. Bizonyára túl rövid ideig sütöttem a szalonnát, és a sertésamőbák épp most eszik meg az agyadat.

- Ha neked fontosak, akkor nekem is azok. Ha idejönnek, majd együtt foglalkozunk velük. Te, én és az amőbák.

- Fogalmad sincs, mire vállalkozol - figyelmeztettem.

-  Miért nem aggódunk később emiatt? - ajánlotta fel szórakozottan csillogó kék szemmel, ami irtózatosan bosszantott.

- Mert most kell aggódnunk emiatt.

- Már megint túlhangsúlyozol.

Összehúztam a szememet.

- Ne akard, hogy pofon vágjalak egy félig átsült szalonnával.

Nash megette a szendvicsét, majd felemelte az enyém felét.

- Tudod, valami szemet szúrt, amikor azt mondtad a szüleidnek, hogy csak meglátogattál.

- Görcsöltél a sertésamőbáktól?

- Vicces. Nem, én az őszinteségre gondoltam.

- Rendben. Már rég el akartam mondani, hogy a te fogkeféddel szoktam megmosni Piper fogát - viccelődtem.

- Ez megmagyarázza a kutyaszőrt a fogkrémben. Most én jövök. Ne hazudj többet a szüleidnek.

Megmerevedtem a helyemen.

- Ezt könnyebb mondani, mint megtenni. És nincs energiám elmagyarázni, hogy miért.

- Nem. Biztos, hogy nem, kicsim. Nem hagyom, hogy eltereld a témát. Hallgass végig. Bíznod kell annyira a szüléidben, hogy őszinte legyél velük.

Gúnyosan néztem rá.

- Ó, persze. Valahogy így fog alakulni a beszélgetés: „Szia, anya. Évek óta hazudok neked. Igen, igazából afféle fejvadász vagyok, ami veszélyes nyomozásokkal jár, miközben lepukkant, gyatra ajtókkal felszerelt csótánymotelekben szállok meg. Ügyes vagyok, és a hajsza megtölt élettel, miután évekig fuldokoltam. Ráadásul nem hagytam fel a vörös hús evésével sem, ahogy mondtam. Mi a baj? Ó, annyira le vagy törve, hogy szívrohamot kaptál? Apa fekélye is kiújult, és belső vérzése van? Király.”

Rám vigyorgott.

- Angyal...

Meglökdöstem a szendvicstolvajt.

- Menj innen. Mérges vagyok rád.

- Most el akarsz lökni magadtól, de nem fogom megengedni -mutatott rá.

- Meggondoltam magam - döntöttem el. - Szeretek mindenkit távol tartani magamtól.

- Nem, ez nem igaz. Dehogy. És megértem, hogy amit javaslok, az valószínűleg egyenesen ijesztő. De Angyal, meg kell bíznod a szüleidben, hogy képesek kezelni az érzéseiket, még akkor is, ha azok veled és a biztonságoddal kapcsolatosak.

- Túl okos lettél. Ez bűzlik.

- Haha. Nézd, nem mondom, hogy könnyű lesz. És azt sem, hogy pont úgy fognak reagálni, ahogy kell. De mindent meg kell tenned, hogy bízz bennük, és remélned, hogy viszonozni fogják a szívességet.

- Azt akarod, hogy minden egyes dolgot bevalljak, amiről hazudtam nekik?

- A pokolba is, dehogy. Egy szülőnek sem kell hallania, hogy a gyereke éjszaka kiszökött, és piát lopott. Kezdjük a jelennel. Mesélj nekik a munkádról. Rólunk.

- Meséltem nekik rólunk. Ezért hívtam őket.

Megdermedt a mozdulat közben, a szendvics félig a szája előtt állt meg a levegőben, és olyan forró pillantást vetett rám, hogy görcsbe rándult, majd ugrálni kezdett a gyomrom, mintha hullámvasúton lennék.

- Mi van? - kérdeztem kihívóan.

- Meséltél rólam anyádnak.

- És?

Eldobta a szendvicset, aztán rám vetette magát.

Felsikkantottam, Piper pedig játékosan ugatott.

- Ez jutalmat érdemel - mondta, miközben felkapott.

42. fejezet

Dupla csokoládé

Lina

- Amikor azt mondtad, fagylalt, azt hittem, randira gondoltál -ugrattam Nasht, miközben lenyitotta a terepjárója platóját a Knockemout Cold, vagyis a város első számú fagylaltozójának parkolójában.

Azzal töltöttem a napomat, hogy áttanulmányoztam a Nash lövöldözéséről és a raktárról készített helyszíni jelentéseket. Emellett válaszoltam az arlingtoni nyomozó néhány kérdésére, aki éppen a Baker fivérek meztelen késeléséről szóló jelentésén dolgozott. Mindennek tetejébe pedig megnéztem a Nash lelövése során készült fedélzeti kamera felvételét, hátha találok benne valami nyomot.

Az első megtekintés közben kész idegroncs voltam, a harmadiknál pedig annyira rosszul lettem, hogy a nyakába ugrottam, mihelyst belépett az ajtón.

- Nézzenek oda, ki kezdte el megkedvelni a randevúzást -jegyezte meg önelégülten, miközben feltette a pulóveres Pipert a platóra a vaníliás, kölyökkutyáknak való édességével. - Tekintsd ezt dupla randinak plusz egy fővel.

Visszaadtam neki a tölcsért.

- Nehéz eljutni a harmadik bázisra, ha közönségünk van. -Megbizonyosodtam róla, hogy engem néz, mielőtt lassan megnyaltam a sóskaramellás fagylaltomat.

- Nem kellett volna fagyit vennem neked - morogta.

Önelégült mosolyt villantottam rá, majd felültem a platóra. Nash a lábam közé állt, és egy hideg, csokoládéízű csókot nyomott a számra.

- Undorító. Olyan rosszak vagytok, mint Knox és Naomi néni -panaszkodott Waylay. Őt Nolan és Sloane követte, akik épp a második randevújukon voltak. Waylay egy egészen magas fagylalttornyot tartott a kezében.

- Hány gombócot kértél, Way? - kérdezte Nash.

- Hármat - válaszolta.

- Naomi meg fog ölni minket - suttogtam.

- Bajban vagytok - csicseregte Sloane, miközben Nolannel a férfi terepjárójához sétáltak.

Waylay felült mellém a platóra.

- Na jó. Kikértetek a fociedzésről, és fagyit vettetek nekem vacsora előtt. Nem vagyok hülye. Mit akartok? Vírusos lett a laptopotok? Csak szólok, hogy emeltem a munkadíjamon - jelentette ki a lány, mielőtt lelkesen megnyalta a dupla csokis fagylaltot.

- Arról az éjszakáról szeretnénk beszélni, amikor anyukád és Duncan Hugo elraboltak téged - felelte Nash.

- Azért, mert még mindig szabadlábon van, és el akarjátok kapni? - kérdezte Waylay.

- Nagyjából igen - mondta a pasim.

Tetszett, hogy nem szépítette a dolgot. Bízott Waylay-ben, hogy meg tud birkózni az igazsággal, akkor is, ha az csúnya és ijesztő. A szüleim annyi mindent próbáltak eltitkolni előlem, mert attól féltek, nem leszek elég erős ahhoz, hogy kibírjam a rosszat. De minden egyes alkalommal, amikor kiderült az igazság, úgy éreztem, újra elárultak.

Utáltam... és basszus, én is pont ugyanezt csináltam velük az elmúlt években. Nem bíztam bennük, hogy képesek lesznek megbirkózni az igazsággal, ezért hazudtam, hogy megvédjem őket.

Ami azt jelenti, hogy Nashnek igaza volt. Megint.

- A fenébe - motyogtam.

Nash és Waylay aggódva néztek rám a fagylaltjuk felett.

- Ne foglalkozzatok velem. Agyfagyás - mondtam.

Agyfagyás, megvilágosodás - kábé ugyanaz a kettő.

- Beszéltünk a nagynénéddel meg Knoxszal, és azt mondták, nem baj, ha felteszünk néhány kérdést arról az éjszakáról - folytatta Nash. - Neked így megfelel?

Waylay hanyagul vállat vont, és lenyalta a tölcsér oldalára folyt olvadt fagyit.

- Persze. Miért ne?

- Mire emlékszel? - tettem fel a kérdést.

Úgy nézett rám, mint egy idiótára.

- Öhm, mindenre? Nem mindennap rabolja el az embert az anyja meg az őrült pasija. Beleégett az agyamba az egész este.

- Koncentráljunk arra, amikor egyedül voltál a raktárban Duncannel - javasolta Nash. - Mit mondott vagy tett, mielőtt anyukád visszajött a nagynénéddel?

- Hát, megetetett valami undorító pizzával. Egyszerre volt égett és hideg. Aztán amikor megpróbáltam kimászni Waylonnal az ablakon, mindkettőnket megkötözött.

A hősies Nash válla szinte észrevétlenül megfeszült. Megsimogattam a hátát a szabad kezemmel.

- Mit csinált, amíg meg voltál kötözve? - érdeklődtem.

- Leginkább videojátékokkal játszott. Sokat evett. Többnyire szar. mármint gagyi pizzát, és némi cukorkát. Szerintem stresszevő. Naomi néni kiakadna, ha látná, hogyan táplálkozik.

- Beszélt valakivel telefonon, amíg ott voltál? - tette fel a kérdést Nash.

Waylay elgondolkodva felhúzta az orrát.

- Nem hiszem. Inkább csak üvöltözött, miközben Dragon Dungeon Questet játszott. - Kettőnk között kapkodta a tekintetét, aztán hozzátette: - Az egy olyan videojáték, ahol nyilakkal lövöldözöl emberekre, és felrobbantasz dolgokat.

- Volt még valaki a szobában, amíg ott voltál?

- Azt hiszem, egy pár... hogy is hívják azokat a rosszfiúkat, akik a főkolomposnak dolgoznak?

- Bérencek? Csatlósok? - segítettem ki.

- Igen. Néhány csatlós bejött. Duncan mindig dühös lett, és kiabált velük, amiért le kellett vennie a fejhallgatóját.

Waylay mindent elmesélt, amire emlékezett arról az éjszakáról, beleértve azt is, hogy Naomi a levegőbe ugrott, hogy megmentse őt, illetve hogy Knox „palacsintává” lapította őket, amíg Nash bácsi meg nem mentette őket.

- Anyámnak borzalmas ízlése van a pasik terén - fejezte be Waylay a mondandóját egy gúnyos fejrázással. - Nem úgy, mint neked és Naomi néninek - tette hozzá rám pillantva.

- Ó, mi csak. - Nashre néztem. - Segítesz?

- Igen, Knoxszal elég királyok vagyunk. Hát, főleg én. Knox csak okés. De ha a mogorva fószereket kedveled, akik állandóan duzzognak. - mondta Nash, és a könyökével megbökte Waylay-t.

Aranyos volt együtt látni őt a zárkózott kislánnyal. Jól bánt a gyerekekkel. De mi a francért jutott ez az eszembe? Soha nem volt szempont számomra, hogy egy pasi jól bánik-e a gyerekekkel.

- Még egyszer köszönöm a Karriernapot. Ne mondd el Knoxnak, mert tényleg duzzogni fog, de te és a bajuszos egyértelműen győztetek.

- Igen! Tudtam! - Nolan, aki láthatóan hallgatózott, kihúzta magát a kocsija mellett, és a levegőbe bokszolva ünnepelte meg a hivatalos győzelmét.

- Fagyis a bajszod - szóltam rá.

* * *

Sloane: Kérdés. Második randinak számít, ha Nolannel követtük Nasht és Linát, miközben fagyizás közben kihallgatták Waylay-t? Ezt egy olyan barátom kérdezi, aki csak a harmadik randevú után szexel.

Naomi: Mindenképpen számít. Egy randira vagy Szexföldétől!

Én: Mikor találkozol vele újra?

Sloane: Addig nem, amíg nem gyantáztatok, vastagon be nem kenem magam barnító krémmel, fel nem épülök a gyantázásból, le nem cserélem az ágyneműt, és nem vásárolok alsóneműt.

Naomi: Hogy érted azt, hogy alsóneműt kell venned? Szexi bugyira gondolsz?

Én: Istenem. A furcsa könyvtárosunk bugyi nélkül járkál?

Sloane: Túl sokat árultam el.

* * *

Amikor visszaértünk Nash lakására, friss vizet öntöttem Piper tálkájába, és odaadtam neki a lefekvés előtti ínyenckaját. Aztán bementem a hálószobába, és átöltöztem egy szexi kis selyem hálóingbe, ami többet mutatott, mint amennyit eltakart.

Nasht az ebédlőben találtam, amint a raktár belső terét ábrázoló fényképet tartotta a kezében.

- Mit látsz? - kérdeztem, ahogy mellé álltam.

- Elgondolkodtatott valami, amit Waylay mondott... Atyaúristen! -akadt el a lélegzete, amikor meglátta a hálóingemet.

- Mi jár a fejedben?

- A melled. - Megrázta a fejét. - Nem. Nem erre gondoltam. Úgy értem, valahogy mindig rá gondolok. De nem perverz módon. Ez inkább egyfajta imádat.

Kivettem a fényképet a kezéből, és alaposan megnéztem.

- Ez egy játékkonzol.

Nash nem szólt semmit, és rájöttem, hogy még mindig a mellkasomat bámulja. Eltakartam a mellemet a képpel.

- Koncentrálj, nagymenő. Beszélj!

- Hugo játékkonzolja - mondta Nash, miközben lassan magához tért a kábulatból.

- Úgy látom, szarrá lett lőve. Szerinted ki tudnának deríteni belőle valami használhatót?

- Lehet, hogy nincs rá szükségünk.

A szemébe néztem, aztán leesett a tantusz.

- Mert nem a tévével kiabált. Hanem a többi játékossal.

- Online játszott - közölte Nash egy lassú vigyorral.

- Na, ki a Nancy Drew? - cukkoltam. - Ez jó. Nagyon jó. Lenyomozhatnánk a tartózkodási helyét, nem igaz?

Nash elővette a telefonját, és tárcsázott.

- Szia! Szükségem lenne egy szívességre. - Rövid ideig hallgatott, aztán bosszús lett. - Azt nem a nászéjszakára kellene tartogatnod? -Újabb rövid szünet következett, és Nash rám kacsintott. - Akkor vedd vissza a nadrágodat, és menj, kérdezd meg Way-t, mi volt Hugo felhasználóneve a Dragon Dungeon Questben. - Nash várt egy pillanatot. - Igen, a három gombóc fagyi az én hibám volt.

Nash értem nyúlt, és magához húzott. De ahelyett, hogy megérintette volna a mellemet, ahogy arra számítottam, inkább megfogta a kezemet, és minden ujjamat megpuszilta, miközben a morcos bátyjára várt.

- Igen, itt vagyok - mondta Nash a telefonba. - Emlékszik?

Mélyen a szemembe nézett. Azon tűnődtem, láttam-e már valaha ilyen kék szemet.

- Igen. Megvan. Köszi... Nem, újra leveheted a nadrágodat. Én is azt fogom tenni.

- Emlékezett rá, ugye? - kérdeztem, amikor letette a telefont.

- Persze. FaszKirály85.

- Undorító.

Nash megnyitotta az üzeneteit.

-  Ha ugyanazt a felhasználónevet használja, Lucian hátborzongató csapata lenyomozhatja az IP-címét.

- Istenem, de dögös vagy, amikor nyomozol.

- Te is pokolian szexi vagy, amikor fehérneműben nyomozol.

A pultra dobta a telefonját, és elszántan, veszélyesen csillogott a szeme, amikor tett felém egy lépést.

Felemeltem a kezem, és hátrálni kezdtem.

- Várj. Áttörést értünk el. Nem kéne megvárnunk, mit mond Lucian?

- Senki sem mondja, hogy ruhában kell megvárnunk - vágta rá, ahogy tovább közelített felém.

Kihúztam egy étkezőszéket, és közénk raktam.

- De dolgunk van - emlékeztettem.

- A munka azután is itt lesz, hogy kihámoztalak ebből a hálóingből - jegyezte meg ördögien.

Visítva megfordultam, hogy elszaladjak, de gyorsabb volt nálam. Egy cseppet sem bántam, amikor a vállára dobott, és bevitt a hálószobába.

* * *

A dörömbölés mély álomból ébresztett mindkettőnket. Valamikor a szex utáni kómában rámásztam Nashre, ami enyhén szólva is kínos volt. De nem tudtam ezzel foglalkozni a rendkívül kitartó éjjeli kopogtató miatt.

Nash gyorsabban reagált, mint én. Magára húzott egy melegítőalsót, és az ajtóhoz vonszolta a seggét, miközben én még mindig az álmot dörzsöltem ki a szememből, és reméltem, hogy nem nyálaztam össze a mellkasát.

Nagy nehezen sikerült utánabotorkálnom, és közben majdnem ráléptem a nyugtalan Piperre, aki egyszerre morgott és reszketett.

- Hajnali három óra van, baszd meg. Ajánlom, hogy valakiből folyjon a vér - mondta Nash, ahogy ajtót nyitott.

Nolan pizsamanadrágban és futócipőben állt a küszöbön, és hát ennyi, mást nem viselt.

- Azt hiszem, ezt neked szánták - szólalt meg, majd átnyújtott nekem egy zacskót, benne egy nagy kővel és egy papírcetlivel.

- Nekem?

Nash kikapta a kezéből a zacskót, de még épp el tudtam olvasni az üzenetet.

Állj le, ribanc!

- Ezt hol a fenében találtad? - kérdezte Nash.

- Az üvegszilánkok között az étkezője padlóján - jelentette be Nolan.

- Tessék? - Hunyorogva néztem rá.

A plafonra emelte a tekintetét, amikor nem értettem meg elég gyorsan, amit mondott.

- Úgy két perce dobták be azon a rohadt ablakon.

Nash azonnal mozgásba lendült, és mezítláb kirohant az ajtón.

- A fenébe - motyogtam.

- Szép hálóing - mondta Nolan vigyorogva, és szalutált, mielőtt Nash után kocogott. - Senki sincs odakint. Úgy öt másodperccel azután, hogy betörték az ablakot, elhajtottak innen - kiáltotta.

Visszarohantam a hálószobába, felvettem a cipőmet, egy sportmelltartót, és Nash melegítőjét a hálóing fölé, majd utánuk szaladtam.

Az éjszakai levegő nyirkos és hideg volt. Az utcai lámpák aranysárga fényben fürösztötték a kísértetiesen csendes utcát, amelyen sűrű köd gomolygott. Kiszúrtam a keréknyomokat az épület előtt.

- Menj vissza a házba - morogta Nash, amikor utolértem őket az utca közepén.

- Nekem szánták...

- Ami azt jelenti, hogy te vagy az istenverte célpont. Úgyhogy tűnj befelé az utcáról, most - vakkantotta.

- Most ki hangsúlyoz túlzóan? - motyogtam az orrom alatt, miközben visszamentem a házba.

Bosszúsan, dideregve vártam az előcsarnokban, miközben Nash és Nolan az utca mindkét oldalát átfésülték.

- Nos? - követeltem választ, amikor végre visszatértek.

- Már régen elmentek - felelte Nash. Feszült volt a hangja, amikor elsétált mellettem, és az emeletre indult.

- Úgy tűnik, a rendőrfőnök nem szereti, ha a barátnőjét fenyegetik - mondta Nolan, miközben Nash mögött trappoltunk.

- Nem vagyok a barátnője. Én. Mi. mi. mindegy.

- Együtt éltek, és ilyen szarságban alszol. Biztos vagyok benne, hogy az ország egyes területein ez már házasságnak számít.

A lépcső tetején álltunk, amikor Mrs. Tweedy ajtaja kinyílt.

- Olyan, mintha cirkuszi elefántok ricsajoznának az épületben. Mi ez a sok dübörgés? Zavarjátok a fiatalító álmomat - jegyezte meg Mrs. Tweedy. Köntöst viselt, és egy martininek látszó italt tartott a kezében.

- Martinivel alszik? - kérdezte Nolan.

- Ez a lefekvés előtti itókám.

43. fejezet

Rossz nap, rossz tanács

Nash

Miután bedobták azt a követ Linához, és Grave megérkezett, hogy felvegye a vallomásunkat, majd távozott, egy órán keresztül ébren hánykolódtam az ágyban, a plafont bámultam, és hallgattam a mellettem alvó Lina lélegzetének egyenletes ritmusát. Azonban a vigasz helyett, amit általában a közelsége jelentett, most marcangoló szorongás tört rám.

Valaki megfenyegette őt.

Ha bármi történne vele... Ha nem tudnám megvédeni...

Végül sikerült elaludnom, de csak sötét járdáról, fenyegető reccsenésről és lövések visszhangjáról álmodtam.

Amikor szapora szívveréssel és lüktető fejfájással ébredtem, lemondtam arról, hogy visszaaludjak, és inkább felkeltem az ágyból.

Borús, szürke reggel volt, szemerkélő jeges esővel, ami valahogy csontig hatolt.

Az étkezőben, a falitábla előtt állva ittam meg az első csésze kávémat, miközben úgy éreztem, megfulladok a szorongástól.

Vagy Tate Dilton döntött úgy, hogy nem vonul vissza csendben és nyugodtan, vagy ez a Duncan Hugo-zűrzavar valahogy átragadt Linára. Akárhogy is, nem akartam megvárni, hogy mi történik legközelebb.

Elővettem a telefonomat, és megnyitottam az üzeneteimet.

Én: Találkozzunk az őrsön. Azonnal.

Knox: Jézusom, te sosem alszol? Luciannek legalább egy órára van szüksége ahhoz, hogy felvegye a puccos öltönyét, és egy helikopterrel idejusson.

Lucian: Már felöltöztem, és két telekonferenciát is megtartottam ezen a reggelen a Café Rev hátsó szobájából.

Knox: Nyald ki a seggem.

Lucian: Melegítős nyápic.

* * *

Mindkettőjüket megelőztem az őrsön, és kurtán biccentettem az éjszakai műszakos kollégáknak.

Köszönés nélkül jöttem el otthonról csak azért, hogy bebizonyítsam magamnak, nem kell vele indítanom a napomat.

Szédültem, és égett a gyomrom a kávétól meg az idegességtől. A rosszullét úgy terjedt szét az ereimben, mintha ezernyi pók mászkált volna bennem.

Hogy eltereljem a figyelmemet, amíg Knoxra és Lucianre vártam, felbontottam az asztalomon heverő leveleket. Csak akkor vettem észre, amikor már kinyitottam, hogy az egyik boríték apám kézírását rejtette.

Már az aláírása látványától felerősödött a szorongásom.

Hányszor akartam tőle valamit, hányszor lett volna szükségem valamire? Hányszor hagyott cserben, mert a függősége fontosabb volt, mint az irántam érzett szeretete? Duke Morgannek tablettákra volt szüksége, hogy átvészelje a napot. Hogy életben maradjon. Hogy eltompítsa magát, mielőtt a világ és a valóság a földbe döngölte volna.

Bár hideg reggel volt, én izzadtam.

Én is ezt csinálom?

Megdörzsöltem a számat, és meredten bámultam apám kézírását.

Még ennyi idő után is ugyanolyan felismerhető volt számomra, mint a sajátom. Az e-ket egyforma szögben kunkorítottuk. Ugyanolyan szemünk volt, és egyformán írtuk az e betűt. Miben hasonlítunk még egymásra?

A szívem egyre hangosabban dübörgött. De most nem a félelemtől fuldokoltam. Hanem a haragtól.

Dühös voltam magamra, amiért az ő nyomdokaiba léptem.

Több eszem is lehetett volna. Tudtam, ha mankóra van szükségem ahhoz, hogy átvészeljem a napot... nos, az már a vég kezdete.

Nem pont ezt csináltam Linával? Kihasználtam őt? Hozzá fordultam, hogy segítsen elnyomni a fájdalmat és a félelmet? Nemcsak droggal, alkohollal vagy egyéb szerekkel lehet eltompítani a létezés fájdalmát. Hanem bármivel, bárkivel, aki a túlélést biztosítja, és lehetővé teszi, hogy felébredve újrakezdd az egész szörnyű körforgást.

- Minden rendben? - kérdezte Lucian, ahogy besétált, én pedig begyömöszöltem apám levelét az íróasztalom legfelső fiókjába.

- Nem, nincs. De inkább megvárnám, amíg Knox ideér, mielőtt részletezem.

- Itt vagyok, baszki - mondta Knox mogorván ásítva.

- Valaki bedobta ezt Lina ablakán az éjszaka. - Az íróasztalomra dobtam a bezacskózott követ és a cetlit.

- Hú, bassza meg - mondta a bátyám.

- Azt hiszem, mostantól elsőbbséget élveznek a külső kamerák -jegyezte meg Knox Luciannek, miután befejeztem az események ecsetelését.

- Feltételezem, hogy Linának is adnunk kell egy nyomkövetőt -javasolta a barátunk.

Knox elvigyorodott.

- Annak örülni fog.

- Jó, akkor vidd is el neki - mondtam.

- Miért nem viszed el neki te, baszd meg? Te szexelsz vele. Waylay szerint szívecskék vannak a szemedben, amikor ránézel.

- Ma nem érek rá. Csak dobj be neki egyet, és addig ordibálj vele, amíg bele nem egyezik, hogy magánál tartja - jelentettem ki.

Knox szeme összeszűkült.

- Valaki belehugyozott a zabkásádba a reggelinél, napsugaram?

- Erre most nincs időm. Csak vidd el neki.

Knox szerencsére korán reggel nem volt olyan harcias, így az orra alatt káromkodva távozott az irodámból.

Lucian azonban ülve maradt.

- Nem vagy még kiütéses? - kérdeztem tőle. Nem rajongott a zsarukért meg a rendőrőrsökért, és nem véletlenül.

- Ma reggel kivételesen morcos vagy. Mi a baj?

- Azon kívül, hogy hajnali háromkor egy követ hajítottak be az ablakon figyelmeztetésül?

Lucian csak ült, és némán bámult rám. Úgy döntöttem, kivárom, hogy elmenjen, ezért az e-mailjeimre fordítottam a figyelmemet. A patthelyzet három és fél levélig tartott.

-  Szerinted mindannyian arra vagyunk ítélve, hogy megismételjük az apáink bűneit? - kérdeztem végül.

- Igen.

Meglepetten pislogtam.

- Nem akarsz egy kicsit gondolkodni ezen?

Ingerülten keresztbe fonta a karját.

- Az elmúlt évtizedekben nemigen gondoltam másra. A génjeid elől nem menekülhetsz. Sérült emberek alkottak minket. Ezek a hibák nem tűnnek el csak úgy a vérvonalból.

Eső kopogott az ablakon, így még véletlenül sem tudtam elfelejteni a szomorú időt.

- Akkor mi a fasz értelme van bárminek is? - kérdeztem.

- Honnan a fenéből tudjam? - Szórakozottan megtapogatta a zakója zsebét, ahol a napi egyetlen cigarettáját tartotta. - Az egyetlen reményem, hogy ha minden reggel kikászálódom az ágyból, egyszer majd minden értelmet nyer.

- Tudod, már azelőtt is elég szarul éreztem magam, hogy idehoztad a sötét fellegedet - mondtam neki.

Lucian grimaszolt.

- Bocsánat. Nem sokat aludtam az éjjel.

- Nem muszáj ám az egész életedet ideköltöztetned. - Lucian számára a szülei háza tele volt kísértetekkel.

- Ott maradok, ahol akarok, és onnan dolgozom, ahonnan szeretnék.

- Valaki biztos az egész városban belehugyozott a zabkásákba -viccelődtem.

Aztán kinyílt az irodám ajtaja.

- Mi a francért vagy itt a lakásod helyett? Istenre esküszöm, Morgan. Rosszabb vagy, mint az a vallásos öregasszony abban a kurva Alabamában - jelentette ki Nolan ziláltan, ahogy berontott a helyiségbe, és nyomatékosan belerúgott a szemetesembe. - Két lépést teszünk előre, harminchétezret hátra, és nem fizetnek annyit, hogy eltűrjem ezt a szart.

- Akkor miért nem lépsz ki? - csattantam fel, mivel annyira mardosott az önsajnálat, hogy nem tudtam mással foglalkozni.

- Ha felmondok, téged tuti kilyukasztanak. Aztán meg éljek együtt a bűntudattal? Kurva jó terv.

- Lehet, hogy van egy állásom számodra - jelentette be Lucian. Olyan ravaszul csillogott a szeme a rohadéknak, hogy attól mindenki nagyon-nagyon ideges lett.

- Ó, tényleg? - kérdezte Nolan, még mindig dühösen.

- Tényleg.

- Mi a csapda?

- A csapda olyan csúnya szó. Nevezzük inkább feltételnek.

Ezzel láthatóan nem nyűgözte le Nolant.

- Ne találkozz többet Sloane-nal, és tiéd a munka.

- Szórakozol velem? - vágta rá Nolan.

- Te hülye vagy? - szóltam közbe. - Utálod őt, de nem akarod, hogy mással randizzon? Még neked is fel kellene ismerned, hogy ez mennyire egészségtelen.

- Soha nem állítottam, hogy egészséges vagyok - felelte Lucian ijesztő hangon.

- Akkor mi a fenéért fogadok el tőled tanácsot? - háborogtam.

- Honnan a francból tudjam?

- Elcseszett seggfejek - motyogta Nolan, és kiviharzott az irodámból.

Lina: Szia. Minden rendben? Mire felébredtem, eltűntél. Nem mintha minden mozdulatodról be kellene számolnod. Vagy ilyesmi.

* * *

Az eső miatt csúszósak voltak az utak, ez pedig rengeteg balesetet okozott. Az első hívás nem volt vészes. Egy koccanás egy aggódó újdonsült anyukával és a csecsemőjével a gyermekorvoshoz vezető úton.

Bannerjee megnyugtatta az anyát és a babát, mire kihívták a vontatót. Közben én a forgalommal és a takarítással foglalkoztam, és kényszerítettem magam, hogy ne gondoljak a nőre, akit ott hagytam a meleg ágyban.

Még meg sem száradtunk az első hívás után, amikor megkaptuk a másodikat.

A készenléti egységek megtanulják, hogyan kell átkattintani az agyukat, hogy a trauma, aminek szemtanúi voltak, ne kísértse őket. Ez be szokott válni. Többnyire.

De tekintve a borzalmas hangulatomat, a körülményeket és a kegyetlen hasonlóságot... tudtam, hogy ez elindít a lejtőn, amitől még rosszabbra fordultak a dolgok.

Sötét volt, és alaposan átfagytam, mire felbattyogtam a lépcsőn a lakásomhoz. A vállam és a fejem azon versengett, hogy melyik fáj jobban.

Csak egy forró zuhanyra vágytam; hogy addig álljak a víz alatt, amíg a lelkem fel nem olvad. Aztán pedig ágyba akartam bújni, és elmerülni a sötétségben, amíg el nem felejtem a fájdalmat, amitől senkit sem tudtam megvédeni.

Egy férj és két kisfiú virrasztottak az intenzív osztály várótermében, remélve, hogy a feleség, illetve édesanya felébred.

A baleset után érkeztem. Ez általában így működött. Valami rossz történt, aztán jöttek a zsaruk. Segítettem a tűzoltóknak és a mentősöknek kihúzni a nőt az eldeformálódott fémdarabok börtönéből, és letakartam mozdulatlan testét, amíg a hordágyra szíjazták, közben pedig kurvára tehetetlennek éreztem magam.

Az volt a feladatom, hogy megmentsem az embereket, de még magamat sem tudtam megvédeni. A vakszerencsének köszönhettem, hogy még itt vagyok. Puszta véletlen, hogy Xandra pont a megfelelő időben volt a megfelelő helyen.

Dermedt kézzel nyitottam ki az ajtót, és nagyon vártam a sötétséget, a csendet.

Ehelyett fény és melegség fogadott, és a tűzhelyen főtt étel illata.

Hangosan szólt a zene, egy vidám countryklasszikus. Eszembe jutott, amikor anya engem, Knoxot vagy apát táncba vitte a konyhában, és ettől összeszorult a mellkasom.

Jayla Morgan volt a mi kis családunk fénye és nevetése.

Amikor aznap nem jött haza, egy részem meghalt. Mindannyiunk egy része meghalt. Soha nem voltunk már ugyanazok, mint előtte.

Piper odatoppant hozzám, és játékosan morgott egy plüsskígyóval a szájában.

- Hé! - kiáltotta Lina vidáman a konyhából. - Mielőtt pánikba esnél, valójában nem én főztem. Mrs. Tweedy túl sok chilit csinált, én pedig találtam egy doboz kukoricakenyér-keveréket a kamrádban, amit sikerült nem elégetnem. Úgy gondoltam, ez a tökéletes vacsora erre a nyomorúságos napra.

Leggingset és hosszú ujjú, fehér haspólót viselt, aminek a hátulját keresztpántok díszítették. A bőre harmatos volt, rövid, sötét haja pedig kócos. Az a fülbevaló lógott a fülében, amit tőlem kapott.

Abban a pillanatban olyan erős vágyat éreztem, hogy megroggyant a térdem.

Abban a pillanatban megértettem apámat.

Abban a pillanatban rájöttem, hogy én vagyok az apám.

- Tetszik Piper új játéka? A polgármester hozta. Azt mondta, te érteni fogod a viccet - mesélte.

Legszívesebben levettem volna a cipőmet meg a nedves ruháimat, hogy addig álljak a zuhany alatt, amíg újra embernek érzem magamat. De földbe gyökerezett a lábam. Mert nem érdemlem meg a melegséget. Addig nem, amíg el nem engedem őt.

- Nash? Jól vagy? - Mintha távolról szólt volna a hangja. Mintha a countryzene és a friss kukoricakenyér illata felett szállt volna felém.

Valami feltámadt bennem. Valami sötét és elszánt. Nem tudtam ezt csinálni.

Ha maradok, ha megtartom őt, ha továbbra is rá támaszkodom, nem leszek jobb az apámnál.

És ha túlságosan szeretem, el fogom veszíteni.

- Azt hiszem, menned kellene. - A hangom vékonyan és remegve szólt, mint apámé, amikor szüksége volt egy adagra.

Kiesett a kezéből a merőkanál, és a földön landolt.

- Mit mondtál? - kérdezte; a jeges ürességemre perzselő tűzzel reagált.

Hát ezért veszekedtünk? Hogy provokáljam, és ellopjam a melegét? Az egész csak arról szólt, hogy újabb és újabb módokon használjam ki őt?

- Ez nem működik - erősködtem. - Szerintem menned kellene.

Whiskyszínű szemével tetőtől talpig végigmért, mintha sérülést keresne rajtam. De sosem venné észre. Túlságosan mélyen volt. A seb, ami sosem gyógyul be.

Bedobta a merőkanalat a mosogatóba, és keresztbe fonta a karját.

- Mi a baj? - kérdezte újra.

Megráztam a fejem.

- Semmi. Csak... el kell menned.

- Megint pánikrohamod volt? - Elindult felém, és tudtam, hogy ha hozzám ér, vége a játéknak. Beadnám a derekamat. A testébe temetkeznék, és elvenném tőle, amire szükségem van.

- Nem volt pánikrohamom, a kurva életbe. Oké? - csattantam fel.

Megrándult, de tovább közeledett felém.

- Mi történt? Jól vagy?

- Már nem akarom, hogy itt legyél. Ennél világosabban nem tudom kifejezni. Túl vagyok rajtad. Igazad volt. Ez kibaszott nagy hülyeség volt. Alig ismerjük egymást.

Megállt, és szinte megsemmisített a tekintetével. A sokk. A fájdalom. Miattam szenved. De jobb lesz így. Jobb, mintha magammal rántanám. Jobb, mintha elhagyna.

- Komolyan mondod, ugye? - suttogta.

Piper nyöszörgött, és a lábam elé ejtette a plüsskígyót. Félrerúgtam.

- Ne most, Piper - mondtam halkan. - Mindig is el akartál menni. Most megteheted - közöltem.

Felemelte az állát, és reszketve mély levegőt vett.

- Oké.

- Csak oké?

Miért nem tudom békén hagyni? Megkaptam, amit akartam. Lina elmegy. Biztonságban lesz attól, amitől nem tudom megvédeni. Én pedig visszatérhetek oda, ahol előtte voltam. Mégis csalogattam őt, próbáltam rávenni, hogy ő is vállalja a felelősséget ezért az idióta agymenésért.

Egy szót sem szólt hozzám, nem kapta fel a vizet. Csak elsétált.

Követtem őt a hálószobába, és néztem, ahogy kihúzza a bőröndjét a szekrényemből.

- Sajnálom, hogy így alakult. Valószínűleg megkönnyebbültél.

Megfeszült az állkapcsa, ami még jobban kihangsúlyozta az arca élét. Egy szót sem szólt, miközben gyorsan kicipzározta a bőröndöt, és kinyitva az ágyra tette.

Piper felugrott a padra, majd a matracra, ahol megszaglászta Lina bőröndjét.

- Őt is el kellene vinned. Most nem tudok vele foglalkozni -mondtam, és a kutyára mutattam.

Mindkét női szempár rám szegeződött, és ettől a világ legnagyobb seggfejének éreztem magamat.

Lina csípőre tette a kezét.

- Oké, majdnem megfogtál. Egészen eddig bevettem, amit mondtál.

- Meddig?

Piperre mutatott.

- Szereted őt, te idióta.

- Nem is.

Lina kihúzta az éjjeliszekrény fiókját, és kivett belőle egy köteg papírt.

- Vettél neki egy padot, hogy könnyebben fel tudjon jönni az ágyra. Van egy kosárnyi játékod, hogy szórakoztasd. Pulóvert adsz rá, hogy ne fázzon. Szereted.

- Ez nem szeretet. Gondoskodás, és kimerültem. Most nincs kapacitásom arra, hogy bárkivel, vagy bármivel törődjek. -Magamat is beleértve, tettem hozzá gondolatban.

- Baromság.

- Hát nem érted? - A hangom ostorként csattant. - Nem tudok gondoskodni róla. Nem tudlak megvédeni. A pokolba is, még magamat sem tudtam megvédeni.

Ledobta a papírokat az ágyra, és kihívóan tett felém egy lépést.

- Csak hogy tudd, most el akarsz lökni magadtól, de nem engedem.

- Nem akarom, hogy maradj. - A szavak savként marták a számat.

- Kit nem védtél meg, Nash? - kérdezte halkan.

Piper szorosan összegömbölyödött a bőröndben, és eltakarta az orrát a farkával.

- Elfelejtetted a követ, amit valaki bedobott az ablakodon az éjszaka?

- Senki sem sérült meg.

- A kurva életbe, ugyanezt nem mondhatom el arról a nőről, aki lélegeztetőgépen fekszik az intenzív osztályon. Van egy férje és két fia, akik azon töprengenek, mit fognak csinálni, ha nem ébred fel.

Lina újabb lépést tett előre. Túl közel volt. Ökölbe kellett szorítanom a kezemet, nehogy megragadjam, és magamhoz szorítsam.

- Az anyukádra emlékeztet? - suttogta.

- Hogy a faszba ne emlékeztetne rá? Ugyanazon az útszakaszon történt, alig kétszáz méterre onnan.

- Kicsim - suttogta, és közelebb húzódott hozzám, mintha valami kibaszott ideges ló lennék.

- Ne - sziszegtem.

- Nem érhetsz oda időben, hogy mindenkit megments - mondta.

- Senkit sem tudok megmenteni. Tényleg el kell menned, Lina. Kérlek.

Könnybe lábadt a szeme, és amikor bólintott, csillogott a fülbevalója, ugyanis az arany napsugarak visszaverték a fényt.

- Oké, fáradt vagy. Szörnyű napod volt. Békén hagylak egy kicsit. Ma este a szomszédban maradok Nolannel. Holnap beszélünk, miután aludtál egy keveset.

- Rendben - válaszoltam rekedten. Bármit megígértem volna neki, csak hogy elmenjen, mielőtt összeomlok és megérintem.

Egy tapodtat sem mozdultam, miközben bepakolt néhány dolgot a bőröndjébe, aztán elgurította mellettem. Hallottam, hogy bemegy a konyhába, és lekapcsolja a tűzhelyet. Aztán azt is, ahogy kinyílt, majd becsukódott a bejárati ajtó.

Elment.

Egyedül voltam.

De a megkönnyebbülés helyett elöntött a pánik, és a mélybe rántott.

Elment.

Ellöktem magamtól a nőt, akire szükségem volt, akit szerettem.

Kiléptem a hálószobából, mert a közös ágyunk látványától rosszul lettem. Szerettem őt. Már egy ideje tudtam. Talán azóta, hogy rátaláltam a lépcsőn. Akartam őt. Szükségem volt rá. És most eldobtam.

De ez volt a helyes, nem igaz? Többet érdemel annál, hogy valaki mankója, érzelmi támasza legyen. Valami igazit és jót érdemel. És tőlem ezt nem kaphatja meg. Így nem.

Piper a bejárati ajtó mellett ült, és szánalmasan nyöszörgött.

A fejemet fogva indultam el a hálószobába, miközben fájdalmasan összeszorult a mellkasom. Megpillantottam a papírokat, amiket Lina itt hagyott, és felemeltem őket. Az állatmenhelyről voltak. Örökbefogadási kérelem. A tetején lévő cetlire Lina vastag betűkkel azt írta: „A tiéd. Tedd hivatalossá.”

Úgy éreztem, mintha gyomorszájon vágtak volna. Eldobtam a papírokat, és visszasétáltam a nappaliba. Az ablakban lévő növény magára vonta a figyelmemet. Lina növénye. Amikor beköltözött, csak egy cserépnyi fényes levél volt, de most finom, fehér, harang alakú virágok díszítették.

Gyöngyvirág, ismertem fel.

Anyám kedvence.

- Bassza meg.

44. fejezet

Könnyek

Lina

Kinyitottam a külső ajtót, majd kisétáltam a Főutca esős éjszakájába. Esőcseppek záporoztak a fejemre, átáztatva a felsőmet. De nem érdekelt. Dühös, szomorú és zavarodott voltam, ráadásul nagyon fájt. Plusz megéheztem. Ezért esznek a nők mindig jégkrémet a filmekben, miután összetörték a szívüket?

Kellemesebb volt a hideg esőcseppek szúrása, mint a hülye szívem szilánkjainak döfködése.

Tessék. Ezt kaptam azért, mert sebezhetővé váltam. Amiért kitártam a szívemet. Mert megnyíltam. Átkozottul megbántottak. Pontosan erre számítottam. Naomit hibáztattam. Az öntelt menyasszonyokban nem lehet megbízni. Ahogy a szexi, merengő szomszédban sem, akiknek szép feneke és hősies sebhelye van.

Tisztában voltam ezzel, most mégis a jéghideg esőben sétálok, miután kibaszott kukoricakenyeret sütöttem.

Nash rosszul érezte magát, és ez olyan mértékben megrázott, amire nem voltam felkészülve. De nem tudtam segíteni rajta. Nem szakíthattam fel a sebeit, hogy erőszakkal gyógyítsam be őket.

Csak egy hülye sétát tehetek a hülye esőben, hogy a hülye könnyeim összekeveredjenek a hülye esővel.

Reszkető zokogás szakadt fel a torkomból.

Ha nem gondolja meg magát, ha nem merészkedik ki a feketefehér gondolkodásából, hogy találkozzon velem a szürkében, akkor örökre elveszítem őt. Ez egyenesen rémisztő volt. Ráadásul ostobaság. Alig ismerjük egymást, én pedig a rohadt esőben sírok egy olyan férfi miatt, aki kirúgott a lakásából.

Vagy jobban ismertük egymást, mint bárki mást? - szólt közbe a zsémbes belső hangom.

- Utálom, hogy vannak érzéseim - motyogtam az esőáztatta, üres, utcán.

Mindenki más otthon vagy bent a melegben van, és boldogan eszik a főtt ételeket. Én pedig ismét kint ragadtam.

Sétálni kezdtem, a karomat keresztbe fontam a mellkasomon, és összegörnyedtem, hogy megvédjem magam a hidegtől. Alig haladtam el a Whiskey Barber kirakatának kellemes fénye mellett, amikor meghallottam, hogy kinyílt a lépcsőházunk ajtaja.

- Angelina!

Jaj, ne! Nem, köszönöm. Kizárt. Nem fogom megengedni, hogy a férfi, aki szó szerint a sírásba kergetett, meglássa a könnyeimet. Most túl sebezhető vagyok. Nem élném túl.

Megtöröltem az arcomat a ruhám ujjával, és futni kezdtem.

Biztos nem fog követni. Most akart szakítani velem. Tuti, nem fog üldözőbe venni...

Gyors léptek hallatszottak mögöttem.

Fokoztam a tempót, a lábam nyomán fröcsögött a víz a járdán, és hálát adtam a szerencsecsillagomnak, hogy sötét, nyomorúságos éjszaka van, így senki nem látja megalázó zokogásomat.

Nash fáradt volt, fázott, és átadta magát a negatív gondolatoknak. Mindjárt rá fog jönni, hogy nem érdemes üldöznie.

A szívem őrülten kalapált a mellkasomban, miközben a karommal a levegőben pumpáltam. Gyorsabb vagyok nála. Le tudom győzni őt. Ha eljutnék a sarokig, nem kellene végignéznem, ahogy feladja a küzdelmet. Értünk.

Belemarkolt a felsőmbe, és hátrarántott. Aztán szorosan magához ölelt erős karjával.

- Állj meg - lihegte a fülembe, miközben szorított. A tarkómba temette az arcát. - Csak állj meg.

Újabb pánikroham tört rám.

- Engedj el!

- Megpróbáltam. Nem megy.

Mozdulatlanná dermedtem a karjában, miközben újabb könnycseppek gördültek végig az arcomon.

- Én... össze vagyok zavarodva.

- Idióta vagyok. Egy seggfej. Egy idióta seggfej, aki nem érdemel meg téged, Angyal.

Megpróbáltam lefeszegetni magamról a kezét, de nem engedett el. A szuszt is kiszorította belőlem.

- Ha veszekedni akarsz, csalódni fogsz.

- Egész nap csak arra tudtam gondolni, hogy mi van, ha történik veled valami.

- Semmi sem történt velem. Semmi sem fog történni velem -suttogtam, és elakadt a lélegzetem. Hány olyan beszélgetést folytattam már a szüleimmel, amik ugyanígy kezdődtek, és azzal végződtek, hogy olyan ígéreteket tettem, amikről mindannyian tudtuk, hogy úgysem tudom betartani őket!

- Lucian azt mondta, arra vagyunk ítélve, hogy megismételjük az apáink hibáit.

Küzdöttem a szorítása ellen, és végül megengedte, hogy megforduljak a karjában. Amikor az arcára néztem, azt kívántam, bárcsak ne tettem volna. Mennyi fájdalom. Mennyi szomorúság. Sajgott érte a szívem.

- Lucianhez fordultál tanácsért? Az a fickó egy hajszálnyira van a Ragyogástól. Úgy értem, nagyszerű, hogy vállalja a saját nyomorát, de őt akkor keresd fel, amikor tőzsdetippekre vagy arra van szükséged, hogy eltüntess valakit. Ne kérj tőle tanácsot a nőkkel kapcsolatban.

Nash szája megrándult, miközben eső áztatta a fejünket.

- Ismétlem. Idióta seggfej vagyok. Azt hiszem, olyasvalakit kerestem, aki megerősíti a legsötétebb félelmeimet.

- Hát, akkor jó helyre mentél.

- Anyukám megkért, hogy kísérjem el aznap a boltba. Nem volt kedvem hozzá. Túl elfoglalt voltam azzal, amit a gyerekek szoktak csinálni. Ott lehettem volna. De nem voltam. Szóval egyedül halt meg abban a kocsiban. Segíthettem volna neki, ha ott vagyok. Talán még meg is akadályozhattam volna. De nem voltam ott. - Fájt érte a szívem, amikor elcsuklott a hangja. - Utána minden kurva nap ott voltam, és mégsem tudtam megmenteni az apámat.

Könnyek áztatták az arcomat. Ezt látva Nash megfogta a tarkómat, és a mellkasához szorította az arcomat. Átkaroltam, és erősen belékapaszkodtam.

- Őt is elvesztettük - folytatta. - Nem számított, milyen jó jegyeket szereztem, milyen keményen dolgoztam a futballpályán, semmi sem volt elég ahhoz, hogy minket válasszon. Valamit jobban akart, mint amit mi nyújthattunk.

Reszketve zokogtam, megszakadt a szívem a fiúért, aki mindenkit meg akart menteni.

Olyan erősen ölelt, hogy alig kaptam levegőt.

- Nem voltam ott, amikor Luciant letartóztatták. Csak utólag tudtuk meg. Nem érdemelte meg, hogy megbüntessék, amiért megvédte magát a saját kibaszott apjával szemben. Azt hittem, ha zsaru leszek, akkor végre mindent helyrehozhatok. Megvédhetem azokat, akiknek védelemre van szükségük.

- Pontosan ezt teszed. Minden átkozott nap, Nash - motyogtam a nedves egyenruhájába. A jelvénye hidegen ért az arcomhoz.

Keserűen felnevetett.

- Kit védek meg? Még magamat sem tudtam megmenteni. Ha nem a kibaszott vakszerencsén múlt volna, most nem lennék itt.

Kiszabadítottam a karomat, hogy megsimogassam az arcát.

- A legsötétebb napjaidon is kirángatod magad az ágyból, és úgy döntesz, hogy megvéded a városodat, az embereidet. Ezt teszi egy hős, te idióta. Hősiesen viselkedsz.

Behunyt szemmel hajolt az arcomhoz.

A könnyek továbbra is szabadon folytak az arcomon, és perzselő forrónak tűntek a jeges esőcseppekhez képest.

- Annyira büszke vagyok rád, Nash. Minden átkozott nap szembenézel a saját démonaiddal, hogy ott lehess mindenki másnak. Egyedül tetted biztonságosabbá az egész várost. A pokolba, még Tina is tisztel téged.

- A családom nem.

Sajgott érte a szívem.

- Kicsim. A bátyád és a nagymamád kommunikálnak a világon a legrosszabbul. Lehet, hogy Knox nem érti, miért csinálod, amit csinálsz, de kurvára büszke rád. Ahogy te is büszke vagy rá, amiért arra használja a pénzét, hogy támogassa az embereket, akiket védsz. Nem mintha ezt valaha is elmondanád neki. Te állsz az emberek és a veszély között. Te vagy az, aki azonnal ott terem, hogy helyreállítsa a rendet. Te vagy az, aki mindent megtesz azért, hogy a baj ne fordulhasson elő még egyszer.

Újra magához szorított, miközben zuhogott ránk az eső.

- Hiányzik - suttogta. - Azt hiszem, büszke lett volna rám.

Úgy kapaszkodtam belé, mintha egy szikláról lógna lefelé.

- Büszke rád.

Reszketve mély lélegzetet vett, és a mellkasa az enyémhez simult.

- A konyhában táncoltak. A szüleim. Boldogok voltak. Apa annyira szerette őt. És amikor elment, minket nem szeretett eléggé. Újra meg újra a piát és a tablettákat választotta. Szüksége volt rájuk.

- Ez szívás, de nem a te hibád. Nem azért lett ilyen, mert rosszul csináltál valamit.

- Így akarlak. Így kellesz nekem.

- Te nem vagy az apád, nagymenő. Én pedig nem valami egészségtelen szokás vagyok, amitől meg kell szabadulni. Mindannyian nagyon különbözünk a szüleinktől. Nem azért fordultál hozzám, hogy eltompítsd a fájdalmat. Hanem azért, hogy emlékezz a jóra. Hogy okod legyen megküzdeni a fájdalommal.

- Jézusom. Mi a faszért Luciannel beszéltem, és nem veled?

Elcsuklott a nevetésem.

- Azt hiszem, ennek köze van az idióta seggfej dologhoz.

Elkezdett ringatózni velem az esőben, miközben az utcalámpák fénye táncolt a csatornákba csöpögő vízcseppeken.

- Ugye, tudod, hogy ez őrültség? Ettől kellene kiborulnunk a hülye problémáink helyett. Még csak néhány hete ismerlek -emlékeztettem.

Nash a fejem búbjára támasztotta az állát.

- Ez nem jelenti azt, hogy nem valóságos, ami köztünk történik. A szüleim találkoztak, egymásba szerettek, és három hónap múlva eljegyezték egymást.

- Boldogok voltak? Előtte? - kérdeztem.

A hátamat simogatta, és közelebb húzott magához.

- Igen. Mindannyian azok voltunk. Mielőtt összeházasodtak, apa a karjára tetováltatta a 0522-es számot. Május huszonkettedikét. Az esküvőjük dátumát. Azt mondta, már akkor tudta, hogy ez lesz élete legboldogabb napja.

- Hűha.

- Gyerekkorunkban, előtte, mindannyian úgy ünnepeltük ezt a napot, mintha nemzeti ünnep lenne. A pokolba, az esküvőjük dátuma a PIN-kódom. Soha nem változtattam meg. Úgy éreztem, csak így tudom örökre megőrizni a régi szép időket.

- Talán. - kezdtem, de elállt a szavam az érzésektől. Megköszörültem a torkomat, és újra próbálkoztam. - Talán a szép napok még csak most jönnek.

- Ha nem csesztem el az esélyemet.

- Nash...

- Nem. Figyelj rám, Angyal. Kurvára sajnálom. Hagytam, hogy kisétálj azon az ajtón, de ennél tovább nem vagyok hajlandó engedni téged. Kérlek, ne menj távolabb tőlem. Könyörgöm, légy türelmes velem.

- Nash, nem akartalak elhagyni. Csak egy kis teret akartam adni mindkettőnknek.

- Elfutottál - mutatott rá.

- Próbáltam nagyon gyorsan teret adni mindkettőnknek -módosítottam.

- Fázol - jegyezte meg, amikor észrevette, hogy megborzongtam.

- Gyere haza.

Éreztem, hogy a szenvedő férfi átadta helyét a felelősségteljes hősnek.

- Oké.

- Hála istennek - motyogta. - Már attól féltem, hogy le kell utánoznom Knoxot, és a vállamra dobva hazacipelni téged.

* * *

Egyenesen a zuhanyzóhoz kísért. Miután óvatosan levetkőztetett először engem, majd magát is, Nash a forró víz alá tolt. Követett a zuhany alá, a hátam a mellkasához simult, miközben engedtük, hogy a forró víz elűzze a hideget a csontjainkból.

Gyengéden beletúrt nedves hajamba, és megsimogatott. Vigasztalóan. Megnyugtatóan.

Sebezhetőnek éreztem magam. És amikor az erekciója hozzám ért, újfajta melegség járta át a testemet. Ki akartam nyújtani a kezem, hogy megérintsem; hogy olyan kellemes érzéseket ébresszek benne, mint ő bennem. Azonban azt is értettem, hogy most neki kell adnia. Így átengedtem magam a simogatásának.

Az ujjai és a szája fel-le kúsztak a testemen. Amikor szembefordított magával, észrevettem, hogy letérdelt előttem.

Érdes tenyerével a csempefalhoz szorított.

Komolyan nézett rám, miközben egyik kezével végigcirógatta a lábamat a bokámtól egészen a combomig. A tekintetünk olyan bensőségesen fonódott egymásba, hogy beleremegtem. A vállára húzta a lábamat, hogy kitáruljak előtte.

Hátradöntöttem a fejemet, megszakítva a szemkontaktust.

Gőzfelhő gomolygott körülöttünk, de alig vettem észre, mert Nash két ujjal szétnyitotta a redőimet.

- Milyen szép punci, Angyal - mondta, de alig hallottam a hangját a csobogó víztől.

Áh. Ki gondolta volna, hogy a törvénytisztelő férfi a fényes jelvénnyel ilyen mocskos szájú lehet?

Ez volt az utolsó összefüggő gondolatom, mielőtt a nyelvével megsimogatta mindazt, amit az ujjaival az imént felfedett. Elgyengült és majdnem összecsuklott a térdem az első nyalintástól. Úgy tűnt, minden izom egyszerre húzódik össze a testemben, miközben az összes gondolatom kiröppent a fejemből.

Megvadított a szájával, a gyengéd és szeretetteljes, mégis hódító ajkával. Amikor újra megremegett a lábam, amin támaszkodtam, úgy fordult a vállával, hogy lovaglóülésben rátelepedjek, és a csempének döntsem a hátamat.

Hosszan, halkan nyögtem a kényeztetéstől.

Remegett a combom, miközben a nyelvével hol a csiklómat simogatta, hol a barlangomba hatolt be. Csodálatos volt. Mesések voltunk. És mélyen legbelül tudtam, hogy ami ennyire jó, az semmiképp sem lehet rossz.

- Nash - suttogtam megtörten, ahogy közeledtem a csúcshoz.

Ő úgy nyögött fel, mintha nem bírta volna elviselni, ahogy kiejtettem a nevét. Eszemet vesztve préseltem hozzá az ágyékomat, majd elakadt a lélegzetem, amikor ismét belém hatolt az ujjaival. Nyelvével a kétségbeesett vágyra koncentrált, ami egyre erősebb és erősebb lett.

Figyelmeztetés nélkül élveztem el. A belső falaim görcsbe rándultak az ujjai körül, miközben ő a duzzadt csiklómat nyalogatta és szopogatta az orgazmus közben.

Szégyentelenül lovagoltam az arcán, élveztem, ahogy a nyelve egyre tovább és tovább fokozza az élvezetet. Még akkor is éreztem a visszhangját, amikor elhúzódott tőlem, és a fal felé fordított.

Közrefogott a karjával, és a falnak támaszkodott a tenyerével. A merevedése forrón és keményen préselődött a hátamhoz.

Nash vágyától egyszerre éreztem magam gyengének és erősnek.

Lehajtotta a fejét, és ajkával körbejárta a tetoválásomat.

- Szükségem van rád - motyogta, mielőtt megharapott.

Nekem is szükségem volt erre.

- Siess - suttogtam. - Kérlek.

Nem váratott meg. Nagy, érdes tenyere a csípőmre siklott, és a megfelelő szögbe döntött. Aztán végighúzta péniszét a fenekemen. Megdermedtem és megfeszültem, amikor az erekciója a végbélnyílásomhoz ért, eszembe jutott, mennyire intim és sebezhető ez a pozíció. Nash hangosan felnyögött, majd szétterpesztette a combomat, így a merevedése végigcsúszott a redőimen.

Éreztem, ahogy lüktet mögöttem, és ettől a vágy újabb hulláma árasztott el.

- Megőrülök, amikor így vagy velem - motyogta, miközben egyik keze felcsúszott a hasamon, hogy megmarkolja a mellemet.

A vállára hajtottam a fejemet. Nem csak ő veszítette el az eszét.

Remegett a combom. A csempére tenyereltem. A csípőm önálló életre kelt, Nashhez préselődött, és többért könyörgött, mintha nem élveztem volna el az előbb.

A mellemet masszírozta a kezével.

- Nem tudlak elengedni, Angyal.

- Miért kellene elengedned? - Reszketett a térdem. Az izgalomtól.

A vágytól. Attól, ahogy rám nehezedett a testsúlyával.

- Csak szólok, hogy ez már nem opció. Vagy te költözöl ide, vagy én megyek veled. Lehet, hogy keresünk egy új helyet, ahol újrakezdhetjük. De... nem... tudlak... elengedni.

- Nash - suttogtam, miközben egy forró könnycsepp gördült végig az orromon.

- Újra életet leheltél belém. Visszahoztál a fénybe. Legyél az enyém. Hadd tegyelek a magamévá. Mondd, hogy az enyém vagy -követelte.

Keményen belém hatolt.

- I-igen - sikerült kinyögnöm. Majd később aggódom az ígéretem következményei miatt. Most erre, rá van szükségem.

- Hála istennek - mondta, ahogy megcsókolta a vállamat. A súlypont elmozdulására még jobban megdöntöttem a csípőmet.

- Nash! - ziháltam.

Erősebben szorította a tarkómat, ahogy kicsúszott belőlem, majd megbökte erekciójával a csiklómat.

Erre van szüksége. Nekem pedig meg kell adnom neki.

- Alig tudom eldönteni, hogyan tegyelek a magamévá - mondta rekedten, miközben folytatta a rövid, kimért lökéseket. - Kurvára szeretem nézni, ahogy elélvezel. Ahogy ugrál a melled, miközben benned mozgok. De így is szeretlek. Amikor mindent feladsz, és megadod magad.

Így is szeretlek.

Nem tudlak elengedni.

A szavai mantraként visszhangoztak a fejemben. Olyan mantraként, amit nem volt jogom ismételgetni. Nem úgy értette, mondtam magamnak. Aztán abbahagytam önmagam győzködését, mert Nash a bejáratomhoz igazította a merevedését, és belém hatolt.

A kiáltásunk visszhangzott a csempén.

Tele voltam. Annyira tele. Egyik karjával átölelte a hasamat. A másikkal a hajamba túrt, és magához szorított. Aztán elkezdett döfködni.

Forró víz zúdult rám felülről. De Nash hője volt az, ami felmelegített. Belém hatolt, és minden egyes csípőmozdulatával lábujjhegyre emelt, amíg mindketten el nem élveztünk. Remegtünk és ziháltunk a gyönyör hullámain lovagolva. Megbélyegzett és átjárt az orgazmusa.

45. fejezet

Tökéletesen működő ejtőernyő

Nash

Arra ébredtem, hogy egy meleg, női test simul hozzám.

- Ébresztő, nagymenő. Ideje egy kis szórakozásnak - mormolta Lina a fülembe.

Én és a farkam teljes figyelmet szenteltünk neki.

Hevesen megcsókolt, és az alsó ajkamat harapdálta.

- Sajnálom, szépfiú. Ma reggel nem ilyen szórakozás lesz. Ideje felkelni.

A takaró alatt az erekciómhoz vezettem a kezét.

- Fent vagyok.

Halk nevetése melegen simogatta a torkomat.

- Utána - ígérte. - Gyerünk. Vonszold ki a csinos kis popódat az ágyból.

Lecsúszott rólam, mielőtt elkaphattam volna, hogy meggyőzzem, maradjon. A merevedésem méltó sátrat vert a lepedő alatt.

- Semmilyen szórakozás nem lehet jobb annál, hogy az ágyban maradj velem - figyelmeztettem, ahogy kidörzsöltem az álmot a szememből.

Egy edzőnadrágot vágott a fejemhez.

- Majd meglátjuk - mondta önelégülten. - Öltözz fel. Találkozónk van.

- Kuvára kizárt, Lina.

Elvigyorodott a kormány mögött, és nem szólt semmit, amikor lekanyarodott a Chargerrel az Ugorj Bátran Ejtőernyős Centrum táblájánál.

Az aszfaltozott út párhuzamosan futott egy kis leszállópályával, amely a Virginia-Maryland határtól délre, egyhektárnyi kukoricaföld között húzódott. A tegnapi nyomorúságos időjárással ellentétben ezen a reggelen ragyogóan sütött a nap a felhőtlen égbolton, az őszi falevelek narancs- és aranyszínei fölött.

Lina megállt a kocsival a parkolóban egy fehér-kék logóval ellátott hatalmas, vörös hangárral szemben.

Még mindig vigyorogva tolta le az orrán a napszemüvegét, hogy rám nézzen. Vörös ajkával úgy nézett ki, mint egy csábító szirén, aki a halálba akar csalogatni.

- A repülőgépek helyes használatához a landolás is hozzátartozik

- erősködtem.

- Fog is landolni. Csak mi akkor már nem leszünk rajta - mondta, majd leállította a motort, és kikapcsolta a biztonsági övét.

Nem voltam hajlandó megmozdulni. Úgy éreztem, semmi sem tudna kirángatni ebből a kocsiból, hogy egy istenverte ejtőernyő közelébe menjek.

- Felelőtlenség kiugrani egy mozgó járműből. Különösen egy olyanból, ami több ezer láb magasan van a kibaszott föld felett.

Lina a lába közé nyúlt, és hátracsúsztatta az ülést.

Mielőtt felfogtam volna a szándékát, sikerült átmásznia az ölembe.

- Nem foglak olyasmire kényszeríteni, amit nem akarsz megtenni, Nash.

- Nagyszerű. Menjünk reggelizni, aztán vehetünk fugázót, hogy kijavítsuk a zuhanyzóban meglazult csempét.

Megrázta a fejét, és közben továbbra is szirénmosollyal nézett rám.

- Én felmegyek. És szeretném, ha velem jönnél.

Bassza meg.

- Nem fogsz kiugrani egy istenverte repülőgépből. - Hideg verejték gyöngyözött a testemen.

Feltolta a napszemüvegemet a fejem tetejére, és a két keze közé fogta az arcomat.

- Nash, már több tucatszor csináltam ezt. Ez az egyik kedvenc elfoglaltságom, és szeretném megosztani veled.

Duplán kibaszás.

Erre hogy a fenébe mondhattam volna nemet?

- Gyerünk, nagymenő. Szórakozz velem egy kicsit - incselkedett Lina.

Tegnap a poklok poklát kellett átélnie miattam, és ez a büntetésem. Megöl a gravitáció.

Alig egy perccel később - vonakodva - követtem őt az épület oldalán nyíló hatalmas ajtó felé. Megfogta a kezemet, arra utalva ezzel a mozdulattal, hogy nem fogad el nemleges választ.

- Ehhez nem kell engedély, vagy valami bonyolult papírmunka, amit hetekig tart elintézni? - kérdeztem kétségbeesetten.

Vigyorogva nézett rám a válla fölött.

- Egy tandemugráshoz nem kell.

- Mi a fene az a tandemugrás? - A hátam úszott az izzadságban.

- Az újoncok a profikhoz csatolva ugranak - felelte Lina, és egy óriásplakátra mutatott, közvetlenül a hangár nyitott ajtajánál. A képen egy őrülten vigyorgó fickót láttam, aki még ahhoz is túl ostoba volt, hogy féljen. Úgy tűnt, hátulról egy másik férfihoz van kötve.

- Kizárt, hogy egy másik férfival a hátamra szíjazva haljak meg.

- Természetesen. Velem ugrasz.

Megtorpantam, és megvetettem a lábam, hirtelen megakasztva Lina lépéseit. A mellkasomnak ütközött.

- Van képesítésem - közölte.

Persze hogy van.

- Nash. - Nevetés bujkált a hangjában.

- Angyal.

- Mondd el, mit érzel most - erősködött.

Mélységes pánikot. Egy kicsit szédültem.

- Csak nézd végig a bemutatóvideót, és utána dönts. Oké?

Egy oktatóvideó. Ha elég hosszú lenne, imádkozhatnék, hogy ideérjen egy zivatar. Vagy egy sáskaraj. Vagy találhatnának valami mechanikai hibát még akkor, amikor biztonságban a földön vagyunk. Ó, két defekt és egy lyuk a propelleren? Nagy kár. Menjünk reggelizni.

- Kérlek!

A picsába.

Két lehetőségem volt. Makacsul kihátrálok, és ebben az esetben egyedül, rettegve kellene idelent ülnöm, amíg Lina leszáll a földre. Vagy aláírom a saját halálos ítéletemet, dacolok a gravitációval egy apró konzervdobozban, aztán kiugrom vele a repülőből. Az ő kedvéért.

Egy kicsit émelyegtem, és rendkívül izzadtam. De az a barna szempár az arcomra szegeződött. Hűvös tenyerét a mellkasomra fektette.

Ezt kéri tőlem. És nekem hatalmamban áll teljesíteni a kívánságát.

- Rendben. De ha lezuhanunk, és tandemkrátert csinálunk egy kukoricaföldön, azt soha nem bocsátom meg neked.

Felsikkantott, és a nyakamba vetette magát. Egy lépést hátrálnom kellett a lendületétől, de sikerült elkapnom, és felemeltem, így a lába a levegőben himbálózott.

Hangos, cuppanós csókot nyomott az arcomra.

- Nem fogod megbánni. Ígérem.

* * *

Épp lefoglalt, hogy mindent megbánjak ezzel a nappal kapcsolatban - a felkeléstől kezdve egészen idáig -, amikor egy rövidnadrágos fickó lazán felnyitotta a repülőgép törzsének gyenge ajtaját.

- Idő van - mondta Lina a fülembe. Egy padon ültünk, ami a padlóhoz volt csavarozva. Olyan nejlonpántokkal kötöttek hozzá, amik láthatóan Pipert sem bírták volna el, nemhogy egy felnőtt férfit.

Minden sejtem azért könyörgött, hogy kapaszkodjak a padba. Ehelyett ostoba módon kényszerítettem magam, hogy a gép oldalán tátongó lyuk felé sétáljak. Messze ez volt a leghülyébb dolog, amit valaha tettem egy nőért.

- Biztos vagy ebben? - kiáltottam a levegő süvöltésén át.

- Biztos vagyok benne, nagymenő. - Hallottam a mosolyt Lina rekedtes hangjában.

A nyílásban egyensúlyoztunk, mindketten az ajtó belső oldalán lévő kilincset markoltuk, én pedig elkövettem azt a hibát, hogy lenéztem.

Az ujjaim elfehéredtek a kilincsen.

- Elengedheted. Bízz bennem, Nash - mondta.

Így hát megtettem. Egyenként lefejtettem az ujjaimat a fogantyúról. Reméltem, hogy Knox nem írat majd valami hülyeséget a sírkövemre.

Aztán Lina jobbra billentett minket, és a semmibe zuhantunk.

Szorosan becsuktam a szemem, és vártam a pánikot, de túl késő volt a sajnálkozáshoz. Erről árulkodott az arcomba csapó szél és a gyomrom liftezése.

- Nyisd ki a szemed, nagymenő.

Fogalmam sincs, honnan tudta, hogy becsuktam. Biztos ez is része a varázsának.

- Nem akarom látni, ahogy meghalok - kiáltottam vissza.

Éreztem a nevetését, és a jókedve miatt előbb az egyik, majd a másik szememet is kinyitottam.

Kihagyott egy ütemet a szívverésem.

A föld fölött lebegtünk. Az ősz vörös, narancssárga és aranyszínű szőnyege terült el alattunk, ameddig csak a szem ellátott. A kanyargó folyó, a tekergő utak és a hullámzó hegyek a természet és a civilizáció folttakaróját alkották több ezer méterrel alattunk.

Nem azt éreztem, hogy a halálba száguldunk. Inkább mintha megállt volna az idő. Mintha az istenek szemlélnék az általuk teremtett világot. Felülről. A távolból.

Madártávlatból. A nagy kép. Semmi sem volt köztem és a világ között, amitől kurvára elállt a lélegzetem.

A világ nem sötét és félelmetes volt. Körbevett minket a szépség.

- Nos? - kérdezte Lina, ahogy megszorította a karomat.

Az egyetlen lehetséges választ adtam.

- Szent szar. - Az ordító nevetésemet azonnal elnyelte a szél.

- Tudtam, hogy tetszeni fog!

Megfogtam és megszorítottam a kezét a pántokon.

- Ez kurvára elképesztő! Rohadtul csodálatos vagy!

Lina diadalmasan éljenzett a szélben.

Követtem a példáját, és felhördültem, amikor kiszakadt a hang a torkomból.

- Készen állsz a legjobb részre? - kérdezte.

- Mi a legjobb rész? - kiáltottam vissza.

Alig ejtettem ki a számon a szavakat, amikor a szabadesés hirtelen abbamaradt, és erősen megrándultunk. Az egyik pillanatban még hasalva repültünk, a következőben pedig már úgy függtünk, mint a marionett bábuk, miközben egy élénkpiros ejtőernyő terült szét fölöttünk.

A szél zúgása azonnal megszűnt a fülemben, és csak a földöntúli csend maradt.

Messze voltunk mindentől, ami olyan fontosnak tűnt a földön. Idefent eltávolodtunk a mindennapi élet apróságaitól. Csak csend, béke és szépség volt.

Régen halottnak hitt érzelmek szakadtak fel bennem, amitől összeszorult a torkom, és könnybe lábadt a szemem a szemüveg mögött.

- Azt akartam, hogy lásd ezt. Hogy érezd - mondta Lina.

Majdnem kihagytam. Meghalhattam volna aznap este. Akár le is mondhattam volna róla, rólunk. Visszautasíthattam volna a földön. De ehelyett minden ehhez a pillanathoz vezetett. Lina Solavitához.

Megdöbbentem.

- Ez... nem hiszem el, hogy ezt mondom, de örülök, hogy nem szexeltél velem ma reggel.

A nevetése zene volt a csendben.

- Eláruljak egy titkot? - kérdezte.

- Van még titkod? - viccelődtem.

- Nem az adrenalin miatt ugrok. Hanem ezért. Idefent mindennek van értelme. Minden gyönyörű és csendes. És erre még azután is emlékszem, hogy földet ér a lábam.

Akkor értettem meg. Tényleg megértettem.

Szerettem őt. Nem mankóként használtam, hogy elmeneküljek a világ elől. Élményről élményre segített visszatalálni az életbe.

Odaadtam a szívem ennek a nőnek, és kurvára biztos, hogy a világ legnagyobb gyémántköves gyűrűjét fogom megvenni neki.

46. fejezet

Fogd a péniszcukorra

Lina

- Nem rúgtad tökön ezért? - faggatott Sloane. Keresztbe tett lábbal ült Naomi nappalijában, és virágmagokat tömködött minizsákokba.

Próbáltam jobb, sebezhetőbb barátnő lenni, ezért megosztottam a párkapcsolati drámámat Naomival, Sloane-nal, Liza J.-vel és Amandával, akikkel épp a világtörténelem legbénább lánybúcsúján vettünk részt.

A próbavacsora befejeződött. Kevesebb, mint huszonnégy óra múlva Naomi Mrs. Knox Morgan lesz, Nash és én pedig remélhetőleg részegen szexelünk majd egy gardróbban a fogadás alatt.

De egyelőre az utolsó simításokat végeztük a vendégajándékokon, és figyeltük, ahogy a menyasszony pánikba esik a nappaliban az utolsó pillanatban érkező válaszok miatt. Piper és a többi kutya odakint futkározott Waylay-jel az esti őrületben.

- Képtelen voltam - vallottam be. - Már így is szenvedett, és ez nekem is fájt. Szörnyű volt az egész. Számomra érthetetlen, miért szeretik az emberek a párkapcsolatokat. Ne vedd sértésnek -mondtam Naominak.

Elvigyorodott.

- Nem vettem annak. Így volt ez Knoxszal is. Tudtam, hogy valami olyasmivel küzd, amit én nem hozhatok helyre. Azzal sem, ha tökön rúgom.

- Mit csináltál? - kérdeztem, miközben bekötöttem az egyik zsákot egy rozsdaszínű szalaggal. Én a szakításuk után, a mosolyszünet közepén érkeztem a városba, így nem ismertem a részleteket.

- Olyan váratlanul vetett véget a kapcsolatunknak, hogy megszédültem tőle. Akkor már tudtam, hogy szeretem, de egyedül kellett szembenéznie a problémáival. Ezt nem erőltethettem. De arra sem várhattam, hogy észhez térjen. - Az eljegyzési gyűrűjére nézett, és halványan elmosolyodott. - Szerencsére meggondolta magát, mielőtt túl késő lett volna.

Sloane nagyot sóhajtott, amitől bepárásodott a szemüvege.

- Nem hiszem, hogy bennem megvan ez a gén - mondta.

- Milyen gén? - kérdeztem.

Vállat vont.

- Nem tudom. Az a képesség, hogy reakció nélkül viseljem a bántást. Nem tudok csak úgy megbocsátani valakinek azokért a terhekért, amiket magával cipel. Főleg nem akkor, ha jól fejbe kólint velük.

- Egyszer, a megfelelő emberrel, majd eljutsz odáig - biztosította Amanda Sloane-t.

- Igen? Ezt inkább passzolom - válaszolta Sloane.

- Az unokáim makacs öszvérek - jegyezte meg Liza J. - Knox mindig megpróbált elhatárolódni minden egyes problémától, míg Nash szembenézett vele, és igyekezett mindent helyrehozni. Mindig helyesen akart cselekedni, akkor is, ha semmit nem tehetett, hogy jóvá tegye a történteket. - Rám nézett, majd Naomira. - Ti ketten jó hatással vagytok az unokáimra. Talán meg sem érdemelnek titeket. És ezt úgy mondom, hogy őrülten szeretem ezeket a fiúkat.

- Azon gondolkodom, hogy felmondok a munkahelyemen -böktem ki.

Minden tekintet rám szegeződött.

- Tényleg? - kérdezte Naomi reménykedve.

Sloane a homlokát ráncolta.

- Egy rakás pénzt keresel, nem?

- Igen, egy rakás pénzt keresek. De... - Elakadtam. Nash kihasználta az orgazmus előtti gyengeségemet, hogy beismerjem, többet akarok tőle. De tényleg azt fontolgatom, hogy otthagyom a munkámat és a szabad életstílusomat, hogy megállapodjak?

Eszembe jutott, ahogy Nash erősen belém kapaszkodott az esőben.

A szabadesésre gondoltam, mielőtt kinyílt az ejtőernyő.

Piper kis körmeinek kopogására a padlón, ahogy egy új játékkal játszott.

A világ legkékebb szempárjára.

A legnagyobb szívre.

Felsóhajtottam. Igen. Komolyan fontolgatom.

- Ez azt jelentené, hogy hivatalosan is ide költözöl? - faggatott Naomi.

Megmenekültem a válaszadástól, amikor Waylay vízhatlan csizmában, a reszkető Piperrel a karjában betoppant a szobába.

- A kutyák beszaladtak a patakba, és Piper megpróbálta követni őket - jelentette be. - Addig okés volt, amíg el nem sodorta az áramlat.

- Bátor kislány - dicsértem meg, ahogy elvettem tőle a kutyát. Annak ellenére, hogy elázott és vacogott, Piper lelkesen csóválta a farkincáját. - Köszönöm, hogy kihúztad.

Waylay megvonta a vállát.

- Nem probléma. Mit csináltok?

-   Most véglegesítjük az ülésrendet, befejezzük a vendégajándékokat, és választunk a három, Knox által jóváhagyott asztaldísz közül - felelte Naomi, és a falra ragasztott képekre mutatott a post-it cetlikkel ellátott ülésrend mellett. - Mit gondolsz a farmer és a százszorszép variációról?

- Ilyen egy lánybúcsú? - kérdezte Waylay megvetően. - Tudtam, hogy Jenny Cavalleri hazudott, amikor azt állította, hogy a nagynénjét letartóztatták Nashville-ben a lánybúcsúja alatt!

- Pedig ez tényleg megtörtént - mondta Sloane. - Kicsit sokat ivott, megvillantotta a mellét egy mechanikus bika hátáról, aztán rajtakapták, hogy a csatornába pisil.

- Szerintem rosszul csináljátok ezt a lánybúcsúdolgot - jegyezte meg Waylay.

- Ez igazából nem is leánybúcsú - magyarázta Naomi. - Knoxszal nem akartunk legény- és leánybúcsút.

- De a srácok elmentek valahova - mondta Waylay.

- Csak isznak néhány pohárral, és gyorskaját esznek -válaszoltam.

- A gyereknek igaza van - jelentette ki Liza J., és a combjára csapott. - Ez gáz.

Naomi aranyosan duzzogott.

- De mi lesz az ülésrenddel?

Amanda leszedte a maradék öntapadós cetlit a dohányzóasztalról, és felcsapta őket a falra, az üres helyekre.

- Tessék! Mindenkinek van helye.

Naomi az alsó ajkát harapdálta.

- De el sem olvastad a neveket. Mi van, ha valaki közelebb akar ülni a mosdóhoz, vagy nem jön ki az asztaltársaival? Nem hozhatunk meg ilyen fontos döntéseket ennyire felelőtlenül!

Kinyújtottam a karom, és megszorítottam a kezét.

- Igazából de.

- Mi a helyzet az asztaldísszel? - kérdezte.

- Naomi, egyértelmű, hogy a százszorszép lesz - közöltem.

Az ajkába harapott, és egy hosszú pillanatig a fényképet bámulta, majd könnybe lábadt a szeme.

- Ugye?

Bólintottam.

- Néha nem kell minden egyes pro és kontra érvet mérlegelni. Időnként a legegyszerűbb válasz a helyes.

Nem voltam biztos benne, hogy ezt neki mondom-e, vagy magamnak.

Összepréselte az ajkát, majd elvigyorodott.

- A százszorszépeket választjuk.

Naomi édesanyja tapsolt.

- Oké, emberek. Borra, rágcsálnivalóra, arcmaszkokra és egy-két romantikus vígjátékra lesz szükségünk.

- Intézem a rágcsálnivalót és a bort - jelentkeztem önként.

- Ha édességért mész, elkísérlek - erősködött Waylay.

- Ha bort hozol, én is megyek - jelentette be Liza J.

- A bevásárlócsapat szolgálatra jelentkezik - mondtam.

- Tökéletes - jegyezte meg Naomi anyukája. - Sloane, segíts átalakítani a nappalit pizsamaparti-központtá. Kell az összes párna meg takaró, ami nem a kutyáké.

- Én mit csináljak? - kérdezte Naomi.

- Igyál egy nagy pohár bort, és találd ki, mit viszel magaddal a nászútra. - Felé toltam a dohányzóasztalon heverő rózsaszín, Nászút címkével ellátott jegyzetfüzetet.

* * *

- Nem hiszem, hogy az élelmiszerboltban kapni pénisz alakú cukrot, Liza J. - mondtam, miközben szereztem egy bevásárlókosarat, amikor beléptünk a frissen festett üzletbe. Későre járt, majdnem záróra volt, és a parkoló szinte üresen állt.

- Pfuj! Azt hittem, édességért jövünk - panaszkodott Waylay.

- A pénisz alakú gumicukor igenis édesség - jelentette ki Nash nagymamája.

- Hé, örülj, hogy nem brokkolit keresünk - jegyeztem meg a kislánynak.

- Naomi néni tegnap este céklát etetett velem vacsorára - mondta Waylay borzongva. - Céklát!

- Nos, ma este nem lesz cékla - ígértem, és az édességespolcok felé vettem az irányt. - Válassz valamit!

Waylay arca felragyogott, és elkezdett cukorkászacskókat dobálni a kosárba.

- Vegyük meg a nagyi és Sloane kedvenc édességét is.

- Megyek, megkérdezem, hol tartják a péniszeket - mondta Liza J., mielőtt elkószált.

- Ó! Ez finom. Ettél már ilyet? - Waylay átnyújtott nekem egy zacskó egyenként becsomagolt, élénk színű korongot.

- Sunkist Fruit Gems - olvastam hangosan. Még sosem ettem ilyet, de halványan ismerősnek tűnt.

- Igen. Nem is volt olyan rossz, hogy elraboltak. Az a Hugo nevű fickó megszállottja volt ezeknek az édességeknek. Egy fél zacskóval megevett, mielőtt anya visszajött Naomi nénivel. Mindenhol csomagolópapír volt. Nekem is adott belőle. A sárga a kedvencem.

Egy pillanat alatt összeállt a fejemben a teljes kép. Tudtam, hol láttam már ezt az édességet, és azt is, hogy ki vette.

Megtapogattam a zsebeimet, és előkotortam a telefonomat.

- Mi a baj? Mintha felpörögtél volna. Ugye, nem fogod felhívni Naomi nénit, hogy megkérdezd, hány zacskóval vehetünk?

Megráztam a fejemet, és tárcsáztam Nasht.

- Nem. A nagybátyádat hívom, hogy megmondjam, épp most azonosítottad a csatlóst, akit keresünk.

- Tényleg?

Nash telefonja kicsöngött.

- Gyerünk. Gyerünk már! A francba - motyogtam, amikor a hangpostára irányított. - Nash. Én vagyok az. Az eldobható telefonos fickó a Gabonapelyhes pasi. Mrs. Tweedy velem volt, amikor találkoztunk vele az élelmiszerboltban. Ugyanolyan édességet vásárolt, amiről Waylay azt állítja, hogy Duncan Hugo kedvence. A helyszínen készült képek tele vannak eldobott cukorkáspapírokkal. Aztán megint találkoztam vele, amikor Tate Dilton jelenetet rendezett a Honky Tonkban. Tudom, hogy ez nem sok, de a zsigereimben érzem, hogy igazam van. Hívj vissza!

- Hűha - mondta Waylay, amikor letettem a telefont. - Ez nagyon sok szó volt, nagyon gyorsan. Úgy beszélsz, mint a barátom, Chloe.

Rácsaptam a vállára.

- Kölyök, veszek neked egy raklapnyi édességet.

- Király. Szóval ki az a Gabonapelyhes pasi?

- Remélem, nem rólam beszéltek. - A hátam mögül felhangzó mély férfihangtól összeszorult a gyomrom félelmemben.

Megszorítottam Waylay vállát.

- Waylay, keresd meg Liza J.-t, és menjetek ki - mondtam olyan halkan, ahogy csak tudtam.

- De...

- Menj. Most - utasítottam, majd megfordultam, és kacér mosolyt erőltettem az arcomra.

A Gabonapelyhes fickó tréningnadrágot és hosszú ujjú pólót viselt. A kosara ismét tele volt egészséges zöldségekkel meg sovány hússal. Már csak az édesség hiányzott.

- Szóval újra találkozunk - üdvözöltem csábosán. - Épp most meséltem a kis barátnőmnek, hogy találkoztam egy helyes sráccal a gabonapelyhes polcoknál.

- Tényleg? Mert szerintem úgy hangzott, rájöttél valamire, amire nem kellett volna.

A francba. Szóval így fogjuk csinálni? Oké, rendben.

- Nem tudom, miről beszélsz. Most, ha megbocsátasz, mennem kell, hogy csalódást okozzak egy tizenkét éves fogorvosának -jelentettem ki.

Nagy, húsos kéz tapadt a bicepszemre.

- A fogorvosnak várnia kell, Lina Solavita.

A szívem nem csupán kihagyott egy ütemet, majdnem kiugrott a mellkasomból.

-  Nem szeretem, ha engedély nélkül megérintenek -figyelmeztettem.

- Az én barátomnak pedig nem tetszik, hogy követed az embereit, sőt, az egyiküket le is tartóztatták miattad.

- Hé, nem én döntöttem úgy, hogy jó ötlet megdugni a testvérem feleségét. Talán erről vele kellene elbeszélgetned.

- Megtenném, de börtönben van, mert te ráhívtad a zsarukat.

- Mentségemre szóljon, hogy megzavart a meztelenségével.

- Menjünk - morogta.

Erős marka elszorította a vérkeringésemet.

- Kapsz egy esélyt, hogy levedd rólam a medvemancsod, és eltűnj innen. Egyetlen lehetőséget, hogy előnyt szerezz, mielőtt szétrúgom a seggedet, aztán ide fog érni a pasim, a rendőrfőnök, hogy befejezze, amit én elkezdtem. Egyelőre ártatlan vagy. Legalábbis ebben az esetben. Ha kirángatsz a boltból, neked lőttek. Bűnöző leszel.

- Csak ha elkapnak. Túl sok problémát okoztál, és most ideje, hogy szembenézz a következményekkel. Semmi személyes. Ez pusztán üzlet.

- Hagyd békén, te gigantikus szarházi! - Waylay bukkant fel a folyosó elején, és kegyetlenül megdobta a fogvatartómat egy babkonzervvel.

Pont a homlokán találta el. Kihasználtam a repülő konzervdoboz okozta meglepetést, és ágyékon térdeltem a férfit. Elengedte a karomat, hogy fél kézzel a golyóit, a másikkal pedig a homlokát markolja.

- Bassza meg! - zihálta.

- Fuss, Way! - Nem néztem meg, hogy hallgat-e rám. Ehelyett állkapcson ütöttem a pasit. Fájdalom nyilallt a kezembe. - A francba! Betonból van az arcod?

- Ezért még megfizetsz, édesem!

Egyelőre nem nyerte vissza az egyensúlyát, ezért mindkét kezemet a mellkasára tettem, és olyan erősen meglöktem, ahogy csak tudtam. Háttal nekiesett a diétás kólák tornyának, üdítőt spriccelve mindenfelé. Egy vásárló, aki mindkét kezében egy-egy doboz gabonapelyhet tartott, felsikoltott, mindkét dobozt a kosarába dobta, majd elfutott.

Liza J. tűnt fel a semmiből az egyik bolti bevásárlórobogón. Teljes sebességgel rohant bele hátulról a férfiba. Elég közel lökte hozzám, hogy megtehessem a következő lépést. Erősen combon rúgtam, ügyelve, hogy a tűsarkam a bőrébe fúródjon.

Fájdalmában felüvöltött.

- Ezt kapd ki, te szemétláda! - harsogta Liza J.

Maga az üzletvezető, Nagy Nicky jelent meg következőnek, és úgy tartotta kezében a felmosót, mintha egy lovagi lándzsa lenne.

- Hagyja békén a hölgyet, uram!

- A kurva életbe - motyogta a rosszfiú. Benyúlt a tréningnadrágja derekába, és elővett egy pisztolyt.

Felemeltem a kezem.

- Nyugi, nagyfiú. Beszéljük ezt meg.

Láthatóan befejezte a beszélgetést. Mert a plafonra célzott, és leadott két lövést.

Az üzletben egy másodpercre néma csend lett, majd elkezdődött a sikoltozás. Ezt követte a lábdobogás és az automata ajtó szüntelen pityegése.

- Menjünk - parancsolta a Gabonapelyhes fickó kőkeményen. Felkapta a zacskó Fruit Gemst, és megragadta a karomat.

- Öhm... - Az üzletvezető még mindig a felmosófával hadonászott, bár most, hogy előkerült a lőfegyver, sokat veszített magabiztosságából.

- Semmi baj. Minden rendben lesz. Menjen, ellenőrizze, hogy mindenki kijutott-e - biztosítottam.

A Gabonapelyhes fickó a főbejárat felé vonszolt. Mindketten sántítottunk, ő a sérüléstől, amit a csizmámmal okoztam, én pedig azért, mert a kemény combja letörte a cipőm sarkát.

Gondolatban felmértem a helyzetet. Szinte mindig rosszat jelent, ha másik helyszínre viszik az embert. De ebben az esetben legalább végre megtalálhatom Duncan Hugo rejtekhelyét. A mobilom a farmeromban volt, Lucian nevetséges óvszer-nyomkövetője pedig a kabátzsebemben. Hangüzenetet hagytam Nashnek, és a próbavacsora alatt nem vettem fel anyámnak a telefont.

A segítség hamarosan érkezik.

Kiléptünk a sötét parkolóba, mire a nyakamhoz szorította a pisztolyt.

- Ez egy nagyon kicsi fegyver - jegyeztem meg.

- Nehéz úgy pisztolyt hordani, hogy ne legyen feltűnő. A nagyobb kaliberűek folyton belevájnak a seggembe. Kényelmetlen.

- Rosszfiú-problémák, igaz? - viccelődtem.

47. fejezet

Gatyát le, segget fel

Nash

Kedves Nash,

Ez elég kínos. Levelet írni neked. De azt hiszem, jó ideje kínos a kapcsolatunk. Miért most hagynánk abba?

Elég jól alakulnak a dolgaim. Napi háromszor étkezem, ami azt jelenti, hogy hízom. Két évtized óta először van saját szobám.

A csoportterapeuta úgy néz ki, mintha tizenkét éves lenne, de biztosított minket arról, hogy elvégezte az orvosi egyetemet.

Egyébként ő javasolta, hogy írjunk levelet a családunknak vagy azoknak az embereknek, akiket a leginkább cserben hagytunk. Úgy tűnik, te és a bátyád mindkét leírásnak megfeleltek. Micsoda szerencse. Ez egy bocsánatkérő és felelősségvállalási gyakorlat. Tudod, megfogalmazzuk, és papírra vetjük a szavakat. Nem kell elküldenünk a levelet. Valószínűleg nem fogom elküldeni.

És mivel nem fogom elküldeni, most az egyszer kurvára őszinte leszek.

Fogalmam sincs, hogy le tudom-e győzni ezt a szokást, függőséget vagy betegséget. Nem tudom, hogy képes vagyok-e anélkül élni, hogy eltompítanám a létezés fájdalmát. Még ennyi év után sem tudom, hogyan „lehetnék” ebben a világban az anyukád nélkül.

De itt vagyok. És te is. Azt hiszem, tartozom annyival mindkettőnknek, hogy adok ennek egy igazi esélyt. Talán van valami más is a fájdalom túloldalán. Lehet, hogy megtalálhatom. Nos, akár meglelem, akár nem, szeretném, ha tudnád, hogy sosem a te feladatod volt helyrehozni a nyomoromat. Mint ahogy anyád feladata sem volt, hogy összetartson, amíg élt.

Mindannyian felelősek vagyunk a saját hibáinkért. És mindannyian felelősek vagyunk azért, hogy megpróbáljunk felülemelkedni rajtuk. Kezdem megérteni, hogy talán az élet nem arról szól, hogy a lehető legkevesebb kellemetlenséggel vészeljük át. Hanem arról, hogy mindent megtapasztaljunk. A jót, a rosszat, és mindent, ami a kettő között van.

Remélem, jól vagy. Nem mintha ez bármit is jelentene neked, vagy mintha jogom lenne ezt mondani, de átkozottul büszke vagyok arra az emberre, akivé váltál. Az elmúlt években aggódtam, hogy te és a bátyád követitek majd az én pocsék példámat. Hogy elbújtok a fény elől. De te nem ilyen vagy. Mindennap kiállsz az igazságért, és az emberek tisztelnek érte. Én is tisztellek érte.

Legyél továbbra is bátrabb, mint én.

Igen. Ezt biztosan nem küldöm el. Úgy hangzik, mint az a Dr. Phil, akit anyukád szeretett nézni.

Szeretlek,

Apa

* * *

- Ez szívás - jelentette ki Stef a bárszékéről.

- Inkább lennék otthon Százszorszéppel és Waylay-jel - morogta a bátyám.

- Legénybúcsú nélkül nem házasodhatsz meg - mondta Lucian. -Még akkor sem, ha nem engeded, hogy sztriptíztáncosnőket vagy flashmobot béreljek fel.

- Vagy sztriptíztáncosok flashmobját - tette hozzá Nolan.

A Honky Tonk bárpultjánál ültünk, és sört meg bourbont ittunk. Ez volt minden kétséget kizáróan a legbénább legénybúcsú Knockemout történetében. Egyszer le kellett tartóztatnom a fél presbiteriánus gyülekezetet, amikor Henry Veedle legénybúcsús bunyóklubja túlságosan elfajult, és az utcára is átterjedt.

Lou, Knox leendő apósa, felhördült.

- Az én időmben nem volt szükség legénybúcsúra, jégszobrokra vagy eljegyzési vacsorára. Megjelentünk a templomban egy szombati napon, kimondtuk az igent, valaki megetetett minket sonkás-salátás szendviccsel, aztán hazamentünk a fenébe. Mi a franc történt ezzel?

- A nők - felelte Lucian szárazon.

Néma tósztra emeltük a poharunkat.

Hosszú napom volt, és a pokolba is, mindennél jobban vágytam arra, hogy végre hazamenjek Linához. Reggel hivatalosan is kirúgtam Diltont, miután megbizonyosodtam róla, hogy minden i-re felkerült a pont. Csúnya volt, ahogy megjósoltam, de nem tudtam megünnepelni a győzelmet, mert egy teherautó a 317-es útra borította a szószos rakományát.

A délutánt azzal töltöttem, hogy segítettem a takarításban, és még épp annyi időm maradt, hogy lezuhanyozzak, mielőtt néhány perc késéssel megjelentem a próbavacsorán. Arra is csak néhány percem volt, hogy berángassam Linát a bátyám étkezőjébe, és halálra csókoljam, mielőtt elindultunk italozni.

Szerettem volna együtt lenni vele. Normális életet akartam mellette. Jóvá akartam tenni a majdnem katasztrófát, amit okoztam. De az esküvő másnap lesz. Még mindig nem tudtam, ki dobta be azt a követ Lina ablakán. És az óra ketyegett, ugyanis a „Szülővárosa hőse” cikk hétfőn fog megjelenni.

Az „utána” itt kopogtat az ajtónkon. Az egyetlen dolog, ami köztünk és az „utána” között áll, a kibaszott Duncan Hugo. Véget fogok vetni ennek. Rács mögé juttatom. Aztán bármit megteszek, hogy meggyőzzem Linát: helyet érdemlek a jövőjében.

Apám levelére gondoltam, amit Dilton hivatalos kirúgása után olvastam el.

- Apa küldött neked levelet? - kérdeztem Knoxtól.

- Igen. És neked?

- Igen.

- Olyan megható ez a nyílt családi kommunikáció - viccelődött Stef, és úgy tett, mintha könnyeket törölgetne az arcáról.

- Lehet, hogy holnap ő is jön - mondta Knox.

Meglepetten pislogtam.

- Tényleg?

- Igen.

- És nem bánod? - Az évek során mindkettőnknek egyaránt feszült volt a kapcsolatunk az apánkkal, csak épp a magunk módján. Knox néhány havonta levágta a haját, és pénzt adott neki. Én ellenőriztem őt, és elláttam olyan alapvető dolgokkal, amiket nem tudott drogra cserélni.

Megvonta a vállát.

- Nem mintha eddig bárhol megjelent volna.

Silver egy újabb kör italt hozott nekünk. A homlokát ráncolta, és felhúzta az orrát.

- Más is érzi ezt a fokhagyma- és sajtszagot?

- Valószínűleg én vagyok az - mondtam.

Mindenki közelebb hajolt, hogy megszagoljon.

- Hirtelen megkívántam az olasz kaját - jegyezte meg Lucian.

- Ez Alfredo szósz. Egy teherautó felborult az autópályán, miközben ezt szállította.

- Elnézést a késésért - szólalt meg Jeremiah, ahogy odaért hozzánk, és beletúrt sötét, göndör hajába. - Miért szaglásszuk Nasht?

- Olyan illata van, mint az Alfredo szósznak - felelte Stef.

Jeremiah csókot nyomott Stef arcára, és mindketten szégyenlősen elmosolyodtak.

- Hűha. Ez mikor történt? - kérdezte Knox, miközben kettejük között mutogatott.

- Miért? Őket is baszogatni fogod? - kérdeztem a bátyámat.

Knox vállat vont.

- Talán.

- Miért nem akarod, hogy mások is boldogok legyenek? -kötekedett Stef.

- Leszarom, hogy boldog vagy-e. Csak nem akarok veled foglalkozni, ha kibaszottul szerencsétlennek érzed magadat -tisztázta Knox. - Vegyük ezt a hülyét. Jegygyűrűk csillognak a szemében, amikor Linára néz, de a nő ki fogja tépni a szívét, és széttapossa a tűsarkával, amikor kisétál az ajtón.

- Lehet, hogy vele megyek. Feltéve, ha túl tud lépni a seggfejségemen.

Fülsiketítő csend telepedett ránk, ahogy hét szempár szegeződött rám.

- Mi? - kérdezte Jeremiah, mert ő tért magához elsőként.

Felemeltem a sörömet.

- Elbasztam egy szar nap után.

- Mégis hogyan basztad el?! - förmedt rám Knox.

- Megpróbáltam szakítani vele - vallottam be.

- Idióta vagy - jegyezte meg Nolan segítőkészen.

- Nem, egy kibaszott idióta - tette hozzá Knox.

Lucian csak lehunyta a szemét, és megrázta a fejét.

- Ez egy érdekes megközelítés - vetette fel Jeremiah.

- Azt hittem, ő a seggfej a családban - mondta Silver, miközben letett egy italt Jeremiah elé, és Knox felé biccentett.

- Emlékeztesselek, kitől kapod a fizetésedet?

- Úgy tűnik, a kettőből az első számú idiótától - viccelődött.

- De a próbavacsora után ledugtad a nyelvedet Lina torkán -mutatott rá Stef.

- Nem hagyta, hogy ellökjem magamtól. Ragaszkodott hozzám. Aztán ki kellett ugranom egy repülőgépből.

- Jézusom. Mi a fenéért ugrottál ki egy tökéletesen jó repülőgépből? - kérdezte Knox összezavarodva.

- Mert ha a nő, akit feleségül fogsz venni, megkér valamire, akkor kurvára megteszed.

Lucian a halántékát dörzsölte.

- Alig ismered őt.

- Én ismerem őt. Túl jó hozzád - mondta Nolan.

- Egyetértek Pornóbajusszal - jegyezte meg a bátyám.

- Lina fantasztikus. Tervezel még több szar napot? - kérdezte Lou.

- Nem, uram - biztosítottam őt.

Bólintott.

- Jó. Ha az én időmben szar napja volt valakinek, nem próbálta meg lapátra tenni az asszonykáját. Inkább berúgtunk, elájultunk a kanapén tévézés közben, aztán amikor másnap felébredtünk, igyekeztünk kevésbé gázul viselkedni.

- Isten áldja Amerikát - mondta Stef az italába.

- Ő az igazi - jelentettem be, noha senki sem érdeklődött eziránt.

- Ezt nem tudhatod - érvelt Lucian. - Elismerem, hogy csinos nő.

De nálunk jobb férfiakat is naponta tévesztenek meg csinos nők.

- Ne beszélj így a csajomról, hacsak nem vagy felkészülve a következményekre, Rollins - figyelmeztettem. - Különben is, Knox nősül meg. Miért nem őt zaklatod ezzel a hülyeséggel?

A bátyám összeráncolta a homlokát.

- Várj csak. Miért nem?

- Mármint azon kívül, hogy Naomi minden szempontból tökéletes, és te vagy a világ legszerencsésebb embere, hogy rátaláltál - jegyezte meg Stef.

- Igazat beszélsz - értett egyet Lou.

Lucian bosszúsan nézett rám.

- Nem Linával van baj, hanem veled.

- Mi a fene baj van vele? - követelte a választ Knox a testvéri dühtől feltüzelve.

- Mély gödörben van. Amikor egy férfi ilyen sötét helyre kerül, önmagában sem bízhat, nemhogy egy olyan személyben, akit alig ismer. Ha rossz embernek adja a bizalmát, az árulásból szinte lehetetlen felépülni.

- Ne vedd sértésnek, Lucy, de úgy hangzik, mintha a saját múltadat akarnád kivetíteni a barátod boldog jelenére - mondta Jeremiah.

- Hallgass a dögös barberre. Gyakorlatilag pszichológus - közölte Stef.

- Semmit sem tudsz a múltamról - jelentette ki Lucian sötéten.

- Talán témát kellene váltanunk, mielőtt ez a legénybúcsú is olyan lesz, mint Henry Veedle-é - javasoltam.

- Tényleg nem engedte, hogy ellökd magadtól? - kérdezte Knox.

Megráztam a fejemet.

- Tényleg. És mihelyst sikerül beadagolnom neki az örökké gondolatát, szükségem lesz annak az ékszerésznek a telefonszámára.

- Jézusom - motyogta Lucian az orra alatt, és újabb pohár bourbont kért.

- Mi akadályozza meg, hogy beadagold neki? - kérdezte Jeremiah.

- Azon kívül, hogy alig ismerik egymást, és érzelmileg sérültek? -motyogta Lucian az újabb poharába.

- Alig negyvennyolc órája basztam el. Ki kell találnom valami nagy gesztust, hogy higgyen bennem. Kettőnkben.

A tiéd. Tedd hivatalossá. Lina szavai visszhangoztak a fejemben.

- Elég komolyan gondolod? - kérdezte Stef.

- Elég komolyan ahhoz, hogy Bannerjee megmutassa, hogyan használjam a Pinterestet, hogy lementsem egy tucat jegygyűrű képét.

Lucian rémülten dörzsölte meg az arcát, de nem szólt semmit.

- Szerintem komolyan hangzik - döntött Lou.

- Szóval mi számít nagy gesztusnak? - faggatózott Jeremiah.

- Virág? - találgatott Knox.

Stef felhorkant.

- Ez minden, csak nem nagyszerű. Inkább kicsinyes. Az volt a nagy gesztus, amikor betörtél Duncan Hugo raktárába, hogy megmentsd a bajba jutott kisasszonyokat.

A bátyám önelégülten bólintott.

- Az elég epikus volt.

- Az is nagy gesztus volt, hogy megleptem Mandyt egy háromhetes hajóúttal - mondta Lou.

- Ez jó. Vidd el nyaralni - javasolta Nolan. - A feleségem imádta, amikor kettesben elutaztunk valahova.

- Nem a feleséged adta be a válókeresetet? - mutatott rá Lucian.

- A) baszd meg. És B) talán nem vált volna el, ha többször viszem nyaralni ahelyett, hogy állandóan dolgozom.

- Ez jó, de olyasmire van szükségem, amit most is megtehetek. Mielőtt elintézzük Hugót.

- Kicseréltethetnéd az olajat a kocsijában - javasolta Jeremiah.

- Túl snassz - mondtam.

- Repítsd ide a családját, hogy meglepd.

- Túl sok.

- Vegyél neki olyan táskát, ami egy kibaszott vagyonba kerül -tanácsolta Knox.

- Nem mindenki nyert a lottón.

- Tele lehetnél pénzzel, ha megtartod, amit adtam neked ahelyett, hogy az istenverte rendőrőrsre íratod a nevemet, te barom.

- Jogos.

- Miért nem tetováltatod a nevét a seggedre? - szólalt meg Lucian szárazon.

Knox és én összenéztünk.

- Nos, ez családi hagyomány - tűnődött a bátyám.

* * *

Így kerültem gatya nélkül, seggel felfelé a tetoválószalonba. Knox ott ült mellettem egy másik székben póló nélkül, és az esküvője dátumát varratta a szíve fölé.

- Ugye, tudod, hogy csak gúnyolódtam? - motyogta Lucian a sarokból, ahol dühös vámpírként ólálkodott.

- Nem kerülte el a figyelmemet. De ettől még átkozottul jó ötlet volt.

- Hülyén fogod érezni magad, amikor elmegy, neked meg egy állandó emlékeztető marad a seggeden.

De még Lucian pesszimizmusa sem tudta elrontani a jókedvemet.

Nolan egy tetoválóalbumot lapozgatott a pultnál Lou-val, miközben Stef és Jeremiah sört nyitott mindenkinek.

- Évek óta várok arra, hogy rátegyem a kezem erre a seggre -mondta vidáman a tetoválóművész. Sallynek hívták. A nyakától a térdéig tele volt varrva, és a húszas évei elején országos lovasbajnok volt.

- Ó, drágám, te és az összes többi nő is ebben a városban - vágta rá Stef.

- Légy gyengéd velem. Ez az első alkalom - jegyeztem meg.

Éppen csak elkezdte, amikor meghallottam egy fényképezőgép kattanását, ezért megfordultam, hogy Nolanre nézzek.

- Mi van? Csak dokumentálom az estét.

- Talán le kéne cserélned a ronda bajuszt egy tetkóra - javasolta Knox.

- Gondolod? - kérdezte Nolan. Szinte hallottam, ahogy a bajuszát simogatja, mint valami házimacskát.

- Szerintem jól állna valami király dolog. Például egy farkas. Vagy mit szólnál egy baltához? - javasolta Lou.

- Kaptok csoportos árengedményt, ha te is tetováltatsz - szólalt meg Sally a tetoválópisztoly tűje fölött.

Épp a tetoválógépek zúgását hallgattam, amikor Stef felkiáltott.

- A francba. A francba - mondta.

- Mi a baj? - faggattam.

- Ne szorítsd össze a feneked - utasított Sally.

Mindent megtettem, hogy ellazítsam a hátsómat.

- Emlékszel arra a cikkre, aminek csak hétfőn kellett volna megjelennie? - kérdezte Stef a telefonját bámulva.

- Milyen cikk? - csapott le egyszerre Jeremiah és Lou.

Görcsbe rándult a gyomrom az idegtől.

- Mi van vele?

Stef elfordította a telefonját, hogy lássam a képernyőt. Ott álltam az irodámban az amerikai zászló mellett, pokolian dühös tekintettel a Kisvárosi hős visszatérése cím alatt.

- Korán tették ki - jegyezte meg. - Úgy tűnik, nem jött össze a cikk, amit ma akartak megjelentetni, ezért két órával ezelőtt kiposztolták ezt.

- Add ide a telefonomat. Most - csattantam fel. - Sal, ezt később kell befejeznünk.

- Vettem, rendőrfőnök. Nem fogok panaszkodni, hogy újra láthatom ezt a remekművet.

Türelmetlenül vártam, hogy egy darab gézt ragasszon a folyamatban lévő tetoválásra.

- Basszus. Már ötvenezren kedvelték - kommentálta Stef. Rám nézett. - Te vagy Amerika istenverte kedvence.

A telefonom már csörgött, mire Lucian előkotorta a nadrágzsebemből.

Idler különleges ügynök keresett.

- Nem erre gondoltam, amikor azt mondtam, hogy húzza meg magát - csattant fel, amikor felvettem.

- Nem tudom, miről beszél, különleges ügynök - mondtam határozottan, miközben felugrottam a székről, és felkaptam a nadrágomat.

Nolan az univerzális „nem vagyok itt” mozdulatot mutogatta a torkán.

- A rendőrfőnök felépül a lőtt sérülésből, és visszanyeri az emlékezetét, hogy megszabadítsa a rendőrőrsöt egy mocskos zsarutól - olvasta fel hangosan. - Tisztán emlékszem, hogy azt mondtam, szeretném tudni, ha visszanyerte az emlékezetét, és azt is, hogy mikor. Hol a francban van a védője?

Beledugtam a lábam a farmeromba.

- Tudja, mire nem emlékszem? Nem emlékszem, hogy elmesélte volna, hogy alkut akar kötni azzal a bűnözővel, aki megpróbált megölni engem, az unokahúgomat és a sógornőmet.

- Milyen alkuról beszél? - hárított.

- Az FBI jobban szivárog, mint az istenverte Titanic. Hajlandóak eltekinteni a gyilkossági kísérlet és az emberrablás vádjától, mert egy nagyobb halra vadásznak. Hát, helló, különleges ügynök. Nem fogom veszélybe sodorni a családomat, mert maga nem tud a régi módszerekkel felépíteni egy ügyet.

- Jól figyeljen, Morgan. Ha bármi olyat tesz, ami veszélybe sodorhatja ezt az ügyet, gondoskodom arról, hogy rács mögött végezze.

Felhúztam a sliccemet.

- Sok szerencsét hozzá. Most én vagyok Amerika istenverte kedvence. - Megszakítottam a hívást, mielőtt mondhatott volna még valamit, és tárcsáztam Linát. A hangposta válaszolt.

Knox telefonált, feltehetően Naomit kereste.

- Nem veszi fel - mondta feszült hangon.

- Felhívom Mandyt - jelentette be Lou.

Lucian a telefonját nézte.

- A nyomkövetők szerint Naomi otthon van. Waylay és Lina az élelmiszerbolt parkolójában.

Volt egy nem fogadott hívásom Linától, és egy új hangposta üzenetem.

Megnyomtam a lejátszás gombot, és az ajtó felé indultam, a násznép többi tagja pedig a nyomomba szegődött.

Lina hangja fogadott az üzenetben.

„Nash. Én vagyok az. Az eldobható telefonos fickó a Gabonapelyhes pasi. Mrs. Tweedy velem volt, amikor találkoztunk vele az élelmiszerboltban. Ugyanolyan édességet vásárolt, amiről Waylay azt állítja, hogy Duncan Hugo kedvence. A helyszínen készült képek tele vannak eldobott cukorkáspapírokkal. Aztán megint találkoztam vele, amikor Tate Dilton jelenetet rendezett a Honky Tonkban. Tudom, hogy ez nem sok, de a zsigereimben érzem, hogy igazam van. Hívj vissza!”

Cukrospapír.

Mintha valaki csettintett volna az ujjával, visszarepültem arra a forró, augusztusi éjszakára, az út szélére.

Bumm.

Bumm.

Két lövés visszhangzott a fülemben, miközben furcsa, szúró érzés nyilallt a vállamba és a felsőtestembe. A földre zuhantam... vagy a föld közeledett felém.

Elterültem az aszfalton, amikor kinyílt a kocsi ajtaja. Valami vékony és áttetsző lebegett a földön, és megcsillant a járőrkocsim fényszóróiban. Aztán eltűnt. A csomagolópapír zörgése csengett a fülemben, ahogy egy fekete bakancs rátaposott.

„Régóta vártam már erre” - mondta a kapucnis férfi. Gúnyosan vigyorgott, és megrándult a bajusza.

Egy kibaszott cukorka csomagolópapírja. Ez kísértette hetek óta az álmaimat. Nem Duncan Hugo. Egy cukorkacsomagolás és Tate Dilton ujja a ravaszon.

- Hívd vissza, a picsába - vicsorogta Knox, kizökkentve ezzel a gondolataimból.

- Mit gondolsz, mi a francot csinálok? - Újra tárcsáztam.

- Azonnali állapotfrissítésre van szükségem - vakkantotta Lucian a telefonjába.

- Valaki megmondaná, hogy mi a fene folyik itt? - kérdezte Lou. Lina telefonja kicsöngött.

- Gyerünk. Vedd fel, Angyal - motyogtam. Valami nagyon nem stimmelt, és muszáj volt hallanom a hangját.

A csörgés abbamaradt, de a kimenő üzenet helyett valaki beleszólt a vonalba.

- Nash?

De nem Lina volt az. Hanem Liza J.

- Elkapta őt, Nash. Elrabolta.

48. fejezet

Rossz nőt raboltak el

Lina

A munkám során már több érdekes helyzetbe keveredtem, de ez nekem is újdonság volt. A Gabonapelyhes fickó nemcsak a kezemet kötötte a hátam mögé, de a telefonomat, az órámat és a kabátomat is eldobta - Lucian nyomkövetőjével együtt - a bolt parkolójában.

Aztán betuszkolt egy szedán csomagtartójába.

Ennyit arról, hogy Lucian csapata képes lesz követni a nyomkövetőm jelét. Szorosan lehunytam a szememet, és Nashre gondoltam. Minden követ meg fog mozgatni azért, hogy megtaláljon. Ahogy Knox és Nolan is. Sőt, még Lucian is segít. Ha pedig ők nem képesek megtalálni, majd anyám levadászik engem.

Csak meg kell őriznem a józanságomat, hogy kitaláljak valami menekülőutat. Ez a seggfej rossz nőt rabolt el.

A belső buzdító beszéd végeztével a fogságom első néhány percét azzal töltöttem, hogy megpróbáltam megkeresni a vészhelyzeti nyitógombot a csomagtartóban, de sajnos rájöttem, hogy kikapcsolták.

- A fenébe - motyogtam. Az autó élesen jobbra kanyarodott. Beütöttem a fejem, és ügyetlenül a hátamra gurultam, majd összerezzentem a csuklómon lévő kötés miatt. - Aú! Tanulj meg vezetni, te barom! - Fásultan belerúgtam a csomagtartó tetejébe.

Hallottam, hogy beszélget valakivel, de a zajos út miatt nem értettem, mit mond.

- B terv - döntöttem el.

Kirúghattam volna a hátsó lámpát, hogy jelezzem a többi autósnak, hogy túszt tartanak fogva a csomagtartóban.

Megváltozott az út. A sima aszfalt helyett kavicsok csikorogtak a kerekek alatt menet közben. Ez nem jelentett jót. Vagy Duncan Hugo van közelebb, mint gondoltuk, vagy a Gabonapelyhes fickó visz ki az erdőbe, hogy besegítsen engem egy frissen ásott, sekély sírba.

Éppen a szőnyeg szélét próbáltam kitapogatni anélkül, hogy meghúznám a nyakizmomat, amikor az autó hirtelen megállt.

Visszagurultam a hasamra. Ez határozottan nem jelentett jót.

Kinyílt a csomagtartó, de mielőtt harci pózba tornázhattam volna magam, durván kirángattak a kocsiból.

- Jézusom. Hol tanultál meg vezetni? A gokartpályán? -panaszkodtam, ahogy leráztam magamról a kezét.

- Hagyd abba a nyafogást, és indulj - mondta, miközben előrelökött.

Valamikor régen kavicsos út lehetett ott, ahol megálltunk, de mára a természet visszavette az uralmat a terület fölött. Előttünk egy hatalmas, pajtaszerű épület állt, amelyet magasan felvert a gaz. Mögötte éppen csak kirajzolódtak egy kerítés körvonalai.

- Még mindig Knockemoutban vagyunk? - kérdeztem, miközben leküzdöttem a borzongást. A kabátom nélkül és az egészséges félelemtől még hidegebbnek éreztem az éjszakai levegőt.

A csatlós nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon. Ehelyett ismét előrelökött.

- Ha most elengedsz, valószínűleg nem kell börtönbe menned -jegyeztem meg, miközben a pajta árnyékában bicegtem.

- Már elköteleződtem az ügy iránt, édesem. Voltak szemtanúk. Számomra nincs visszaút.

A sötét éjszakában az elrablóm már nem úgy nézett ki, mint egy jóképű, edzőterembe járó könyvelő. Inkább olyan férfinak tűnt, aki élvezi, ha megríkathatja a gyerekeket.

- Úgy hangzik, mintha ezért engem hibáztatnál.

Megrázta a fejét.

- Figyelmeztettelek a bárban. Megmondtam, hogy ne csinálj magadból célpontot.

- Emlékszem valami ilyesmire - feleltem, miközben kinyitotta az istálló nehéz külső ajtaját. Ez volt az egyetlen lehetőségem, így éltem vele.

Megpördültem, és el akartam futni a sötétben, de a törött cipősarok és az egyenetlen kavicsok lehetetlenné tették a menekülést. Úgy éreztem, mintha egy rémálomban lennék, ahol próbálok szaladni, de elfelejtettem hogyan kell.

Egy nagy, húsos kéz ragadta meg a vállamat, és hátrarántott.

- Igazi púp vagy a hátamon, tudod? - mondta, miközben a vállára dobott.

- Ezt sokszor megkapom. Szóval ingatlanügynök vagy, ugye?

- Fogd be.

Visszavitt az ajtóhoz, majd odabent a padlóra dobott.

Koromsötét volt, én pedig megdermedtem, és próbáltam tájékozódni.

- Tudod, az ingatlanügyek miatt nem gyakran kerül börtönbe az ember. Nem úgy, mint az élelmiszerboltokból elrabolt nők miatt -mondtam, miközben talpra álltam.

- Minél nagyobb a kockázat, annál nagyobb a jutalom - válaszolta a sötétben.

Ez a Pritzger Biztosító nem hivatalos mottója.

Egy kattanást hallottam, majd bevilágította a teret a mennyezeti lámpa. Elég díszes csarnok volt egy csűrhöz képest. A padlót lebetonozták, a fával burkolt falak pedig szebben néztek ki, mint az atlantai lakásom. Elektromosság. Jó. Ez azt jelenti, hogy talán telefon is van valahol.

A falon, közvetlenül velem szemben egy nagy fémtáblán a Vörös Kutya Farm felirat állt.

Megvilágosodtam. Ez az az elárverezett ingatlan, ahol Nash megtalálta a szökött lovat. Hugo egész idő alatt ilyen közel volt?

Csak néhány kilométerre vagyok a várostól. Normális körülmények között simán el tudnék futni odáig, de ahhoz másik cipőt kellene viselnem, és kerülnöm kéne az aszfaltozott utakat.

Nem ideális, de mindenképpen lehetséges. Felmértem a többi lehetőséget.

Három ajtó vezet különböző irányokba, és egy lépcső visz fel a sötét, padlástérnek látszó helyiségbe. Utóbbi határozottan nem életképes menekülési lehetőség, döntöttem el.

A csatlós megszorította a vállamat, és az egyik nehéz faajtóhoz vezetett.

- Menjünk - mondta, és kinyitotta.

Egy falépcsővel találtam szemben magam, ami egy szinttel lejjebb vezetett.

- Tényleg? Egy alagsori búvóhely? Milyen közhelyes. - Valójában zseniális volt. Találni egy elhagyatott ingatlant, elég messze a várostól, hogy senki ne vegye észre a mozgolódást? Talán a fogvatartóm mégsem teljesen idióta.

- Mozgás - szólt rám.

Nem siettem el, mind a tizenöt lépcsőfokot bicegve tettem meg.

Meg kell őriznem a hidegvéremet. Muszáj húznom az időt. Minél tovább terelem el a figyelmüket, annál több időt adok Nashnek, hogy megtaláljon.

A Gabonapelyhes fickó a lépcső aljánál balra terelt, és bekísért egy nyitott ajtón.

A helyiségben, a sáros csizmáját hanyagul egy gyönyörű tölgyfa asztal tetejére támasztva Tate kibaszott Dilton ült.

A francba.

- Lám, lám, lám. Kit látnak szemeim. Csak nem azt a hosszú lábú ribancot a kocsmából?

Arra készültem, hogy egy újonc maffiakirállyal szálljak szembe, nem pedig egy mocskos, kegyvesztett zsaruval.

Dilton az asztalra dobta a telefonját, és önelégülten rágcsálta a rágógumiját.

- Mi a baj, édesem? Nem rám számítottál?

- Várj. Ezt tisztázzuk. Te vagy itt az agytröszt? - kérdeztem Diltontól, és azon tűnődtem, vajon mennyire lenne nehéz megszerezni a telefonját.

- Ezt kurva jól látod, anyukám.

Az emberrablóm célzatosan megköszörülte mögöttem a torkát.

Dilton ránézett.

- Mondani akarsz valamit, Nikos?

Nikos, az élelmiszerboltos emberrabló.

- Hol van? - kérdezte Nikos.

- Van, amit tudnod kell, és van, amit nem, fiam - felelte Dilton.

Oké. A rosszfiúk összevesztek. Ez vagy nagyon jól fog jönni nekem, vagy nagyon-nagyon rosszul. Akárhogy is, szükségem lesz egy tervre.

Az íróasztal mögötti pulton egy ősrégi monitor állt. Sajnos nem láttam telefont, laptopot vagy egy véletlenül kint felejtett jelzőpisztolyt.

A szemközti falra hatalmas, síkképernyős tévét függesztettek, elé pedig egy kanapét toltak.

- Nem tudjátok, hogy fenyegetőbbnek tűntök, amikor úgy tesztek, mintha egymás gondolataiban is olvasnátok? Nem néztetek James Bond-filmeket?

- Menj, szólj neki - mondta Nikos, nem törődve velem.

- Baszd meg - vágta rá Dilton. - Itt én vagyok a főnök. Szólj neki te.

- Nem tarthattok itt - szólaltam meg, visszaterelve magamra a figyelmüket.

Dilton vidáman rágcsálta a rágóját.

- Úgy látszik, bármit megtehetek veled meg a ribanc száddal.

- Bájos. Miért vagyok itt? Minden nővel ezt csinálod, aki azt mondja, hogy nőj fel és légy férfi? Ez mondjuk megmagyarázná, miért van szükséged ekkora létesítményre.

- Azért vagy itt, mert te meg a kibaszott barátaid kurvára felhúztatok.

Nikos arckifejezéséből ítélve nem éppen ezért voltam itt.

- Várj. Azért raboltattál el, mert kirúgtak a rasszista, nőgyűlölő viselkedésedért? Te is olyan áldozattípus vagy, aki mindig mást hibáztat azért, hogy szar ember lett belőle?

- Mondtam, hogy semmit nem ér, ha bedobunk egy követ az ablakán - motyogta Nikos.

- Azért vagy itt, mert rosszkor, rossz helyen jártattad a kurva szádat - vicsorogta Dilton. - A terv az volt, hogy a másik két ribancot rabolom el először. Tina gyerekét meg a szűkszavú ikertestvérét. De te nem bírtál viselkedni, és még nagyobb célpontot csináltál magadból, amikor vásárlás közben rájöttél a dolgokra.

Nikosra pillantottam. Látta velem Waylay-t. Könnyen elkaphatott volna mindkettőnket. Nos, nem annyira könnyen. Nekem még volt egy tűsarkam, neki pedig egy másik lába. De úgy döntött, nem rabol el egy gyereket. Talán nem ő a legrosszabb rosszfiú a szobában.

Nikos kerülte a tekintetemet, és úgy döntöttem, valószínűleg mindkettőnknek az lesz a legjobb, ha ezt az információt nem említem meg.

- Szóval veled kezdjük, aztán foglalkozunk a másik három problémával - folytatta Dilton. Úgy mutatott rám, mintha az ujja egy pisztoly lenne, és meghúzná a ravaszt.

- Nem kell megbeszélnünk vele a tervet.

Dilton gúnyosan felhorkantott.

- Miért nem? Úgysem jut ki innen élve. - Beteges izgatottsággal nézett rám.

- Te seggfej, hogy akarod motiválni, hogy idecsalja a zsaru barátját, amikor már az elején közlöd vele, hogy mindenképp megölöd? - kérdezte Nikos. - Jézusom, tudod te egyáltalán, hogy működik a motiválás?

- Te tényleg neki dolgozol? - kérdeztem Nikostól, és Dilton felé biccentettem. - Én maradtam volna az ingatlanügyeknél.

- Nem dolgozom neki - csattant fel Nikos.

Dilton vicsorgott.

- Majd meglátjuk. - Visszafordította rám a tekintetét. - Ami téged illet, én nem olyan férfi vagyok, akivel patkázni lehet. Ezt a pasid is tudhatta volna.

- Packázni - javította ki Nikos. - Packázni, nem patkázni, te kibaszott idióta.

- Baszd meg, faszkalap.

Dilton levette a csizmás lábát az asztalról, és színpadiasan előresétált. Lazán nekitámaszkodott az asztalnak, és felém nyújtotta a lábát.

- És most mi lesz? Mit fogsz csinálni velem?

Fenyegetően előrehajolt, amíg a leheletén meg nem éreztem az állott sör szagát. Egyik kövér ujját a felsőm nyakkivágásába akasztotta, és megrántotta.

- Bármit, amit csak akarok, baszki.

Elöntött a düh, és megremegtem.

Fejelés, tökön rúgás, a kötöző szétszakítása, futás.

- Lám, lám, lám...

Mindannyian megfordultunk, amikor a frissen lezuhanyozott Duncan Hugo belépett a szobába. Fekete pólót és farmert viselt, amelynek derékszíjába pisztolyt dugott. A haját, ami eredetileg tűzvörös volt, most sötétbarnára festette. Azonban a szeplői, a tetoválásai és minden más, amit a fotókról megjegyeztem, pontosan ugyanolyan volt.

- A haverod már elsütötte ezt a rosszfiús dumát - tájékoztattam.

Nem kerülte el a figyelmemet, ahogy Hugo szeme összeszűkült, amikor meglátta, hogy a mocskos zsaru az asztalra ült, és észrevette, hogy megszáradt sár koszolta be az asztalt. Besétált a szobába, és elkapta a zacskó cukorkát, amit Nikos dobott neki.

- Vedd le a segged az asztalról, Dilton.

Dilton nem sietett eleget tenni a kérésnek.

- Mostanában elég sok fejfájást okoztál nekem - jegyezte meg Hugo, miközben helyet foglalt az íróasztal mögött.

- Én? - kérdeztem ártatlanul. A hátam mögött megkötözött csuklóm kezdett sajogni. Ki kell szabadulnom, de kizárt, hogy eljussak az ajtóig, amíg hárman vannak a szobában.

- Nemcsak követted az embereimet, de az egyiket le is tartóztatták miattad. Pedig most nem szabad felhívnunk magunkra a figyelmet. Mégsem hallgattál a figyelmeztetésre.

- Ahogy a haverodnak is mondtam az édességsoron, az a letartóztatás nem az én hibám volt. A te embered próbálta fényes nappal megölni a saját testvérét. Meztelenül.

- Nehéz manapság jó segítséget találni - mondta Hugo egy közömbös vállrándítással.

- Azt látom. Nem tudom, mennyit fizetsz ennek itt, de visszakövetelhetnéd a pénzed - jegyeztem meg, és Dilton felé biccentettem.

Előre láttam a pofont, így felkészültem rá. Dilton ökle az arccsontomat találta el, amitől hátrabillent a fejem. Úgy éreztem, mintha lángolna az arcom, de nem voltam hajlandó felsikoltani.

Ehelyett inkább arra koncentráltam, hogy felírjam a képzeletbeli bevásárlólistámra a korrektort, és elképzeltem, mit fog csinálni Nash Dilton pofájával, amikor ideér.

- Ideje, hogy megtanulj viselkedni - vicsorgott az arcomba. A tekintete megvadult, vicsorgott a bajsza alatt. Kiszámíthatatlan őrült volt, aki bizonyítani akart, ez pedig mindig rosszabb, mint egy számító rosszfiú.

- Ettől nagy embernek érzed magad? - sziszegtem az összeszorított fogaimon keresztül.

- Elég - csattant fel Hugo. Kicsomagolt egy darab cukorkát, és a szájába dugta. - Dolgunk van. Nikos, intézd el, hogy készen álljunk Morgan rendőrfőnök barátunk érkezésére.

Nikos egy baljós biccentéssel hagyta el a helyiséget.

Már csak két rosszfiú maradt, de így sem tetszettek az esélyeim.

- Te takarítasz - mondta Hugo Diltonnak.

- Kurvára tudom.

- Szedd össze magad. Miután odaérsz a helyedre, hívj, és várj a jelemre. Ezt nem baszhatod el.

- Nekem legalább volt merszem meghúzni a ravaszt - köpte Dilton.

- Inkább úgy fogalmaznék, hogy elbasztad. Szerencséd, hogy kapsz még egy esélyt.

- Egyszer talán neked is meg kell húznod a ravaszt -figyelmeztette Dilton.

- És amikor megteszem, biztos, hogy be is fogom fejezni a kibaszott munkát - mondta Hugo vészjóslóan.

Hosszú ideig bámultak egymásra, mielőtt Dilton meghátrált. Még egy utolsó kéjes pillantást vetett rám, aztán kiviharzott a szobából.

- Kérsz? - kínált meg Hugo az édességgel.

- Dilton volt az, ugye? - suttogtam.

- Micsoda?

- Felbérelted Diltont, hogy lője le Nasht. - A fedélzeti kamera felvétele pixeles volt, ráadásul a lövöldöző kapucnit és kesztyűt viselt. De Tate Dilton és Duncan Hugo hasonló testalkatúak, és közel egyforma magasak.

Hugo vállat vont.

- A vezetők delegálnak. És én is az akarok lenni.

- Nehéz manapság jó segítséget találni - ismételtem meg a korábbi szavait.

-  Elloptam a kocsit, odaadtam neki a fegyvert, aztán megmondtam, mikor és hol tegye meg. Úgy volt, hogy messzebbre csalja a várostól a zsaru barátodat, hogy nyugodt helyen végezzen vele.

- Ehelyett hidegvérrel lelőtte az autópályán - egészítettem ki.

- Ezen már nem tudunk változtatni. Egyetlen esélye van helyrehozni, és ha most sem sikerül jól csinálnia, akkor vége -mondta Hugo, miközben kicsomagolt egy újabb cukorkát.

Stresszevő.

- Azt tervezed, hogy engem használsz fel arra, hogy idecsald Nasht. Aztán mi lesz?

Rám nézett, és nem szólt semmit. Nem is kellett.

Megráztam a fejemet, ahogy elfogott a hányinger.

- Naomi holnap férjhez megy, Waylay pedig gyerek. Nem kell ezt tenned.

Megvonta a vállát.

- Nézd, ez nem személyes. Bár Dilton be van indulva a pasidra, az nagyon is személyes. Nyilvánvalóan nem tetszett neki a törvénytisztelő barátod stílusa. Szerintem ingyen is lelőtte volna. De a többi... az nem személyes. Ti csak járulékos veszteségek vagytok.

Naomi, Waylay, Liza J., Amanda. Még ha Hugónak sikerült is idecsalnia Nasht, mindenki más ott lesz a házban. A tűzvonalban.

Pánik szorongatta a torkomat.

- Miért csinálod mindezt? Hogy félreállítsd apádat az útból, és átvedd a családi vállalkozást? Miért nem indítod el a sajátodat? Építs magadnak valamit.

Az asztalra csapott az öklével.

- Mert mindent elveszek, amivel az apám tartozik nekem, aztán élvezettel végignézem, ahogy börtönbe dugják. Azt akarom, hogy tudja, az „érzékeny, punci fia”, a „DNS-pazarlás” taszította le a trónról, és lopta el az összes vagyonát.

Az agyam a kiutat kereste.

- Nem bízhatsz Diltonban. Forrófejű, és azt hiszi, hogy mindent neki kellene irányítania. Megpróbált egy csomó nővel ujjat húzni a kocsmában, és Nikosnak kellett megállítania. Jobban jársz, ha visszahívod.

Hugo felállt az íróasztal mögül.

- Amivel jobban járunk, az az, ha leülsz, és befogod a szádat, amíg a hasznodat nem vehetem.

Rosszul leszek. Aztán meg fogok halni.

- Miért Nash? Miért volt a neve azon a listán? Semmi köze nincs az apád üzletéhez.

Hugo vállat vont.

- Talán rossz embert bosszantott fel.

- Az apádra gondolsz, vagy arra, aki a listát készítette?

- Gondolom, ezt soha nem fogod megtudni. - Odasétált a tévé előtti kopott kanapéhoz, és a nyakába akasztotta a fejhallgatóját. -Helyezd magad kényelembe.

A tévéképernyő zöld színben fürösztötte a szobát.

Az íróasztalnak dőltem, és közben remegett a térdem, és kavargott a gyomrom.

Most kell cselekednem. Muszáj valahogy figyelmeztetnem Nasht, mielőtt Dilton elmegy. Mielőtt Naomi és Waylay közelébe ér.

- Kibaszott boldog pénteket! Lőjünk szarrá néhány cowboyt -mondta Hugo.

Pislogtam, és mereven bámultam a képernyőt. Online játszott... ami azt jelenti, hogy más játékosokkal beszélget.

Nagyot dobbant a szívem a mellkasomban. Viselte a fejhallgatóját, de akkor is csendben kell maradnom. Egyetlen esélyem volt, hogy mindent jól csináljak.

Lassan kifújtam a levegőt, és a képernyőt figyeltem, a megfelelő pillanatra várva.

- Balra. Ne! Balra, te hülye. Ezt nem tanultad meg az óvodában? -kiáltotta Hugo, miközben dülöngélve hadonászott a kontrollerrel.

A szereplők a képernyőn egy taknyos ogréval és egy tűzokádó sárkánnyal küzdöttek. Ez volt a legjobb alkalom a cselekvésre. Nem szúrhattam el.

A kezemet olyan magasra emeltem a hátamról, amennyire csak tudtam, miközben előrehajoltam.

Elöntött az adrenalin. Olyan erősen és gyorsan csaptam le a csuklómat, hogy szétszakadt a műanyag kötelék, én pedig kiszabadultam.

- Ne baszakodj, Brecklin, szúrd már lábon, a kurva életbe -mondta Hugo, amikor hátulról rátámadtam.

49. fejezet

Rendezett adósság

Nash

Huszonhét perc.

Ennyi idő telt el azóta, hogy egy férfi betuszkolta Linát a csomagtartójába, és elhajtott.

Grave lefuttatta a Waylay által részben megjegyzett rendszámot.

Knox hazavitte Waylay-t és Liza J.-t Naomihoz.

Én pedig Tate Dilton utcájába hajtottam, amikor szemerkélni kezdett az eső. Oldalra rántottam a kormányt, és csikorgó kerékkel álltam meg a betonfelhajtójánál. A garázs előtt egy fényes, piros csónak parkolt egy vadonatúj utánfutón.

Nem fáradtam azzal, hogy becsukjam az ajtót, csak eltrappoltam a fehér Cape Cod bejáratáig, amit kék és piros fényben fürösztött a villogóm.

Az ajtó már akkor kinyílt, amikor elhaladtam a tornácon sorakozó szénabálák és tökök mellett. Kerékcsikorgást hallottam mögöttem az utcán, amikor hirtelen egy másik jármű is megállt.

Melissa Dilton, Tate csinos, szőke felesége az ajtóban állt, és egyik kezével kék fürdőköpenye nyakát szorongatta.

Könnyes volt az arca és bedagadt a szája.

Bassza meg.

- Hol van a férjed, Missy?

Megrázta a fejét, és könnybe lábadt a szeme.

- Fogalmam sincs, de esküszöm, hogy elmondanám, ha tudnám.

Be akartam nyomulni mellette, hogy a pincétől a padlásig átkutassam a házat, de tudtam, hogy nem hazudik.

Nolan és Lucian komoran sétáltak fel a veranda lépcsőjén.

- Mióta van távol? - kérdeztem, nem foglalkozva az újonnan érkezőkkel.

- Néhány órája. Úgy pakolt össze, mintha egy időre elutazna. Láttam, hogy kivett egy rakás pénzt a kúszótérből Sophia hálószobájában.

- Mit csinálsz, Morgan? - kérdezte halkan Nolan.

- Hol volt azon az éjszakán, amikor lelőttek?

Melissa nagyot nyelt, miközben könnyek csorogtak le az arcán.

- Azt mondta, hogy dolgozott.

-  Hazudott neked. Aznap beteget jelentett. - Útközben megnéztem.

- Azt állította, hogy dolgozott. Későn jött haza, és én... láttam rajta, hogy ivott. Rólad kérdeztem. A szüleimtől hallottam a lövöldözésről. Megkérdeztem tőle, hogy rendbe jössz-e, mire ő... -Szégyenkezve nézett le meztelen lábára. - Megütött - suttogta.

Hallottam, hogy Lucian sötéten káromkodik mögöttem.

- Semmi baj, Melissa. Téged nem vádollak semmivel. Viszont meg kell találnom Tate-et.

Könnyes szemmel nézett rám.

- Nem tudom, hol van. Sajnálom, Nash.

- Nem a te hibád - válaszoltam. - Semmi sem a te hibád. De azt akarom, hogy fogd a gyerekeket, és menj el a szüleidhez ma este. Maradj ott, amíg azt nem mondom, hogy biztonságban hazajöhetsz. Megértetted?

A nő habozott, majd bólintott.

- Menj, ébreszd fel a gyerekeket. Mondd meg nekik, hogy a nagymamánál és a nagypapánál fogtok aludni. Lucian majd elvisz titeket. A rendőrök szemmel tartják a szüleid otthonát.

- Vége van, ugye? - suttogta.

- Ma este pontot teszünk az ügy végére - fogadtam meg.

Idegesen felhúzta a vállát, és bólintott. Most először láttam meg az elszántság szikráját szép, zöld szemében.

- Sok szerencsét, Nash.

Megfordultam, és hüvelykujjammal a hátam mögé böktem. Lucian bólintott, majd követte Melissát a házba.

- Elárulnád, mi a fasz folyik itt? - faggatott Nolan, miközben követett lefelé a verandáról.

- Nem Hugo húzta meg a ravaszt. Hanem Dilton - válaszoltam, ahogy beültem a volán mögé. - Áú! A picsába! - Egészen mostanáig el is feledkeztem az új műalkotásról a hátsómon.

Nolan káromkodva kerülte meg az autót, és beszállt az anyósülésre.

- Ez meg mit jelentsen?

- Ez azt jelenti, hogy Dilton vagy egyedül cselekedett, vagy összeállt Hugóval. Akárhogy is, megy a süllyesztőbe.

Sebességbe tettem a kocsit, és megfordultam. A fényszóró átvágott a ködtakarón.

- Merre tovább? - kérdezte Nolan.

- Az őrsre.

* * *

- Egyeztettünk az állami rendőrséggel, és itt, itt meg itt állítjuk meg a forgalmat - magyarázta Bannerjee rendőr, és épp a térképre mutatott, amikor beléptünk az őrsre. Úgy tűnt, Knockemout összes hivatásosa megérkezett az épületbe. - Minden egységnek azt az utasítást adtuk, hogy keressék Lina Solavitát, az elkövetőt, és egy barna 2020-as Ford Fusiont.

Lina valahol odakint van a sötétben és a hidegben. Én pedig kurvára nem nyugszom, amíg meg nem találom.

Kinyitottam a Grave asztalán heverő mappát, és kikaptam belőle az első papírlapot, mielőtt a táblához indultam. Tashi félreállt, miközben Tate Dilton fényképét Lina fotója mellé ragasztottam.

Suttogás hallatszott a tömegben.

- Minden zsaru keresse Tate Dilton volt rendőrtisztet. Körözik egy rendőrtiszt elleni gyilkossági kísérlet, családon belüli erőszak, valamint testi sértés miatt. Bárki, akinek információja van Dilton hollétéről, nálam jelentkezzen.

Nem vártam meg a kérdéseket. Egyenesen a fegyvertár felé vettem az irányt. Nolan még mindig a sarkamban volt.

- Mi a terv? - kérdezte, amikor átadtam neki a puskát.

- Bekopogtatunk Dilton minden kibaszott barátjához, amíg nem találunk valakit, aki tudja, hol a fenében van. Ha megtaláljuk őt, megtaláljuk Linát is.

- Mi lesz Hugóval?

Megráztam a fejem, és bedobtam két tárat meg néhány doboz töltényt egy táskába.

- Nem tudom, hogy ő is benne van-e, vagy az elejétől fogva Dilton mozgatta a szálakat. De a megérzésem azt súgja, hogy a két rohadék összejátszik.

Nolan nyugodtan megtöltötte a puskát, majd újabb töltényeket dobott egy táskába.

- Gondolod, hogy Lina már elintézte őket? Bánják, hogy egyáltalán elrabolták? - kérdezte.

Megrándult a szám, miközben bedobtam még két lőszeres dobozt a táskámba.

- Garantálom.

- Ez után az este után minden eddiginél több heregolyóműtétet fognak végezni az államban - jósolta.

Becipzáraztam a táskát, és ránéztem.

- Nem kell jönnöd - mondtam.

- Baszd meg.

- Nem a szabályok szerint fogok játszani. Nem követem a kibaszott protokollt. Bármit megteszek, hogy visszaszerezzem őt.

- Akkor mutasd az utat.

Átvágtunk az irodán, és már majdnem az ajtóhoz értünk, amikor kinyílt. Wylie Ogden lépett be az őrsre egy régi rendőrségi esőkabátban.

- Nash. Úgy értem, rendőrfőnök - mondta. Idősebbnek tűnt, mint amilyennek valaha láttam. Az arca nyúzott volt és sápadt. - Most beszéltem Melisszával, és elárulta, mi folyik itt. - Megrázta a fejét. -Nem tudtam. Fogalmam sem volt róla. Barátok voltunk, de... azt hiszem, az ember senkit sem ismer igazán. Ez nem helyes. Amit veled és a feleségével tett.

- Nem, nem az - vágtam rá kőkeményen.

- Azért vagyok itt, hogy segítsek, amiben csak tudok - mondta. -Helyrehozni a dolgokat.

- Kérj valami feladatot Bannerjeetől - válaszoltam, majd megkerültem, és elindultam a parkoló felé.

Kinyitottam a terepjáróm ajtaját, és amíg Nolan bedobta a táskákat, én megtöltöttem egy második puskát, majd két teljes tárat az övemre csatoltam.

Megcsörrent a telefonom.

Lucian.

- Problémába ütköztél, miközben elvitted Melissát meg a gyerekeket a szüleihez? - kérdeztem.

- Nem. Biztonságban vannak, és egy járőrkocsi már ott áll a felhajtójukon. De gondoltam, tudnod kell, hogy FaszKirály85 most jelentkezett be a Dragon Dungeon Questbe - árulta el Lucian. - A csapatom lenyomozza az IP-címet. Leszűkítették a kört egy nyolc kilométeres körzetre.

Bassza meg. Ha Duncan Hugo a közelben van, az nem lehet véletlen.

Megtöltöttem a fegyveremet, majd a pisztolytáskámba dugtam.

- Szólj, ha megtaláltad.

- Ha így találjuk meg, az nem fogja megállni a helyét a bíróságon - figyelmeztetett Lucian.

- Nem érdekel. Nem egy ügyet akarok felépíteni. Rendezem a kibaszott adósságomat. Találd meg! - parancsoltam.

50. fejezet

Brecklin a legrosszabb

Lina

Az első próbálkozásom, hogy megfojtsak valakit, nem sikerült valami jól. Viszont elloptam a fejhallgatót, összezúztam a légcsövét, és kijutottam a szobából, mielőtt fegyvert foghatott volna rám, szóval nem is volt teljes kudarc.

Hallottam, hogy kiabál, amikor a lépcsőhöz értem, és reméltem, hogy Nikost meg Diltont hívja. Ha mindhárman azzal vannak elfoglalva, hogy engem keressenek, akkor nem mehetnek gyilkolászni.

Berontottam az előcsarnokba, ahová Nikosszal érkeztünk, és körülnéztem. Kifuthattam volna, azonban a menekülésnél fontosabb volt, hogy keressek egy telefont, hogy valahogyan kapcsolatba lépjek Nashsel. Kitámasztottam a külső ajtót, hogy azt higgyék, elszöktem, aztán találomra elindultam az egyik ajtó felé. Egy hosszú, sötét folyosóra vezetett.

Próbáltam a lehető leggyorsabban végigtapogatni a helyiséget, amikor meghallottam valamit.

Egy távoli hangot... a kezemből.

Atyaég.

A francba.

Duncan fejhallgatója még rá volt csatlakozva a Wifire.

A fejemre húztam, miközben felfeszítettem a földszinti irodához legközelebbi ajtót. Ha el tudnék rejtőzni, akkor az interneten keresztül hívhatnék segítséget.

- Halló? Hallasz engem? - suttogtam a mikrofonba.

- Mi ez a zihálás? Valaki hagyta, hogy egy perverz csatlakozzon a küldetéshez? - Egy ismeretlen, gyermeki hang szólt a fülembe.

Aztán kinyílt az ajtó, amin bejöttem.

- A francba - motyogtam.

Pont találtam egy másik ajtót, amikor a folyosón felgyulladtak a fények.

Még láttam a felém rohanó mérges Hugót, mielőtt beszaladtam a másik helyiségbe.

Az ajtón - hála istennek - belülről retesz volt. Nem fog sokáig kitartani, de legalább lelassítja. Éppen akkor csúsztattam a helyére, amikor Duncan Hugo megrángatta a kilincset.

- Minél tovább kell üldözzelek, annál tovább fogom engedni Diltonnak, hogy bántson - vicsorogta az ajtó túloldaláról.

Hátraszaladtam, és a számhoz nyomtam a mikrofont.

- Halló? Van ott valaki? - mondtam olyan hangosan, ahogy csak mertem.

Itt más volt a padlóburkolat. Mintha tégla lett volna, és minden falon ablakok voltak a magasban. Sötét, barlangszerű helyiségnek tűnt, amelyben, mint rájöttem, egy tucatnyi lóistálló sorakozott, amelyeket középen egy széles téglafolyosó osztott ketté.

- Hagyd abba a hülyéskedést, FaszKirály, és segíts megölni ezeket az ogrékat, vagy megint kénytelen leszek használni rajtad a kábító varázslatomat.

Egy gyerek beszélt. A hangjából ítélve egy idegesítő gyerek.

- A nevem Lina Solavita. Tate Dilton és Duncan Hugo fegyverrel tartanak fogva a Vörös Kutya Farmon, Knockemoutban, Virginia államban - suttogtam a mikrofonba, miközben végigrohantam a lóállások közötti folyosón.

A kilincs rázkódott mögöttem, majd hangos puffanást hallottam.

A sötét szoba végébe sprinteltem, és nekirohantam egy mellkasig érő falnak, amitől a lélegzetem is elakadt.

- Áú! Bassza meg - ziháltam.

- Igazat mondasz? - követelte egy taknyos, mutálás előtti hang.

- Valószínűleg csak FaszKirály szórakozik velünk, Brecklin -mondta egy másik gyerek.

- Figyelj, Brecklin, tudják a szüleid, hogy egy bűnözővel játszol online videojátékokat? - sziszegtem, ahogy talpra álltam.

A szoba túlsó végéből újabb hangos puffanás hallatszott, amelyet egy reccsenés kísért. Nagyon úgy hangzott, mintha egy test próbálná betörni az ajtót.

Hugo mindjárt utolér, és nincs időm kiutat keresni. Az egyetlen lehetőségem az, hogy elbújjak, amíg lehet.

- Spicli - motyogta egy kölyök a fülembe.

- Istenem! Esküszöm neked Justin Bieberre vagy Billie Eilishra vagy akárkire, akit szeretsz, hogy az igazat mondom. Valamelyikőtök hívja a 911-et. Most azonnal.

Újabb hangos puffanás hallatszott, és a fa egyre jobban megadta magát.

Megijedtem, amikor hangos sípolást hallottam a fejhallgatómban.

- Jézusom. Mi a fene volt ez? - suttogtam.

- Nyugodjon meg, hölgyem. WittyRózsaszínben most csatlakozott a küldetésünkhöz - válaszolta Brecklin.

- Majd megnyugszom, miután hívtad a 911-et!

- Lina?

Az ismerős hang majdnem könnyeket csalt a szemembe.

- Waylay?

- Hol vagy?

- A közelben. Biztonságban vagy? Naomi biztonságban van? Mi a fenét keresel itt?

- Miután Nash bácsi felhívott, és megkérdezte, mi Duncan Hugo felhasználóneve, gondoltam, segíthetek megtalálni őt a játékon keresztül.

- Waylay, te gyönyörű kis zseni! Nagyon-nagyon büszke vagyok rád, és emellett valószínűleg hatalmas bajba kerültél.

- Igen, gondoltam - felelte, de láthatóan nem aggódott emiatt, inkább unottnak tűnt.

- Figyelj rám, fel kell hívnod a nagybátyádat, Nasht, hogy megmondd neki, Duncan Hugo elküldte Tate Diltont a házatokhoz, hogy...

Hogy áruljam el egy tizenkét éves gyereknek, hogy valaki meg akarja ölni?

- Hogy kiiktasson engem és Naomi nénit? - találgatott.

- Hűha - az egyik gyereknek elakadt a lélegzete.

Ezúttal, amikor Hugo nekiment az ajtónak, törött fadarabok hullottak a padlóra.

- A francba, igen. Figyelj, próbálom elterelni a figyelmüket, de Nash nem jöhet ide, mert csapdát állítottak neki. Menjen hozzátok, és győződjön meg róla, hogy biztonságban vagytok.

- Hol vagy? - faggatott Waylay.

- Nem számít. Csak mondd meg neki, hogy szeretem.

- A Vörös Kutya Farmon van - jelentette be Brecklin, a kis taknyos.

- Fogd be, Brecklin! - sziszegtem.

Két lövés dördült.

- Aki bújt, aki nem, jövök - énekelte Hugo, amikor kivágódott az ajtó.

Véletlenszerűen kiválasztottam egy lóállást, és a lehető leghalkabban berántottam magam mögött az ajtó alsó felét.

- Figyelj, mennem kell. Duncan jön. Tate Dilton is vele van -suttogtam, és beljebb húzódtam az istállóban, hogy elbújjak egy rakás műanyag kád mögé. - Mondd meg Nashnek, hogy szeretem.

- Mi.

- Szakad...

A francba. Gyengül a Wifi-jel. Négykézláb kúsztam előre az istálló ajtaja felé.

- Azt kellene mondanod, hogy AFK - recsegte a fülembe Brecklin sznob hangja. - Ez azt jelenti, hogy távol a billentyűzettől.

- Nekem nincs istenverte billentyűzetem, Brecklin! - sziszegtem.

De csak csend volt a fülemben, amikor ismét megszakadt a jel.

Remek. Az utolsó szavaimat egy gyerekkel való kiabálásra pazaroltam. Nos, megérdemelte.

- Nem rejtőzhetsz itt örökké. - Hugo hangja kísértetiesen visszhangzott a térben.

A falhoz lapultam, és éreztem, hogy hűvös és sima. Mint a csempe.

Felszínre törtek a nyári lovastáborban töltött rövid hetek emlékei. A mosófülkében voltam, ami lényegében egy zuhanyzó a lovaknak.

Ahogy Hugo cipőjének talpa a téglához csapódott, megtaláltam, amit kerestem. A lovakat slaggal fürösztötték, de néhány istállóban magasnyomású mosópálcát szereltek fel a bokszok tisztán tartására.

Egy hangos csattanás a frászt hozta rám. Fa és fém ütközött a kőhöz. Megfogtam a tömlőt, és közben beütöttem a csapba a könyökömet. Fájdalom sugárzott a karomba.

Egy zseblámpa fénysugara hasított a sötétbe.

- Ebben nincs - dúdolta Hugo.

Újabb csattanás, ezúttal egy kicsit közelebbről.

Egymás után tépte fel az istállóajtókat, amíg meg nem találja, amit keres.

A szívem majd’ kiugrott a mellkasomból.

Leguggoltam, és igyekeztem lenyugtatni a légzésemet. Életben kell maradnom, muszáj elbújnom. Ebben a sorrendben.

Csendben levettem a fejhallgatót, és a fülke elejébe dobtam, remélve, hogy újra csatlakozik a Wifi-jelhez. Igazából nem akartam egy csomó gyereket traumatizálni azzal, hogy végig kelljen hallgatniuk, ahogy meghalok. Kivéve Brecklint. Ő szörnyűnek tűnt. De reméltem, hogy legalább az egyiknek lesz annyi esze, hogy felvegye a beszélgetésünket, és így Duncan Hugo nem fogja megúszni, amit tett.

Megfogtam a csapot, és visszatartottam a lélegzetemet. A mellettem lévő fülke ajtaja nekicsapódott a falnak, én pedig a zajt kihasználva, elfordítottam a kart.

Kérlek, legyen víz! Kérlek, legyen víz!

Hugo elég közel volt ahhoz, hogy halljam a ziháló légzését.

Most vagy soha. Tökéletesen kell időzítenem, különben soha nem lesz esélyem Nash elcseszettül szexi képébe mondani, hogy szeretem.

Kinyílt a rejtekhelyem ajtaja, és a falhoz csapódott. Nem haboztam. Ahogy a zseblámpa fénye végigsöpört rajtam, megragadtam a pálcát, és megnyitottam a csapot.

Eldördült egy lövés.

51. fejezet

Mikor szúrtad le a vasvillával?

Nash

Ismerős kisteherautó kanyarodott be az őrs parkolójába, mindenfelé vizet spriccelve, miközben a fényszórói ránk világítottak. Knox kiszállt, és becsapta az ajtót. Merev volt az állkapcsa, ahogy elindult felém.

- Mit keresel itt? Naomival és Wayjel kell maradnod - mondtam.

Megrázta a fejét.

- Veled vagyok.

- Ezt nagyra értékelem, de meg kell védeni őket. Lehet, hogy Hugo ma este akar rájuk támadni.

Knox keresztbe fonta a karját.

- Lou-nak két puskája van. Liza J. leporolta apa fegyverét. Stef italokat kever, és paprikaspray-t osztogat. Jeremiah meg Waylay a régi baseballütőinkkel járkálnak fel-alá.

- Holnap megnősülsz.

- Nélküled és Lina nélkül nem. Hívd fel Naomit, ha nem hiszel nekem. Csak akkor lesz esküvő, ha mindenki ott van.

- Főnök! - Grave jelent meg az ajtóban. - A Ford Fusion Mark Nikosé. A fickó ingatlanokkal foglalkozik itt és a fővárosban. Van egy helyi címe. Nyáron jelentkezett be ide. Elindítottam két járőrkocsit a házához.

Bólintottam.

- Köszönöm, Grave.

Sem ő, sem Lina nem lesznek ott, úgyhogy nem vesztegetem az időmet arra, hogy odamenjek.

Visszafordultam a bátyámhoz.

- Esélyed van valami jóra. Nem fogod elszúrni, hogy nagy testvért játszhass. Ma este nem.

Megragadta az ép vállamat.

- Legutóbb te vigyáztál rám. Nem mész oda nélkülem.

- Úgy néz ki, mindhárman együtt megyünk börtönbe - jegyezte meg Nolan.

- A kurva életbe - motyogtam. Elővettem a telefonomat, és tárcsáztam.

- Mi van? - kérdezte Lucian.

- El kell menned Knoxhoz, hogy vigyázz a többiekre.

- Már úton van egy biztonsági csapat.

- Nagyszerű. Viszont szükségem van rád is, mert az idióta bátyám itt áll mellettem a parkolóban.

Lucian cifrát káromkodott, és hallottam az öngyújtója árulkodó kattanását.

- Öt perc múlva ott leszek.

Sípoló hangot hallottam, és a képernyőmre néztem. Naomi.

- Mennem kell. Van egy másik hívásom - mondtam Luciannek, ahogy bontottam a vonalat. - Naomi, nincsenek friss híreim, de mindent megteszünk...

- Nash bácsi! Tudom, hol van Lina.

* * *

- Látok egy piros platós teherautót és egy aranyszínű Ford Fusiont a pajta mellett parkolni - jelentette Nolan. Az erdő szélén hasalva távcsövön keresztül kémlelte a pajtát.

Waylay figyelmeztetésének köszönhetően az erdőn keresztül hatoltunk be a birtokra, a ház és a pajta mögé kerülve ezzel. Az eső sűrű ködöt hozott magával, amely takaróként terült szét a környéken, és kísérteties látványt kölcsönzött a birtoknak.

- Dilton, illetve az autó, amivel elrabolták Linát - mondtam, miközben igyekeztem elnyomni a bennem forrongó érzelmeket.

Knoxszal összenéztünk. Itt vannak azok, akiket kerestünk. És egyikük sem fog újabb esélyt kapni, hogy ártson a szeretteinknek.

- Mozgást látok - mondta halkan Nolan.

Megdermedtünk, és az esőn meg a ködön keresztül igyekeztünk kivenni, mi történik a távolban.

- Nagydarab fickó. Most rontott ki az oldalajtón. Fegyver van nála. Körbenéz.

- Minket keres? - kérdezte Knox.

Kábé kétszáz méterre voltunk, de így is hallottam valami tompa hangot. Mintha valaki kiabálna. Néztük, ahogy a férfi visszarohan a pajtába.

- Linát - mondtam.

Nolan elvigyorodott. Még Knoxnak is sikerült elmosolyodnia.

- Fogadjunk, hogy pokolian megdolgoztatja őket - jósolta.

- Szólj Luciannek, hogy Dilton még itt van - mondtam a bátyámnak. - Hívok erősítést.

Éppen Grave-t tárcsáztam, amikor eldördült egy lövés.

Egy pillanatra megállt a szívem. Kiürült az agyam. Csak az ösztöneim maradtak. Mozgásba lendültem, és átrohantam a derékig érő növényzeten.

Hallottam Knoxot és Nolant a hátam mögött, de nem akartam várni. Nem, amíg Lina bent van.

Könnyedén megtettem a távolságot a pajtáig, átugrottam a kerítésen, és még arra is ügyeltem, hogy a jó váltammal rontsak be az ajtón.

Az simán engedett, és csak addig álltam meg, amíg körbenéztem az előcsarnokban, mielőtt továbbindultam. Két ajtó volt nyitva. Az egyik lefelé vezetett, a másik egy hosszú folyosóra.

Lina nem ment volna a pincébe, mert ott csapdába esne, és nem tudna kijutni, így futva indultam a folyosóra. Valami furcsa érzés kerülgetett. Éppen akkor hajoltam le, amikor kinyílt a jobb oldali ajtó, és egy hatalmas ököl csapott felém.

Nekimentem Mark Nikosnak, a férfinak, aki kirángatta a nőmet egy boltból, és begyömöszölte egy csomagtartóba. Sajnos a sérült vállammal találtam el, de így is sikerült az ajtókeretnek löknöm.

- Intézem. Menj - mondta mögöttem a bátyám. Nem is vettem a fáradságot, hogy hátranézzek. Ha Knox azt állította, elintézi, akkor el is fogja intézni.

Továbbmentem a folyosón, amíg egy nyitott ajtóhoz nem értem. Maga az ajtó repedezett és horpadt volt, kilincse a padlón hevert.

Tapogatózva kerestem a villanykapcsolót, és meg is találtam. Mindet felkapcsoltam, majd berohantam a kivilágított istállóba. A bal oldali bokszok minden egyes ajtaja nyitva volt.

Gyorsan átkutattam mindet. Itt van. A közelben. Itt kell lennie. Éreztem.

- Mi az? - faggatott Nolan, amikor utolért. Mindketten lenéztünk az utolsó előtti fülkénél összegyűlt tócsára. A közepén egyetlen töltényhüvely volt.

Egy pillanatra kihagyott a szívverésem. Aztán halk sziszegést hallottam, és észrevettem a pálcát meg a tömlőt, amiből még mindig folyt a víz.

- Víz - motyogtam.

- Kétféle lábnyom - jegyezte meg Nolan.

Követtük a nyomokat egy kőfalig, ahol láthatóan összemosódtak. A nedves nyomok közepén egy vasvilla volt eldobva. A hegyét vörösre festette a vér, mely a padlóra is lecsöpögött.

- Fogadok veled száz dolcsiban, hogy Lina leszúrta a vasvillával -jegyezte meg Nolan.

- Nem szállok be ebbe a fogadásba. - Valami büszkeségféle nyomta el a félelmemet. Lina tud, és fog is vigyázni magára, amíg meg nem találom.

Követtük a vér és a víz nyomát a helyiség végéig. Ott egy magas fakerítés nyílt a sötét térbe.

Az istállóból fény szűrődött a koromsötétbe, és láttam, hogy a padlót vastag fűrészporréteg borítja.

- Azt hiszem, ez egy fedett lovarda - mondta Nolan. - Biztos van itt valahol egy kapcsoló...

Zaj hallatszott a sötétben. Egy fojtott kiáltás, amit puffanás és hörgés követett. Nem érdekelt, hogy nem látok. Tudtam, hogy odabent van, és meg fogom találni.

- Leszúrtál egy kibaszott vasvillával! - üvöltötte egy testetlen férfihang.

- Te akartad, te ostoba barom - vágott vissza Lina dühösen.

Jól van. Legalábbis elég jól ahhoz, hogy csúnyán beszéljen.

- Angelina! - A hangom úgy vágott át a sötétségen, mint egy nyílvessző.

- Nash! Tűnj el innen! Jaj! Te rohadék.

Egyre közelebb kerültem hozzájuk. Ezt az egyre hangosabb dulakodásból szűrtem le. Egy nagy, árnyékos tárgyat kerülgettem. Jármű vagy mezőgazdasági eszköz lehetett valami ponyva alatt. Több ilyen is volt köztünk, akadálypályát képezve.

Már majdnem odaértem. Éreztem, hogy a közelemben van. Felfordult a gyomrom, amikor meghallottam a verekedést. Azonban az ezt követő üvöltés nem Lináé volt.

Felgyulladt a lámpa, és megvilágította a kört. Lina két méterre volt tőlem. Hugo előtte térdelt, vér folyt a lábából, és még több az orrából.

- Te kibaszott kurva - vicsorogta, és felemelte a kezét, amelyben a fegyvert tartotta.

Nem gondolkodtam. Nem terveztem. Nem számítottam ki a lépéseimet. Cselekedtem.

- Nash! - Lina sikolya visszhangzott a fülemben, ahogy a levegőbe ugrottam.

Hugo felém fordította a fejét, majd a karját is. De elkésett. Egy tehervonat erejével csapódtam neki, a nálam lévő puskával az élen. Elsült a pisztolya, és a fűrészporba borultunk. Megfordítottam, leszorítottam, és az öklömmel az arcába vágtam. Egyszer. Kétszer. Háromszor.

- Oké, nagymenő. - Lina hangja lágyan és nyugodtan szólt mellettem. - Azt hiszem, elkaptad.

De ennyi nem volt elég. Csupán akkor lettem volna teljesen elégedett, ha megölöm. Ismét hátrahúztam a karomat, hogy megüssem, de Lina megfogta a kezemet.

- Morgan! - Nolan figyelmeztető kiáltására mindketten időben kaptuk fel a fejünket, és megláttuk, hogy Tate Dilton kábé tíz méterről ránk szegezi a fegyverét.

Dilton a felénk igyekvő Nolanhez fordult, és mindkét férfi szinte egyszerre tüzelt.

Láttam, hogy Nolan térdre rogy, és hallottam Lina elborzadt sikolyát, de megragadtam a hóna alatt, és egy nagy, kék traktor mögé rángattam.

Lenyomtam a gumiabroncs mögé, majd kétszer elsütöttem a fegyveremet, hogy felhívjam magamra Dilton figyelmét. Lina elkapott, és visszarángatott a földre. Az érintése visszahozott a jelenbe.

Ziháltam. A hátamon folyt az izzadság. Lüktetett az öklöm. Őrülten kalapált a szívem a mellkasomban.

- Nash - mondta, ahogy hozzám bújt -, látod Nolant?

Végigpásztáztam az arénát, és megráztam a fejem.

- Biztos talált fedezéket. - Lenéztem, és ellenőriztem, nincsenek-e sérülései. - Vérzel, kicsim.

Felemelte a bal karját, ahol hiányzott egy darab a felsőjéből. A környező anyagot vörös vér áztatta.

- Pofán vágtam Hugót a magasnyomású mosóval, aztán bevetettem a Nash Morgan-mozdulatot.

Letéptem az ingem ujját, és a bicepszére kötöttem.

- Mi az a Nash Morgan-mozdulat?

Rám vigyorgott; még soha senkit nem szerettem annyira, mint őt abban a pillanatban.

- Pontosan azt tettem, amit te, amikor odamentél ahhoz a kocsihoz. Megláttam a fegyvert, és oldalra fordultam. Alig súrolt a golyó. Szerintem felszíni sérülésnek sem minősül, de pokolian csíp.

- Jézusom, Angyal.

- Csak egy karcolás - nyugtatott meg.

- Mikor szúrtad le a vasvillával?

- Miután rám lőtt.

- Nem rád lőtt. Lelőtt téged. - Majd’ felrobbantam a haragtól. -Azt hiszem, le kell lőnöm - döntöttem el.

- Ha te lelövöd Hugót, én lelövöm Diltont. Ő támadott rád -mondta.

- Tudom. - Megkockáztattam egy pillantást a traktor kereke mögül, és észrevettem, hogy Dilton eltűnt egy műanyag konténer mögött. Nolant sehol sem láttam.

- Tudod? - sziszegte.

- Akkor tértek vissza az emlékeim, amikor megkaptam a hangüzenetedet.

- Várj egy percet. Miért vagy itt? Naomit és Waylay-t kellene megvédened.

- Rájuk Lucian meg a privát testőrcsapat vigyáz.

- Egész nap beszélgetni fogtok, vagy kijöttök, hogy fejbe lőjelek titeket? - kiabálta Dilton.

Egy golyó pattant le a traktor fémtestéről.

Lejjebb toltam Linát, és a traktor melletti ponyvás járműre mutattam. Az rövidebb és alacsonyabb volt.

- Menj - parancsoltam.

Erőteljesen megrázta a fejét.

- Nem.

- Tűnj innen, Angyal!

-  Nem hagylak itt - sziszegte, majd kibillentett az egyensúlyomból.

Megrándultam, amikor a seggem a gumiabroncs bordás futófelületéhez ért.

- Mi a baj? - suttogta. - Megsérültél? Ha az a fickó a tökéletes seggedbe lőtt, megölöm.

- Nem lőtt meg. Majd később elmagyarázom.

Egy golyó suhant el a fejünk felett, meglibbentve a ponyva szélét.

A szemem sarkából észrevettem valami kék csillogást, és vakon tüzeltem.

- Nem hagylak itt - ismételte meg.

- Angyal.

- Mi van?

Megfogtam az állát, és elfordítottam a fejét.

- Megtaláltam a Porschédat.

Tátva maradt a szája, és felsikkantott.

- Vidd innen a kocsit. Én elintézem a befejezetlen ügyeket.

A kocsira nézett, majd vissza rám.

- A francba. Nem tudom megtenni. Nem hagylak itt.

- Szeretsz.

Lina meglepetten pislogott.

- Tessék?

- Kurvára szeretsz - mondtam neki.

- Ó! És te talán nem szeretsz engem?

- Én is kurvára szeretlek. Annyira, hogy nem várunk a végéig.

- Mi?

- Összeházasodunk.

- Emberek lőnek ránk, és te meg akarod kérni a kezemet?

Újabb lövés dördült. Lejjebb buktam, és visszalőttem egyet Dilton irányába.

- Van valami problémád ezzel? - kérdeztem, miközben előhúztam egy friss tárat, és a pisztolyomba töltöttem.

- Ez annyira jellemző rád. Vársz, amíg túlfűtött helyzetbe nem kerülünk, hogy rákényszeríts arra, hogy azt tegyem, amit te akarsz. Körülbelül ezer döntést kell meghoznunk. Hol fogunk élni? Kinek a munkája fontosabb? Ki viszi ki a szemetet?

- És mind az elsővel kezdődik. Hozzám jössz feleségül, Angyal?

- Uh, rendben. Igen. De amikor elmúlik az adrenalin hatása, és rájössz, hogy örökre hozzám kötötted magad, az a te hibád lesz. Nem akarok nyafogást hallani.

Hevesen megdobbant a szívem, és rámosolyogtam a gyönyörű csajomra.

- Utána nagyon szenvedélyesen meg foglak csókolni.

- Még szép, a francba is - vágta rá.

Egy tárgy lendítésének hangját hallottam, majd egy csattanást. A földre löktem Linát, miközben Duncan Hugo arccal előre landolt a lábunk előtt a fűrészporban. Aztán Knox jelent meg a traktor elején egy lapáttal a kezében. Vágás volt a homlokán, és véres volt a keze.

- Most már kvittek vagyunk - mondta.

- Dunc! Itt vagy valahol? - kiáltotta Dilton.

Knox letérdelt Lina mellé.

- Nolan nagyon vérzik. Elrejtettem valami szénásszekér alá, de gyorsan ki kell hoznunk onnan.

A bátyám és a nőm között kapkodtam a tekintetemet.

- Vigyétek ki innen. Majd én elintézem Diltont - közöltem komoran.

- Nash, ne! - Lina megragadta a karomat.

- Kicsim, mindjárt megyek utánad - ígértem neki. - Van miért élnem.

- Ráadásul gyűrűt kell venned - mutatott rá.

- Komolyan megkérted a kezét a kibaszott esküvőm napján? -háborgott Knox.

Lina rácsapott Knox mellkasára, mire a bátyám összerezzent.

- Áu!

- Jézusom, mi van veletek? - értetlenkedett a menyasszonyom.

A bátyám vigyorgott.

- Nem mondtad el neki?

- Kicsit elfoglalt voltam - válaszoltam szárazon. - Fogd Linát meg Nolant, és vidd ki őket. Nekem be kell fejeznem ezt az egészet.

Knox bólintott, és felvette az eszméletlen Hugo fegyverét.

- Kint találkozunk.

- A francba, Nash. Nem hagyhatlak itt - jelentette ki Lina elcsukló hangon.

- Angyal, ez az én harcom. Nekem kell véget vetnem ennek, és számítok rád, hogy egy darabban kiviszed innen a bátyámat meg a barátomat. Hidd el, hogy elvégzem a munkámat, ahogy én is bízom benned, hogy megcsinálod a tiédet.

Megsimogatta az arcomat, és halkan káromkodott.

- Jól van. De nehogy lelövesd magad - mondta végül Lina.

- Nem fogom - ígértem meg.

Knox megragadta a karjánál fogva, és elkezdte elhúzni.

Lina mélyen a szemembe nézett.

- Szeretlek.

- Én is szeretlek. Most pedig tűnj el innen, hogy hősködhessek.

- Ideköltözöm - közölte Lina Knoxszal, ahogy lehajoltak.

- Nagyszerű. Mi történt a karoddal? - kérdezte Knox.

- Lelőtt a fickó, akit fejbe vágtál a lapáttal.

- Te most szórakozol velem, baszd meg? - Hallottam a bátyámat vicsorogni.

Megvártam, amíg Lina kinyitotta a Porschét, és Knox beültette az anyósülésre a sápadt Nolant.

A bátyám szalutált, majd megfordult, és lehajolva elfutott az aréna végén lévő ajtóhoz.

Nolan erőtlenül beintett a középső ujjával, miközben Lina a Porsche volánja mögé csúszott. Komoran viszonoztam a gesztust.

- Később találkozunk - tátogta a menyasszonyom.

Dobtam neki egy csókot, majd céloztam, amikor a Porsche motorja felbőgött.

Dilton kidugta a fejét fedezékéből, és Lina irányába fordította a fegyverét. Egy másodperccel azelőtt lőttem, hogy meghúzta a ravaszt. A karját markolva tűnt el a konténer mögött.

Ügyesen célzott. De én jobban lőttem nála, ráadásul ismertem a gyenge pontját.

- Nikos? Hol a faszban vagy? - hördült fel Dilton, amikor Lina rátaposott a gázra, és a Porsche meglódult. A csajom diadalmasan felkiáltott, ahogy az autó porfelhőt hagyott maga mögött. Elvigyorodtam az utánuk maradt fedezékben.

Lebukva otthagytam a biztonságot jelentő traktort, és elindultam Dilton felé. Muszáj volt látnom őt.

Behúzódtam egy kisebb traktor mögé, és alánéztem.

Dilton izzadt, és úgy rágta a rágógumiját, mintha dugattyú lenne az állkapcsa. Térdre ereszkedett, és egy szénabálának támaszkodott. Vérző karját a széna tetején nyújtotta ki. Kezében a nagy becsben tartott Smith & Wesson hatlövetűjét szorongatta.

Kurvára elkaptam.

Célba vettem, és lőttem, viszont egy rothadó szénacsomót találtam el néhány centiméterre tőle.

Válaszlövést adott le a traktor irányába.

- Dilton!

Térden állva kotorászott a fűrészporban, miközben én felálltam.

Belenéztem annak a férfinak a szemébe, aki egyszer már megpróbálta elvenni az életemet, és tudtam, nem kap rá második esélyt.

- Tudod, hogy most meg kell öljelek - közölte, idegesen csámcsogva a rágóján.

- Tudom, hogy egyszer már megpróbáltad.

- Szóval tényleg visszajöttek az emlékeid - jegyezte meg, miközben talpra állt.

- Csak azt nem értem, hogy miért.

- Miért? - gúnyolódott. - Elloptad azt az állást egy igazi férfitól, és az egész kibaszott osztályt elpuhítottad. Nekem kellett volna átvennem a rendőrfőnöki szerepet. Többet tettem ezért az istenverte városért, mint te valaha.

- Akkor miért vártál ennyi évet, mielőtt lelőttél? - Újabb lépést tettem felé.

Úgy izzadt, mint Marleen nagynéném a július 4-i főzésen.

- Kurvára nem tudom. Baszki, maradj ott, ahol vagy - mondta, miközben mindkét kezével a pisztolyát fogta. A hosszú, fényes cső remegett.

- Talán nem is gondoltál arra, hogy bármit csinálj, amíg Duncan Hugo meg nem jelent, és nem ültetett bogarat a füledbe.

- Miből gondolod, hogy nem én ültettem bogarat az ő fülébe?

- Mert még soha nem született semmiféle saját ötlet a borsónyi agyadban. Tudom, hogy neked eszedbe sem jutna ilyesmi.

Dilton szája megrándult megemelve a bajuszát.

- Neked tényleg kurvára fogalmad sincs semmiről.

- Miért nem világosítasz fel?

Alacsonyra célzott, a fegyver súlya lefelé húzta a csövet.

- A francba. Azt várod tőlem, hogy mindent bevalljak, mielőtt a földbe döngöllek?

- Miért ne? Áruld el, milyen okos vagy, mielőtt újra meghúzod a ravaszt.

- Elmesélem, miközben elvérzel, ugyanis ezúttal itt maradok.

Készen álltam rá. Láttam, ahogy megrándult, és figyeltem, ahogy meghúzza a ravaszt. Kattanást hallottam, majd Dilton döbbent tekintete fogadott, amikor rájött, hogy már kilőtte az utolsó golyót.

A rohadék sosem tudta követni a számolást.

Egy másodperccel később három vörös folt jelent meg Dilton felsőtestén. Három gyors lövés visszhangja csengett a tágas helyiségben és a fejemben.

Dilton izzadt arca elernyedt, ahogy rám nézett, aztán le a mellkasán lévő lyukakra. Mozgott a szája, de egy hang sem jött ki a torkán. A vörös folt szétterjedt a felsőjén, ahogy térdre esett, majd előrebukott az arcára.

Mögötte a hamuszürke arcú Wylie Ogden állt. Remegett a keze, miközben célba vette a férfit.

- Meg akart ölni - suttogta Wylie alig hallhatóan.

- Elfogyott a tölténye - mondtam. Nem tudom, hallotta-e, mert úgy bámult lefelé Diltonra, mintha attól félne, hogy a férfi újra feláll.

Ekkor eszembe jutott, hogy Wylie a két évtizedes pályafutása során soha nem sütötte el a fegyverét szolgálat közben.

- Tedd le a fegyvert, Wylie. Itt mindannyian barátok vagyunk -jegyeztem meg, és lassan elindultam felé.

- Meg akarta tenni - ismételte meg.

Ekkor hallottam meg a szirénákat, és a hosszú, sürgető nyüszítést, amely egyre közelebb és közelebb ért.

- Most már vége - mondtam neki.

- Vége - suttogta.

Hagyta, hogy kivegyem a kezéből a fegyvert, majd térdre rogyott a véráztatta porban Tate Dilton holtteste mellett.

* * *

Éppen csak elkezdett hajnalodni, amikor kiléptem az istállóból. A hosszú, sötét éjszaka véget ért. Egy új nap kezdődött.

Az egész ingatlan tele volt zsarukkal, szövetségiekkel és egészégügyisekkel.

Meglepődve láttam, ahogy a bátyám ellöki magát az istálló falától, és felém tart. A homlokán és a kezén lévő vágásokat bekötözték.

Egymás mellett álltunk meg a nyitott ajtóban, és mindent magunkba szívtunk.

- Jól csináltad odabent - mondta végül.

- Micsoda?

- Hallottad, amit mondtam. Úgy tűnik, elég jól végzed a munkádat. Amikor épp nem szorul a seggedbe a szabálykönyv.

Ez volt a legszebb bók, amit a bátyámtól kaptam azóta, hogy eljött a végzős focimeccsemre, és azt mondta, „nem is voltam olyan rossz” a pályán.

- Köszönöm - válaszoltam. - És azt is köszönöm, hogy fedeztél.

Rám villantott egy Knox Morgan-vigyort.

- Mikor tanulják már meg ezek a seggfejek, hogy a Morgan testvérekkel nem érdemes szórakozni?

- Hé, boldog násznapot!

- Ez lesz életem legjobb napja.

Mintha csak végszóra jelent volna meg ennek az oka.

- Knox! - Naomi és Waylay áttörtek a zsaruk gyűrűjén, és futni kezdtek felénk.

- Ne késs el, baszd meg - mondta Knox, majd búcsúzóul hátba veregetett. Aztán elindult a kavicsos úton a menyasszonya felé. Néztem, ahogy a bátyám a karjába kapja élete két legfontosabb nőjét, és körbeforgatja őket.

- Úgy látszik, nem tudja, mit jelent, hogy „húzza meg magát” -szólalt meg szárazon Idler különleges ügynök, ahogy közeledett. A fagyos levelek ropogtak a lába alatt, miközben maga mögött hagyta Nolant.

A férfi egy hordágyhoz volt szíjazva, vörösre ázott kötés borította a mellkasát, és a fülére tapasztotta a telefonját. Észrevette, hogy bámulom, és a készülékre mutatott.

- Feleség - tátogta, és őrülten boldognak tűnt.

Mosolyogva intettem neki. Ő vigyorgott, és barátságosan felemelte a középső ujját.

- Rendbe fog jönni? - kérdeztem.

- Rendbe fog jönni. A golyó elkerülte minden létfontosságú szervét. De tudja, mit csinált az a rohadék? Kilépett.

- Nem mondja!

- Fogalmam sincs, miért velem közölte, hiszen nem én vagyok a főnöke. De úgy tűnik, kapott egy jobb állásajánlatot a privát szektorból - mondta, és célzatos pillantást vetett Lucianre, aki keresztbe tett karral állt, és egy maroknyi ügynökkel beszélgetett.

- Láthatóan nem töri magát, hogy kirúgjon - jegyeztem meg.

- Talán azért, mert néha a nagyobb jónak túl nagy ára van -mondta, miközben figyelte, ahogy a bátyám megcsókolja a menyasszonyát, aki a nyakába csimpaszkodott. - Persze, lehet azért is, mert Duncan Hugo kevesebbet tudott az apja ügyeiről, mint egy kevésbé fontos embere - folytatta. - Vagy talán azért, mert a barátja, Lucian beleegyezett, hogy rendelkezésünkre bocsátja a kiterjedt kapcsolatait, hogy segítsen egyszer s mindenkorra elkapni Anthony Hugót. Így már érti, miért lehetek túl elfoglalt ahhoz, hogy egy kisvárosi rendőrfőnök állásával foglalkozzak.

- Hátrébb a rendőrfőnökömtől, különleges ügynök - mondta Swanson polgármester. Fenyegetőbb lett volna, ha nem pizsamanadrágot visel, és nem szorongat egy rajzfilmfigurás bögrét a kezében.

- Csak beszélgetünk, polgármester asszony - válaszolta Idler.

- Ez maradjon is így. Nem szeretném, ha az a hetvenkétezer ember, akinek tetszett a cikk a szülővárosunk hőséről, megtudná, hogy az FBI keresztbe tett neki. - Felemelt egy köteg papírt, és körbemutogatta.

Kikaptam a kezéből, aztán azonnal megbántam, amikor megláttam az első néhány kommentet.

Bármikor megvédheti és szolgálhatja a seggemet.

Azon gondolkodom, hogy elkövetek valami bűncselekményt Észak-Virginiában. Mindjárt jövök.

- Jézusom - motyogtam.

- Ha úgy gondolja, hogy az FBI-nak van ideje és pénze arra, hogy a PR-os következményekkel foglalkozzon, mindenképpen tegye meg. De személyes küldetésemnek tekintem, hogy minden reggeli műsorban fellépjek Washington és New York között...

- Swanson polgármester asszony, Morgan rendőrfőnök állása nincs veszélyben. Legalábbis miattam nincs.

Nolan mentőautója elhúzott, nekem pedig olyan látványban volt részem, amit egy férfi nem felejt el egyhamar.

Angelina Solavita.

Annak az istenverte tengerészkék Porschénak támaszkodott, hosszú lábát kinyújtotta maga előtt, és zsebre tette a kezét. Az arcát horzsolások borították, a ruhája sáros volt, és kölcsön kapott tűzoltóbakancsot viselt.

Úgy nézett ki, mint egy vagány gyönyörűség. Az én vagány gyönyörűségem.

Meglátott, és sokatmondóan elmosolyodott telt ajkával.

Swanson polgármester és Idler különleges ügynök közé léptem anélkül, hogy láttam volna őket.

- Ideje volt már, hogy kihúzza a fejét a seggéből - hallottam a polgármestert, miközben távolodtam tőlük.

Lina ellökte magát a kocsitól, és felém indult.

Elkaptam és felemeltem. Átölelte a derekamat a lábával.

- Szia, nagyme.

Nem hagytam, hogy befejezze. Magamhoz húztam, és úgy csókoltam meg, mintha ez lenne az első alkalom. Mintha ez lett volna az utolsó alkalom. Mintha ez lenne az egyetlen alkalom.

Ő elolvadt a karomban, én pedig megkeményedtem. Az íze, az érintése, a valódisága. túl sok volt. Soha nem tudtam volna betelni vele.

Megszakítottam a csókot.

- Utána van.

- Igen, és még mindig tartozol nekem egy gyűrűvel.

- Nem gondoltad meg magad?

- Mondtam már. Mellettem ragadtál. Megfogalmaztam a telefonomon a felmondólevelemet, amíg vártam, hogy szétrúgd Dilton seggét.

- Hogy van a karod? - kérdeztem tőle.

Nyugodtan nézett rám.

- Semmi baja. Össze sem kell varrni.

- Azt mondtam, hogy valószínűleg jó lenne egy-két öltés -kiabálta az egyik mentős a járművük nyitott ablakából.

Lina vállat vont, és rám vigyorgott.

- Eh. Egy kutya.

- Kurvára szeretlek, Angyal.

Megenyhült az arca.

- Én is szeretlek, nagymenő.

- Hozzám jössz feleségül?

Annyi szeretet volt a tekintetében, hogy úgy éreztem, nem kapok levegőt.

- Igen - suttogta.

- Jó kislány.

Újabb csókba vontam a száját, aztán összerezzentem, amikor a hátsómba vájta a sarkát.

- Biztos, hogy nem lőttek bele abba a tökéletes seggedbe?

- Belelőni? Nem.

- Mi történt vele?

- Majd később megmutatom. Nem viszel haza előbb?

Felsikkantott, és elengedte a lábával a derekamat.

- Azt hittem, soha nem kérdezed meg.

Rezegni kezdett a telefonom, ezért kirántottam a zsebemből.

Elvigyorodtam, és Lina felé fordítottam a képernyőt.

- Miért hív téged az anyukám?

- Gondolom, kihagytál néhány hívást - találgattam.

- Gondoltam, elmesélhetnénk nekik együtt az éjszakánkat -mondta bűntudatosan.

- Te gyönyörű, gyáva nyuszi.

Kikaptam a kezéből a kulcsokat, és odadobtam neki a telefonomat.

- Én vezetek. Te beszélsz.

- Rendben, de mint a vőlegényem, remélem, mentálisan felkészültél arra, hogy a privát szférát nem ismerő szüleim megrohamozzák Knockemoutot, hogy találkozzanak veled.

- Alig várom, Angyal.

Epilógus

Nash

Átkozott csodaszámba ment, hogy még mindig talpon vagyunk... arról nem is beszélve, hogy itt tartunk. Tate Dilton meghalt. Duncan Hugót őrizetbe vették. Nem vesztettem el a munkámat. És mindenki, akit szeretek, biztonságban van, a közelemben. Néhányan közülünk egy kicsit megsérültünk. De itt vagyunk, és csak ez számít.

A bátyám hátsó udvarát feldíszítették az alkalomra az anyatermészet segítségével. Sütött a nap. Szép kék volt az ég. Az őszi levelek gyönyörű színekben pompáztak a vendégek előtt, miközben csörgedezett a patak, ismerős zeneként társulva a gitárszóhoz.

Az izgatott vendégekkel teli rusztikus padok egy fából készült boltívvel szemben sorakoztak, amit Knox és Lou együtt készítettek.

A bátyám a tökökkel szegélyezett folyosó végén állt, és úgy nézett ki, mint aki mindjárt lehányja az öltönyét meg a nyakkendőjét. Volt egy vágás a homlokán, egy zúzódás az egyik szeme alatt, és több ujjpercét bekötötték. Nekem is volt néhány új zúzódásom, és pokolian fájt a vállam.

A lugas alatt Justice St. John állt, készen a szertartásra; az alkalomra szépen kicsípte magát, a szokásos overallját szénszürke öltönyre cserélte.

A vigyorgó Lucian és Jeremiah elfoglalták mellettem a helyüket. Együtt fedeztük a bátyámat.

Naomi anyukája aranyszínű ruhában, lelkesen emelte fel a hüvelykujját az első sorban. Mellette Liza J. előhúzott egy flaskát a szarbarna kardigánjából, és belekortyolt. Őmellette pedig meglepődve láttam az apánkat. Jól nézett ki. Egészségesnek tűnt. Öltönyt és nyakkendőt viselt, amivel állandóan babrált. Mellette egy olyan férfi ült, akit nem ismertem fel.

Nem volt időm következtetéseket levonni, mert a zene megváltozott, és megjelent ő.

Lina a folyosó végén állt skarlátvörös ruhában, amely úgy simult rá, mint a festék egy elvarázsolt művész ecsetjére. Monoklija volt, amit nem takart el teljesen a smink, az ajkát rubinvörösre rúzsozta, a karját bekötözték, a hajába pedig virágfüzért tettek.

Soha életemben nem láttam még nála szebbet.

Összeszorult a torkom, ahogy felém sétált. És már alig vártam, hogy felém lépkedjen az oltárnál. A mi oltárunknál.

Oda akartam rohanni hozzá. Hogy megérintsem. Hogy az anyakönyvvezető elé ráncigáljam, és hivatalossá tegyem a frigyünket. De arra még lesz idő. Utána. A világ összes ideje a miénk.

Rám szegezte a tekintetét, és a cinkos, sokatmondó mosolya a lelkem minden szegletét felmelegítette.

Az enyém.

Elszakította rólam a tekintetét, és megállt Knox előtt.

- Gratulálok, Knox - suttogta. A bátyám kinyújtotta a kezét, és határozottan magához húzta, miközben nagyot nyelt.

A tömeg sóhajtozott, miközben Knoxnak elcsukló hangon sikerült kinyögnie, hogy:

- Köszi, Leens.

Lina hátrahúzódott.

- Mindketten olyan gyönyörűek - tette hozzá. Aztán megállt előttem. - Jól nézel ki, nagymenő - mondta. Gyöngyvirág volt a hajában. Hosszú idő óta először éreztem mindkét szülőm jelenlétét.

Őt és az egybegyűlteket is megleptem, amikor hátulról elkaptam a nyakánál fogva, és magamhoz húztam egy gyors, kemény csókra. A tömeg sóhajtozva és nevetve éljenzett.

- Te is, Angyal - mondtam, miután megszakítottam a csókot.

Ezernyi ígérettel a szemében vigyorgott rám, mielőtt továbbment, hogy pacsizzon Luciannel és Jeremiah-val. Lucian helyet csinált neki kettőnk között, és éreztem, ahogy Lina végigsimít a hátamon.

A következő pillanatban aranyszínű, testhezálló ruhában Fi vonult végig a folyosón, mintha a kifutón lenne. Sűrű, sötét haja vad fürtökben omlott a vállára, és virágos fejpánttal szelídítette meg loboncát. Adott egy puszit Knoxnak, mielőtt a lugas túloldalára indult. Stef és Sloane következtek a menetben. Az öltönyös Stef kacéran kacsintott Jeremiah-ra, mielőtt két ujjal a szemére mutatott, aztán pedig Knoxra.

Sloane rozsdaszínű ruhában, erdei tündérként lebegett felénk. Szőke haja hátra volt tűzve. Fején fehér virágokból álló fejpánt pihent. Egyenesen előrenézett, amíg oda nem ért hozzánk.

Aztán könnyes mosollyal fordult Knoxhoz, tekintete tele volt szeretettel és reménnyel. Hallottam, hogy Luciannek elakadt a lélegzete, és azon tűnődtem, vajon a mosoly áthatolt-e a páncélján.

Aztán jött Waylay. A bátor, gyönyörű lány boldogabb volt, mint valaha, amikor sárga tüllben szinte végigugrált a folyosón. A haját hercegnős fürtökbe göndörítették, és százszorszépeket fontak bele.

Előttem Knoxnak rázkódott a válla, ahogy az érzelmeivel küzdött. Kitartott, ameddig csak tudott, és csak akkor tört meg, amikor a lánya az első sorba ért. Knox csontropogtató medveölelésbe vonta. Waylay a nyakába kapaszkodott, és szorosan átölelte. Két könnycsepp gördült le az arcán, mielőtt Knox vállába temette a fejét.

Azok után, amin a gyerek keresztülment, ez volt az első alkalom, hogy sírni láttam.

Amanda csuklott egyet, és úgy kezdett el zsebkendőt osztogatni, mintha cukorkát kínálgatna.

- Szeretlek, kölyök - motyogta Knox elcsukló hangon.

Visszatette a lábára, a kislány pedig letörölte a könnyeit.

- Igen. Azt hiszem, én is szeretlek, meg minden.

Fi hangosan fújta az orrát, miközben Sloane a fákat bámulta, és próbált nem pislogni.

- Te és a nagynénéd vagytok a két legjobb dolog, ami valaha történt velem - mondta Knox, felemelve a lány állát, hogy ránézzen.

Egy pillanatra azt hittem, hogy könnyekben fog kitörni, de Waylay végül összeszedte a belső erejét, és elfojtotta az érzelmeit. Remek Morgan lesz belőle.

- Ne legyél már ilyen nyálas. Ha elpuhulsz, az életben nem fogunk végezni, és én tortát akarok enni - utasította.

- Értettem - morogta Knox.

A kislány elhúzódott tőle, majd engedett valamilyen belső késztetésnek, és átkarolta a bátyám derekát.

Nem voltam biztos benne, hogy jól hallottam-e, de mintha azt mondta volna:

- Köszönöm, hogy szeretsz.

Lucian, Jeremiah és én felváltva köszörültük a torkunkat, hogy férfiasan megpróbáljuk elfojtani az érzéseinket.

- A francba. - Lina szipogott mellettem. Előhúztam egy zsebkendőt a kabátom zsebéből, és odaadtam neki. Csillogott a szeme az el nem hullajtott könnycseppektől. - Köszönöm -motyogta.

A csajom sír az esküvőkön.

Lina Solavita tele van meglepetésekkel.

Amikor Waylay végre elengedte Knoxot, majd elfoglalta a helyét, a bátyám felnézett az égre, hogy uralkodjon magán. Apa tétován felállt a helyéről. Habozott - kétszer is -, majd megtette a rövid utat a lugasig, és Knox kezébe nyomott valamit, mielőtt visszatért a helyére.

Egy zsebkendő volt. Életében egyszer Duke Morgan akkor jelent meg, amikor szükség volt rá.

Knox lenézett rá, majd köszönetképp bólintott.

A komikus megkönnyebbülést Waylon hozta meg, aki kutyaszmokingban galoppozott végig a folyosón, mint a hivatalos gyűrűhordozó.

Amint a kutya a lábam elé ült a flancos kutyakajának hála, amivel megvesztegettem, a zene ismét megváltozott. Ahogy a gitáros elpengette Tom Petty „Free Fallin’” című dalának első akkordjait, a tömeg felállt.

Hallottam, ahogy a vendégek sóhajtozni kezdtek, amikor Naomi egy fehér csipkés látomásként megjelent Lou karján.

Knox egyetlen pillantást vetett rá, majd leguggolt, és remegett a keze, ahogy az arcához szorította a zsebkendőt.

Onnantól kezdve egy kurva szempár sem maradt szárazon azon az udvaron.

Még Liza J.-nek is meg kellett törölnie az orrát két korty között. Amikor Knox majdnem kitépte Naomit az apja karjából, és úgy szorította magához, mintha a világ legdrágább kincse lenne, meg kellett fordulnom, hogy elhessegessek egy kóbor könnycseppet.

Lina a szeme előtt hadonászott a kezével, mintha a szellő segítene felszárítani a könnyeit.

Lucian vöröslő szemmel állt, és úgy nézett ki, mint akinek darabokra törték a szívét. De nem a menyasszonyra és a vőlegényre nézett. Hanem a síró Sloane-ra.

- A kurva életbe, nehogy sírni kezdj, Százszorszép - parancsolta Knox a menyasszonyának.

Naomi vigyorgott az örömkönnyein keresztül.

- Túl késő, Viking. Annyira rohadtul szeretlek.

Knox nagyot nyelt.

- Te vagy minden, amire vágytam, de sosem gondoltam, hogy megérdemlem.

Naomi zokogását Lina és Sloane is visszhangozta. Nem bírtam tovább. Elmozdultam, és átkaroltam Linát, hogy magamhoz húzzam. A hajában lévő finom virágszálak simogatásként csiklandozták az arcomat.

Naomi felnézett Justice-ra, aki éppen egy-két könnycseppet morzsolgatott, majd elvigyorodott.

- Mindig is tudtam, hogy ráveszlek valahogy a nősülésre, Justice.

* * *

Miután kimondták a boldogító igent, és felszáradtak a könnyeink, felszolgálták az italokat, és nem maradt más hátra, mint élvezni a napot.

Waylay a patak mellett bolondozott egy hatalmas tortaszelet, a focicsapatos barátai és a kutyák társaságában.

Lina ismét a fotófülkében volt Sloane-nal és Fivel. A fotós még mindig kétségbeesetten kereste Naomit és Knoxot, akik gyanúsan eltűntek az elmúlt körülbelül húsz percben. Senkinek sem volt szíve megmondani neki, hogy a menyasszony és a vőlegény valószínűleg valahol a házban hancúrozik.

- Akarsz egy idős hölgyet táncba vinni? - kérdezte Liza J., ahogy megjelent a könyökömnél, amikor a zenekar George Strait „All My Ex’s Live in Texas” című dalára váltott. Ez volt anya egyik kedvence, ezért az enyém is.

- Megtiszteltetés lenne - válaszoltam, és felajánlottam neki a karomat.

Találtunk egy helyet a táncparketten, körbevéve barátokkal és családtagokkal. Itt minden egyes arcot ismertem, és tudtam, hogy ez mekkora csoda. Micsoda kiváltság ehhez a városhoz tartozni, ráadásul szolgálni is.

- Szóval ezt most kimondom - jelentette be a nagyanyám. - Gondolkodtam a szertartás alatt, amikor mindenki más úgy bőgött, mint egy rakás csecsemő. Ha másképp alakulnak a dolgok, ma nem lett volna esküvő. Ha az a Dilton seggfej jobban célzott volna, nem állnánk itt, és nem néznénk végig, ahogy a bátyád elvesz egy olyan nőt, aki annyira nem az ő súlycsoportja, hogy jobb, ha soha nem hagyja abba a kényeztetését. Te tanítottad meg Knoxot a bátorságra. Hogy energiát fektessen a kapcsolatába. És rohadtul büszke vagyok mindkettőtökre.

Annyira meglepődtem, hogy lemaradtam egy lépésről. A Morgan család nem beszél az érzéseiről, főleg nem más családtagokkal.

- Hát, a francba, Liza J.

- Pofa be. Még nem végeztem. Anyádat nem neked kellett volna megmentened, Nash. Eljött az ő ideje. Sem te, sem bárki más nem tehetett volna semmit, hogy megakadályozza. Olyan nagy, hangos és színes életet élt, amilyet csak tudott abban a rövidke időben, ami megadatott neki. Átkozottul szerencsések vagyunk, hogy eltölthettük vele azokat az éveket. Én pedig szerencsés vagyok, hogy mellettem vannak az unokáim, akiket tőle kaptam. Fogalmam sincs, tudod-e, de amikor kicsi volt, anyukád rendőr akart lenni. Végül a való élet közbeszólt. De biztos vagyok benne, hogy Jayla odafent örömmel nézi, ahogy te itt lent szolgálsz és védesz.

Aznap másodszorra is könnybe lábadt a szemem.

- Nem bánod, ha lekérem? - Wraith a bőrruhájában kezet nyújtott Liza J.-nek.

- Igen, itt végeztünk - jelentette ki a nagyanyám. Eltáncolt a nagydarab motorossal, mielőtt még egy szót szólhattam volna.

- Úgy nézel ki, mint akinek jólesne egy ital - toppant elém Lina.

- Mit szólnál inkább egy tánchoz? - Kinyújtottam a kezem, és a karomba húztam. - Boldognak tűnsz - jegyeztem meg, miközben a táncparkett egy csendes sarkába vezettem magunkat.

- Hát, csak egy szívtelen szörnyeteg nem lenne boldog ezen a napon - mondta, ahogy velem együtt ringatózott a zene ütemére. -Most beszéltem telefonon Nolan volt feleségével.

- Ó, tényleg? - Megpörgettem Linát, majd visszahúztam magamhoz.

Nevetett.

- Ott van vele a kórházban. Rendbe fog jönni. És szerintem van rá esély, hogy kibéküljenek. Főleg, miután elárulta neki, hogy átigazol a privát szektorba.

- Lucian munkát ajánlott neki. Még mindig nem tudom, hogy csak azért tette-e, hogy Nolan ne randizzon Sloane-nal.

Lina vett egy mély lélegzetet, mielőtt bevallotta:

- Nekem is felajánlott egy munkát.

- Igen?

- A kutatócsoportjában. Több lenne a fizetésem. Nem dolgoznék terepen. Csak hetente egyszer vagy kétszer kellene ingáznom a lakóhelyem és Washington között.

- Jó lehetőségnek tűnik - mondtam.

Csillogott a szeme.

- Naomi és Sloane is megkérdezte, hogy nem segítenék-e az új vállalkozásukban.

- Tényleg? Mit fogsz csinálni? - kérdeztem.

- Azt hiszem, előbb kiveszek egy kis szabadságot. Van egy pasim, akit szeretnék jobban megismerni, mielőtt elköteleződnék egy másik munka mellett.

- Vőlegényed - javítottam ki.

- Még nem gondoltad meg magad?

Megráztam a fejemet.

- Ha azt tervezed, hogy itt maradsz, akkor azt hiszem, jobb, ha elkezdünk házat keresni - kezdtem.

Lina elvörösödött, és rálépett a lábamra. Vigyorogtam, és reméltem, soha nem veszítem el azt a képességet, hogy felkavarjam.

- Közös házat akarsz venni? - visította.

- Kizárt, hogy az egész ruhatárad beférjen a szekrényembe. Keressünk egy olyan helyet, ahol elfér az a sok szép táska és cipő.

Összehúzta a szemét, ahogy elfogadta a kihívást.

- Tudod, ha már együtt veszünk házat, azt hiszem, az esküvő is jó szórakozás lenne - töprengett.

- Azt hiszem, igen - egyeztem bele kedélyesen.

- És miután láttam Knoxot Waylay-jel... talán egy gyerek sem a világ legrosszabb dolga.

- Egy gyerek biztosan nem lenne rossz.

Lina az égboltra emelte a tekintetét.

- Hogy tudsz ilyen közömbösen hozzáállni ehhez az egészhez? A jövődről beszélünk. Ingatlanokról, házasságról és babákról.

- Angyal, amíg mellettem vagy, mindez nem rémít meg.

Megrázta a fejét, és felnézett a felettünk lévő fák lombkoronájára meg az égboltra.

- Hát, én eléggé meg vagyok rémülve. Mi van, ha meggondolod magad?

Mélyen hátradöntöttem, és élveztem, ahogyan körém fonja a karját.

- Ahhoz már túl késő.

- Nem, dehogy. Valójában most van itt az ideális alkalom, hogy meggondold magad, mielőtt bármi véglegeset tennénk.

Felegyenesedtem, és a két kezembe fogtam az arcát.

- Hadd mutassam meg, hogy mennyire tartós a kapcsolatunk.

- Mutasd az utat - vágta rá.

Éppen kikísértem volna a buliból, amikor valaki a nevemen szólított.

- A francba - motyogtam.

Megfordultam, és apámmal találtam szemben magamat. A férfi, aki mellette ült a szertartás alatt, ott állt mögötte.

- Csak el akartam búcsúzni - mondta apa, miközben egyik lábáról a másikra billegett. A zakóját a karjára dobta, és könyékig feltűrte az ingujját. A 0522 még mindig látszott, bár szürkéskékre fakult a bőrén.

- Ő egyébként Clark. A szponzorom - árulta el apa.

Meglepődve nyújtottam ki a kezem.

- Örvendek, Clark.

- Én is. Az apád jó úton halad előre - mondta.

- Ezt örömmel hallom.

Apa elnézett mellettem, és halványan Linára mosolygott.

- Apa, ő Lina. A menyasszonyom. - Alig vártam, hogy ezt a szót feleségre változtassam. A feleségem.

- Erre már a szertartás alatt is rájöttem - cukkolt apa. -Gratulálok mindkettőtöknek.

- Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Morgan. Nagyszerű fiai vannak - szólalt meg Lina, kezet rázva vele. Lenézett apám karjára, a bőrére varrt számra, majd felém fordult, és ellágyult a tekintete.

- Szólíts Duke-nak. És a fiaimért nem engem illet az elismerés. Minden jót, ami bennük van, Jaylától örököltek.

Évek óta nem hallottam, hogy apám kiejtette a száján az anyám nevét. Talán tényleg van remény.

- Azért nem minden jót - ellenkezett Lina.

Apám egy apró, hálás mosolyt villantott rá.

- Nos, úgy gondolom, itt az ideje, hogy menjek. Nem hiszem, hogy készen állok az alkohol közelében lenni - mondta.

- Jó volt látni téged, apa.

- Én is örülök, hogy láttalak, Nash. Örülök, hogy megismertelek, Lina. - Elindult kifelé, aztán megállt. - Nagyon büszke vagyok rád, fiam. Igazán büszke. Tudom, hogy ez valószínűleg nem jelent sokat. De azt is tudom, hogy anyukád nagyon örülne.

Nem találtam a szavakat, így beértem egy bólintással.

Néztük, ahogy elmennek.

- Jól vagy? - kérdezte Lina, miközben a hátamat simogatta.

- Igen, jól vagyok. Gyere. - Bekísértem a házba, fel a lépcsőn. A hátsó udvaron felhangzott az éljenzés, ebből pedig arra tippeltem, hogy Knox és Naomi végeztek a szexszel, és újra csatlakoztak a vendégeikhez.

- Hová megyünk? - faggatott Lina.

- Mutatnom kell neked valamit - mondtam, ahogy kinyitottam egy ajtót, és betereltem rajta.

- Ó, istenem. Ez a te szobád? - kérdezte, miközben szemügyre vette a kockás paplan alatti kis ágyat, valamint a trófeákkal és egyéb gyerekkori csecsebecsékkel teli polcokat.

- Az volt. Mondtam Naominak, hogy átrendezheti, de azt hiszem, még nem jutott el odáig.

Kulcsra zártam az ajtót.

- Szex a bátyád esküvőjén? - kérdezte szemérmesen. - Ejnye-bejnye, nagymenő. Le vagyok nyűgözve.

Kicsatoltam az övemet, mire megnyalta a száját. Rózsaszín nyelve és nedves ajka látványától azonnal felállt a farkam.

- Sokat gondolkodtam mostanában.

- Mikor volt időd gondolkodni? Az elmúlt huszonnégy óra nagy részét azzal töltöttük, hogy golyók elől menekültünk - kötekedett.

- Minden ébren töltött pillanatban, mióta találkoztunk a lépcsőházamban. - Addig löködtem finoman, amíg le nem ült a régi ágyamra.

- Ez aztán a sok gondolkodás.

- Te egy bonyolult nő vagy. Sok gondolkodás és tervezés kell ahhoz, hogy kitaláljam, hogyan győzzelek meg arról, hogy velem éld le az életedet. - Lecsúsztattam a nadrágomat a combomról.

Az ágyékomra tapadt a tekintete, és éreztem, hogy a figyelmétől egyre jobban lüktet a farkam.

Beakasztottam a hüvelykujjamat a boxeralsómba.

- Ha azt hiszed, hogy a farkad, bármilyen csodálatos is, valamiféle nagy gesztusnak számít, ami bizonyítja, hogy hosszú távon is benne vagy ebben a kapcsolatban, akkor jobb, ha visszamész tervezni.

Az ágy szélén ült, és szétterpesztette a lábát. Vágytam arra, hogy feltoljam a selyemruhát a derekára, és a magamévá tegyem. Hogy megmutassam neki, mennyire szükségem van rá. Hogy emlékeztessem, mennyire akar engem.

De előbb muszáj volt megtennem valamit.

Megfordultam.

- Lehet, hogy hajlandó lennék elfogadni a seggedet, mint nagy...

Elakadt a szava, amikor letoltam a gatyámat.

- Nash! - zihálta.

Próbáltam a vállam fölött ránézni, hogy meglessem, mit érez.

- A fenébe is, ez hülyeség volt. Valahova máshova kellett volna rakatnom. Hogy lássam közben a reakciódat.

Mit is gondoltam? Egy olyan nő, mint Lina egy éjféli lánykérést érdemelt volna a szafarin, tűzijátékkal és kibaszott oroszlánokkal. Nem...

- Angyalszárnyak - suttogta, miközben végigsimított a friss tintán.

Összerándultam.

- Szegénykém - piszkált. Aztán éreztem, ahogy az ajka megérinti a seggemet.

A farkam ennek megfelelően reagált.

- Nem hiszem el, hogy tetoválást csináltattál nekem. A seggedre. Ugye tudod, hogy ezzel hivatalossá vált a dolog? A segged az enyém. Minden nő le lesz sújtva a városban. Mert mindenképpen elmondom nekik. Kérem a telefonomat! Ezt le kell fotóznom!

- Angyal - mondtam.

- Mi van?

- Még nincs kész.

- Azt látom.

- Valakinek el kellett raboltatnia magát a tetoválásom közepén. De nem erre gondoltam.

- Mi hiányzik? - kérdezte.

- Az esküvőnk dátuma. Életem legboldogabb napja.

Olyan sokáig hallgatott, hogy szembefordultam vele. A nadrágom még mindig a combom körül volt.

- Knox a szíve fölé varratta föl a mai dátumot. Családi hagyomány - mondtam.

Könnyektől csillogott a gyönyörű barna szeme. Telt, vörös ajka megremegett.

- Éld le velem az életedet, Angelina. Félj, amennyire csak szeretnél, mert én nem félek. Elég erős leszek kettőnk helyett is.

Bólintott, és végiggördült egy könnycsepp az arcán. Leguggoltam előtte, letöröltem az arcáról, majd közelebb hajoltam, hogy megcsókoljam.

De megállított.

- Attól még kapok gyűrűt, ugye? - Öröm és huncutság csillogott a szemében, keveredve a könnyeivel.

Vigyorogtam.

- Holnapra van időpontom az ékszerésznél.

Közelebb hajolt, amíg a szánk csupán egy leheletnyi távolságra volt egymástól.

- Akkor azt hiszem, jobb, ha én is kérek egy időpontot.

- Milyen időpontot?

- A Nash-tetoválásomra. Arra gondoltam, hogy a jelvényed megfelelő lenne.

Felpattantam, és a matracra döntöttem.

- Kurvára szeretlek, Angyal.

- Én is szeretlek, Csődör - suttogta, és végigsimított az arcomon.

Hangos kopogás szakított félbe minket, mire egy pillanatra visszarepültem a tinédzserkoromba.

- Lina! Odabent vagy? - szólalt meg egy hang.

Lina ülő helyzetbe tornászta magát.

- Ez az anyám? - sziszegte.

- A francba. - Felálltam, és kétségbeesetten próbáltam felhúzni a nadrágomat.

- Lina! Bent vagy? Az a Knock fickó azt mondta, hogy valószínűleg itt vagy fent.

- Apa? - nyekeregte a menyasszonyom, és zaklatottnak tűnt.

- Talán szexelnek - vetette fel az anyja a folyosóról.

- Miért kell ilyen hülyeségeket beszélned, Bonnie? - mondta az apja.

- Miért vannak itt a szüleim? - faggatott Lina, miközben kétségbeesetten igazgatta a ruháját.

- Elfelejtettem mondani. Hát, igazából én hívtam meg őket... miután engedélyt kértem tőlük, hogy feleségül vegyelek. miután már megkértem a kezedet.

A mellkasomra fektette a tenyerét, és a szemembe nézett.

- Készülj fel, hogy életed hátralévő részében fojtogatni fognak.

Már nagyon vártam.

Bonusz epilógus

Néhány évvel később

Lina

- Hámozd meg! - kiáltotta Stef vidáman.

- Baszd meg - vicsorgott Knox, miközben egy újabb játék kőért nyúlt az asztalunkon a játékszobában.

Igen, nekem, Lina Solavita Morgannek volt egy játékszobám. Egy egész szekrényrészem a drága fehérneműimnek.

A jóképű férjem sokatmondó vigyort eresztett meg felém, mintha olvasni tudna a gondolataimban, és maga felé pöckölt egy játék követ. Piper az ölében ült, és élvezte az asztal körül zajló eseményeket.

- Hogy vagy ilyen jó ebben? - kérdezte Lucian. Ez volt az első próbálkozása a banángramma világában, és komolyabban vette, mint Sloane, aki már feladta. A nő feltette a lábát Lucian ölébe, miközben az iPadjén olvasott egy cikket a programja legújabb sikertörténetéről.

A tábla fénye az állán lévő vékony, ezüstös hegen játszott. Ez a bátorság jele volt. Egy olyan jel, amely mindannyiunkat emlékeztetett arra, milyen bátor volt a mi kis könyvtárosunk.

Észrevettem, hogy Lucian fél kézzel játszik, mert közben a felesége lábát simogatja az asztal alatt.

- Csal - jelentette ki Jeremiah, és Stefre kacsintott.

- Csak féltékeny vagy, Mr. Hárombetűs Szavak.

- Kér valaki egy italt? - kérdeztem, miközben elkezdtem összeszedni az üres poharakat.

- Ülj le, Angyal - parancsolta Nash. Megfogta a kezemet, és az ajkához emelte a csuklómat. - Majd én elpakolok.

- Jobban érzem magam, ha mozgok - mondtam, aztán a derekamba nyilalló fájdalom ellenére lehajoltam, hogy megcsókoljam.

- Jól vagy? - kérdezte halkan. Megsimogatta a hátamat és a fenekemet. Tévedhetetlenül megtalálta a tetoválásomat, majd gyengéden megszorította.

Hatalmas voltam, és kényelmetlenül éreztem magam. Fájt a hátam. Feldagadt a lábam. Az elmúlt néhány órában időnként éles görcsöket éreztem, amelyek arra emlékeztettek, hogy mi fog következni.

- Jól vagyok - ígértem meg.

- Ebből hámozzátok ki magatokat, faszfejek! - kiáltotta Knox diadalmasan. Az asztaltársaság felnyögött.

- Játékeste - motyogtam, és kacsintottam egyet Nashre, mielőtt az üres sörösüvegeket a konyhába cipeltem. Waylon, a basset hound felemelte a fejét, megállapította, hogy nincs nálam semmilyen jutalomfalat, majd azonnal visszaaludt a kövön.

Valahogy ez volt az életem.

Természetesen az is az életemhez tartozott, hogy felépítettem ezt a gyönyörű házat Liza J. földjén, a patak partján, a sógorom és a sógornőm szomszédságában. Volt egy izgalmas munkám, egy furcsa kutyám, és egy férjem, akit minden egyes rohadt nappal egyre jobban szerettem. A szüleimmel javult a kapcsolatunk. Még mindig hívogatnak. Sokszor. De már nem hazudok nekik az életemről, ők pedig megtanulták elfogadni, hogy a szárnyaimat bontogatom. Gyanítottam, hogy ezt leginkább annak köszönhetem, hogy továbbadták Nashnek az aggódás feladatát, és most már rá támaszkodnak, hogy vigyázzon rám. Azonban ezt akkor is győzelemnek tekintem.

Mindennek a tetejébe pedig hamarosan elkezdődik a legnagyobb kalandunk.

Kidobtam az üres üvegeket a szelektív kukába. Naomi a hátam mögé lépett, és átkarolta kiterebélyesedett derekamat.

- A mosogatógép már megy, és a maradékot is elpakoltam.

- Köszönöm. Ígérem, amikor nem leszek háromszáz kiló, és nem lesz olyan az alakom, mint egy strandlabdának, viszonozni fogom a szívességet.

- Jól érzed magad?

Bólintottam, majd grimaszoltam. Úgy tűnt, a terhespocakom súlypontja a szokásosnál is lejjebb került. A hátam minden ellen tiltakozott, akár ültem, akár álltam, akár feküdtem. Tizenéves korom óta először éreztem magam kényelmetlenül a saját testemben.

De nem akartam panaszkodni a barátnőmnek. Főleg azért nem, mert Knoxszal ők is babát szerettek volna.

- Jól vagyok - biztosítottam.

Naomi sokatmondó pillantást vetett rám.

- Hazug - vágta rá szeretetteljesen.

- Tényleg. Jól vagyok. - Ahogy kimondtam, egy újabb éles fájdalom hasított belém.

Nash rám szegezte a tekintetét, mintha ő is érezte volna. Sólyomként figyelt, mióta az az átkozott rózsaszínű vonal megjelent néhány hónappal ezelőtt. Halványan rámosolyogtam.

- Sétáljunk vagy üljünk le? - kérdezte Naomi.

Most mindkettő szörnyen hangzott.

- Sétáljunk - döntöttem el, és a hátamra tettem a kezemet, miközben elkezdtem róni a köröket a konyhasziget körül.

Naomi felkapott egy konyharuhát, és csavargatni kezdte, miközben valami mosolyszerűség játszott az ajkán.

- Mi az? - kérdeztem.

- Csak szeretném, ha tudnád, hogy nagyon fogom szeretni ezeket a babákat. Annyira örülök neked és Nashnek, hogy néha eláll tőle a lélegzetem - mondta remegő hangon. - Nem akarom, hogy valaha is azt hidd, csak azért, mert szomorú vagyok magam és Knox miatt, nem örülök neked és Nashnek.

Megálltam, és szembefordultam vele.

- Persze, tudom. Neked pedig tudnod kell, hogy azt kívánom, bárcsak a te babáid lennének, vagy bárcsak egy háromszáz kilós strandlabda lennél velem.

Könnyes szemmel nevetett.

- Én is. Ettől egy kicsit önzőnek érzem magam.

- Semmi baj nincs azzal, hogy több szeretetet akarsz vinni az otthonodba. Ez nem önzőség. - Elengedtem, amikor újabb éles fájdalom hasított belém.

Lassan kifújtam a levegőt.

- Beszélgettünk Knoxszal - árulta el Naomi, miközben helyet foglalt az egyik bárszéken, amit gondos utánajárással választottam ki. Mert úgy tűnt, nemcsak a divat és a smink érdekel, hanem a lakberendezés is. - És meghoztunk egy döntést.

- Milyen döntést? - kérdeztem, és igyekeztem, hogy a hangomon ne érződjön, mennyire nem akar enyhülni a görcsös fájdalom.

- Nem csinálunk végig több termékenységi kezelést.

- Ó, Naomi - mondtam.

Megrázta a fejét, és a könnyeken túl valami gyönyörűt láttam a szemében. Boldogságot és reményt.

- Örökbe fogunk fogadni.

Kinyújtottam a karomat, hogy átöleljem. A várandósságom óta szabadabban kezeltem a testi kontaktust. Ezt biztos annak köszönhettem, hogy nem egy, hanem két kis emberrel osztottam meg a testemet.

- Hosszú út áll előttünk, de úgy érzem, így helyes. Mintha egy kirakós darabja csak úgy a helyére került volna - jegyezte meg. -Annyira boldog vagyok.

Átöleltem, amennyire a hasam engedte.

- Ez csodálatos, Witty. Annyira örülök neked. Te, Knox és Way meg fogjátok találni a családotok többi tagját - ígértem neki.

- Érzem a szívemben. Ahogy azt is tudom, hogy nem vagy a vér szerinti testvérem, de a nővéremnek választottalak, Lina - suttogta.

Forró könnyek homályosították el a látásomat, és szorosabban öleltem.

- A francba. Így kell megríkatni egy terhes nőt.

Naomi könnyes szemmel nevetett.

- Megtiszteltetés, hogy a húgom vagy - suttogtam.

- Ez egy rúgás volt? - kérdezte Naomi, miközben a hasamra tette a kezét.

- Igen, az egyikük Waylay nyomdokaiba akar lépni a focipályán.

A következő görcs váratlanul ért, és elengedtem Naomit, hogy előrehajoljak.

- Áu! - ziháltam.

- Nash! - kiáltott fel Naomi éles hangon.

Csattanást hallottam a nagyszobából, majd a férjem egyetlen másodperc alatt mellettem termett.

- Jól vagy, Angyal? - kérdezte, miközben megsimogatta a karomat.

- Jól vagyok - válaszoltam rekedten, miközben a barátaink és a családtagjaink egyszerre akartak beszaladni a konyhába, így elakadtak az ajtóban.

- Azt hiszem, szülni fog - jelentette be Naomi.

- Korai lenne - jegyezte meg Jeremiah.

- Az ikrek általában korábban érkeznek - mondta Sloane, miközben mellém ért, és megfogta a vállamat. Lucian követte őt. Még ennyi idő után is, még akkor is, amikor a belsőm azzal fenyegetett, hogy kilép a testemből, lélegzetelállítónak tartottam, ahogy mindig a nő közelében volt.

Fájdalmasan imádnivalón viselkedett.

- Mit tegyünk? Kell törölköző meg ilyen szarságok? - Knox pánikba esett.

- Stef, menj a táskáért, ami a hálószobánkban van a földön -utasította Nash. - Naomi, hívd fel a szülőket. Jeremiah, vedd le a kulcsomat a kampóról, és indítsd be a Tahoe-t.

Megráztam a fejem.

- Ne a Tahoe-t.

- Tessék? - Nash közelebb hajolt hozzám.

- Az én autómmal menjünk. Egy utolsó kocsikázás kettesben -mondtam összeszorított foggal.

A férjem lehajolt, és a szemembe nézett.

- Bassza meg, úgy szeretlek, Angyal. Akkor is, ha egy makacs púp vagy a hátamon.

- Én is szeretlek. Most pedig kérlek, vigyél ki innen, mielőtt zavarba ejtő módon elkezdek sírni meg sikoltozni.

* * *

- Még nem állok készen. Nem tudom megtenni. Kettő? Két baba? Mit gondoltunk? - kérdeztem, ahogy két kézzel markoltam Nash karját.

A kórházi ágy és a hálóing elég volt ahhoz, hogy megijedjek. Ha ehhez még hozzáveszem, hogy két emberi lény készül kirobbanni a vaginámból, nos, az teljesen új szintre emelte a kiborulásomat.

- Annyira sajnálom, kicsim. Soha többé nem teszek veled ilyet -ígérte buzgón a férjem. - Adjanak neki még egy epidurális érzéstelenítőt vagy fájdalomcsillapítót, vagy valami istenverte lónyugtatót! Azonnal! Bármit, ami helyrehozza - morogta.

Hátrahajtottam a fejem a matracra, és behunytam a szemem. Nash a homlokomra fektette hűvös kezét. Éreztem, hogy a fülemhez ér az ajka.

- Itt vagyok, Angyal. Itt vagyok veled. Meg tudod csinálni. Neked kell elvégezned a munka oroszlánrészét, és ezt kurvára sajnálom. Bármit megtennék, hogy megszabadítsalak ettől a fájdalomtól. Bármit. De esküszöm, hogy ezután soha semmit nem kell egyedül csinálnod. Oké?

Bólintottam, és kinyitottam a szemem.

- Oké.

- Készüljenek. Nagyot nyomjon, Lina - utasította a nővér.

- Meg tudod csinálni, kicsim. Engem is visszahoztál az életbe. Képes vagy két újabb életet világra hozni. Mert kibaszottul varázslatos vagy.

Megragadtam a kezét, és erősen markoltam. Kék szeme fényesen csillogott.

- Szükségem van rád, Nash.

- Épp ideje volt már.

Megráztam a fejemet.

- Mindig is szükségem volt rád.

- Itt vagyok. Kezdjük el ezt a kalandot.

- Alig várom, hogy utána legyünk - mondtam összeszorított foggal.

* * *

A kék sapka alatt megbúvó ráncos arcocska nem hasonlított rám vagy Nashre, amennyire meg tudtam állapítani. Úgy nézett ki, mint egy mogorva öregember icipici ujjakkal. Nash vállára hajtottam a fejemet. Bemászott mellém az ágyba, és együtt öleltük át a fiunkat meg a lányunkat. Élveztük az első perceit annak, hogy négytagú család lettünk.

Nash színtiszta áhítattal bámulta a kislányunkat. Éreztem, ahogy kitágult a szívem, hogy befogadja ezt a rengeteg szeretetet.

A hősies férjem kettőnk helyett is erős maradt. Tartotta magát, amíg az ikreket becsomagolták, egészségesnek nyilvánították, és kiderült, hogy én is jól vagyok. Aztán Nash Morgan vetett rám egy szerelmes pillantást, és elájult.

- Mindig ez történik - jegyezte meg a nővér, amikor elindult a repülősóért és a ragtapaszért.

Nekem sikerült egy homályos szelfit készítenem az ágyam mellett ájultan heverő Nashsel. A legjobb családi pillanataink többsége vérrel és sebesüléssel járt.

- Körülbelül húsz ember ül a váróteremben, és több lufit láttam, mint egy karneválon - jelentette be a nővér.

- Szerintem engedjük be őket, mielőtt ki lesznek penderítve innen - mondtam. Úgy éreztem, mintha kettévágták, majd összevarrták volna a testemet, és a fél karomat odaadtam volna egy kis korrektorért meg szempillaspirálért. Azonban egyfajta különös örömöt találtam a tökéletlen pillanatok megosztásában. Csodálatos erőt éreztem, amikor hagytam, hogy a szeretteim a leggyengébb állapotomban lássanak.

Megáldottak minket ezzel a gyönyörű élettel.

Az icipici, tökéletes babáinkat akkor is szeretni fogja az egész családunk, amikor megjelennek az emberi tökéletlenségeik.

Nash megrázta a fejét.

- Szeretnék még néhány percet csak veletek tölteni - válaszolta.

- Oké - reagáltam, mert tudtam, hogy ezt az én kedvemért mondta. Mindig óvott.

Kinyújtottam a kezem, és megsimogattam a lányunk rózsaszín arcocskáját.

- Arra gondoltam, hogy hívhatnánk Jaylának az anyukád után -mondtam.

Nash könnyes szemmel nézett rám. Egy darabig némán bólogatott, miközben nagyokat nyelt.

- Azt hiszem, örülnék neki - felelte végül rekedten.

- Igen?

- Igen. - Lenézett a fiunkra, majd rám emelte a tekintetét. - Mi szólsz a Memphishez?

- Memphis Morgan - mondtam halkan. A fiunk mocorogni kezdett a karomban, én pedig elvigyorodtam. - Azt hiszem, tetszik neki.

- Gyönyörű vagy, ugye tudod?

Felpillantottam, és láttam, hogy Nash szerelmesen néz rám. Ronda voltam a fáradtságtól és az erőfeszítéstől, szóval a férjem egy mocskos hazug.

- Ugyan már - mordultam fel.

- Örülök, hogy maradtál, és megnézted velem, mi lesz utána -jegyezte meg.

- Ezek után is? - kérdeztem, ahogy a két újszülöttre biccentettem, akikért ezentúl mi felelünk.

- Senki mással nem csinálnám szívesebben - vágta rá érzelmekkel teli hangon.

Felsóhajtottam, és a vállához bújtam.

- Én sem.

Együtt élveztük ezt a meghitt pillanatot.

* * *

Anyám volt az első, aki bedugta a fejét az ajtón. Kíváncsi voltam, hány emberen kellett átgázolnia ezért a megtiszteltetésért. Néztem, ahogy hosszú, erős ölelésbe vonta Nasht, és ide-oda ringatta.

- Annyira büszke vagyok rád - jelentette ki, és csak azért engedte el, hogy megsimogassa az arcát.

Nash rámosolygott, és magához húzta egy újabb ölelésre.

Kiderült, hogy az a sok szeretet, amit a szüleim rám összpontosítottak, nem is volt olyan fojtogató, amikor megoszlott kettőnk között. Ezentúl pedig négyünk között.

Apám az ajtóban állt, és félénken szorongatott a kezében egy csokor vadvirágot. Még a szoba túlsó végéből is kiszúrtam a gyöngyvirágot. Jayla kedvencét. Egy csomót ültettünk belőle a ház mellé, és valahányszor kivirágzott, elmormoltam egy „köszönömöt” a nőnek, aki szerelmet hozott az életembe.

- Pont úgy néz ki, mint te - lehelte anya, és könnybe lábadt a szeme, amikor átadtam neki az unokáját.

- Nézd ezt a kis angyalkát - mondta apa, és elcserélte Nashsel a virágot meg a szivart az unokájára.

Kopogtak az ajtón, és megérkeztek a többiek. Knox és Waylay a síró Naomival együtt léptek a helyiségbe.

- Te jó ég! Olyan tökéletesek - gügyögte Naomi, ahogy a levegőt legyezte a szeme előtt. - Négyféle ételt raktunk a fagyasztótokba, a gyerekszobát leporoltuk és felporszívóztuk, Piper pedig Duke-kal van, aki a kutyákra vigyáz, amíg haza nem érünk, aztán pedig bejön ő is meglátogatni titeket. És most kérem az egyik babát, légy szíves!

Lucian védelmezőn átkarolta Sloane-t, a szabad kezében pedig egy Prada ajándéktáskát tartott.

- Pelenkázótáska - tátogta Sloane.

Liza J., Stef és Jeremiah zárták a sort a világ legnagyobb plüssmacijával, amit valaha láttam.

- Ügyes voltál, kölyök - szólalt meg Nash nagymamája, miközben szemügyre vette a dédunokáját.

- Jaylának neveztük el - mondta Nash.

Liza J. bólintott, majd tovább bólogatott.

- Szép név - jegyezte meg végül, aztán hangosan kifújta az orrát a kendőjébe.

A férjem visszatalált hozzám, és leült mellém az ágyra. Az álla alá dugtam a fejemet, és boldogan felsóhajtottam, ahogy az ujjamon lévő gyűrűkkel babrált. Az eljegyzési gyűrűm egy káprázatos, tüzes gyémánt volt, a karikát pedig az anyjától örököltem.

- Fogalmam sincs, hogy lehetek ilyen rohadt szerencsés -motyogta.

Felemeltem a fejem, hogy ránézzek.

- Talán mert van egy-két őrangyalod, akik vigyáznak rád.

Ellágyult az arca, és gyengéden nézett rám.

- Azt hiszem, igazad lehet.

Édesen szájon csókolt, aztán megpuszilta a homlokomat.

- Tudod - tűnődtem -, még jó, hogy ilyen szép, kerek segged van. Azt hiszem, egy újabb dátumot kell rátetováltatnod.

Szerzői kommentár az olvasónak

Kedves Olvasó!

Minél több romantikus regényt írok, annál inkább meg vagyok győződve arról, hogy szeretni valakit a legbátrabb dolog a világon, amit tehetünk.

Nem csak arról szól, hogy beleszeretsz a szomszéd rendőrfőnökbe. Hanem a barátokról, akik a legjobb és a legrosszabb napjaidon is borral érkeznek hozzád. Az unokaöcsről, aki még nem tud beszélni, de foghíjas mosolyával megolvasztja a szívedet. A testvérről, akinek mindig sikerül megnevettetnie téged. A szomszédról, aki friss zöldséggel lep meg a kertjéből. Egy jó kutya boldog sóhajáról. A sokatmondó pillantásokról, amik önálló nyelvvé növik ki magukat a régi szerelmesek között.

És néha tényleg a kisvárosi hős késztet arra, hogy kockáztass még akkor is, ha talán összetörik a szívedet.

A legfontosabb lecke, amit Linától és Nashtől tanultam, hogy a legszebb szeretet az, amit bátran és szabadon adsz. Akkor is, ha tudod, hogy megbánthatnak, csalódást okozhatnak, vagy összetörhetik a szívedet. Az a legnagyobb ajándék, amit valaha adhatsz, ha pontosan olyannak szeretsz valakit, amilyen.

És most, ha megbocsátasz, mennem kell megölelni Mr. Lucyt, és megkérni, hogy vigyen el tacót enni.

Csók, puszi,

Lucy

Utóirat: Lucian könyve? *letörli az izzadságot a homlokáról* *bedobja a számítógépet a fagyasztóba, hogy ne melegedjen túl*

Köszönetnyilvánítás

Hálával tartozom Kristy Rempalskinak, amiért oly nagylelkűen támogatja a Lift 4 Autism programot, és amiért sziporkázó kreativitásával segített megalkotni Xandra karakterét.

Carolnak és Corának, amiért Connecticuttól egészen a pennsylvaniai Enoláig utaztak, hogy meglátogassanak.

A Kari March Designsnak, amiért ezúttal is sikerült remek borítót terveznie.

Korrie’s Kornernek a csodálatos visszajelzéseiért és a változatos szerkesztői szolgáltatásaiért.

Kennedy Ryannek, amiért mindig sugárzik belőle a tehetség, és amiért megosztotta velem, hogy jó úton haladok-e.

Az összes olvasónak a Facebook-oldalamon, akik segítettek elnevezni a kutyát.

Fantasztikus bűntársamnak, Timnek, aki idén ünnepelte az ötvenedik születésnapját. Ahogy a finom whisky, te is egyre jobb leszel, bébi!

Joyce-nak és Tammynek, akik akkor is rajongtak Nashért, amikor egy örökkévalóságig tartott megírnom a történetét.

A Lucy-csapatnak, amiért nem hagyták elsüllyedni a hajót, amíg én újra elvesztem Knockemoutban.

A Bloom Books and Hodder csapatának, amiért széles körben terjesztették ezt a sorozatot.

Flaviának a Bookcase Literary Agencynél, amiért átsegített a Káosz évén.

Minden olvasónak, aki esélyt ad a könyveimnek, és nem gyűlöli őket.

És végül, de nem utolsósorban, a szerzőbarátaimnak, akik velem együtt csinálták végig ezt a vesszőfutást, akik rám szóltak, hogy ne nyafogjak, és szurkoltak, hogy sikerüljön befejeznem. Csajok, fantasztikus munkát végeztek ebben a gyönyörű közösségben, aminek büszke tagja vagyok!

Amin sosem leszünk túl

Amit sosem fedünk fel

Amit magunk mögött hagyunk (előkészületben)