LUCY SCORE

 Színleld,

hogy az enyém vagy

Ulpius Baráti Kör

Budapest

A mű eredeti címe: Pretend you’re mine

Fordította: Debreczeni Kinga

Copyright © 2015. Pretend You’re Mine by Lucy Score. Published by arrangemet with Bookcase Literary Agency

Hungarian translation © Debreczeni Kinga, 2019

(© Művelt Nép Könyvkiadó, 2019)

ISBN 9786155905339

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ FEJEZET

Mindent egybevetve, ez volt Harper életének legrémesebb napja.

Maga sem értette, mégis mi a fenét látott abban a vadbaromban, ami így elbűvölte. Hunyorgott a lemenő tavaszi nap fényében, s jobbnak látta, ha lehajtja a napellenzőt. Mindenesetre alkonyodik, úgyhogy hamarosan vége ennek a pokoli napnak. Más kérdés, hogy halvány fogalma sem volt róla, merre is tart.

Így van ez…

Önkéntelen mozdulattal nyúlt a táskájáért, aztán eszébe villant, hogy otthon hagyta – ahogyan a pénztárcáját és a telefonját is. Ha nála lenne a telefon, a GPS segítségével gyerekjáték lenne kideríthetni, hogy egyáltalán jó irányban halad-e.

Hannah kétórányira lakik a várostól, délnyugati irányban. Harper nem tudhatta, mit fog szólni egykori egyetemi csoporttársa ahhoz, hogy kis időre – afféle kanapébitorlóként – nála akar dekkolni, de ebben a helyzetben nem volt más választása, csak Hannah-ra számíthatott.

A műszerfalon már egy ideje narancssárgán villogott az üzemanyagszint-jelző, de egyszer csak pittyegni kezdett.

– Bakker – Harper hazafelé menet elfelejtett tankolni, amikor pedig elviharzott otthonról, ugyancsak nem a benzinszint járt a fejében.

Észrevette a következő kijáratot: Maryland állam, Benevolence. Indexelt. Arra gondolt, keres egy telefonfülkét. Egyáltalán léteznek még nyilvános fülkék? És vajon tudja-e még bármelyik ismerősének a telefonszámát? Nagyot sóhajtott.

Talán szerencsésebb lenne, ha kölcsönkérne egy okostelefont, bejelentkezne a Facebookra, és megkérné valamelyik közelben lévő ismerősét, hogy vigye el egy darabon.

Amint beért a városba, bekanyarodott egy bár murvával felszórt parkolójába. Úgy tűnt, már készülődnek a péntek esti bulira. A rusztikus külsejű épületnek faház jellege volt; az ablakokban nem látta a szokásos neonreklámokat, mindössze egy, az ereszről a veranda fölé lelógatott, kézzel festett tábla hirdette, hogy a hely neve Remo Kocsmája.

Egy kisebb, kivilágított terasz húzódott az épület mentén, napvitorlákkal védve. Néhányan a kültéri hősugárzók és a tűztér körül ácsorogtak.

Barátságosnak tűnt a hely, és Harpernek épp erre volt szüksége.

Kikászálódott a jobb napokat látott Volkswagen Bogarából. A csuklópántok panaszosan nyikorogtak, amikor becsukta a kocsi ajtaját. A tompa fényű motorháztetőnek támaszkodott, és nyugodtan körülnézett. Keresett valakit. Valakit, akit szimpatikusnak talál, és akitől kölcsönkérhetne egy telefont. Miért keveredem mindig ilyen helyzetekbe?, sóhajtott, és a füle mögé simította az egyik kósza, szőke hajfürtjét.

– Figyelmeztettelek!

Az öblös kiáltás két, távolabb álló dzsip mögül hallatszott. Két kocsisorral arrább egy férfi tornyosult egy kis termetű, barna hajú nő fölé, majd a következő pillanatban megragadta a vállát, és hevesen rángatni kezdte.

– Megmondtam neked, a rohadt életbe! Nem megmondtam?! – megint megrázta a lányt, ezúttal még erősebben.

Harper nem teketóriázott, máris mellettük termett:

– Hé! – kiáltott rá a férfira.

Az ordítozó hústorony épp csak egy futó pillantásra méltatta, és odavakkantotta neki:

– Törődj a magad dolgával, hülye picsa! – Harper érezte a hangján, hogy többet ivott a kelleténél.

A barna hajú lány pityeregni kezdett:

– Glenn…

– Tele van már a tököm azzal, hogy állandóan ezt hajtogatod – hörögte, és hatalmas tenyerét áldozata nyakára szorította, majd egy hirtelen mozdulattal nekilökte a kocsi oldalának.
A lány kétségbeesetten próbált szabadulni a nyakára fonódott, fojtogató ujjak szorításából.

Harpernél elszakadt a cérna, és hátulról a hústoronyra vetette magát.

A nyakába csimpaszkodott, és tiszta erőből szorította.
A férfi sikolya – a testalkatát illetően meglepő módon – nagyon vékonyka, inkább sipításszerű volt. Amint Harper rátámadt, azonnal elengedte áldozatát, s vaktában hadonászni kezdett, hogy lerázza magáról a szédült amazont. Megpróbálta a kocsihoz préselni a lányt.

Harper azonban egyre elszántabb lett, s még erősebben szorította a férfi nyakát, annak ellenére, hogy az teljes súlyával nekifeszült.

– Nem vagy már olyan nagylegény, ha ellenállunk, mi? Seggfej! – sisteregte Harper, összeszorított foggal.

– Halott ember vagy, kisanyám! – vicsorgott a férfi.

Harper agyán egy pillanatra átfutott a gondolat, hogy megharapja a pasas fülét, de inkább mégis úgy döntött, hogy megpróbálja ellökni magát a kocsitól, s nekifeszítette lábát a jármű oldalának. Továbbra is erősen szorította a férfi nyakát. A pasas feje már vöröseslila színben játszott. Hiába, mit tesz az oxigénhiány…

Glenn végül megragadta Harper karját, vett egy nagy lendületet, és a földre teperte. Harper a sírdogáló barna hajú lány mellett kötött ki. Az oldalára esett. Amikor megpróbált feltápászkodni, forogni kezdett vele a világ. Glenn Harper vállát akarta eltalálni, de az ütés célt tévesztett, és a lány visszakézzel behúzott neki egyet. A halántékán találta el.

– Glenn! – határozott, öblös férfihang harsant fel mögöttük.

Harper kihasználta, hogy a férfi figyelme a másodperc törtrészéig elterelődött, és hatalmasat vágott Glenn arcába, aki – mert váratlanul érte a támadás – megingott, de a következő pillanatban máris Harperre vetette magát. Minden elsötétült.

– Hahó, kislány! – a korábbi hang volt, de ezúttal sokkal tompábbnak hatott. Mélyen zengő, és kissé rekedtes.

Harper hanyatt feküdt a murván, s úgy érezte, mintha az arca egyik oldala valósággal lángolna, de ügyet sem vetett rá; helyette inkább a fölé tornyosuló férfi látványában gyönyörködött. Sötét, egész rövidre nyírt haj, borosta, és mandulaszín szempár. A legelbűvölőbb tekintet, amit valaha látott. A naplemente fényei csodásan ragyogtak, s remek hátteret adtak az egyébként is pompás látványnak. Elragadó élmény volt.

– Hűha – suttogta Harper. – Meghaltam és a mennyországban vagyok?

A pasas elmosolyodott, s az arcán megjelent egy kis grüberli. Micsoda pasi! Harper most már egész biztos volt abban, hogy a mennybe jutott.

– Nem haltál meg, de ezt csak a hatalmas szerencsédnek köszönheted. Enyhén szólva meggondolatlanság volt így nekiesni annak a drabális állatnak.

Harper visszatért a valóságba és felnyögött:

– Hol van az a vadbarom? A lánnyal minden rendben?

– A pasas arccal a földön fekszik. A seriffhelyettes kézbe vette az ügyet. Gloria jól van. Hála neked – gyengéden végigsimított Harper arcán ott, ahol az ütés nyomán tenyérnyi vörös folt éktelenkedett. – Keményen álltad a sarat.

Harper felszisszent.

– Kösz. Mondd, szerinted fel tudok ülni?

A férfi szó nélkül segített neki felülni, és amikor már valamelyest stabilan elhelyezkedett a földön, Harper vállára tette a kezét.

– Hogy vagy? – Sötét szemében aggodalom villant.

Harper óvatosan megtapogatta lüktető arcát, és érezte, hogy nincs mese, kénytelen lesz egy ideig együtt élni az ütés következtében kialakuló méretes púppal.

– Voltam már rosszabbul is – felelte. A férfi egyik szemöldökén egy seb nyoma látszott, szeme sarkában alig észrevehető kis szarkalábak. Formás, szemrevaló alkarját hosszan végigfutó tetoválás díszítette.

– Nagyon bátor és nagyon botor dolgot tettél, amikor nekimentél ennek a brutális vadbaromnak – jegyezte meg, s ismét elmosolyodott.

– Ami azt illeti, nem ez volt a mai nap legnagyobb baromsága.

– Minden rendben, Luke?

Harpernek sikerült összeszednie magát, hogy végre ne csak a pasast bámulja, s meglepetten konstatálta, hogy időközben kisebb tömeg gyűlt köréjük.

– Persze, minden a legnagyobb rendben – felelte Luke,
s Harperhez fordult: – Fel tudsz állni?

Harper bólintott, s örömmel nyugtázta, hogy a mozdulat ellenére sem robban szét a feje a fájdalomtól. Luke karon fogta, és gyengéden talpra segítette. A körülöttük állók spontán tapsviharral jutalmazták a mutatványt.

– Ideje volt, hogy végre valaki móresre tanítsa ezt a vadállatot – jegyezte meg valaki, mire a többiek nevetésben törtek ki.

– Atyaég, Luke! Már megint mibe keveredtél? – kérdezte egy hollófekete hajú, csodaszép lány, aki időközben átverekedte magát bámészkodók sűrűjén. Pólóján a Remo felirat virított.

– Csigavér, Soph! – fordult hozzá a seriffhelyettes. – Nem ő kezdte a bunyót, de nagyon valószínű, hogy Glenn orrcsontja eltört. És erről a jelenlévők egyike tehet.

Harper a lovagja kezére pillantott. Kétségtelen, Luke bőre felrepedt…

– Épp elegendő tanúnk van, úgyhogy Glenn mindenképp a börtönben tölti a következő pár napot, attól függetlenül, hogy Gloria tesz-e feljelentést ellene, vagy sem – folytatta a seriffhelyettes.

A nő füttyentett egyet, majd Luke nyakába ugrott és megpuszilta:

– Anya nagyon büszke lesz rád!

Luke a szemét forgatta, de a kezét továbbra sem vette le Harperről.

A barna hajú lány Harperhez fordult:

– Hát te? Ártatlan áldozata lettél az esetnek?

– Viccelsz? – kacagott a seriffhelyettes. – Amikor ideértem, ez a csajszi, vérben forgó szemmel, elszántan Glenn hátára vetette magát, és Xenaként küzdött ellene. A pasas csak a szerencséjének köszönheti, hogy egy jól irányzott ütéssel meg tudott szabadulni tőle, de tény, hogy a következő pillanatban már a földön feküdt, hála Luke-nak.

– Minden világos – felelte a lány. – Ma este mindkettőtök fogyasztását mi álljuk – biccentett oda Luke-nak és Harpernek, mire a tömeg hangosan éljenzett.

– És velem mi lesz? – kérdezte a seriffhelyettes, sértődöttséget mímelve. – Én voltam, aki végül feltette a pontot az i-re! Én bilincseltem meg Glennt!

– Ami téged illet, Ty, ígérem, hogy amint letelt a szolgálatod, megkapod méltó jutalmad – azzal a nyakába ugrott, hevesen szájon csókolta, majd szélesen rámosolygott: – Hazafelé ne felejts el beugrani tojásért.

– Jól van, jól van – sóhajtott Ty. – Ami azt a méltó jutalmat illeti, amit emlegettél, ne feledd, szavadon foglak! Na, megyek, beviszem ezt a szerencsétlent az őrsre, de előtte még teszünk egy látogatást a sürgősségin – kacsintott, és elindult a járőrkocsihoz. Glenn magába roskadva kuporgott a hátsó ülésen. Ty beült a volán mögé. – Viszlát, srácok!

Amikor kihajtott a parkolóból, villantott néhányat a rendőrautó kék jelzőfényével, mire a tömeg vidáman kiáltozni kezdett.

Soph megrázta sűrű, barna haját, és az ég felé emelte tekintetét:

– Hiába, a férjem már csak ilyen – sóhajtotta. – És mondd csak, te kemény csajszi, mi az igazi neved?

– Harper.

– Sophie vagyok. Isten hozott Benevolence-ben, Harper. Mit gondolsz, nem tenne jót egy kis jegelés az arcodnak?

MÁSODIK FEJEZET

Sophie kerített Harpernek fájdalomcsillapítót, jeget, sőt még egy orvosi villámvizitet is szervezett neki a kocsma női mosdójában.

– Nos, Harper, a dolog úgy áll, hogy alighanem megúszta az agyrázkódást. Nagyon szerencsés, ami azt illeti – mondta Trish Dunnigan, miután még egyszer ellenőrizte Harper pupillareflexét. – Mindenesetre örülnék, ha holnap reggel beugrana egy gyors kontrollra a rendelőmbe. Nem tartom valószínűnek, hogy eltört a karja, de lehetséges, hogy hajszálrepedés keletkezett a csonton. A bordáival ugyanez a helyzet. Mindenképp szeretném, ha megröntgeneznénk.

– Holnap már nem leszek itt. Csak átutazóban vagyok.

– Értem. Akkor azt javaslom, hogy mielőbb keresse fel az orvosát.

Harper bólintott, abban a biztos tudatban, hogy ez semmiképp sem következik be.

– Köszönöm, hogy eljött, doktornő – mondta Sophie,
a mosdóállványnak támaszkodva.

– Igazán nincs mit. Egyéként is útba esett a bár, mert épp leugrottam a kifőzdébe. Örülök, hogy segíthettem – felelte Trish, barátságosan intett, és kiment a mosdóból.

– Sajnálom, hogy ennyi gondot okozok – nyöszörögte Harper, arcán a jéggel.

– Ne viccelj! Te vagy a nap hőse. Glenn már a gimi óta terrorizálja szegény Gloriát. Állandóan üvöltözik vele…

Harper nagyon sóhajtott.

– Micsoda faszkalap!

– Na, látod, ebben tökéletesen igazad van – Sophie közelebb hajolt a tükörhöz, és feltett egy kis szájfényt. – Hogy keveredtél ide? Az világos, hogy nem környékbeli vagy.

Harpermég egyet sóhajtott.

– Hosszú lenne elmesélni az egészet. Maradjunk annyiban, hogy félreérthetetlen helyzetben találtam a pasimat egy futárcsajjal. Fogtam magam, és azon nyomban leléptem, de semmi mást nem hoztam magammal, csak a kocsikulcsot.

– És mindezek után itt, a parkolóban bemosott neked egy hatalmasat egy őrjöngő seggfej…

– Hát, igen.

– Akkor tulajdonképpen nem túlzás azt állítani, hogy volt már ennél jobb napod is – Sophie gyorsan végigmérte Harpert. – Szóval se táska, se telefon, se pénz, se semmi?

– Bizony. És mindennek tetejébe kifogyott a benzin a kocsimból. Épp csak el tudtam jönni a parkolóig.

Sophie hátravetette a fejét, és kitört belőle a nevetés.

– Hát, ami azt illeti, a lehető legjobb helyen történt mindez! Majd én kézbe veszem a dolgokat – visszatette a szájfényt a farmerja zsebébe. – Most kezdődik a műszakom, mennem kell. Várlak a bárpultnál. Vendégem vagy egy sörre és egy nachosra!

Azzal Sophie kiviharzott az ajtón, és Harper csak bámult utána. Mit nem adna, ha olyan magabiztos lenne, mint ez a lány!

Levette az arcáról a jeget és a tükörbe nézett. Tény, hogy a duzzanat nem volt valami szép látvány: a halántékától az arccsontjáig húzódott, és a lilás színben játszott. Mi van, ha Luke még a bárban van?

Harper kivette a hajából a hajgumit, és igyekezett az arcába seperni a frufruját, hogy valamelyest eltakarja a huplit. Megigazgatta a frizuráját, és reménykedett.

Nem nagy eredmény, de azért megteszi… Kilépett az ajtón, amely leginkább egy régi pajta bejáratára emlékeztetett, és máris egy nyüzsgő, péntek esti buli kellős közepén találta magát. A helyiségen végigvonult a faháztematika; az egyik oldalt hatalmas kőkandalló uralta, a bárpultot széles fagerendákból ácsolták. A kis zárt teraszra néző, magasított, félköríves részben két biliárdasztal körül csoportosult a vendégek egy része.

Luke a bárpultnál ült, egy magas, rusztikus széken, kezében egy sörrel. Harpert várta. Kinyújtotta a lábát, és odahúzott neki egy széket. A gesztusát éppúgy lehetett kérésként, mint parancsként értelmezni.

Egyszínű pólóban és farmerban volt, ennek ellenére elképesztően, lélegzetelállítóan, veszettül klasszul nézett ki. Mintha csak egy szerelmesregény borítójáról lépett volna elő. És a szeme… Zöldesszürkében játszó, barna szempár… Nem csoda, ha Harpertől mindössze annyi telt, hogy kinyögjön egy hűhát.

Óvatosan felült a bárszékre, de minden elővigyázatossága ellenére éles fájdalom hasított az izmaiba. Egy pillanatra találkozott a tekintete a férfiéval. A köréjük telepedő csend egyszeriben elnyomta a helyiség zajait.

– Szia – nyögte ki végül Harper.

– Szia.

– Harper vagyok – nyújtotta a kezét, már úgyis rég esedékes lett volna, hogy bemutatkozzanak egymásnak.

– Luke – a kézfogása erős, határozott volt. Az indokoltnál tovább tartotta tenyerében Harper kezét. – Gyakran jársz ide? – Elmosolyodott, s megint előbukkant az arcán az a helyes kis grüberli. Harper úgy érezte, eláll a szívverése. Atyaég! Csak ne most! Ami a friss románcot illeti, ennél kedvezőtlenebb alkalmat keresve sem lehetne találni rá. Még két óra sem telt el azóta, hogy megfogadta, rá sem néz többet egyetlen krapekra sem. Nem véletlenül… Mindössze két órája esett pofára. Minden erejével igyekezett ura maradni a helyzetnek.

– Először vagyok itt. Azt beszélik, péntek esténként elég veszélyes helynek számít a bár parkolója.

Luke leszállt a bárszékről, elsimította a hajtincseket Harper arcából, és finoman megérintette a puklit.

– Hogy van az arcod, Harper?

– Hát, Luke, azt hiszem, megmaradok – elpirult, amikor kimondta a nevét. Furcsán érezte magát, hiszen végtére is egy idegennel beszélt ilyen közvetlen hangnemben. – És a kezed? Hogy van?

Luke továbbra is Harper arcán tartotta a tenyerét, s hüvelykujjával gyengéden simogatta a duzzanatot.

Ekkor diszkrét krákogásra lettek figyelmesek. Sophie a bárpult mögött állt, és őket bámulta. Mint egy idióta.

– Bocs a zavarásért, srácok, de ezt nektek hoztam – mondta, és egy jéggel teli zacskót tolt oda Luke-nak. – Ez pedig a tiéd – azzal letett egy sört Harper elé. – A nachos még készül.
A vendégeim vagytok. Ülj már le!

– Kösz, húgocskám – felelte Luke, de csak egy futó pillantást vetett a testvérére. Visszaült a Harper melletti bárszékre.

Harper magán érezte a férfi tekintetét, és elpirult. Úgy kapaszkodott a sörösüvegbe, mintha az élete múlt volna rajta.

– Köszönöm.

Sophie rákacsintott, és már sietett is vissza a dolgára.

– Nem semmi alakítás, Luke! – rikkantotta egy piros baseballsapkás, magas férfi, és elismerőn hátba veregette Luke-ot. – Szép ütést vittél be neki, annyit mondhatok. Megérdemelte Glenn, ez nem vitás. Ezt is a seregben tanítják?

– Kösz, Carl.

– Lentről fel, és annyi neki! – folytatta Carl lelkesen, és közben a levegőbe csapott. Szép kis jobbhorog. – Ne felejts el figyelmeztetni, ha netán arra ragadtatnám magad, hogy ujjat húzzak veled!

– Hát, ami azt illeti, legközelebb, amikor a fatelepen járok, és szóba kerül, hogy mennyi árengedményt kaphatok, jó lenne, ha mindez eszedbe jutna – felelte komoly ábrázattal Luke.

Carl kedélyesen felkacagott, és Harperhez fordult:

– Örülök, hogy ilyen kellemes társasága akadt ennek a Luke gyereknek! Micsoda szöszi! Azt hiszem, Luke elfelejtett bemutatni bennünket egymásnak.

Luke kénytelen-kelletlen beadta a derekát:

– Carl, bemutatom Harpert. Harper, ő Carl.

– Nos, Harper, ha szükséged lenne bármire, ha van bármi, amit tehetnék érted, amíg itt vagy, ne habozz szólni, bármikor állok rendelkezésedre. Nagyon szívesen segítek neked bármiben. Ezt nyugodtan vedd szó szerint: bármiben.

– Mindjárt gondoltam – szűrte a szót a foga közt Luke. – Egyébként hogy van a feleséged?

– Akkora, mint egy bálna. Jövő héten jön a harmadik gyerek – büszkén döngette a mellét. – Ez már biztosan fiú lesz. Olyan nincs, hogy három lánya legyen az embernek!

– De bizony van, méghozzá akkor, ha az illető gyerekkorában, a suliban előszeretettel tette pokollá mások életét – jelentette ki Luke. – Különben is, lehet, hogy inkább otthon kellene lenned, és Carol Ann lábát masszíroznod, hátha így valamiképp jóváteheted a gyerekkori hülyeségeidet.

– Még ennél is jobb vagyok az asszonyhoz! Sajtmártásos sültet viszek neki!

És mintha csak a végszóra várt volna, a bárpult túloldalán megjelent Sophie, egy nagy, barna papírzacskóval a kezében.

– Három sült, és minden, ami jár hozzá – csicseregte, és letette Carl elé a zacskót.

– Üdvözlöm Carol Annt – mondta Luke.

– Megmondom neki. Örülök, hogy megismerhettelek, Harper. Ha eleged lesz abból, hogy ezzel a bakával lógj, csak hívj fel.

– Mindenképp, Carl – kacagott Harper.

– Ne biztasd a pasast, mert bármi megtörténhet – mosolygott Luke, miközben Carl menni készült.

– Baka? – Fordult Harper Luke-hoz.

– Egész pontosan a Nemzeti Gárda századosa – felelt a bátyja helyett Sophie. Letett eléjük egy nachosszal teli tányért és egy halom szalvétát.

Luke sokatmondón ránézett, de egy szót sem szólt.

Hm. Katona. Nos, ami azt illeti, éppenséggel nem rossz kategória, ami a klassz, pasis foglalkozásokat illeti; voltaképpen ugyanannyi pontot ér, mint a tűzoltó vagy a cowboy. Van egyáltalán valami ebben a pasasban, ami nem elképesztően szuper?

Harper körülnézett. A bárban percről percre nagyobb lett a tömeg, s úgy tűnt, mindenki egyszerre beszél. Senki sem ücsörgött magányosan, azok sem, akik egyedül érkeztek. Vidáman köszöntötték egymást, kezet fogtak, barátságosan integettek egymásnak a helyiség minden sarkából.

– Nagyon kicsi lehet ez a város. Olyan érzésem van, hogy mindenki ismer mindenkit, és csak én lógok ki a sorból. Én vagyok itt az egyetlen idegen – jegyezte meg Harper.

– Lehetséges, hogy idegennek érzed magad, de hidd el, nem tart sokáig – felelte Luke. – Látod azt a csajt, a húsvéti nyuszis pólóban?

Harper a zenegép mellett tereferélő nőre pillantott.

– Ő Georgia Rae. Minden bizonnyal azon töri a fejét, hogy hogyan környékezhetne meg téged, mert furdalja a kíváncsiság. Mindent tudni akar rólad. A teljes élettörténetedet.

Harper felkacagott, és bekapott egy nagy adag, sajtos nachost.

– És ott, az a pasas – Luke az egyik biliárdasztal mellett álldogáló, ősz bajuszú férfi felé biccentett –, az én Stu bácsikám. Bármiben merek fogadni, hogy már felhívta az apámat, hogy elmondja neki, itt ülök a bárpultnál egy lánnyal, méghozzá azzal a lánnyal, aki elintézte Glenn Underhillt. Látod, hogy Sophie állandóan a telefonját babrálja? Elárulom, hogy az anyámmal cseveg. És tudod, mi a téma? Garantálom, hogy épp arról folyik a szó, hogy hogy nézel ki.

– A mindenit! Lehet, hogy érdemes lenne lelépnem, mielőtt odáig fajulnak a dolgok, hogy meghívnak a vasárnapi ebédre – nevetett Harper.

Luke telefonja rezegni kezdett a pulton. A kijelzőre pillantott és vágott egy grimaszt.

– Ami azt illeti, ezzel elkéstél.

– Haha, nagyon vicces. – Harper vágott grimaszt, és egy kortyolt egyet a söréből.

Luke az orra elé tartotta a telefonját, hogy Harper lássa, nem a levegőbe beszélt.

Kérdezd meg a barátnődtől, tudna-e sütit hozni vasárnap.

Harpernek elállt a lélegzete. A szája elé kapta a kezét, és suttogva megjegyezte:

– Ez nem lehet igaz. Még mindig odakint vagyok a parkolóban, igaz? Ott heverek a földön, eszméletlenül…

Luke felnevetett, és barátságosan meglapogatta Harper hátát. Érintése kellemes volt, tenyere meleg.

– Csak szeretnéd.

Vaku villant.

Harper felnézett. Sophie állt előttük. Kinyújtott kezében a telefonja. Már küldi is a frissen készült fotót az érintetteknek.

– Soph – Luke hangjában némi fenyegető él bujkált.

Sophie ártatlanul mosolygott:

– Mi van? Ohó, mennem kell. Kész a rendelés!

– Ez most komoly? Tényleg lefényképezett bennünket a tesód?

Luke megfogta a sörösüvegét, s Harper háta még mindig jólesőn bizsergett az érintése nyomán.

– Úgy érzem magam, mintha valamilyen párhuzamos valóságban léteznék – jegyezte meg Harper, és a kezébe temette a fejét. Máris megbánta a mozdulatot, mert az arcán éktelenkedő púp sajgása fájdalmasan emlékeztette a történtekre. – Már önmagában az is elképesztő, hogy egyáltalán ide keveredtem.

– Miért, hol kellene lenned?

– Fremontban.

– Hát, ami azt illeti, Fremonttól elég messzire vagyunk.

– Viccelsz, ugye?

– Harper, Fremont innen nyugatra van. Körülbelül négyórányi útra. Kocsival.

– Bakker! Akkor rossz irányba indultam – a pultra dőlt, és kézfejével eltakarta a szemét.

– Minden rendben, srácok? – Sophie mintha a semmiből bukkant volna fel ismét. – Mit tettél, Luke?

– Luke nem tett semmi rosszat. Az az én reszortom – Harper válasza kissé tompán hangzott, tekintettel arra, hogy a keze ezúttal a szája előtt volt.

– Ma este Fremontban kellett volna lennie – felelte helyette Luke.

– Hát, Harp, ez sajnos nem igazán jön ma össze. Fremont négyórányira van innen.

– Igen, most már tudom én is – mormogta Harper, továbbra is a szája elé tartott kézzel.

Sophie harsogó nevetésben tört ki, mire Harper végre felnézett:

– Nagyon örülök, hogy ilyen viccesnek találod az életem.

Sophie még hangosabban kacagott:

– Ez tiszta kabaré! Mondd, gyakran keveredsz ilyen helyzetekbe?

– Milyen helyzetekbe? – kérdezte Luke.

Harper a pultnak koccantotta a homlokát, és így is maradt, amíg Sophie nagy vonalakban elmesélte Luke-nak, mi a helyzet. Szerencsére a futárcsajjal kapcsolatos részleteket kihagyta.

– Ha jól értem, úgy jöttél el otthonról, hogy semmi más nincs nálad, csak a kocsikulcs, és mindennek tetejébe órákon át rossz irányban haladtál? – ezúttal Luke-on volt a sor, hogy a kezébe temesse az arcát, és nagyot sóhajtson. – És mondd csak, mit tervezel, hol töltöd az éjszakát?

Harper kihúzta magát, és bánatosan ivott még egy kortyot a söréből.

– Fogalmam sincs. Az volt a tervem, hogy küldök a Facebookon egy üzenetet Hannah-nak, és megkérem, hogy jöjjön értem. Persze azzal számoltam, hogy tízpercnyire lehetek a lakásától.

– Lehet, hogy van valaki, aki éppen ma arrafelé megy, és egy darabon elvinne – jegyezte meg Sophie.

Luke a fejét rázta.

– Nem bízhatjuk olyasvalakire, akit alig ismerünk.

– Mit gondoltok, mennyi lehet a taxiköltség innen Fremontba?

– Soph, maradjunk a valóság talaján – ellenkezett Luke. – Egyébként miért is ne adhatnánk pénzt benzinre?

– A kocsiban alszom – jelentette ki Harper. Különben sem ez lenne az első alkalom, hogy ilyesmire kényszerül.

– Rendben, tegyük fel, hogy valóban a kocsiban töltöd az éjszakát. És azután? – kérdezte Luke.

– Másnap küldök egy üzenetet Hannah-nak, és nagyon, de nagyon szépen megkérem, hogy jöjjön el értem.

– Tessék – Sophie odanyújtotta neki a telefonját. – Jelentkezz be, és küldd el az üzenetet – azzal elsietett, hogy újratöltse az egyik vendég poharát.

Harper nagyon megkönnyebbült, s valósággal rávetette magát a telefonra.

Bejelentkezett a Facebookra, és megnyitotta Hannah profilját.

– Bakker! Hannah meglepetést kapott a férjétől. Hosszú hétvége Nyugat-Virginiában. Bakker, bakker, bakker!

– Ebben az esetben nem megoldás a helyzetedre, ha adunk pénzt benzinre – vonta le a következtetést Sophie. – Hm. Az lenne a legjobb, ha valamelyikünknél töltenéd az éjszakát – kérdőn felvonta a szemöldökét, és Luke-ra sandított.

Harper hátradőlt a bárszéken, és elszántan felvetette a fejét:

– Megoldom! Megoldom…

Sophie áthajolt a bárpulton:

– Hékás, mi lenne, ha szólnánk Mickey-nek?

– Jaj, ne marháskodj már! – torkolta le Luke, és a kelleténél talán nagyobb lendülettel tette vissza a sörösüveget a pultra.

– Tök üresen áll a háza, amióta elköltözött a barátnője. Lefogadom, hogy semmi ellenvetése nem lenne. És különben is, csak egyetlen éjszakáról van szó – kötötte az ebet a karóhoz Sophie.

Harper összevonta a szemöldökét.

– Azért költözött el a barátnője, mert Mickey-t letartóztatták. Méghozzá azért, mert piát lopott – harsogta Luke.

– Azt hittem, azért, mert mást döngetett. Ha jól tudom, Sherrit, a bankból – jegyezte meg Sophie.

– Akkor mondd, hogy juthat egyáltalán eszedbe mint lehetséges megoldás? – Luke körözni kezdett a mutatóujjával a halántéka környékén.

– Nálunk tölthetnéd az éjszakát, Harp, de a helyzet az, hogy ágy gyanánt be kellene érned egy jobb napokat látott fotellal, és minden bizonnyal egy maszatos, hároméves gyerkőc sikoltozására ébrednél – mondta Sophie, sörcsapolás közben.

– Mi történt a kanapéddal?

– Josh kiöntött rá egy egész doboz gyümölcslét, és ennek örömére Bitzy úgy döntött, hogy megeszi a háttámlát. Vagyis voltaképpen alhatnál a kanapén, de csak a felén. És persze szó sem lehet arról, hogy bármiképpen gyümölcslé kerüljön a közelébe.

Harper reménykedett benne, hogy az említett Bitzy egy kutya…

Luke a fejét csóválta, s Harper észrevette, hogy megfeszülnek az arcizmai.

– Szóval a te terved az, hogy a kocsidban alszol, a tiéd pedig az, hogy Harpert egy hűtlenkedő, tolvaj alkoholista házába küldöd éjszakára?

– Hátrább az agarakkal, tesó! Mi legalább előállunk valamilyen tervvel. Te pedig mást sem teszel, csak lehurrogsz bennünket. Nagyon utálom, amikor az ördög ügyvédjét játszod – replikázott Sophie.

Luke megint sóhajtott egy nagyot, és a bárpultra szegezte a tekintetét.

– Nálam töltheted az éjszakát. Holnap hazaviszlek, hogy összepakold a cuccaidat.

Sophie elfordult, de Harper épp idejében nézett oda, s észrevette az elégedett mosolyt az arcán; mint egy macska, amely épp lenyelte a kanárit.

– Erről szó sem lehet – tört ki Harper. – Nem akarok a terhére lenni senkinek – maga elé meredt.

Luke odafordult hozzá:

– Engem sokkal jobban zavarna, ha a parkolóban aludnál. Egyébként is megígértem a doktornőnek, hogy ha még a városban vagy, reggel elviszlek hozzá, hogy megröntgenezzen.

– Tényleg? Akkor miért nem ezzel kezdted? – kérdezte Sophie, és vágott egy grimaszt.

Luke rávillantotta a szemét, s Sophie jobbnak látta, ha nem feszegeti tovább a témát.

– Köszönöm, Luke, de erre semmi szükség. Viselnem kell a tetteim következményeit. Előbb-utóbb talán megtanulom, hogy ne viselkedjem idióta módjára.

Luke ismét a bárpultot nézte, s lassan elmosolyodott. Az a helyes kis grüberli megint megjelent az arcán…

– Szerintem már így is épp elég nehéz napod volt – fordult Harperhez. – Megfelel, ha zárásig maradunk?

– Persze – bólintott Harper.

Mégis mi olyan varázslatos a tekintetében? Talán mindössze arról van szó, hogy érdekesen vetül rá az árnyék, s ettől tűnik olyan igézőnek. Valahányszor ránézett a férfira, Harper szíve mindannyiszor hevesen megdobbant. Luke meglehetősen visszafogott volt, és teljesen világossá tette, hogy nem szívesen beszél magáról. Pont az ellenkezője, mint Ted. Pontosabban Ted, a Faszfej. Mindazonáltal olybá tűnt, hogy Luke-nak nagyon kevés dolog kerüli el a figyelmét. Mintha folyamatosan pásztázná a tekintetével a környezetét.

– És rólad mit kell tudni, Luke? Csak azért kérdezem, mert mégiscsak érdemes megtudnom egyet s mást, hiszen ha minden igaz, együtt fogjuk tölteni az éjszakát.

– Semmi különöset nem tudok magamról mondani – Luke megvakarta a tarkóját.

– Aha, persze. Nyilván – Harper felvonta a szemöldökét és kortyolt egy nagyot a sörből.

Luke felkacagott.

– A nevem Luke. Világéletemben itt laktam. Az építőiparban dolgozom, és a Nemzeti Gárda tisztje vagyok. Sophie a húgom.

– Ez minden? – bökte oldalba Harper.

– Mi más érdekelne?

– Megesett már veled, hogy letartóztattak? Ástál el hullákat a kertedben? És mi a helyzet a különös fétisekkel?

Luke odahajolt hozzá. Nagyon közel. Harper érezte a tusfürdője illatát. Valami fűszeres illat… Érzete az arcán a férfi lélegzetét. Önkéntelenül kinyitotta a száját, s visszafojtott lélegzettel várt.

– Mi értesz azon, hogy „különös”?

HARMADIK FEJEZET

Az este a helybéliekkel való kedélyes csevegés, sörözés és a finom falatok jegyében telt. Georgia Rae valóban megkörnyékezte Harpert. Végül, amikor Harper Luke mellett állva nézte, hogy Sophie bezárja a bárt, kissé talán spicces volt, és elképesztően fáradt. Elnyomott egy ásítást. Hajnali két óra volt, ilyenkor már rég húzni szokta a lóbőrt. Érezte, hogy az arca megint lüktetni kezd.

– Kösz, hogy megvártatok – mondta Sophie, immár a parkolóban.

– Jó éjt, Soph – mosolygott Luke, és kinyitotta neki a kocsiajtót.

– Neked is, tesó. Jó éjt, Harper! Remélem, még találkozunk!

Harper odaintett neki a még ép kezével, és nagy ásítások közepette jó éjt kívánt, majd hozzátette:

– Köszönök mindent, Sophie.

– Jobban jársz, ha mihamarabb hazaviszed ezt a lányt, Luke, mert különben állva elalszik.

Luke megütögette Sophie kocsijának tetejét, majd integetett, amikor a húga elhajtott.

– Mehetünk? – fordult Harperhez.

Harper bólintott, és összehúzta magát a hajnali hidegben. Kettesben maradtak. És ez a következő néhány órában így is marad. Harper azon morfondírozott, hogy vajon egész éjjel ébren hánykolódik-e majd Luke kanapéján, tudván, hogy ez a fantasztikus pasi milyen közel van… milyen közel… hát igen. És minden bizonnyal meztelen. A Luke-féle pasasok nem pizsamában alszanak.

– Ott állok – mutatott a parkoló hátsó részében egy sötétszürke dzsipre. – Kell valami a kocsidból?

– Nem, köszönöm – felelte Harper. Voltaképpen a reggeli kávéjának maradékán kívül nemigen volt semmi a kocsijában. Elindultak. Harper dörzsölgetni kezdte a karját, abban a reményben, hogy némiképp felmelegszik.

– Fázol? – kérdezte Luke.

A lány bólintott, s amikor a férfi átkarolta a vállat, hirtelen maga sem tudta, a Luke-ból áradó kellemes melegség vagy saját borzongató vágya-e az erősebb. Azonnal átmelegedett, és nem állt ellen a kísértésnek: hozzásimult a férfihoz.

Luke kinyitotta a kocsiajtót, Harper felmászott a dzsip utasterébe, lehuppant a bőrülésre, és minden erejét összeszedve igyekezett nem mutatni, hogy fáj minden mozdulat.

Luke a volán mögé ült, és beindította a kocsit. Megnyomott egy gombot, s Harper máris érezte, hogy kellemesen átmelegszik a feneke alatt az ülés. Ülésfűtés! Balra kanyarodott ki a parkolóból, és kisvártatva egy mutatós, háromszintes, széles verandás, vörös tégla ház kocsibeállóján voltak. Harper fáradtan pislogott.

– Te itt laksz?

Luke kinézett a kocsiablakon és egyszerűen ennyit felelt:

– Itt.

– Valami mást képzeltem… Tudod, amolyan agglegénylakást. Vannak lakótársaid? – Szíve szerint megtoldotta volna a kérdést még egy-kettővel, például: Van barátnőd? Feleséged és négy gyereked?

– Nincsenek. Egyedül élek itt – elmosolyodott. Szívdöglesztő volt a mosolya… – Gyere, menjünk.

A széles deszkákból ácsolt veranda hosszan nyúlt el a ház előtt. Nem volt semmilyen bútor odakint, de Harper lelki szeme előtt megjelent egy kellemes kis hintaágy, és tiritarka kosárhinták.

Luke kinyitotta a bejárati ajtót, és szélesre tárta. Előre engedte a lányt.

Harper belépett, és megvárta, hogy Luke felkapcsolja
a lámpát. A méretes előszobából széles lépcsősor vezetett az emeletre. A helyiségből két szoba nyílt, hatalmas üvegajtajaik egymással szemben helyezkedtek el. A szobákban sötét volt. A sötétszínű, lábazati lambéria felett díszes tapéta borította a falakat. Rózsa- és kolibrimintás tapéta…

– Valójában nem is itt laksz, ugye?

Luke a bejárati ajtó melletti kisasztalra hajította a lakáskulcsot. Ez volt az egyetlen bútor a helyiségben. Felvonta
a szemöldökét:

– Miből gondolod?

Harper végigsimított a tapétán.

– Csak kérdeztem – bekukkantott a jobb oldali szobába. Az utcai lámpák fényében egy díszes, fakarfás kanapét látott. Vele szemben egy lapostévé. Fűrészbakon… Ettől eltekintve semmilyen bútor nem volt a szobában.

– Mostanában költöztél be?

– Nem mondhatnám – felelte a férfi, s láthatóan zavarban volt. – Már néhány éve itt lakom.

– Komolyan?

– Nagyon elfoglalt vagyok…

– Hol szerezted ezt a kanapét? – kérdezte Harper, és a piros velúrkárpitos, fodros párnás, faragott monstrumra mutatott.

– A nagymamámé volt.

– Hála az égnek! Már azt hittem, rád jött az ötperc, elrohantál a bolhapiacra, és megvetted az első szemrevaló darabot, ami a lehető legtökéletesebben megfelel arra a célra, hogy az ember kényelmes nézhesse a hittérítő műsorokat a tévében.

Luke elmosolyodott.

– A nagymamám lakott itt, az övé volt a ház. Amikor meghalt, úgy döntöttem, megveszem.

– Közeli kapcsolatban voltatok a nagymamáddal?

– Olyan közeli volt a kapcsolatunk, amilyen csak egy olasz nagyival lehet. Egy olyan nagyival, aki nem rest fakanállal kergetni az unokákat, ha éppen rászolgálnak. Az itteni bútorok többsége az övé volt.

– Mindenesetre nincs túl sok belőlük – jegyezte meg a lány.

– Igen, már régóta tervezgetem, hogy beszerzek még párat, de valahogy mostanában annyira…

–… elfoglalt vagy – fejezte be Harper a mondatot.

– A helyzet az, hogy csak egy ágyam van, úgyhogy ma a kanapén alszom.

Harper elborzadva gondolt arra, hogy vajon milyen alvás eshet azon a nyamvadt kanapén.

– Kizárt. Nem foglak kitúrni a saját ágyadból.

– Inkább az kizárt, hogy te alszol a kanapén.

– Te sem fogsz ott aludni – kötötte az ebet a karóhoz Harper.

– Akkor mit javasolsz?

Egy pillanatra elgondolkodott, latolgatta a lehetőségeket, majd előrukkolt az ötletével.

– Tekintettel arra, hogy mindketten felnőtt emberek vagyunk, ráadásul hullafáradtak, nyilván nem okoz gondot, hogy bármi legyen is a helyzet, uralkodjunk magunkon. Mi lenne, ha mindketten az ágyban aludnánk?

– Nem hinném, hogy ez olyan jó ötlet lenne – kivette a kezét a zsebéből, és a tarkóját dörzsölgette. Láthatóan ideges volt. Harper teljesen el volt bűvölve…

– Miért nem?

– Nem ismerjük egymást, és különben is… – hátrább lépett. Harper érezte, hogy megnyerte a vitát.

– Szerintem remekül tudod uralni a hormonjaidat, és nem tartok attól, hogy az éjszaka közepén egyszer csak nekem esel – ugratta a férfit.

– Meg kell mondanom, nem a saját hormonjaim miatt aggódom.

Harper játékosan belebokszolt Luke mellkasába. Izmos volt és meleg. Nos, ami azt illeti, lehet, hogy Luke-nak mégis igaza van, ami azokat a bizonyos hormonokat illeti…

A felső szinten csak a hálószobában volt bútor. Egy baldachinos, hatalmas franciaágy terpeszkedett a szoba közepén, vele szemben pedig egy szépen faragott fésülködőasztal állt.

– Ez is a nagymamádé volt? – Harper az ágy végénél állva csodálta a bútor míves mahagónioszlopait.

Luke zsebre tett kézzel bólintott.

– Nagyon szép – ahogy ott állt, és az ágyat csodálta, hirtelen hatalmába kerítette a félénkség.

– Továbbra is áll az ajánlatom, szívesen alszom a kanapén, ha neked úgy kényelmesebb lenne – hüvelykujjával a földszint felé bökött.

– Ne hülyéskedj már! Nyilvánvaló, hogy kényelmesen nem lehet rajta aludni. Felnőttek vagyunk. Semmi okunk rá, hogy zavarban legyünk, nem igaz?

Válasz helyett Luke megfordult, és kihúzta a fésülködőasztal egyik fiókját.

– Tessék – egy egyszerű, fehér pólót nyújtott Harpernek. – Ebben alhatsz.

Kellemesen puha volt, és világosan látszott, hogy nem mai darab. Luke pólója…

– Köszönöm – Harper kínosan ügyelt rá, hogy véletlenül se érjen a férfihoz, amikor a pólóért nyúlt.

– Odabent átöltözhetsz – a hálóból nyíló fürdőszoba felé mutatott. – Megyek, és bezárok odalent.

– Rendben, kösz – egy újabb pillanatra összeforrt a tekintetük. – Kicsit mégis fura a helyzet, nem? – tört ki Harperből.

Luke elmosolyodott.

– De csak egy kicsit.

– Úgyis csak egyetlen éjszakáról van szó – nem volt biztos benne, hogy magát nyugtatgatja-e ezzel a megjegyzéssel, vagy inkább a férfit.

– Bizony.

– És mindketten felnőtt emberek vagyunk.

– Nagyon úgy tűnik.

– Csak kicsit furán érezzük magunkat, ennyi az egész – érvelt tovább Harper. – És különben is, csak alvásról van szó.

Luke arcán megint megjelent a kis grüberli. Legalább viccesnek találja a helyzetet. Harper végül határozottan bólintott.

– Na, jó, megyek, és átöltözöm.

A fürdőszobában hideg vízzel megmosta az arcát, aztán megtörülközött, a fájós részeken különös óvatossággal.
A testére még egy pillantást sem vetett, de azt jól látta, hogy mi történt az arcával. Abból kiindulva, hogy mennyire hasogatott minden porcikája, nagy valószínűséggel ugyanolyan lilás színben játszhatott minden más testrésze is.

Óriási szerencse, hogy ez nem az a bizonyos „első randi” volt, mert egy Luke-féle pasival megbocsáthatatlan lenne elpackázni egy ilyen alkalmat. Mi tagadás, Harper nem volt a helyzet magaslatán – mondhatni, a lehető legrosszabb formáját hozta. Ha az első randija lett volna Luke-kal, mindent megtett volna annak érdekében, hogy a lehető legtökéletesebb formáját hozza. Igen, tökéletességre törekedett volna.

Vágott egy grimaszt, és belebújt a pólóba. Nevetséges volt az egész helyzet. Nevetséges, hogy kvázi hajléktalanként, munka nélkül volt. A gondolatai pedig a „mi lenne, ha” témakörben forogtak. Micsoda klassz pasas! A szobortestű százados… Harper elmélázott azon, hogy mutathat rajta az egyenruha.

– Szedd össze magad! – korholta magát. – Csak ártatlan egy ágyban alvásról van szó.

Végigsimított a pólón, és hálát adott a sorsnak, hogy aznap történetesen nem felejtett el bugyit felvenni.

Felhúzta az orráig a póló gallérrészét, és mélyen beszívta a belőle áradó illatot. Olyan volt, mint Luke illata. És hamarosan az ágyban lesz, ami nyilván szintén Luke-illatot áraszt. És ott lesz vele Luke is… Harper szívből remélte, hogy alvás közben semmi meggondolatlanságot nem fog művelni.

Az ágy végénél toporgott, amikor Luke visszatért az emeletre.

– Minden rendben? – kérdezte, és kihúzta a fésülködőasztal egyik fiókját.

– Igen, persze, csak nem tudom, melyik a te oldalad – felelte Harper, miközben a méretes póló szélét gyűrögette.

Úgy tűnt, hirtelen teljes mértékben lekötötte Luke érdeklődését a fiók tartalma.

– Oldalam?

– Az ágyban. Melyik oldalon alszol?

Luke felnézett.

– Általában középen szoktam, úgyhogy választhatsz.

– Kösz.

Előhalászta a fiókból a pizsamáját.

– Mindjárt jövök.

Amint becsukódott mögötte a fürdőszoba ajtaja, Harper belevetette magát az ágyba, és bebújt a paplan alá. Eltökélte, hogy egészen a szélén fog aludni, és igyekszik úgy tenni, mintha ott sem lenne. Semmiképp sem szeretett volna további kényelmetlenséget okozni a férfinak.

Reménykedett abban is, hogy ezúttal horkolni sem fog.

Nyílt a fürdőszoba ajtaja. Luke mindössze egy flanel pizsamanadrágot viselt. Az anyag lecsúszott a csípőjéig. Harper megnyalta a szája szélét, és minden erejét összeszedve azon igyekezett, hogy ne bámulja a férfi kidolgozott mellkasát. Minden porcikája formás, izmos és elképesztően szexi volt. Kiderült továbbá, hogy nemcsak a karján van tetoválás, hanem a szíve fölött is. Egy főnix…

Atyaég! Együtt töltik az éjszakát. És ami azt a főnixet illeti, kénytelen lesz beletörődni, hogy karnyújtásnyira lesz tőle…

Nem, nem és nem! Kizárt, hogy megint belesétáljon a csapdába, és ismét egy rémes helyzetbe navigálja magát. Elég volt a rossz döntésekből! Alig telt el pár óra azóta, hogy megígérte magának, végre új fejezetet nyit az életében. Új fejezetet, amelynek főszereplője ő maga lesz. Mostantól csak magával foglalkozik, és kész.

Legbőszebb elhatározása ellenére sem volt képes levenni a szemét Luke meztelen mellkasáról. Szinte bizseregtek az ujjai, annyira vágyott rá, hogy megérintse a tetoválásait, a mellkasát, a kidolgozott hasizmot és a csípője vonalát, amelyet szemérmetlenül láttatott a lezser pizsamanadrág. Harper jókora önuralmat gyakorolt és ökölbe szorította a kezét. Nagy tétben mert volna fogadni, hogy egy szemhunyásnyit sem fog aludni aznap éjjel. Ki tudna békésen aludni egy ilyen csodás pasi mellett?

Luke Harperre nézett. Nézte, csak nézte, s mintha sóhajtott is volna egyet. A következő pillanatban a hálószobaajtóhoz lépett, és lekapcsolta a lámpát.

A sötétben végre már nem volt semmi, amit Harper bámulhatott volna. Persze a helyzet azon nyomban megváltozott, amint Luke mellé feküdt az ágyba. Érezte, amint a súlya alatt lesüllyed a matrac.

Luke alighanem ugyanarra az elhatározásra jutott, mint Harper, ugyanis ő is kihúzódott az ágy legszélére.

– Jó éjszakát – suttogta Harper a sötétben.

– Jó éjt.

– Luke?

– Tessék?

– Köszönöm, hogy befogadtál ma éjszakára.

A férfi sóhajtott egy nagyot.

– Szívesen.

– Tényleg nagyon hálás vagyok.

– Harper?

– Tessék?

– Fogd be végre, és aludjunk.

NEGYEDIK FEJEZET

Luke az éjszaka közepén arra ébredt, hogy valami melegséget érez. Nem is emlékezett, hogy mikor aludt el. Szuszogást hallott, és eszébe jutott, hogy ezúttal nincs egyedül. Harper feje a vállán pihent, karja a mellkasán, combjuk összefonódva.

Hosszú idő telt el azóta, hogy nő mellett ébredt. Amint előtörtek belőle az emlékek, máris elhessegette őket. Ebben már volt gyakorlata… Csak a jelen számít. A jelenben kell élni. Ez a gondolat segítette át a mindennapokon.

Harper szusszant egyet, és közelebb bújt hozzá.

Ez a csaj kész katasztrófa. Berobbant az estéjébe, és most már az ágyát is bitorolja. Hatalmas önuralomra volt szüksége, hogy ne vesse rá magát. Ha a teste szavára hallgat, azon nyomban felébresztette volna Harpert, és…

Harper. Ha figyelembe vesszük, hogy milyen szabadszellemű ez a lány, nem igazán illik hozzá ez az ódivatú név. A parkolóban már Glenn felé tartott, amikor hirtelen megpillantotta a szőkeséget, amint ráveti magát arra a tomboló vadállatra. Elképesztő felelőtlenség! Minden épeszű ember inkább segítségért kiáltott volna ebben a helyzetben.

Harpert azonban nem ilyen fából faragták. Nem teketóriázott, hanem cselekedett. Ha az esti történésekből lehet következtetni arra, hogy általában hogyan intézi a dolgait, kész csoda, hogy még életben van.

Kétségtelen, hogy gyönyörű nő. Hatalmas, szürke szeme mintha mindent észrevenne, csodás, telt ajka mintha mindig mosolyogna. Ami pedig a testét illeti… abból kiindulva, ahogy hozzásimul, minden bizonnyal azokkal a kellemesen telt idomokkal van megáldva, amelyek simogatásra késztetik a férfikezet. Igazi energiabomba ez a csaj. És nem is akármilyen.

Valószínűleg egy pillanatra sem képes nyugton maradni, és kétségtelen, hogy nem gondolkodik, mielőtt cselekedne. Még csak néhány órája ismeri, de máris aggódik miatta. Biztonságban akarja tudni ezt a lányt.

Nincs munkája. Nincs otthona. Nincs pénze. Soph szerint Harper nem százas. Lehet, hogy a lehető leghalványabb elképzelése sincs arról, hogy mihez kezdjen magával. Mindenesetre az, hogy mindössze egy kocsikulccsal a kezében lépett le otthonról, arra enged következtetni, hogy nem erőssége a tervezgetés.

Reggel majd elbeszélget vele erről. Megkérdi, mik a tervei, és ha valami őrültséget eszelt ki, mindenképp lebeszéli róla. Segít neki, akár tetszik Harpernek, akár nem.

Luke összeszorított foggal viselte, hogy Harper álmában feljebb húzza a lábát, egészen a férfi csípőjéig. Valamit motyogott.

Az ablakon betűző napsugarak ébresztették Harpert. Nyújtózni próbált, de nem tudta mozdítani a karját. Hm, valaki hátulról átkarolja…

Luke.

Luke forró teste és férfiasságának egyértelmű bizonyítéka önmagáért beszélt. A tarkóján érezte a férfi leheletét. Tetovált karja birtoklón ölelte, tenyere Harper mellén pihent. A póló felcsúszott a derekáig, a feneke Luke ágyékához simult, így nyilvánvaló tapasztalatot szerezhetett a reggeli merevedés tényéről.

Ez már igen! Ilyen egy igazi reggel. Meleg és biztonságos. Erős karok ölelésében…

Harper beharapta az ajkát, hogy gátat szabjon a kitörni készülő nevetésnek. És előző este még ő aggódott amiatt, hogy nem fog tudni parancsolni az ösztöneinek…

Luke mocorgott álmában, s megszorította Harper mellét.

Harper ismét az ajkába harapott. Nem mondhatni, hogy ismerte Luke-ot, abban viszont teljesen biztos volt, hogy a férfi nem lenne elragadtatva az ötlettől, hogy ébredéskor egy ilyen… mondjuk úgy, nehezen félreérthető helyzetben találja magát.

Eldöntötte, hogy kicsusszan az öleléséből. De előtte még engedélyezett magának fél percet, hogy amennyire csak lehet, kiélvezze a helyzetet.

Mocorgott egy kicsit, és élvezettel szippantotta be a férfi illatát. Hátán érezte Luke mellkasának ritmikus mozgását, fenekén az ágyékát.

Úgy vélte, vitathatatlan hősiességről tesz tanúbizonyságot azáltal, hogy felkel az ágyból egy ilyen pasas mellől. Visszafojtott lélegzettel bújt ki Luke öleléséből. Míg egyik kezével a férfi karját tartotta, szép lassan arrább húzódott a tökéletes testtől, s közben átkozta magát, amiért ezt teszi.

Az ágy szélélre araszolt, majd felült.

Luke álmában is elképesztően szexi volt. Éjfekete, hosszú szempillák, szép metszésű arccsont. Egyébként a szempillákat leszámítva tökéletesen férfias volt minden porcikája. Maga volt az erő és a biztonság. Harper tekintete elidőzött még egy kicsit Luke formásan izmos karján. Szálkás bicepszén különösen érzékinek hatott a tetoválás.

Harper elhatározta, hogy mindenképp megkérdezi tőle, mit jelképez a minta. Ez már csak azért is jó, mert így útközben könnyűszerrel elterelheti a gondolatait arról, hogy milyen érzés volt mellette, szorosan hozzásimulva ébredni.

Mintha csak fejbe kólintották volna, lassan kitámolygott a konyhába, és mielőtt szemrevételezte volna a hűtő tartalmát, feltett egy kávét. Ha a házban uralkodó állapotokból indul ki az ember – az étkezőben is csak egy halom kartondoboz hányódott –, nem sokat remélhet, ami a konyhát illeti. Mindazonáltal örömmel tapasztalta, hogy van tojás a hűtőben. Tény, hogy a szavatossági idő egy nap múlva lejár, ennek ellenére ez is eredmény. Talált még tejet, sajtot és némi kenyeret. Egy jó kis rántotta kellemes napindító lesz.

Az arcán lelohadt a duzzanat. Szerencsére. Azonban a zúzódás csúnyábban festett, mint előző nap. Mindene sajgott.
A fenekén észrevett egy baseball-labda méretű lila foltot. Szívből remélte, hogy az a vasöklű rohadék valahol egy börtöncella mélyén nyivákol, és Gloria végre hosszú évek óta először kellemesen töltötte az éjszakát.

Luke laptopja a konyhapulton volt. Amíg sült a rántotta, Harper körülnézett a Craiglisten, abban a reményben, hogy talál valami munkát Fremont környékén. Volt is néhány ajánlat, ami egész elfogadhatónak tűnt, legalábbis addig, amíg jobb nem akad. Nagy kár, hogy nem ismer senkit itt, Benevolence-ben. Az álmos kisváros és a minden lében kanál helyiek belopták magukat Harper szívébe. Az biztos, hogy itt senki sem tengeti magányosan a mindennapokat.

Mindazonáltal nyilván nem sok munkalehetőség akad. Harper a cukrot kereste, s közben azon morfondírozott, hogy ha maradna, biztosan nem tudna ellenállni Luke-nak. Még az is lehet, hogy hülyét csinálna magából a pasas miatt.

Persze nehéz elképzelni, hogy van olyan nő, aki képes lenne figyelmen kívül hagyni egy ilyen klassz pasit. Maga a megtestesült védelmezés. És az az igéző tekintet…

Baromság, morogta maga elé.

– Gyakran beszélsz magadban főzés közben? – Luke belépett a konyhába, s egyszerre felizzott a levegő.

Harper elfordult a serpenyőtől, és felpillantott. Luke a hűtő mellett állt, és őt nézte. Még mindig rajta volt a pizsamanadrágja. És egy pólót is felvett. Bakker!

– Jó reggelt! – csicseregte Harper, s igyekezett kiverni a fejéből a pikáns gondolatokat.

– Jó reggelt. Mit csinálsz? – kérdezte és a tűzhely felé biccentett.

Mintha lett volna a hangjában némi feszültség. Harper odanyújtott neki egy üres bögrét.

– Reggelit. Hálából, amiért nálad tölthettem az éjszakát.

Luke elvette a kezéből a bögrét, tétovázott, majd a kávéfőzőhöz lépett.

Harper a szeme sarkából figyelte. Luke töltött magának kávét, közben Harper tálalt. Vajon milyen lenne minden reggel így ébredni?

– Tényleg nagyon hálás vagyok mindezért – mondta Harper, amikor beszállt Luke dzsipjébe.

Luke megvárta, amíg becsatolja a biztonsági övet, azután beindította a motort.

– Ezt már mondtad.

– Lehet, de nem akarom, hogy azt érezd, a reggeli óta eltelt idő alatt változott bennem bármi is – kinézett az ablakon. Kitolattak a kocsibeállóról, és az utcára kanyarodtak. A tiszta, rendezett város igazán kellemes látványt nyújtott. A főutca mentén szép rendben sorakoztak a gondosan karbantartott házak, s a klasszikus vörös tégla épületek, amelyek az üzleteknek adtak otthont.

Harper gyerekkorában mindig arról álmodozott, hogy ilyen helyen éljen. Egy közösségben, amely befogadja, ahová jó tartozni. Elhaladtak a gimnázium mellett, amelyhez hatalmas zöld gyep és egy futballpálya tartozott. Harper eltűnődött, vajon hogyan alakult volna az élete, ha egy ilyen helyen nőtt volna fel.

– Szokatlanul csendes vagy – jegyezte meg Luke, és kérdőn rápillantott.

– Csak elgondolkodtam. Benne voltál a gimi focicsapatában?

Luke megállt a pirosnál.

– Igen. És a futócsapatban is.

– Ezt nevezem! Igazi sportember! – bólintott elismerőn Harper.

– És te?

– Én nem fociztam.

– Haha, nagyon vicces! – felelte Luke kedvesen, és megint feltűnt az arcán a kis grüberli.

Harper elmosolyodott.

– Egyébként semmi egyebet sem sportoltam.

– Hát igen, gondolom, a suliban nem volt bokszolási lehetőség…

– Haha, nagyon vicces – Harper vágott egy grimaszt. – Leginkább azért nem sportoltam semmit, mert nem nagyon volt rá mód. Sokat költöztünk.

– Mert menekülnöd kellett a zsaruk elől?

– Nos, Luke, kezdem azt hinni, hogy némiképp téves véleményt alakítottál ki rólam.

– És szerinted erről én tehetek?

– Hékás, azért ne feledjük, hogy te szedtél fel engem a parkolóban!

– Igen, a földről…

– Az most nem számít, ne vesszünk el a részletekben – legyintett Harper.

Luke beállt a téglavörös orvosi rendelő kis parkolójába; Dunnigan és Tsai – hirdette az utcafronti tábla.

– Bakker, Luke! Mondtam neked, hogy a saját orvosomhoz fogok menni! Mihelyst módom lesz rá…

– Felejtsd el, szivi. Ez az ára annak, hogy bevigyelek a városba.

Harper vágott egy újabb grimaszt.

– Különben is, semmi bajom.

– Badarság. Alig bírsz mozdulni. Légy jó kislány, és szállj ki a kocsiból – azzal elindult a bejárat felé.

Harper kihasználta az alkalmat, hogy ismét megcsodálja Luke testét.

– Egyébként, ha fájdalmaid vannak, szívesen beviszlek a karomban – fenyegetőzött.

Harper meggyorsította lépteit és Luke nyomában belépett az ajtón.

– Még nincsenek is nyitva – suttogta a férfi háta mögött.

– Ma hamarabb bejött a doktornő, a te kedvedért. Pontosabban a bordáid kedvéért.

Dr. Dunnigan egy bögre kávéval a kezében lépett be az üres váróba.

– Pontosan, mint mindig, Luke. Ajjaj – mondta, amint Harper arcára nézett. – Hogy van?

– Nagyszerűen – felelte Harper. – Tulajdonképpen azt hiszem, csak vesztegetné rám az idejét…

Luke egy határozott mozdulattal megbökte Harper fenekét, épp ott, ahol a frissen felfedezett zúzódás volt. Harper felsikoltott. Vagy van valami különleges érzéke ahhoz, hogy nem látható sebeket detektáljon, vagy látta a fenekét, amikor reggel kimászott mellőle az ágyból. Hm.

– Nos, azt hiszem, mindenképp érdemes megnéznünk, hogy mi is a helyzet. Jöjjenek velem. Luke, jöjjön maga is. Míg Harper levetkőzik, megmutatnám, hová tervezem az új épületrészt. A melltartót vegye le, a bugyi maradjon – biccentett Harpernek.

Harper kelletlenül felvette a vizsgálathoz használatos papírköpenyt, és amennyire a helyzet engedte, igyekezett méltósággal viselkedni. Sosem volt oda az orvosi vizsgálatokért. Nem egyszer megtapasztalta már, hogy az időnél nincs jobb orvosság. Most komolyan! Mi történt? Belekeveredett egy kis csetepatéba. Nagy dolog… Az biztos, hogy az előző esti eset következményei nem kerülnek be az öt legsúlyosabb sérülése közé. Pillanatnyilag úgy ítélte meg a helyzetet, hogy mindenki túlreagálja a történteket.

Kopogtak, majd dr. Dunnigan göndör fürtjei tűntek fel az ajtóban.

– Minden rendben? Van ellene kifogása, ha Luke is bejön?

Harper vállat vont.

– Nem zavar.

Csupasz lábujjait bámulta zavartan. Luke leült egy székre, dr. Dunnigan pedig ellenőrizte Harper pupillareflexét.

– Még mindig nincs agyrázkódásom – közölte Harper az orvossal.

– Tapasztalatból tudja? – kérdezett vissza dr. Dunnigan, és megvizsgálta a lány másik szemét is.

– Ami azt illeti, igen. Ha az embernek egyszer már volt agyrázkódása, nem jelent nehézséget felismerni, ha megint megtörténik.

– Nem szédül, nincs hányingere?

– Nincs. És a látásom sem homályos.

A doktornő felkacagott.

– Nos, ebben az esetben azt kell hogy mondjam, egyetértek a diagnózisával. Valóban nincs agyrázkódása. Ami azt illeti, vagy nagyon nagy szerencséje volt, vagy tudja, hogyan térjen ki az ütések elől. Glenn-nek tényleg vasökle van.

Harper nem felelt, és kerülte Luke tekintetét.

– Nézzük akkor azokat a bordákat – arrább húzta a papírköpenyt, és megvizsgálta Harper oldalát. – Ez bizony nem túl ígéretes. Mindenképp megröntgenezzük.

Harper felszisszent, noha a doktornő vigyázva érintette a sérült területet. Kissé jobban szétnyitotta a köpenyt – Harpernek feltűnt, hogy Luke arcizma megremeg. Szó nélkül felállt, és fel-alá kezdett járkálni a vizsgálóban.

Dr. Dunnigan tudomást sem vett róla. Harper karjára koncentrált.

– Hát, kedves Lilafolt kisasszony, azt hiszem eljött az ideje, hogy készítsünk néhány sztárfotót a rendőrségi jelentéshez, és azután jöhet a röntgen. Ha ezzel megvagyunk, már mehet is. Máris hozom a fényképezőgépet.

Harper sóhajtott egy nagyot, és visszakászálódott a vizsgálóasztalra. Hát persze, a rendőrségi jelentés. Egyfelől nagy késztetést érzett, hogy kihátráljon az egészből, de eszébe jutott Gloria rémült arckifejezése, amint Glenn hatalmas tenyere a torkát szorongatta. Tartozik ennyivel Gloriának. Egyébként jókora előnye is van ennek az egésznek, hiszen ha vissza kell jönnie a városba tanúskodni, találkozhat Luke-kal.

Harper behunyta a szemét, és azt képzelte, hogy valahol egy strandon heverészik, hatalmas szalmakalapban és bikiniben. Nem pedig egy vizsgálóasztalon, papírköpenyben…

– Harper – Luke állt mellette. Kedvesen beszélt, de a tekintete komoly volt. – Megnézhetem? – Ujjai közé csippentette a papírköpeny szegélyét.

Harper bólintott. Ugyan miért ne nézhetné meg? Ennél közelebb úgysem lesz ahhoz, hogy Luke meztelenül láthassa.

A férfi felhajtotta a köpenyt, de kínosan ügyelt rá, hogy Harper melle fedve maradjon.

– Kicsikém – végighúzta ujját Harper bordáin, épp a melle alatt.

Harper érezte, hogy a szívverése felgyorsul. Luke érintése így, hogy a férfi a tudatánál volt, még izgalmasabb volt, mint amikor álmában átölelte.

Luke finoman megérintette a zúzódást. Tenyere forró volt, s ujjbegyei alig érezhetőn súrolták Harper mellének vonalát.

Harper a férfi szemébe nézett, és azon tűnődött, hogyan lehetséges, hogy tekintetéből egyszerre árad az izzó düh és
a határtalan gyengédség.

– No, lássuk csak – dr. Dunnigan visszatért. – Induljon a buli! Luke, volna szíves felsegíteni Harpert? Úgy csináljuk, ahogy kell. A falnál.

Luke határozottan megfogta Harper alkarját, és segített neki felülni. Harper fogcsikorgatva igyekezett leplezni, hogy milyen fájdalommal jár minden egyes mozdulat.

Luke alkarjába kapaszkodva a fapadlóra lépett, és kiegyenesedett. Amikor odafordult hozzá, észrevette, hogy a férfi tekintetében érzelmek kavalkádja tombol. Luke gyengéden végigsimított kézfejével Harper arcán.

– Nem lesz több ilyen az életedben – suttogta, de a hangja nagyon határozottan csengett.

Hátrált egy lépést, hogy az orvos lefényképezhesse Harper bordáit, karját és arcát.

– Ennyi elég is lesz. Jöjjön, essünk túl a röntgenen is. Az előtérből nyílik a röntgenszoba – dr. Dunnigan letette a fényképezőgépet az asztalra.

Luke összefogta Harper hátán a papírköpenyt, amíg átmentek a másik helyiségbe. Harper gondolatban lejátszott legalább száz különböző helyzetet, amikor a férfi keze hozzáérhetne a hátához, azonban ezek között nem szerepelt az, amit épp megélt. Nem gondolta volna, hogy úgy bánik majd vele, mint ahogyan az idős betegekkel szokás.

Az élet néha olyan igazságtalan!

Mennyire más lett volna minden, ha csinos nyári ruhában érkezik a városba, és történetesen a pénztárcája is nála van… Meghívhatta volna Luke-ot egy italra, és nem lett volna rászorulva arra, hogy a férfi megmentse. És arra sem, hogy szívességet tegyen neki. Mi más lehet ez a mostani eset, ha nem a sors figyelmeztetése, hogy most már ideje lenne felnőtt módjára viselkednie?

Dunnigan doktornő bevezette őket egy kisebb, ablaktalan helyiségbe. Harpert megkérte, hogy feküdjön fel egy vizsgálóasztalra. A röntgengépet a lány bordáira irányította, elvégezte a szükséges beállításokat, majd egy súlyos védőtakaróval borította Harper testének többi részét.

– Maradjon mozdulatlan, egy percen belül kész vagyunk – mondta végül, majd Luke-kal hátrább léptek, egy függöny mögé, amely védelmet nyújtott a röntgensugarak ellen. Harper a gép zümmögését figyelte.

Az orvos visszatért, megkérte Harpert, hogy forduljon meg, majd újabb felvételeket készített a bordáiról és a karjáról. Ezt követően végre felülhetett. Végeztek.

Dr. Dunnigan odavitt Harperhez egy laptopot:

– Nézze csak, itt vannak a röntgenfelvételek.

Luke odalépett hozzájuk, és az asztalra támaszkodott. Karja hozzáért Harperéhez.

Az orvos kinagyította a képet:

– Hm, hm.

– Mit jelent ez a hm, hm? – kérdezte Luke.

– Ez a folt itt – a képernyőre mutatott –, egy gyógyult törés. Harper, magának vagy emberfeletti ereje van, s képes az öngyógyításra, vagy már korábban is volt bordatörése.

– Ha jól emlékszem, néhány éve valóban eltört a bordám – felelte Harper, és karba tette a kezét. Nem volt valami kellemes élmény, hogy két idegennel kellett kitárgyalnia az egészségi állapotát.

Dr. Dunnigan a szemüvege mögül Harperre pillantott, és láthatóan várta a folytatást.

– Hm.

Harper úgy tett, mintha nem értené a helyzetet. Érezte, hogy Luke is kérdőn méregeti. Végül összevont szemöldökkel meredt a képernyőre.

– Akkor ez azt jelenti, hogy ezúttal nem tört el semmi? – kérdezte bizakodva.

Az orvos átnézte a felvételeket.

– Úgy látom, ezúttal megúszta. Hangsúlyozom: ezúttal.

– Megmondtam előre, hogy így van – villantott széles mosolyt a lány.

– Elég lazán veszed a dolgot, kissé talán túl könnyedén is, ahhoz képest, hogy tetőtől talpig tele vagy zúzódásokkal – jegyezte meg Luke.

– Ami a karját illeti, ugyanez a helyzet – mutatott az orvos a képernyőre. – Régi törés nyoma. Úgy látom, jobban gyógyult, mint a bordái – sokatmondó pillantást vetett Harperre.

A lány vállat vont, és nem kommentálta a megjegyzéseket. Az idő már rég megtette a maga dolgát – begyógyította mind a fizikai, mint a lelki sérüléseket.

– Semmi új törés?

– Semmi – felelte dr. Dunnigan. Megfordult a székén, és visszatette a laptopot az íróasztalra. – Kissé duzzadt bőrfelület és rengeteg zúzódás. Egészében véve messze nem olyan vészes, mint amilyen lehetett volna. Felírok fájdalomcsillapítót, hogy tudjon aludni, és higgyen nekem, ilyen helyzetben a pihenés a legjobb orvosság.

ÖTÖDIK FEJEZET

Elindultak az orvostól, és egy ideig csendben ültek egymás mellett a kocsiban. Mindketten elmerültek a gondolataikban, de végül Harper törte meg a csendet.

– Van a tetoválásaidnak valami különleges jelentésük?

Luke továbbra is az utat nézte.

– Miért kérded?

– Nem akarsz erről beszélni?

– Miből gondolod?

– Kérdésekkel válaszolsz a kérdéseimre. Olyan, mintha agykurkásszal beszélgetnék.

– Tényleg?

Harper hangosan sóhajtott.

– Az az érzésem, mintha Mindent vagy semmit játszanék…

Luke elmosolyodott, és ezúttal nem felelt.

Harper úgy döntött, ejti a témát. Nézte az út menti jelzőtáblákat. A város felé haladtak, amely az elmúlt két évben az otthont jelentette számára. Élete során számtalan településre gondolt már otthonaként, de csak azért, mert nem tudott jobb kifejezést… Valójában sosem érezte magát igazán otthon sehol. Legalábbis kisgyermekkora óta biztosan nem. Egy aprócska házban lakott az édesanyjával és az édesapjával – de ők már réges-rég csak az emlékeiben élnek.

– Szóval, mi a terved? Mit csinálsz, miután összeszedted
a cuccaidat?

Harper az ajkába harapott, aztán nagyot sóhajtva így felelt:

– Megtankolom a kocsit, és elmegyek Hannah-hoz.

– Nagy szívességet kérsz tőle, nem gondolod?

Harper érezte Luke hangjában a neheztelést.

– Átmeneti megoldásról van szó – mondta végül. – Körülnéztem a Craiglisten, és találtam néhány ígéretes állást és lakást. Nagyon rövid ideig dekkolok majd nála.

– Milyen állásokat néztél?

– Van pár pincérnői, egy levéltárosi és a legvégső esetben elmehetek termékbemutatót tartani. Tudod, mint azok a csajok, akik a bevásárlóközpontokban a legújabb tusfürdőt akarják rásózni az emberre.

– Ez lenne az álommeló?

– Manapság bármi lehet álommeló, ami hoz annyi pénzt
a konyhára, hogy az ember fizethesse a számláit.

Luke témát váltott:

– Elmondod, mi vezetett oda tegnap, hogy úgy jöttél el otthonról, ahogyan eljöttél?

– Hát, ennél jobb témát is el tudok képzelni… – kinézett az ablakon, és még egyet sóhajtott. – Röviden annyi, hogy rosszul mértem fel a helyzetet. Hoztam egy rossz döntést, és utána kellemetlen meglepetésben volt részem, amikor a kelleténél korábban értem haza.

– Pasiügy?

– Volt pasi. Tegnap óta ez a státusa.

– Megcsalásról van szó?

– Igen, a biciklis futárcsajjal. Tény, hogy csodás virgácsai vannak, már amennyire meg tudom ítélni. Nyilván a munkájából eredően…

– Atyaég, Harper! Te aztán zűrös csaj vagy!

– Nagyon úgy néz ki – szusszant egyet, a nyomaték kedvéért.

Egy órával később Luke lefékezett egy bézsszínűre festett ház előtt.

– Szeretnéd, hogy bemenjek veled? – kérdezte. – Nem akarom, hogy cipekedj.

– Nem, kösz. A volt pasim valószínűleg dolgozik, és különben sincs túl sok holmim. Hamar végzek – Harper kiszállt a kocsiból.

– Gyere ki, ha összepakoltál, és segítek elvinni a cuccot
a kocsiig.

Harper a bejárati ajtóhoz ment, és kinyitotta. A bézsszínű szőnyeg és a fehérre festett falak sosem jelentették számára az otthon melegét. Ennek következtében nem is érezte, hogy hiányozni fog neki ez a lakás.

Ideje elhúzni innen…

Kivette a retiküljét az előszobaszekrényből, kétszer is megnézte, hogy benne van-e a pénztárcája és a telefonja, majd felsietett az emeletre, a hálószobába. Az ágynemű rendezetlenül hevert az ágyon, a párnákon látszott, hogy ketten aludtak az ágyban. A Futárcsaj nyilván itt töltötte az éjszakát. Persze az sem kizárt, hogy az expasi pizzát is rendelt, miután kihancúrozta magát a Futárcsajjal.

Undorodva fordított hátat az ágynak, és elővette a szekrényből a bőröndjét, meg egy sporttáskát. Kipakolta a fiókjait, aztán a ruhásszekrényhez lépett. Tíz percbe sem telt, s mindkét táska tele volt.

A fürdőszobában alapozót kent az arcára, hogy valamelyest elkendőzze a lilás foltokat, majd a kozmetikumokat egy neszesszerbe pakolta. Egyesével levitte a táskákat az előszobába.

Luke a verandán várta.

– Mondtam, hogy majd én cipelem a cuccokat – azzal megragadta a táskákat, és levitte őket a lépcsőn.

Harper a szemét forgatta.

– A bőröndöt elbírom én is.

– Hány táskád van még? – kérdezte Luke, a kocsi felé menet.

– Ami a ruhákat illeti, ennyi az egész. Még gyorsan körülnézek odabent, nehogy itt hagyjak valami fontosat.

– Két táskába befér az összes ruhád? – Luke megtorpant és úgy bámult Harperre, mintha űrlényt látna, aki pacsizni akar.

– Sok dolog odaveszett a tűzben, és még nem volt időm pótolni mindent.

– A tűzben? Milyen tűzben? – Luke döbbenten pislogott.

– Hat hónapja volt. Leégett a ház, vele együtt a lakásom is. A város déli oldalán. Az egyik szomszéd úgy gondolta, hogy klassz ötlet a függöny mellett sajtot grillezni. Tévedett… – széles mozdulatot tett a levegőben. – Képzelheted…

– Otthon voltál? – a szeméhez emelte a kezét.

– Igen – Harper elindult vissza, a házba.

– Ekkor tört el a bordád és a kezed?

– Nem. Figyelj, megyek és hozom a papírokat. Mindjárt itt vagyok.

– Persze, persze… Várj, veled megyek! Ki tudja, hátha gázszivárgás van odabent, vagy egy szökött cirkuszi medve, vagy mit tudom én. Téged ismerve, egyik sem kizárt.

– Tudod, milyen jól áll neked, ha aggódsz értem? – ugratta Harper.

Luke fejcsóválva nyitotta ki a lány előtt az ajtót.

– Csoda, hogy még életben vagy – morogta alig hallhatón.

Harper három kartondoboznyi hivatalos papír, és mindenféle apróság társaságában már készen is állt az indulásra.

– Biztos, hogy ez minden? – Kérdezte Luke, miközben bepakolta a dobozokat a dzsip hátsó ülésére.

– Ez minden – felelte Harper, s levette a lakáskulcsot a kulcskarikáról. – Ezt még gyorsan visszaviszem. Mindjárt jövök, egy perc az egész.

Luke beszállt a kocsiba, és beindította a motort.

Az egy percből végül öt lett. Harper egy hatalmas preparált hallal a vállán tért vissza.

Luke kiugrott a kocsiból és elvette tőle a halat.

– Bakker! Mondtam már, hogy majd én cipekedem!

– Csak dobd be hátra – mutatott Harper a kocsi platójára.

Luke így tett, majd visszaült a kocsiba, a volán mögé.

– Mit akarsz ezzel a hallal? – Kérdezte, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy valaki meg akar tartani egy ilyen óriási, kitömött bigyót…

Harper vállat vont, és becsatolta a biztonsági övet.

– Egy garázsvásáron vette, de mindenkit azzal szédít, hogy ő fogta. „Órákon át fárasztottam ezt a hatalmas kardhalat” – utánozta volt pasiját, mély hangon.

– Ha engem kérdezel, ez nem kardhal, hanem nyársorrú hal.

Harper csodálkozva meredt rá.

– Nyársorrú hal?

Luke bólintott.

Harperből kitört a nevetés, fejét a támlának vetette.

– Komolyan? Nahát, tényleg igazi seggfej!

Harper ragaszkodott hozzá, hogy visszafelé meghívja Luke-ot ebédelni. Megálltak a Benevolence felé vezető úton egy kis, családi étteremben. Remek volt a húsos pite és a helyben készült, friss sült krumpli.

Harper csak annyi időre hagyta abba a falatozást, amíg megírta Hannah-nak az üzenetet: Ted egy orbitális seggfej. Elköltöztem tőle. Dekkolhatok pár napig a kanapédon?

Hannah válasza néhány percen belül megérkezett.

Mindig is utáltam azt a birkaképű barmot. Hétfő este jövök haza, onnantól tiéd a kanapé.

– Pompás – lelkendezett Harper, s megkönnyebbülve folytatta a lakmározást.

– Minden rendben? – kérdezte Luke, egy hasábburgonyával hadonászva.

– Bizony. Hannah és Finn hétfő este jönnek haza, és onnantól fogva lakhatok náluk.

– És addig? Mi a terved hétfőig?

– Kiveszek egy motelszobát a hétvégére. Sőt! Inkább egy szállodába megyek, ahol van beltéri úszómedence is! Olyan lesz, mintha nyaralnék!

Ebéd után Harper megkérte Luke-ot, hogy álljon a dzsippel az étterem háta mögötti kukához. Luke kérdőn vonta fel a szemöldökét, de nem kérdezett semmit.

Akkor sem szólalt meg, amikor Harper felmászott a kocsi platójára, és némi szerencsétlenkedés után a feje fölé emelte a hatalmas kitömött halat és egy jól irányzott mozdulattal belehajította a konténerbe.

Ezt követően beszállt a kocsiba, és becsatolta a biztonsági övét. Egyikük sem kommentálta a történteket.

Visszamentek Luke házához, a férfi kipakolta a kocsiból
a táskákat és a dobozokat. Szépen halomba rakta őket az előszobában. Harper tétlenül szemlélte a folyamatot a kanapéról. Luke  megígértette vele, hogy nem mozdul onnan.

Amikor kész lett a rámolással, letelepedett a lány mellé
a jobb napokat látott, hepehupás kanapéra.

– Beszélgessünk kicsit arról, hogy mik a terveid ma estére – kezdett bele Luke a mondatba, de nem fejezhette be, mert Sophie lelkes kurjongatása félbeszakította. A lány a bejárati ajtóban állt.

Harper esküdni mert volna, hogy Luke alig hallhatóan elmormolt egy káromkodást.

– Hát itt vagytok! – csicseregte vidáman Sophie. – Hogy vagy, Harper? Mintha ma már nem lenne olyan rémes az arcod…

– Kösz, a tiéd se rossz – jegyezte meg Harper szárazon.

– A frappáns válaszok mesterasszonya! Hozok valamit inni. Kértek ti is? – Azzal elindult a konyha felé. Harper vállat vont és Luke-ra pillantott, aztán mindketten Sophie után mentek.

– Na, hogy ment a cuccpakolás? – Sophie kivett egy üdítőt a hűtőből, és leült a konyhaszigethez, Harper mellé. Luke egy sört vett elő magának.

Találkozott a tekintetük.

– Minden simán ment, nem mondhatni, hogy eseménydús lett volna, nem igaz, Luke? – mosolygott ártatlanul Harper.

Luke a konyhapultnak támaszkodott, és bólintott.

– Nem mondhatni, hogy eseménydús lett volna. Mindazonáltal valahogy megkívántam a halrudacskákat.

Sophie észrevette, hogy egymásra mosolyognak.

– És, Harp, mi a terved? Mihez kezdesz? – kérdezte, s közben az üdítősdobozt forgatta a kezében.

– Hát, ami azt illeti, a terv továbbra is mindössze annyi, hogy elmegyek Hannah-hoz, és keresek valami melót. Valami átmeneti megoldást egyelőre…

– Az jutott eszembe…

– Soph – Luke karba tett kézzel, figyelmeztetőn nézett
a húgára.

– Hallgass meg!

– Mi van? Mi folyik itt? Mit forgattok a fejetekben? – Harper tanácstalanul nézett egyikről a másikra.

– A dolog úgy áll, hogy van egy tervem. Pontosabban egy olyan megoldási javaslatom, amely minden érintett fél számára kedvező.

– Mármint számunkra vagy számodra? – kérdezett vissza Luke.

– Ha végre, legalább tíz másodpercre képes lennél befogni a lepénylesődet, akkor végigmondhatnám, amit akarok, és talán te is megértenéd.

– Tisztára, mint az oviban. Gondoljátok, hogy ebben a konyhában fogjuk megváltani a világot? – sóhajtotta Harper.

– Ide figyeljetek! Elmondom, miről van szó, aztán ha tetszik, jó, ha nem, úgy is jó. Ti döntötök. Harper, ami téged illet, se pénzed, se melód, se saját kecód, így van?

– Hát, nem hangzik valami fényesen, de a tények makacs dolgok… – ráncolta a homlokát Harper.

– Luke, épp most írattál velem egy irodavezetői álláshirdetést. És, hogy szavam ne feledjem, ha holnap nem Harperrel jelensz meg anyáéknál, akkor nem más, mint June Tyler lesz a partnered! Bizony! Anya már minden leszervezett. Csak úgy mondom.

Luke lecsapta a sörösüveget a pultra.

– Az a June Tyler, akit egyszer, hetedikes koromban elvittem a sulibálra? Az a June Tyler, aki azóta férjhez ment, majd elvált, és nem mellékesen négy gyereket nevel?

Sophie bólintott.

– Pontosan. Anya arra a következtetésre jutott, hogy ha egyszer már randiztál vele, akkor legközelebb is megteszed.

– Atyaég… – morogta Luke, és megint a sörébe kapaszkodott.

– Hékás, már ezerszer mondtam neked, hogy legalább csinálj úgy, mintha randiznál. Pontosan tudod, hogy anyánál egyszer elszakad a cérna, és akkor a saját kezébe veszi a dolgokat. Azt akarja, hogy boldog legyél.

Luke fejcsóválva nézett ki az ablakon.

– Harper, itt jönnél te a képbe – folytatta Sophie, igyekezvén meggyőzően érvelni. – Lehet, hogy a bátyámnak nincs elég képzelőereje, és emiatt nem látja, micsoda korszakalkotó ötletről van szó, de te érted, mi a pálya. Klassz ötlet, nem?

– Ha jól értem, arra célzol, hogy játsszam el, én vagyok Luke barátnője.

– Igen, és cserébe kapsz átmenetileg munkát meg szállást.

– Mit értesz azon, hogy átmenetileg? – kérdezte nevetve Harper.

Luke felvont szemöldökkel nézett rá:

– Ugye, csak viccelsz? Nem gondolod komolyan, hogy akár csak egy pillanatra is mérlegeled ezt mint megoldási lehetőséget?

– Kezdem azt érezni, hogy sért a hozzáállásod. Úgy érzed, nem felelnék meg neked álbarátnőként?

Luke a szemét forgatva válaszolt.

– Tudod jól, Harper, hogy nem erről van szó. Nem veled van itt a gond, hanem azzal, hogy azért kellene ilyesmit eljátszani, mert a családom képtelen elfogadni azt, ahogyan élem az életem.

– Csak megemlítem, tesókám, hogy múlt héten minden ravaszságomat latba vetve megakadályoztam Syn nénit abban, hogy regisztráljon téged egy internetes társkeresőre. Egyébként a felhasználóneved Cukifiú lett volna.

– Bakker, ezt nem hiszem el…

Harper igyekezett visszafojtani a nevetést, és így végül csak valami köhögésféle lett belőle.

Sophie megadón feltartotta a kezét.

– Nézd, én megpróbáltam visszafogni őket, amíg lehetett. Megtettem mindent. Most rajtad a sor.

– Mennyi ideje nem randizol, Luke? – vetette közbe Harper kíváncsian.

Luke hosszan nézett Sophie-ra.

– Jó ideje – felelte végül.

Harper csendben maradt. Volt valami Luke pillantásában, ami azt sugallta számára, hogy ebben a helyzetben nem pusztán egy lelkes mamáról van szó, aki mindenáron jobb útra akarja téríteni az agglegényéletet élő kisfiát.

– Arra gondoltam, hogy a javaslatom mindkettőtök számára előnyös lehet – Sophie odalépett a bátyjához. – Mi rossz lenne benne? És különben is, mindössze egy hónapról lenne szó.

– És mi lesz, ha letelik az egy hónap? – kérdezte Harper.

– Luke egysége bevetésre megy. Hat hónapos afganisztáni misszió.

Harper gyomra összeszorult. Luke bevetésre megy?

– És mi lesz Harperrel, ha letelik az egy hónap?

Sophie vállat vont.

– Fogalmam sincs. Lehet, hogy csináltok majd egy műbalhét, egy álszakítást vagy mit tudom én – Harperhez fordult: – Ha nyersz még egy hónapot, hogy kitaláld, hogyan tovább, sokkal jobban jársz, mintha ugyanezt az időt a barátnődnél töltenéd, nem igaz?

Harper tétován vállat vont.

– Hát, ha több ideje van az embernek, akkor valószínűleg jobb tervet eszelhet ki – s nem mellesleg Luke-kal is több időt tölthet. Méghozzá úgy, hogy eljátssza a barátnőjét. Vajon ez azzal is járna, hogy csókolóznak egymással? Harper beharapta az ajkát. Egy hónapra lenne lakása, munkája, és egy elképesztően dögös pasija… Miért is ne? Ugyan mi baja származhatna belőle?

Luke a kezébe temette az arcát, majd végighúzta ujjait tüsifrizuráján.

– Mondd csak, Harper, van bármiféle irodai tapasztalatod?

HATODIK FEJEZET

Négy hét…

– Figyelj, ha mégsem akarod, nem kell végigcsinálnod – Luke úgy tekergette a dzsip kormányát, mintha az ellenség nyaka lenne. Öt perccel korábban kanyarodtak rá a Luke szüleinek házához vezető kanyargós bekötőútra. A kétszintes épület a régi farmházak hangulatát idézte, s széles veranda ölelte körül.

Harper beharapta az ajkát, hogy még véletlenül se mosolyodjon el, s a férfihoz fordult.

– Luke, végül is a családodról van szó. Mitől kellene tartani?

– Majd meglátod.

Harper biztatón meglapogatta a férfi vállát.

– Minden rendben lesz, pasikám. Vagy hívjalak inkább valami sokkal cukibb néven, mondjuk Luke Macinak?

Luke vágott egy grimaszt.

– Jaj, kincsem, mindjárt túlleszünk az egészen. Gyerünk, menjünk be, és zavarjuk le a témát mihamarabb! Persze megértem, ha inkább még csókolóznál egyet a nagy bevetés előtt…

– Fogalmad sincs, milyenek…

– Rosszindulatúak?

Luke megrázta a fejét.

– Sőt, inkább túlzottan jóindulatúak. A maguk enyhén rögeszmés módján.

– Azért vannak rosszabb dolgok is a világon, mint a család. Elvégre mindnyájan szeretnek, és jót akarnak neked. Azt akarják, hogy boldog legyél – vonta fel Harper a szemöldökét.

– Igen, tudom. Mindössze arról van szó, hogy jelen pillanatban kissé terhesnek érzem ezt az egészet…

Harper játékosan belecsípett.

– Hékás, azt hittem, hogy keménykötésű, határozott és férfias vagy! Most meg itt szerencsétlenkedünk a szüleid háza előtt, mert berezeltél egy családi összejöveteltől?

– Nem rezeltem be.

– Akkor nyilván én értelmezem rosszul a helyzetet – Harper kinézett az ablakon és sokatmondóan csettintett.

Luke felsóhajtott és zavartan a hajába túrt.

– Na jó. Gyere, drága! Essünk túl a bulin!

– Drága? Ez most komoly? Ez a maximum, ami tőled telik?

Elindultak a házhoz vezető kacskaringós járdán. Luke lazán átkarolta Harper vállát és közelebb húzta magához. Fűszeres parfümjébe fűrészpor illata vegyült. Harper igyekezett valamiképpen csillapítani gyorsuló pulzusát. Emlékeztette magát, hogy csak egy álkapcsolatról van szó. Semmi oka rá, hogy fizikai vonzalmát tovább szítsa. Mindössze kölcsönös szívességet tesznek egymásnak. Szó nincs róla, hogy forróvérű párként egymásnak essenek…

– Készen állsz? – suttogta a lány fülébe Luke.

Ebben a pillanatban fordult a kocka, s ezúttal Harper volt az, akinek inába szállt a bátorsága.

– Mi van, ha nem leszek szimpatikus nekik? – suttogta vissza.

– Na, ki van berezelve? Higgy nekem, ha két fejed lenne, és kemény sittes múltad, akkor is odalennének érted.

– Mert tündéri vagyok?

– Mert az álcsajom vagy.

Válasz gyanánt Harpertől mindössze egy horkantásra futotta.

– Tudod, mit? Eszembe jutott valami – folytatta Luke. – Mi lenne, ha viccesre vennénk a figurát?

– Erre már én is gondoltam. Mondjuk azt, hogy két hete találkoztunk a Craiglist társkeresőjén? – vetette fel Harper.

– Nagyszerű! A félmeztelen fotód felkeltette a figyelmem, és képtelen voltam megálljt parancsolni magamnak – Luke továbbra sem vette le a kezét Harper válláról.

– Azért rólad se feledkezzünk meg! Kétségtelen, hogy mindenki megérti majd, hogy én sem tudtam nemet mondani, amikor megláttam a fotód. Tudod, azt, amelyiken a szerszámövön kívül nincs rajtad semmi.

Amikor felsétáltak a széles verandára, Harper észrevette, hogy a ház egyik ablakában meglibbent a csipkefüggöny.

– Szerintem figyelnek bennünket – jegyezte meg, ügyelve, hogy a lehető legkevésbé mozgassa az ajkát beszéd közben.

– Ühüm – felelte Luke, erőltetett mosollyal az arcán.

Luke kopogás nélkül nyitott be az élénkpirosra festett bejárati ajtón. A tágas előszobában ácsorgott az egész család – mind a nyolcan. A helyzet kimagyarázhatatlan volt. Leskelődtek, és kész.

– Sziasztok.

– Szia, drágám – egy bubifrizurás, rózsaszín pulóveres nő lépett oda Luke-hoz, és megpuszilta. – Épp a padlón lévő repedést tanulmányoztuk a többiekkel.

– Arra gondolsz, amelyik már húsz éve ott van?

A nő úgy tett, mintha nem is hallotta volna a kérdést. Mosolyogva nyújtott kezet Harpernek.

– Szóval te vagy Harper. Úgy látom, a fiam egy pillanatra megfeledkezett a jómodorról, úgyhogy bemutatkozom. Claire vagyok. Ő pedig Luke édesapja, Charlie – egy magas, ezüstös hajú férfira mutatott, aki a többiek mögött ácsorgott. Charlie kedvesen intett Harpernek.

– Ő a legkisebb fiunk, James – folytatta Claire. James Luke fiatalabb és kissé vékonyabb hasonmása volt, s épp egy almát majszolt. Harperre kacsintott.

– Sophie-t már ismered – Claire a lánya vállára tette a kezét. Harper elámult, hogy mennyire hasonlítanak egymásra. Mindnyájan sötét hajúak és kreol bőrűek. – Ő a férje, Ty Adler, és a kisfiuk, Josh.

– Klassz, hogy megint találkozunk, Bunyós Csajszi – biccentett mosolyogva Ty, aki ezúttal nem rendőregyenruhában, hanem egy kapucnis felsőben és farmerban volt. Egy mozdulattal a nyakába kapta a kisfiát, akiről már most látszott, hogy amikor megnő, az apja szakasztott mása lesz.

– Ők pedig Stu bácsi és Syl néni – folytatta Claire. A bajszos férfit múlt éjjel Luke már megmutatta Harpernek. A magas és karcsú Syl néni szélesen mosolygott. – És azt hiszem, ennyi lenne, ami a bemutatkozást illeti.

– Ööö… üdv mindenkinek – felelte Harper, és kissé félszegen integetett. – Harper vagyok.

– Szia, Harper – hangzott a családi kórus.

Luke sóhajtott egy nagyot, kézen fogta Harpert, és átvezette a családi csődületen. Kétségtelen tény, hogy a padló megnyikordult a lábuk alatt.

– Micsoda illatok, anya! Mi lesz az ebéd?

A többiek is utánuk mentek a konyhába. A gránittal borított konyhapultba épített tűzhelyen főtt az étel. Luke már éppen nyúlt a cukorkásüveg felé, amikor Claire a kezére csapott.

– Sült hús, krumplipürével és sült zöldségekkel. Még egy fél óra, és kész is van. Vezesd inkább körbe Harpert a házban, és ne lábatlankodj itt. Harper, mit szólnál egy pohár borhoz?

– Köszönöm, Mrs. Garrison, nem kérek. De szívesen körülnéznék az otthonukban.

– Légy szíves, szólíts Claire-nek, és tegeződjünk. Na, menjetek, srácok. Szólok, ha kész az ebéd.

– Nocsak, végre jobb belátásra tértél, és nincs kifogásod az ellen, hogy felvigyek egy lányt a szobámba? Már épp ideje volt – Luke Harper vállára tette a kezét, és maga előtt terelgette, át az előszobán.

– Ne haragudj – suttogta a lány fülébe.

Harper megborzongott, amikor megérezte a bőrén Luke leheletét.

– Nem gond, csak egy egész kicsit volt ciki a helyzet.

– Ciki és egyben kissé nyomasztó is – a lépcső felé vették az irányt.

A ház egyszerű, négyzet alaprajzú épület volt, a földszinten, jobbra, két egymásba nyitható szobával, amelyek így tágas nappaliként funkcionáltak. A falakon és gyakorlatilag minden vízszintes felületen képek, és nippek voltak. A régiségek és a modern tárgyak kavalkádja otthonossá tette a helyiségeket.

Luke Harper csípőjére csúsztatta a kezét, amint elindultak felfelé a lépcsőn, Harper pedig a férfi mellkasához simult menet közben.

– Ha túlzásnak érzed a dolgot, szólj nyugodtan – mondta. – Soph javasolta, hogy közvetlenebbül viselkedjem, mert így hihetőbb az egész.

– Semmi gond – felelte Harper s közben érezte, hogy
a pulzusa egyre szaporább.

A lépcsők egy széles folyosóra vezettek, amelynek egyik végében, az ablaknál egy kis pihenőt alakítottak ki; a megszélesített ablakpárkány padként funkcionált, körülötte beépített könyvespolcok.

– Micsoda ötletes megoldás! – Harper közelebb lépett, hogy jobban szemügyre vehesse, mi van a polcokon. Könyvek és fotóalbumok, utóbbiak mindegyikén dátumok és nevek.

Luke zsebre vágta a kezét.

– Apával építettük, évekkel ezelőtt. Azért volt rá szükség, mert anya a dolgozószoba minden négyzetcentiméterét telepakolta és kellett a hely.

– Megnézhetem a „Luke 1.” feliratút? – Harper végighúzta az ujját egy tengerészkék fotóalbum gerincén.

– Aha, persze – felelte Luke a lelkesedés leghalványabb jele nélkül.

Harper nem kockáztathatta meg, hogy a férfi esetleg meggondolja magát, így azonnal lehuppant az egyik vaskos párnára és lapozgatni kezdte az albumot.

– Nagyon helyes gyerek voltál – jegyezte meg. A fotón a három év körüli Luke épp az édesapja szerszámövét igyekezett felvenni, és közben büszkén mosolygott a kamerába.

Luke leült Harper mellé a párkányra és vágott egy grimaszt.

– Miért nem Sophie albumát nézegetjük inkább?

– Ne is álmodj róla, Cukikám.

– Ha még egyszer így szólítasz, komolyan mondom, kinyiffantalak.

– Lassan a testtel, Macika – Harperről láthatóan lepergett a fenyegetés. – Ó, de cuki! Nézd, az első napod az oviban! Nagyobb a házizsákod, mint te…

Luke hatalmasat sóhajtott, és a kezébe temette az arcát.

Harper végignézte a férfi gyermekkorának fényképeit. Elidőzött annál a fotónál, amely Luke kézügyességéről tett tanúbizonyságot: kiscserkészként pompás madáretetőt készített. Ahogyan haladt előre az időben, a képekről immár nem egy félszeg kiskamasz, hanem egy jóképű tinédzser mosolygott rá. Az egyik fotón Luke büszke győztesként átszakítja egy sportverseny célszalagját, egy másikon csapatkapitányként, mosolyogva vezeti le az iskolai futballcsapatot a pályáról.

– Hűha, ezt nevezem! Biztos sok lány epekedett utánad a gimiben!

– Biztos vagyok benne, hogy te sem panaszkodhattál, ami a pasiügyeket illeti.

– Lapos voltam, mint egy deszka, és állandóan a srácokkal lógtam, úgyhogy fiúsítva lettem. Egészen tizenhét éves koromig ez volt a helyzet, szóval nem a romantika jellemezte ezt az időszakot.

– Szívesen megnéznék néhány fotót abból a korszakodból – incselkedett Luke.

– Szerencsére nem örökítették meg a tizenéves csetlés-botlásaimat, vagyis egyáltalán nincsenek képek tinédzserkoromból.

– Hogyhogy?

Harper lapozott még egyet az albumban, s ekkor Luke arcáról lefagyott a mosoly.

– Azt a mindenit! Te voltál az öregdiák-találkozó sztárja! – Harper közelebb hajolt a képhez, hogy jobban lássa a részleteket. Luke öltönyt visel, és nyugodt magabiztossággal néz a kamerába egy szürke, tűpettyes drapéria előtt. A fején csicsás korona, mellette egy karcsú, barna hajú lány, hajában tiara, amely tökéletesen illik ezüst estélyihez. Luke átkarolja a lányt. – Nahát! A bálkirály és a bálkirálynő… Nem gondoltál még arra, hogy olyan az életed, mint egy tündérmese? Egy valóra vált álom…

Luke kivette a kezéből a fotóalbumot, és egy határozott mozdulattal becsukta.

– A végén semmit sem látsz a házból – mondta. – Gyere, nézz körül az emeleten, aztán megmutatom anya csirkéit.

– Rendben. – Harper döbbenten vette tudomásul Luke hirtelen hangulatváltozását. A férfi szinte felrántotta ültéből, és valósággal vonszolta maga után a felső szintre vezető lépcsőn.

Odafent tágas hálószobák voltak, mindenütt nagy rend.
A szülői háló napfényes volt, s a hozzá tartozó fürdőszobában karmos lábú kád állt – mintha mesebeli állat mancsai lennének. Luke szobájából hobbiszoba lett, amelyet az édesanyja használt. Ezen kívül még két vendégszoba volt az emeleten. A berendezés önmagáért beszélt; kellemesen otthonos volt, s minden arról árulkodott, hogy élénk családi élet zajlik a falak között.

A csirkéket – Claire kedvenceit – a hátsó udvarban tartották. A tyúkól Charlie keze munkáját dicsérte, s az igazat megvallva különbül nézett ki, mint némely lakás, amelyet Harper élete során hosszabb-rövidebb ideig kénytelen volt az otthonának nevezni.

Harper úgy érezte, mintha tündérmesébe csöppent volna. Sehogyan sem fért a fejébe, vajon Luke miért igyekszik erőnek erejével távoltartani magát mindettől…

Luke elvette Harper kezéből a kenyérkosarat, és odanyújtotta Jamesnek, aki a jobbján ült. Általában nem okozott neki különösebb nehézséget, hogy részt vegyen a szokásos, havi egyszer megrendezett közös, családi vasárnapi ebéden, de az, hogy Harper is vele volt, egészen más megvilágításba helyezte a dolgokat.

Csodálta a lányt. Harper fesztelenül csevegett Luke apjával a kertészkedésről, s közben vicces arcokat vágott az unokaöccsének, aki nem volt hajlandó megenni a fehérrépát. Noha a lány nyugodtnak tűnt, Luke tudta jól, hogy észrevette, milyen hosszasan méregetik a rokonok.

Mintha mikroszkóp alatt vizsgálnák.

Luke-nak nem okozott gondot a sok vizslató tekintet – volt ideje hozzászokni. Ugyanakkor azt gondolta, olyasvalakinek, aki még nem találkozott hasonló hozzáállással, nagyon is meglepő lehet.

Soph az asztal túloldaláról odakacsintott neki, és alig észrevehetően Harper felé biccentett. Luke tisztán és világosan értette húga üzenetét. Hosszú idő óta ez volt az első olyan családi ebéd, ahol végre nem kellett feszengve jópofáskodnia a családtagok által kéretlenül odaszervezett randevúpartnerekkel, s ezúttal a lelkiállapotát firtató, aggodalmas megjegyzéseket sem kellett hallgatnia.

A végén lehet, hogy számára is épp oly gyümölcsöző lesz ez a kis titkos megállapodás, mint Harper számára. Annyi bizonyos, hogy többet tud kihozni belőle, mint elsőre remélte.

A desszertet a verandán fogyasztották el. Barackos pite, házi készítésű vaníliafagylalttal – előbbit Harper vette a helyi élelmiszerboltban.

– Óvatosan az édességgel, tesó – viccelődött James, Luke-hoz fordulva. – Örülnék, ha valami ellenállást mutatnál majd, mielőtt porig alázlak a fociban.

– Hoppá-hoppá – jegyezte meg Sophie, s Ty is füttyentett egyet.

Harper felkacagott.

– Lassan a testtel, Harper! Te leszel a bíró – jegyezte meg Luke, s kortyolt egyet a söréből.

– Inkább játszanék én is!

– Ki van zárva – Luke világossá tette, hogy vitának helye nincs. – Nem vagy abban a súlycsoportban.

Harper csendben maradt, és bekapott egy újabb falat pitét.

Összeállították a csapatokat: Sophie és James játszott Ty és Luke ellen. Az eleinte barátságos, tét nélkülinek tűnő játék hamarosan vérre menő harccá eszkalálódott. Kétségtelen, hogy a Garrison család tagjainak vérében van a versengés, gondolta Harper, amikor Luke elgáncsolta Jamest, miután az mintegy „véletlenül” sípcsonton rúgta.

Harper a pálya széléről élvezte a mérkőzést. Igazi káosz volt! A játékosok óvatosan kikerülték Josht, amikor a kisfiú egy tyúkot kergetve véletlenül a játéktérre keveredett, azonban senkinek a szeme sem rebbent, amikor Sophie ügyes fejfogást alkalmazott Tyon, hogy James közben beívelhesse a labdát.

Amikor Claire megkérdezte, kér-e kávét, Harper figyelme egy pillanatra elterelődött a játékról, így esélye sem volt észrevenni, hogy Luke és James minden erejüket megfeszítve tartanak felé, hogy még idejében elkapják a labdát, amelyet Ty egy jól irányzott rúgással küldött meg. A labda egyenesen Harper felé tartott.

Luke-nak még a levegőben sikerült elkapnia, s amikor Harper odapillantott, meglepetten konstatálta, hogy a férfi már nem képes lelassítani. Luke a következő másodpercben nekivetődött.

Megfordult a levegőben, és egyik karjával átölelte Harpert, míg a másikkal igyekezett tompítani az esést. Claire egyik virágágyásának kellős közepén landoltak. Harper mozdulatlanul hevert Luke karjában az azáleák közt.

A csípőjük összeért. Harper nem törődött sem a zúzódásokkal, sem azzal, hogy a földön fekszik.

– Hihetetlen, hogy mindig ilyen helyzetbe keveredünk – jegyezte meg Luke. Meleg lehelete kellemesen simogatta a lány arcát.

– Még szerencse, hogy ezúttal nem vesztettem el az eszméletem.

Észrevette, hogy valami furcsa fény csillant meg a férfi tekintetében, és lélegzet-visszafojtva figyelte, amint Luke ajka egyre közelebb ér a szájához. Harper kinyitotta a száját.

– Ott a pont, Luke! Kicsi a rakás! – kiáltotta Josh, és rávetette magát Luke hátára.

Aznap este Harper fogmosás közben a tükörképét bámulta. Kíváncsi lett volna, vajon Luke-nak is feltűnt-e, hogy abban a pillanatban, a virágágyásban felszikrázott körülöttük a levegő. Mindenesetre a férfi mindössze felsegítette a földről, és visszament játszani. Sötétedésig tartott a játék, s amikor befejezték, el is köszöntek és hazamentek.

Claire szívélyesen megölelte Harpert, és azt mondta, bármikor szívesen látja ismét. Harper nagyszerűen érezte magát Luke családjával.

Luke bekopogott az ajtón.

– Bemehetek?

Harper kiköpte a fogkrémhabot és kiöblítette a száját.

– Persze – felelte. A hajkeféért nyúlt, miközben Luke a mosdókagylóhoz lépett.

– Nagyon szimpatikus a családod – mondta Harper, s kiszedte a hajából a hajgumit.

Luke vállat vont, és fogkrémet nyomott a fogkeféjére.

– Tényleg nincs velük nagy gáz, legalábbis ideig-óráig.

– Nincs velük nagy gáz? – Harper elkezdte kifésülni a haját. – Mindenki csoda jó fej. Az anyukád nagyszerűen főz! Nem folyt vér az asztalnál. Kezdem azt hinni, hogy csak kamuból mondtad, hogy tiszta bolondok.

– Hidd el, tényleg azok. Csak egyelőre nem mutatták meg neked ezt az oldalukat – Luke nekifogott a fogmosásnak.

– Lehet, hogy te vagy túlérzékeny, vagy egyszerűen képtelen vagy különbséget tenni a normális és a bolond emberek között – jegyezte meg Harper.

Luke értetlenkedve bámult rá a tükörből, s a lány felkacagott.

– Nagyon jól éreztem magam. Tök jó volt, hogy mindenki olyan kedvesen állt hozzám, tetszett, hogy nagyokat beszélgettünk, tréfálkoztunk, és isteni volt a kaja. Igazán jó fejek voltak velem.

Luke kiöblítette a száját, és visszatette a fogkefét a helyére.

– Nagyon szimpatikus voltál nekik – mondta végül, aztán egy pillanatra csendben maradt, és csak nézte, amint Harper fésüli hosszú haját. Végül megkerülte a lányt és az ajtóhoz ment. Megtorpant, visszafordult és így szólt: – Köszönöm, hogy megtetted.

– Még nincs mit megköszönnöd. Viszont lehet, hogy holnap csúnyán leszerepelek az irodában – kacsintott Harper. Luke elnyomott egy sóhajt és kiment a fürdőszobából.

HETEDIK FEJEZET

Luke reggel elintézte a szokásos tennivalókat. Harper ezalatt főzött egy kávét. Luke kortyolgatta a kávét, s elmélázva kinézett a hátsó ablakon. Aznap reggel nyugtalanul ébredt. Arra fogta ezt a furcsa érzést, hogy sok-sok idő után először fordult elő vele, hogy hazavitt bemutatni egy lányt. Egész pontosan azóta nem volt erre példa, hogy… Maradjunk annyiban, hogy rég volt ilyen.

Végtére is csak egy hónapról van szó, emlékeztette magát. Aztán minden megy tovább a megszokott kerékvágásban. Már amennyiben egy katonai bevetés bármi módon is megszokottnak nevezhető.

Ami a virágágyásban történteket illeti, vagyis azt a pillanatot, amikor Harper alákerült, nos, annyi bizonyos, hogy a helyzet álmatlan éjszakát okozott Luke-nak. Amikor a lányra nézett, a tekintetében csodálkozást és meglepetést látott – mintha valamiképpen előrevetítette volna a jövőt. Mi minden lehetne… Pontosabban lehetne, de nem lesz.

Megfordult a fejében, hogy vesz egy felfújható matracot, és az egyik üresen álló, emeleti szobában alszik. Végül mégsem tette, mert szeretett Harper mellett ébredni. Szerette, ahogy a lány hozzásimul. Fontos volt neki, hogy biztonságban tudja Harpert. Ráadásul testének lágy ívei rég elfeledett gondolatokat, érzéseket ébresztettek benne. Olyanokat, amelyekről már jó ideje lemondott. Pontosan tudta, hogy a tűzzel játszik, de furcsamód egyáltalán nem érdekelte.

Hallotta, hogy megnyikordul a verandán a hinta. Odanézett, s megpillantotta Harpert. A lány a kora hajnali csendben kényelmesen ringatózott.

Luke kiment utána a verandára. Harper meghallotta a lépteit, és kiegyenesedett. Végighúzta a kezét az arcán.

– Jó reggelt – köszönt Luke, igyekezvén kideríteni, hogy hányadán állnak.

– Jó reggelt – felelte élénken Harper, de kerülte a férfi tekintetét. – Korán keltem, hogy lélekben felkészüljek az első munkanapomra.

Luke nem válaszolt. Pontosan tudta, hogy a lány sírt. Pontosan tudta azt is, hogy mikor sír egy lány, hiszen lévén hogy húga van, gyakran fordult elő ilyesmi gyerekkorában. És azóta is.

Harper kiugrott a hintából, és igyekezett elmenni Luke mellett, de a férfi elállta az útját. Letette a kávéscsészét a korlátra.

Harper megpróbált kitérni, de Luke megint az útját állta.

– Harper – a vállára tette a kezét, és amikor a lány még mindig kerülte a tekintetét, az álla alá nyúlt, és felemelte az arcát.

A szürke szempárból patakzó könnyek lassan csordogáltak le az arcán. Találkozott a tekintetük.

– Bakker – Luke magához ölelte, és állát Harper feje búbjára tette.

– Minden rendben – motyogta Harper, Luke csupasz mellkasának dőlve.

– Nem úgy látom – kicsit erősebben szorította.

– Tényleg nincs semmi baj.

Legalábbis Luke úgy hallotta, hogy ezt mondta. Alig lehetett érteni. Mindenesetre az biztos, hogy Harper átkarolta a derekát.

– Jól van.

Egy darabig még a karjában tartotta a lányt, és gyengéden simogatta a hátát. Végül megnyugodott, és ismét rendes ütemben lélegzett.

– Öntsünk tiszta vizet a pohárba, Harper. Ha ennyire nem akarsz nekem dolgozni, nem muszáj.

A tréfálkozás megtette hatását. Harper kissé elhúzódott tőle és könnyes szemmel rámosolygott.

– Nem erről van szó. Legalábbis most még nem. Honnan tudhatnám, hogy milyenek a munkakörülmények a cégednél? Csak egy pillanatra magával ragadott egy gondolat, mindössze ennyi történt. De már túl vagyok rajta.

– Egy pillanatra?

A lány bólintott.

– És már el is múlt? Ennyi az egész?

Harper megint bólintott.

– Nem akarsz beszélni róla? Vagy mit tudom én…

– Nem – megint a férfira villantotta mosolyát.

– A helyzet az, hogy mint álpasidnak valószínűleg tudnom kellene, hogy mi nyomja a szíved.

Harper felkacagott.

– Nagyon kedves vagy, de tényleg minden rendben. Mit szólnál egy reggelihez? – Megpróbált ellépni a férfi mellett, de Luke megfogta a csuklóját. Észrevette, hogy Harper egy fotót szorongat a kezében.

– Hát ez meg mi? – elvette tőle a képet és megnézte.

– A szüleim és én.

Olyan volt a fényképen, mint egy kis angyalka, könnyű, virágos ruhában, egy padon. Mellette egy nyúlánk férfi, aki szélesen mosolygott hatalmas bajsza alatt, s egy csodaszép, szőke nő, kék ruhában. Mindhárman jókedvűek, vidámak.

– Nagyon helyes kislány voltál. Hol vannak a szüleid?

– Rég meghaltak – Harper elvette Luke kezéből a fotót.

– Bocsáss meg… Mikor veszítetted el őket?

– Tizenkilenc évvel ezelőtt.

– Atyaég, Harper! Bocsáss meg… Mi történt?

– Autóbaleset. Még most is nagyon hiányoznak. Különösen akkor, ha valaki más családjával vagyok.

– Hát, ami az én családomat illeti, nem te vagy az első, aki sírva fakad, miután találkozott velük.

– Haha, nagyon vicces – bökte oldalba a férfit Harper.

– Ki nevelt fel?

– Rengetegen. Több nevelőszülőm is volt, mielőtt kikerültem a rendszerből.

– Kikerültél?

– Tudod, amikor az ember betölti a tizennyolc évet, automatikusan kikerül a rendszerből, és a maga ura lesz. Persze csak akkor, ha időközben nem fogadták örökbe.

– Szóval nincs családod?

– Mondjuk úgy, hogy én teremtek családot magamnak – felelte Harper vidáman. Ami azt illeti, valóban igazat mondott. – Mit szólnál, ha csinálnék reggelit? Nagy nap ez a mai.

A férfi mellkasára tette a kezét.

– Köszönöm, hogy ilyen jó vagy hozzám, Luke – lábujjhegyre állt, adott egy puszit Luke arcára és bement a konyhába.

Luke becsukta a tablet tokját, és a mellette lévő ülésre tette a készüléket. Ideje lenne, hogy a munkájára koncentráljon végre. Ahelyett azonban, hogy a Riggs-féle ingatlanbővítés vonalas ütemtervét tanulmányozta volna, állandóan Harper járt a fejében.

Korábban körbevezette a lányt az irodában, aztán magára hagyta, hogy kedvére berendezkedhessen. Összeállított neki egy listát a másnapi teendőkről, de azt akarta, hogy előbb megbarátkozzon az új környezettel. A reggeli beszélgetésük után Luke arra jutott, hogy elsősorban kellemessé fogja tenni Harper számára az irodában töltött időt, és semmiképp sem fogja túlterhelni.

Harper gyorsan összeszedte magát, és miközben az omlettet és a pirítóst készítette, arról csacsogott, hogy a Common Groundsban fog ebédelni. Luke hagyta, hadd beszéljen, válaszolgatott is neki, amikor szükségét érezte, de gondolatban máshol járt.

Harpernek tulajdonképpen nincs senkije. Egész pontosan hétéves kora óta nincs senkije. Ez pedig nagyon sok mindent megmagyaráz. Soha nem volt igazi családja, amely megóvta volna a bajoktól.

Valószínűleg ő is a kocsiban lehetett, amikor a baleset történt. Nyilván ekkor tört el a karja és ekkor repedtek meg a bordái is. Vajon emlékszik valamire?

Hány nevelőotthont járhatott meg? Hány nevelőszülőnél lehetett? Kivel tölthette a karácsonyokat?

Luke a fejtámlának dőlt. Kétségtelen, hogy a rokonai néha valóban az őrületbe kergetik, de nem telik el nap úgy, hogy hálát ne adna azért, hogy van családja.

Lehetséges, hogy ideje lenne mindezt ki is mutatni feléjük. Az órájára pillantott. Van még elég idő a délutáni hajsza előtt, hogy tegyen néhány látogatást…

Luke benyitotta a szülei házába.

– Anya?

– A konyhában vagyok – finom csokoládéillat terjengett a lakásban.

– Nem tudtam, hogy dolgozol-e ma – mondta Luke, és elindult az előszobából a hang irányában. Claire részmunkaidőben a helyi virágüzletben dolgozott, és gyakran előfordult, hogy behívták helyettesíteni.

Claire kezében egy üvegtállal épp elfordult a tűzhelytől.

– A fene essen abba a vacak Pinterestbe! Képzeld, láttam egy csodás brownie-receptet, és képtelen voltam ellenállni neki. Úgy éreztem, egyszerűen muszáj megcsinálnom. Nahát! – Luke egy csokor virágot tartott a kezében. – Hát ez?

Luke odanyújtotta a liliomokat az édesanyjának.

– Neked hoztam.

– Virágot vettél nekem? – Letette a süteményt a konyhapultra és megcsodálta a csokrot. – Milyen alkalomból?

– Csak úgy. Megláttam, és te jutottál eszembe.

Claire az illatos virágokba temette az arcát.

– Gyönyörűek! Köszönöm, Luke.

Luke zavartan dörzsölgette a tarkóját.

– Maradsz ebédre? – kérdezte Claire.

– Nem tudok – Luke az órájára pillantott. – Negyedóra múlva felveszem apát, és együtt ebédelünk, de szívesen elviszek két szelet sütit.

– De csak akkor, ha az egyiket Harpernek adod.

Luke elmosolyodott.

– Hát, meglátjuk, hogy nem futamodott-e meg, mert valószínűleg nem örült, amikor rájött, hogy gyakorlatilag fél éve senki sem foglalkozott a cégnél a papírmunkával.

– Hát, ha ez a helyzet, akkor négy szeletet csomagolok, és majd Harper eldönti, hogy ad-e neked belőle. Nagyon kedves lány, Luke. Igazán nagyon szimpatikus volt.

– Nekem is az.

És ezt tényleg komolyan is gondolta.

Charlie Garrison széles vállú férfi volt, és noha már őszült, ugyanazt a frizurát hordta, amit a hatvanas években is. A kora tavaszi időre való tekintettel, meleg Carhartt dzsekijét egy vékonyabb flanelkabátra cserélte. Behuppant a bokszba, Luke-kal szemben és az étlapot kitette az asztal szélére. Nem volt rá szüksége, hiszen mindig ugyanazt ebédelte. Mint ahogyan a fia is.

A pincérnő megjelent az asztaluknál, kezében a kávéskannával és teletöltötte Luke csészéjét. Mosolyogva tette le Luke édesapja elé a szokásos kólát. Claire ragaszkodott hozzá, hogy a cukorbetegségre hajlamos Charlie betartsa az üdítőmentes étrendet, s ez alól a szabály alól egyedül a vendéglőben volt lehetősége kibújni.

– A szokásost, uraim? – kérdezte Sandra, és elő sem vette a jegyzetblokkját.

– Igen, köszönjük – Charlie odanyújtotta neki az étlapokat, és kacsintott egyet. Sandra nyugalmazott általános iskolai zenetanár volt. Övé volt az étterem, és heti négy alkalommal, ebédidőben maga is felszolgált.

Luke hátradőlt és kényelmesen elhelyezkedett.

– Kíváncsi vagyok, mit szólna, ha egy szép napon valami egész mást rendelnénk.

– Valószínűleg akkor is a szokásost hozná – Charlie kivette a szívószálat a pohárból és letette az asztalra, azután nagyot kortyolt az italból. – Szóval, milyen alkalomból találkozunk?

– Hát, gondolom, azért, hogy ebédeljünk.

– Már rég volt ilyen.

Luke bólintott, és zavartan játszadozott a csészéjével.

– Hát, igen – valóban rég… – Az évekkel ezelőtt heti rendszerességgel zajló közös ebédek az idők folyamán el-elmaradoztak. Mostanában nagyon ritkán kerítettek rá sort.

Szerencsére Sandra épp akkor hozta ki az ételt. Charlie-nak tonhalas szendvicset hasábburgonyával, Luke-nak pedig szalonnás sajtburgert.

– Hozhatok még valamit az uraknak?

Charlie megrázta a fejét, és a ketchupért nyúlt.

– Köszönjük, nem.

– Köszönjük, Sandra – mondta Luke, és két kézbe fogta a sajtburgert.

– Rendben. Igyekezzenek ám rendesen viselkedni – mosolygott Sandra, és fürgén a szomszédos bokszhoz lépett.

Luke harapott egy nagyot a szendvicséből és nézte, amint az apja is nekilát a falatozásnak.

– Hogy haladtok a melléképülettel? – Noha Charlie már nyugdíjas volt, évente néhány alkalommal szívesen vállalt építésvezetői megbízatásokat. Ezúttal a szomszédoknak, Nicklebee-éknek dolgozott, a házukhoz toldott melléképület kivitelezésével kapcsolatos munkálatokon.

Charlie kortyolt egyet a kólából és egy sült krumpliért nyúlt.

– Egész jól. Végeztünk a villanyszereléssel, és a vizesek is befejezik lassacskán a munkát.

– Láttam a jegyzeteid közt, hogy egy bárpultot is kértek – jegyezte meg Luke két falat között.

– Igen, oda is adtam a papírokat Harpernek ma reggel, hogy átírja a megrendelőt és az árajánlatot.

Luke bólintott. Kíváncsi volt, vajon mennyi ideig tarthatott, mire az apja mindent elmagyarázott Harpernek.

– És mi a véleményed?

– Szerintem a bárpult nagyszerű döntés.

– Nagyon vicces. Harperre értettem.

Luke apja mindig is a régimódi üzletemberekre jellemző módszert alkalmazta, vagyis ha tehette, megtartotta magának a véleményét, azért, hogy még véletlenül se sértse meg az ügyfeleit. Mindazonáltal karakán férfi volt, és Luke hallgatott rá.

Luke elhappolt egy sült krumplit Charlie tányérjáról.

– Helyes lány.

– Nem gondolod, hogy nagyon elsiettem az összeköltözést?

– Nézd, fiam, miattam Quasimodóval is összeköltözhettél volna. Egyébként tökéletes volt az időzítésed. Anyád már azt fontolgatta, hogy az unokatesóid valamelyikével boronál össze.

Luke érezte, hogy elsápad.

– De hát az vérfertőzés lenne, nem?

– Másod- és harmadunokatestvérek jöttek számításba – felelte Charlie. Elmosolyodott, és megjelent az arcán egy helyes kis grüberli. Hiába, az alma nem esik messze a fájától.

– Atyavilág! – Luke fogta a csészéjét és hátradőlt.

– Az anyai törődés: áldás és átok egyszerre – bújt ki Charlie-ból a filozófus. – A viccet félretéve, édesanyád csakugyan aggódott érted.

Luke a hajába túrt.

– Persze, tudom, és nem is hibáztatom érte. De aggodalomra semmi ok. Minden a lehető legnagyobb rendben, jól vagyok.

– Igyekszem megnyugtatni anyádat. Nagyon szimpatikus neki Harper. Úgy gondolja, hogy épp ilyen lány kell melléd. Erre van szükséged.

– Mire? Állandó felfordulásra? – kérdezte döbbenten Luke.

– Azt hiszem, anyád valami olyasmit mondott, hogy Harper mellett végre fellélegezhetsz.

– Igazi tornádó az a lány.

– Kétségtelen, hogy nem olyan, mint Karen volt.

Karen nevének hallatán Luke szíve összeszorult. A fájdalom az évek során enyhült valamelyest, de nem múlt el teljesen. És soha nem is fog.

– Tény, hogy nem olyan.

– És nincs is ebben semmi rossz. Karen soha az életben nem ment volna neki Glenn-nek.

Luke önkéntelenül elmosolyodott, mert eszébe jutott, micsoda meglepetés csillant Harper szürke szemében, amikor magához térve rájött, hogy voltaképpen egy férfi alatt fekszik.

– Az biztos.

– Sikerült összeszedned a papírokat Broad utcai felújítással kapcsolatban?

Luke pontosan tudta, hogy az édesapja szándékosan vált témát, és nagyon hálás is volt neki ezért.

– Az előzetes egyeztetés értelmében csináltam egy hevenyészett kalkulációt, de még messze nem teljes.

– Hát, hétfőre kellene készen lennünk az árajánlattal. Lehet, hogy Harperrel meg tudnátok csinálni a hétvégén.

Furcsa volt, hogy immár nem magányosan tölti a hétvégéket. Legalábbis egy ideig biztosan nem. Az elmúlt időszakban volt alkalma megszokni az egyedüllétet, és örömét is lelte benne, de tény, hogy megvan a varázsa annak is, ha Harper mellett ébredhet. Persze még mindig furcsállotta, amikor reggelente a konyhában találta a lányt, a hűtőben matatva, vagy éppenséggel a nappaliban, a laptopja fölé görnyedve. Tény, hogy Harper színt visz az életébe. Luke-nak mindössze annak kapcsán voltak kétségei, hogy vajon ő maga készen áll-e egy ilyen változásra.

– Bőven van tennivalója az irodában. Kiderítem, belefér-e neki még egy projekt, nem akarom túlterhelni.

NYOLCADIK FEJEZET

Harper a hajába túrt, és hevenyészett kontyba csavarta. Luke cégénél az adminisztráció maga volt a katasztrófa. Nyilvánvaló, hogy az elmúlt nyolc hónapban a kutya se foglalkozott a papírmunkával. Mindenütt iratok, hatalmas összevisszaságban. Ami pedig az adatbázist illeti, nos, arról jobb nem is beszélni. Mindazonáltal tetszett neki a munka.

Az iroda Benevolence belvárosában volt, egy téglaépület második emeletén. Nagy volt a belmagasság és hatalmas, félköríves ablakokon át áradt be a napfény a helyiségekbe.
A széles elemekből álló fapadló rusztikus hatást keltett.

Harper egy régi rajzasztal mellett dolgozott – ezt nevezte ki íróasztalnak. A helyiség sarkába állította, és olyan szögben fordította, hogy kényelmesen ráláthasson Luke irodájára. Nem mintha Luke épp bent lett volna. Ami pedig a hatalmas papírkupacokat illeti – amelyek gyakorlatilag minden vízszintes felületet beborítottak, a padlót is beleértve –, nos, kétségtelenül arra utalnak, hogy Luke egyébként sem szokott túlságosan sok időt bent tölteni.

Harper szépen összerendezett egy irathalmot, az asztal szélére tette, s máris nyúlt a következő kupacért. Jól érezte magát az irodában. Tetszett neki, hogy Luke papírjaival foglalkozhat. Amikor a férfi azt mondta, az építőiparban dolgozik, nem állított valótlant, csak éppen azt felejtette el közölni, hogy egy hihetetlenül jól menő cége van.

Miközben az iratokkal molyolt, Harper rájött, hogy a Második utcában lévő bank és az a csodás kis farmház, amelyet a minap a város szélén látott, szintén Luke családi vállalkozásának építési projektjei voltak.

Tudvalévő, hogy vannak férfiak, akik a napjuk minden apró-cseprő részletéről úgy beszélnek, mintha valami hatalmas tettet vittek volna véghez, nos, Luke-ot nem ilyen fából faragták. Ha – tegyük fel – megakadályozott volna egy bankrablást, vagy éppenséggel világra segített volna egy babát az ebédszünetben, akkor is mindössze annyit mesélt volna a nap végén, hogy szalonnás-salátás szendvicset ebédelt.

Éppen ezért Harper nagyon igyekezett, hogy minél több információt derítsen ki róla.

Ijedtében összerezzent, amikor egy barna papírzacskó landolt előtte az asztalon, pontosabban a számítógép billentyűzetén.

– Az anyukám üdvözletét küldi – hallotta Luke hangját a háta mögül.

Harper a zacskóért nyúlt és kíváncsian kérdezte:

– Hát ez meg mi? Várj! Inkább ne is szólj egy szót se – kicsomagolta a süteményt és beleharapott az egyik szeletbe. – Hm. Nagyon fincsi!

– Azt mondta az anyukám, hogy rád bízza, megkínálsz-e engem is – jegyezte meg Luke.

Harper, kezében a brownie-val, nagy szemeket meresztett.

– Nos, lássuk, megérdemled-e. Mondd csak, megmentettél valakit, mondjuk egy kedves idős hölgyet valamilyen veszélytől?

– Nem, de mellettem szól, hogy nem is sodortam veszélybe egyetlen idős hölgyet sem.

– Rendben, meggyőztél – Harper odanyújtott a férfinak egy szelet süteményt.

Megvárta, amíg Luke kicsomagolja, és hatalmasat harap az édességbe.

– Hogy telik a napod, főnök?

– Egész jól. Tudod, épp csak beugrottam, hogy megnézzem, hogy boldogul az új munkaerő. Kíváncsi voltam, hogy körömlakkozással tölti-e az idejét, vagy bármi más módon lopja-e a napot.

Harper vágott egy grimaszt.

– Ha már a melóról van szó, érdemes lenne találkoznod
a főnökömmel. Igazi hajcsár!

Hm. Luke mint hajcsár. Ostorral… Nem semmi… És persze még izgibb, ha mindeközben félmeztelen.

Luke-nak persze halvány fogalma sem volt Harper fantáziálásáról. Érdeklődve vizslatta az újonnan rittyentett íróasztalt.

– Van minden, amire szükséged van?

Harper hátrább tolta a székét és harapott még egyet a süteményből.

– Jövő hónap elejéig végzek mindennel. És garantálom, hogy amikor elmegyek, hiányozni fogok.

– Meglátjuk – felelte mosolyogva Luke.

Éles csengetés szakította félbe a beszélgetést. Harper lendületes harciassággal vette fel a telefont és minden kertelés nélkül a következőt kiáltotta a kagylóba:

– Ne hívogass már! – majd letette.

– Gond van?

Harper szemforgatva válaszolt:

– Csak a Mellékefélő Idióta volt.

Luke összevonta a szemöldökét:

– Hányszor telefonált?

A lány végigpörgette a híváslistát:

– Péntek este óta csak huszonháromszor.

– Hagy hangüzeneteket is?

Harper enyhén rekedtes, férfias hangon felelt.

– Kérlek, drágám, gyere vissza! Tiffany nem jelent nekem semmit. Csak egy félresikerült kaland volt. Mondd, nem tudod véltlenül, hogy hol lehet a batmanes pólóm?

A telefon megint megszólalt. Luke kikapta a készüléket Harper kezéből, s mielőtt válaszolt volna a hívásra, megkérdezte a lánytól:

– Azt akarod, hogy ne hívogasson többé?

– Aha, naná! Hogy tudod elintézni?

– Én vagyok az álpasid, emlékszel, ugye? És mint kamupasi sok mindenre képes vagyok. – Luke kihúzta magát, és válaszolt a hívásra.

Néhány lépéssel arrább ment, Harper pedig kíváncsian hegyezte a fülét, és várta, hogy mi fog történni. Luke széles terpeszben állt, és kibámult az ablakon. Mindig is volt benne valami ellenállhatatlanul férfias. Hatalom és erő – ez mozgatta minden tettét, ez határozta meg a cselekedeteit. Mindig ura volt a helyzetnek.

Luke ritkán figyelt egyszerre több dologra, és épp emiatt olyan benyomást keltett, hogy kizárólag arra összpontosít, amivel épp az adott pillanatban foglalkozik. Valahányszor ránézett a férfi, Harper ezt a koncentrált figyelmet érezte. Fontosnak érezte magát. Olyannak, aki megérdemli, hogy így bánjanak vele. Olyasvalakinek, aki érdekes.

És most az a férfi, aki azt az érzetet keltette benne, hogy fontos és érdekes, egy olyan pasassal folytatott telefonbeszélgetést, aki szerint Harper simán lecserélhető, ha nem váltja be a hozzá fűzött reményeket.

Luke letette a telefont és visszament a lányhoz. Letette elé a készüléket.

– Mi volt?

– Nem fog többet hívni. Ide, az irodába küldi el a fizetésed, amivel még tartozik.

Harper felugrott ültéből, és lelkesen füttyentett. A következő pillanatban Luke nyakába borult és cuppanós puszit nyomott az arcára. Kellemesen csiklandozta a bőrét a férfi borostája.

– Na, ha megjön a pénzem, meghívlak vacsorázni.

Luke a lány derekára tette a kezét, és nem is vette el onnan.

– Nem gondolod, hogy az első randinkon nekem kellene fizetnem?

– Az olyan kapcsolat, amely mindennek nevezhető, csak konvencionálisnak nem, olyan viselkedést kíván meg az érintettektől, amely szintén minden, csak nem konvencionális. Különben is, már aludtunk együtt, és sütit hoztál nekem. Méghozzá olyan sütit, amit az anyukád készített. Nekem. Úgyhogy ha szigorúan vesszük, körülbelül ott tartunk, hogy jegyesek vagyunk.

A férfi elkomorult. Harper érezte, hogy legszívesebben hátrálna néhány lépést, hogy ne legyenek olyan közel egymáshoz. Tetszett neki, hogy zavarba tudta hozni Luke-ot. Valamiféle elégtételnek tekintette. Elégtételnek azért, hogy valahányszor találkozik a tekintetük – ó, micsoda szép szempár! –, azonnal sóvárogni kezd Luke után, és forróság önti el.

– Ki tudja – mondta végül Luke, és hátrált egy lépést. – Szöszmötölök egy kicsit a papírokkal, de aztán újra el kell mennem. Kérsz valamit?

– Nem, kösz. Van minden, ami kell – felelte Harper, és valóban így is gondolta. Nézte, hogy Luke bemegy a szobájába. Nézte és mosolygott. Ez az új élete – legalábbis a következő egy hónapban. Nagyszerű munka egy remek irodában, egy csodás főnök, aki nem mellesleg hálótárs is egyben. És olyan lélegzetelállítóan jóképű, hogy az ember lánya egyszerűen képtelen levenni róla a szemét.

Harper megpróbált a munkára koncentrálni, de minduntalan azt érezte, hogy a figyelme elkalandozik. Egyre a helyiség sarka felé vándorolt a tekintete. Oda, ahol Luke szobája volt. Egyenesen rálátott a férfi íróasztalára. Luke a számítógép előtt ült, és homlokráncolva nézte a monitort. Hátradőlt, és a telefonért nyúlt. Egyszer-egyszer találkozott a tekintetük. Ha Harper épp nem a férfit bámulta, előbb-utóbb feltűnt neki, hogy Luke nézi őt. Elképzelhető, hogy ő is olyan szétszórt, amikor egymás közelében vannak? Ő is képtelen a munkára figyelni? Valahányszor egymásra néztek, a barázda Luke homlokán egyre mélyült.

Körülbelül fél óra telt el így, lopott pillantások kereszttüzében, amikor Luke felállt az asztaltól, felnyalábolt egy aktacsomagot és a tabletjét.

– El kell mennem egy megbeszélésre. Ha végeztem, valószínűleg már nem jövök vissza az irodába.

– Rendben, főnök. Vidám napot! – mosolygott Harper, és minden erejét összeszedve igyekezett a monitorra szegezni a tekintetét. Igyekezett nem bámulni Luke fenekét. Nem volt egyszerű feladat…

Egy óra telhetett el ezek után, amikor valami ismét megzavarta Harper ténykedését.

Alacsony, vékony férfi lépett be az irodába. Kék flanelinget viselt, munkásnadrágját hózentráger tartotta. Vörösből őszbe hajló, borzas szakálla volt, s kék szeme.

– Szóval maga az a nő, aki felbolygatta az egész várost – jegyezte meg, s karba fonta a kezét.

Harper felvonta a szemöldökét.

– Ez egy kisváros. Az az érzésem, hogy nem kell nagy durranás ahhoz, hogy felbolyduljon.

A férfi vágott egy grimaszt.

– Azt beszélik, hogy 185 centi magas, és vörös hajú.

– Sajnálom, ha csalódást okoztam.

– Szeretem a vörös csajokat – a fejét csóválta, s láthatóan valóban csalódott volt.

Harpernek fogalma sem volt, mit mondhatna erre.

– Nem tudom eldönteni, hogy egy őrült amazon, vagy csak egyszerűen nincs ki a négy kereke – folytatta a férfi, és lezserül nekidőlt az egyik iratszekrénynek.

– Mondja csak, van ennél a cégnél személyzeti osztály, ahol jelenthetném a viselkedését?

A pasas halkan felmordult.

– Nem kell mindent rögtön a szívére vennie.

– Várjunk csak! Maga itt dolgozik egyáltalán?

Újabb horkantás.

– Még hogy itt dolgozom-e?! Amióta Luke megalapította a céget, itt vagyok! Azelőtt meg az apjának, Charlie-nak dolgoztam.

– És van neve is?

– Frank.

– Nos, Frank, én Harper vagyok.

– Nagyon hamar intézte a főnök a dolgokat, nem gondolja? Már ami magát illeti.

– Hamar? Hamar fogadott be a lakásába, vagy hamar fogadott fel mint munkaerőt? – Bakker. Három napot töltött Luke-kal, s máris kérdéssel válaszol a kérdésre.

– Én azt mondom, biztosan jó oka volt a főnöknek, hogy felvette magát. Nem az én tisztem, hogy minősítsem a döntéseit. Bár megmondom őszintén, szerintem elhamarkodott döntés volt. Azért jöttem, hogy figyelmeztessem magát. Ha bármit elszúr itt a cégénél, vagy keresztbe tesz a családnak, velem gyűlik meg a baja. Épp elég megpróbáltatáson kellett keresztülmenniük az elmúlt években, és az biztos, hogy semmi szükség arra, hogy egy forrófejű spiné újabb galibákat okozzon nekik.

– Nagyszerű. Ha jól értem, forrófejű spinének tart.

– Hát, nekiment egy pasasnak, aki kétszer akkora, mint maga, nem igaz? És ennek következtében most öklömnyi monoklija van. Ráadásul amikor a városba jött, gyakorlatilag hajléktalan volt.

– Ezt megfogalmazhatjuk úgy is, hogy egyszerűen minden összejött. Rossz napom volt, és kész.

– Így is lehet mondani. De jó lenne, ha nem okozna rossz napokat másoknak. Ez egy rendes hely, és rendes emberek lakják. Úgyhogy ha nem hosszú távra tervez, legjobb, ha mihamarabb odábbáll.

– Biztosan nagyon fontos magának a Garrison család, ha úgy gondolja, hogy mindenáron meg kell védenie őket a potenciális veszélytől, amit én jelenthetek számukra.

– Rendes emberek. Lehet, hogy maga is az, de magát nem ismerem. Viszont ismerem Luke-ot és a családját. Úgyhogy csak annyit mondok, hogy ha rendesen viselkedik velük, és nem tesz keresztbe nekem itt, a melóban, akkor nem lesz gondunk egymással.

– Vettem az adást, Frank. És észben tartom, amit mondott. De azért azt fontosnak tartom megjegyezni, hogy ha rendesen végzi a munkáját, nem alkalmatlankodik a megrendelőkkel, és nem járkál be ide, hogy leordítsa a fejem, akkor nem lesz gondunk egymással.

A férfi kurtán bólintott.

– Vettem az adást. Még találkozunk – biccentett és kisétált az ajtón.

Kisváros. Nagyon, de nagyon kicsi, ami azt illeti.

KILENCEDIK FEJEZET

Ahogy megbeszélték, úgy is alakult: megérkezett Harper fizetése. Rejtély, hogy mit mondott Luke Tednek, de annyi bizonyos, hogy hatásos volt. Ted berezelt, és nem hívogatta többet Harpert – az ominózus beszélgetés óta egyszer sem csörgette meg.

Ennek örömére, Harper valóban meghívta Luke-ot vacsorázni.

Végignézte Benevolence környékének étteremkínálatát, és kiválasztott egy huszonöt kilométernyire, keletre lévő pompás kis helyet, amely a steakjeiről volt híres. Egyértelmű volt, hogy ha a városon belül maradnak, semmi esélyük kettesben tölteni az estét.

Tény, hogy nem „igazi” randi, emlékeztette magát Harper, de ettől még megadhatja a módját.

Végül úgy döntött, nem viszi túlzásba a dolgot, és nem öltözött ki. Egy hétköznapi, de mégis csinos kaprinadrágot és egy smaragdzöld, V kivágású felsőt vett fel. Néhány tincsét begöndörítette, és kiengedte a haját. Smink gyanánt füstös szemhéjfesték és egy kis szájfény, s már indulásra kész volt.

Gyorsan belepillantott a tükörbe. Még egyszer meg akart győződni róla, hogy minden rendben. Rájött, hogy a fülbevalóról megfeledkezett. Visszaszaladt az emeletre, be a hálószobába és elkezdett keresgéli a fiókban. Luke épp akkor lépett ki a fürdőszobából.

Egy törülközővel a derekán…

A mellkasán vízcseppek csillogtak. A karján lévő tetoválás – mint mindig – ellenállhatatlanul vonzotta Harper pillantását. A törülköző mintha kicsit lejjebb csúszott volna – látni engedte a Luke pompás, kidolgozott hasizmait.

Harper kiejtette a kezéből az ezüst karika fülbevalót. Az ékszer csilingelve esett a padlóra.

– Hűha – motyogta, amikor lehajolt a fülbevalóért. – Hoppá! Leesett…

Lángoló arccal iszkolt ki a hálószobából. Luke nagyokat pislogott és csak mosolygott magában.

Harper betrappolt a konyhába, kinyitotta a mélyhűtő ajtaját és odahajolt, annak reményében, hogy a fagyos levegő valamelyest lehűti az arcát, és talán még vörösség is elmúlik. Csak akkor csukta be a hűtőajtót, amikor hallotta, hogy Luke elindult lefelé az emeletről. Amikor a férfi konyhába lépett, Harper úgy tett, mintha csak inni ment volna. Töltött magának egy pohár vizet. Igyekezett kerülni a férfi tekintetét.

– Kész vagy? – kérdezte Luke és zsebre tette a kezét.

Farmert és egy feltűrt ujjú, szürke csíkos inget viselt. Harper azon morfondírozott, hogy vajon – hozzá hasonlóan – Luke is szánt-e időt arra, hogy eldöntse, mit vesz fel, vagy csak egyszerűen benyúlt a szekrénybe, és felkapta az első keze ügybe eső holmit. Akárhogy is, olyan elképesztően jól nézett ki, hogy Harper a legszívesebben levetkőztette volna, akár ott helyben, a konyha kellős közepén.

– Persze. Mehetünk.

Kéz a kézben mentek ki a kocsibeállóhoz. Luke egy pillanatra megállt a bogárhátú mellett. – Komolyan azt akarod, hogy ezzel menjünk:

– Én hívtalak randira, tehát én vezetek.

– Rendben – azzal mosolyogva bepréselte magát az utasülésre. – Kezdődjön hát a randi!

Harper valami furcsa szorítást érzett a gyomrában. Mikor jön el végre az a pillanat, amikor a teste is tudomásul veszi, hogy ez nem igazi kapcsolat? Már ideje lenne, ha megszűnnének az indokolatlanul erős reakciók, amelyeket Luke Garrison a maga puszta jelenlétével vált ki belőle. Nagyot sóhajtott és beült a volán mögé. Igyekezett figyelmen kívül hagyni, hogy csupán egy karnyújtásnyira vannak egymástól, és Luke-nak isteni illata van. Mégiscsak bölcsebb lett volna, ha beleegyezik, hogy Luke kocsijával menjenek. Legalább lenne némi távolság, sőt, a két ülés közti konzol afféle akadályt képezne köztük. Biztos, ami biztos…

A Bogár köhögve-prüszkölve indult – Luke felvonta a szemöldökét –, a motortérből valami csikorgás hallatszott néhány másodpercen át, egész addig, amíg Harper hátramenetbe nem tette a váltót.

– Atyavilág! Mi a gond ezzel a járgánnyal?

– Ne is hallgass erre a pasasra! – Harper játékosan megpaskolta a kormányt. – Nekem úgy tetszel, ahogy vagy.

– Drága, ez a kocsi öregebb, mint te. Nem gondolod, hogy ideje lenne elvinni a bontóba? Lehet, hogy kapnál érte valami mást, ami történetesen nem úgy néz ki, mint egy konzervdoboz.

– Szeretem ezt a kocsit. Tény, hogy ráférne egy kis szervizelés, de azután olyan lenne, mint új korában. Egyébként már el is kezdtem félretenni erre a célra.

– Hányszor hagyott ott?

Harper bekapcsolta a rádiót, és mosolyogva felelt:

– Tessék? Nem hallom, mit mondasz. Túl hangos a rádió.

Luke fejcsóválva fészkelődött az ülésben. Harper a sebességváltón tartotta a kezét, s így akarva-akaratlanul hozzáért a férfi térdéhez; egyikük sem érzett késztetést arra, hogy elhúzódjon.

Végül Luke megnyomott egy gombot a műszerfalon és
a rádió elhallgatott.

– Mi a helyzet az irodában? – az elmúlt napokban Harper keményen dolgozott, és szépen haladt, de még nagyon sok teendő várt rá.

– Eddig minden rendben.

– Gondolod, hogy van olyan terület, amelyre nagyobb figyelmet kellene fordítanunk?

Harper ránézett, hogy meggyőződjön róla, nem viccel-e.

– Csakugyan érdekel a véleményem?

– Meglep?

Harper elgondolkodott, mikor fordult elő vele utoljára, hogy egy férfit érdekelte a véleménye. Tedet sosem érdekelte, mi történt Harperrel a munkahelyén, és az otthoni dolgokkal kapcsolatban sem izgatta, mit gondol a lány. Amikor Harper megemlítette neki, hogy fontolgatja, átáll egy másik könyvelőprogram használatára, Ted mindössze annyit reagált, hogy ne törje ilyen csacsiságokon a fejecskéjét.

– Még csak két nap telt el…

– Igaz, de tudom, hogy okos lány vagy. Helyén van az eszed – Luke megbökte a lány combját, s Harper szívből remélte, nem veszi észre, hogy érintése nyomán csupa libabőr lett. – Szóval, ki vele! Hidd el, nem fogok megsértődni.

Harper gyanakvón méregette.

– Na, jó – adta be végül a derekát. – Szerintem van egy-két dolog, amin érdemes lenne változtatni.

– Halljuk!

– Először is, a szoftver, amit használtok, meglehetősen idejétmúlt. Szerintem könnyen találnánk olyan verziót, amelyben egyszerre lehetne kezelni a számlázást és a bérelszámolást is, sőt még adatbázis-kezelőként is működne. Vagyis mindenre jó lenne, tudod, mint a svájci bicska. Így elég lenne csak egyszer bevinni minden adatot, ahelyett hogy két vagy három külön rendszerben kellene rögzíteni. Nem kerülne sokkal többe, mint az, amit most használtok. És nem mellesleg, ezzel a megoldással egy klassz kis CRM-rendszeretek is lenne.

– CRM-rendszer?

– Ügyfélkapcsolat-kezelő rendszer. Tegyük fel, hogy Frank kint van a munkaterületen, és az ügyfél azt szeretné, hogy gránitborítást kapjon a fürdőszobája. Ebben az esetben Frank fogja az iPadjét vagy a laptopját, és rögzíti a rendszerben az ügyfél igényét. Az üzenet befut az irodai gépre, ahol már el is lehet készíteni az árajánlatot. Másnapra az árajánlat és a lehetséges kivitelezési opciók a CRM-rendszerben vannak, és Frank naprakész tájékoztatást adhat az ügyfélnek a vonatkozó költségekről és egyéb feltételekről.

Luke bólintott.

– Nem is rossz ötlet.

– Annál mindenesetre hatékonyabb, mintha Frank egyszerűen elfelejtené a megrendelői igényt, és ahelyett, hogy menne az üzlet, az ügyfél meggondolja magát, és inkább azzal szerencsétlenkedik, hogy milyen fürdőszobapultot válasszon.

– Mire jó még ez a CRM?

Harper vett egy nagy levegőt és elkezdte sorolni a rendszer jellemzőit. Látta, hogy Luke homlokán a ránc egyre mélyül, és érezte, hogy a férfi elvesztette a fonalat.

– Fogd fel úgy, mintha robotasszisztens lenne – mondta végül.

– Szeretem a robotokat – felelte Luke.

– Mesélj nekem egy kicsit Frankről. Mit kell tudni róla? – Harper megigazította a napellenzőt.

– Úgy érted, miért olyan morcos állandóan? – mosolyodott el Luke, s az orrára tolta a napszemüvegét. – Mondjuk, hogy a mogorvaság az egyik védjegye. Beszólogatott neked?

– Nem igazán. Egyébként szimpatikus, csak egy kicsit fura volt. Olyan, mintha…

– Nem igazán tudná, hol a helye? Mintha örökké elégedetlen lenne? – segítette ki Luke.

– Hát, valami olyasmi.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Frankkel ezer éve ismerjük egymást. Tulajdonképpen gyerekkorom óta. Nagyon jó munkaerő. Az egyik legjobb. Töviről hegyire ismeri a munkafolyamatokat, minden a kisujjában van. Az viszont kétségtelen, hogy nagyszájú és bizony nem egyszerű eset.

Harper felhorkant.

– És mi a helyzet a papáddal?

Luke vállat vont.

– Köszönöm, jól van – felelte. Harper kérdőn nézett rá, s láthatóan nem elégedett meg ennyivel válasz gyanánt. – Apám sok éven át dolgozott az építőiparban, és már kiskoromban eldöntöttem, hogy én is ezt akarom csinálni. Körülbelül tíz éve összefogtunk, és megcsináltuk a saját vállalkozásunkat.

– Úgy beszélsz, mintha nem lenne nagy dolog.

– Hogy érted? – mosolygott Luke.

– Hát, a helyzet az, hogy mindössze belepillantottam a könyvelési anyagokba, meg a számlákba, és azt kell mondanom, nagyon is gyümölcsöző a vállalkozásotok, kispofám – felelte Harper.

– Hát jó, belátom, nem mennek rosszul a dolgok – Luke még szélesebben mosolygott.

Harper szemforgatva tűnődött, ugyan miért találja Luke önelégült vigyorgását szexinek. Korábban sosem bírta az ilyesmit. Úgy látszik, változnak az idők…

– Tudom, hogy napközben nagyon elfoglalt vagy. Hogyhogy nem gondoltál még arra, hogy felvegyél egy irodavezetőt?

Luke vállat vont. – Három éve kezdett igazán beindulni az üzlet. Beth, akivel egyébként holnap találkozni fogtok, egész addig teljes munkaidőben volt nálunk, amíg meg nem születtek az ikrei. Azóta részmunkaidőben van, és csak a könyvelést csinálja.

Harper lelassított és bekanyarodott egy murvás parkolóba. Egy felújított gazdasági épület előtt álltak, melynek háta mögött a távolba nyúltak a füves legelők. Luke megcsodálta az épületet. A levegőben finom steakillat terjengett.

– Klassz hely! Miért épp ezt választottad?

Ezúttal Harperen volt a sor, hogy önelégülten vigyorogjon.

– Ki tudja, miért, de felmerült bennem a gondolat, hogy itt kevesebb ember érdeklődését fogjuk magunkra vonni, mint Benevolence-ben.

– Ott a pont!

– Hogy is van ez tulajdonképpen? Te vagy a város ügyeletes szívtiprója, vagy hős lovagja? Úgy tűnik, hogy teljesen odavan érted mindenki.

Luke a lány szemébe nézett, de a reakciója merőben más volt, mint amire a lány számított; ahelyett, hogy elnevette volna magát, hűvös lett és távolságtartó.

– Mondott neked bárki bármit?

Harper oldalt biccentette a fejét.

– Mármint miről?

– Á, hagyjuk, nem érdekes – a hangulata egy szempillantás alatt megváltozott, s barátságosan megpaskolta Harper lábát. – Gyere, menjünk! Hagyom, hogy kifizesd a vacsorámat.

Az alacsony pincérnő – sötét keretes szemüvegben és lila csíkokkal a hajában – egy hangulatos bokszhoz kísérte őket. A helyiség egyik sarkában kaptak asztalt, a legelőkre és egy kis tóra néző ablak mellett. A nap épp lenyugodni készült
a fák mögött.

Luke körülnézett. A falakat kő és nyers vakolat borította,
a mennyezetet vaskos gerendák tartották.

– Kellemes hely.

– Reméltem, hogy tetszeni fog – mondta Harper, és megnézte az itallapot. – Arra gondoltam, hogy a húsevés és egy klassz épület kombinációja megfelelő módja lesz annak, hogy köszönetet mondjak neked mindazért, amit értem tettél.

– Mondd, hányszor akarod még megköszönni?

– Mondd, hányszor fogsz még szabadkozni, amikor olyan dolgokat hozok szóba, amelyekért hálás vagyok neked? – replikázott Harper, és színpadiasan rebegtette a szempilláit.

– Okostojás – mosolygott Luke.

Csapolt sört rendeltek és steaket. Miközben leadták a rendelést, a szomszédos helyiségben hangolni kezdett a zenekar.

– Mesélj magadról, Harper – kérte Luke, és kényelmesen kinyújtotta karját a boksz háttámláján.

– Úgy látom, komolyan veszed ezt a randidolgot. Mire vagy kíváncsi?

A pincérnő visszatért a sörökkel. Harper ivott egy kortyot.

– A dolog úgy áll, hogy álrandin vagyunk, úgyhogy nincs abban semmi rossz, ha egy-két dolgot szeretnék megtudni rólad. Mondjuk azt, hogy mikor van a szülinapod. Vagy azt, hogy hová jártál suliba. Vagy azt, hogy milyen volt szülők nélkül felnőni. Vagyis lényegében arra vagyok kíváncsi, hogy miért lettél olyan, amilyen vagy.

Harper felkacagott.

– Hűha, mennyi kérdés! – azzal Luke poharáért nyúlt és megkóstolta a sörét, majd visszatette elé az asztalra.

Luke alaposan szemügyre vette a poharat, s megforgatta a kezében, mielőtt belekóstolt volna az italba. Harper eltűnődött, vajon direkt onnan ivott-e, mint ő.

– Érdekes lány vagy.

– Hát, bevallom, ezt nem könnyű bóknak venni.

– Amellett, hogy érdekesnek talállak, szerintem okos, gyönyörű, jó fej és bátor is vagy. De őszintén szólva, nem igazodom el rajtad egykönnyen. Hogyan lehetséges az, hogy valaki, aki annyi mindenen ment keresztül, mint te, állandóan mosolyog?

– A szüleimre célzol?

– A szüleidre, a tűzre, az idióta volt pasidra. Egészen elképesztő, hogy milyen nagyszerűen túl tudod magad tenni ezeken a dolgokon. Hogyan lehetséges ez?

– Ha abból indulunk ki, hogy nemigen van más választásom, akkor talán nem is annyira furcsa, hogy túlteszem magam az ilyesmin. Ugyan mire mennék vele, ha hátralévő életemet azzal tölteném, hogy sajnálom magam? Ugyanaz a nap süt rám, mint mindenki másra, ugyanazok a csodák várnak rám az életben, mint mindenki másra. Ha mindezt figyelmen kívül hagyom, és csak siránkozom, akkor magamnak köszönhetem, ha boldogtalan vagyok.

– Szóval túl szép az élet ahhoz, hogy szomorkodással töltse az ember? – kérdezte Luke, némi iróniával a hangjában.

– A szomorúság is benne van a pakliban. De szerintem annak semmi értelme, hogy az ember elmerüljön a saját bánatában és figyelmen kívül hagyja, hogy az élet mindenki számára tartogat valami jót is. A folyamatos siránkozás meg önsajnálat nem más, mint időpocskolás.

Luke egy pillanatig elgondolkodott a hallottakon, és szórakozottan forgatta a poharát.

– Egyébként, csak mert kérdezted, a szülinapom március harmadikán van. A Maryland-i Egyetemre jártam, üzleti tudományokból szereztem alapdiplomát. Távoktatásban végzem a mesterképzést, már a felénél járok. Nagyon nehéz volt a szüleim nélkül felnőni. Minden iskolai szünetben, minden születésnapomon, a diplomaosztón, minden jeles alkalommal mázsás súlyként nehezedett rám a hiányuk. Nagyon, de nagyon hiányoztak.

Luke együttérzőn bólintott.

– És mi a kedvenc színed?

– A piros. De nem a gesztenyevörös és nem is a rózsás árnyalat, hanem a vérvörös. Én is kérdezhetek tőled?

Luke megrázta a fejét.

– Most inkább veled foglalkozzunk.

– Ügyes próbálkozás, de nem fog menni. Milyen volt családban felnőni? Milyen érzés, ha van az embernek egy öccse és egy húga?

– Totális káosz. Hiszen láthattad, ott voltál a vasárnapi ebéden.

Harper odacsapott a szalvétával.

– Hékás, komolyan kérdeztem!

– Én pedig komolyan válaszoltam – erősködött Luke. – Nem is tudom – komolyodott el. – Néha azt kívántam, bárcsak egyedül lehetnék, máskor meg határtalanul boldog voltam, hogy mindnyájan ott vannak körülöttem. Nagyon jó a kapcsolatunk, azt hiszem, néha talán túlságosan közeli. Úgy nőttem fel, hogy apám minden futballmeccsemen ott volt. Én pedig rendszeresen végigültem Sophie táncpróbáit. Jamesszel minden nyarat úgy töltöttünk, hogy mezítláb nyargalásztunk a kertben, és reggeltől estig futballoztunk. Anyám hat lóval vontatott be bennünket esténként, hogy végre asztalhoz üljünk. Néha már fél ötkor ettünk valamit, de olyan is volt, hogy este kilencig egy falatot sem. Mindig együtt voltunk.

Harper elmosolyodott.

– Ez éppen úgy hangzik, ahogyan mindig is elképzeltem.

– Sosem laktál együtt más gyerekekkel?

– Dehogynem, de az teljesen más. A nevelőcsaládoknál csak ideiglenesen helyezik el az embert. Vannak olyan helyek, ahol rengeteg a gyerek, és persze nem jut idő mindenkire. Egyes családoknak vannak saját, vér szerinti vagy örökbe fogadott gyerekeik is, és itt már megvan a bejáratott rutin, és mindenki tudja, mi a dolga. Ezek a srácok mindig is előnyt élveznek az ideiglenesen befogadott gyerekekkel szemben. A leggyakrabban az volt a helyzet, hogy egyszerűen elvesztem a tömegben.

– És többre vágytál…

Harper bólintott. Hát persze hogy többre vágyott. Sőt, amióta felnőtt, azóta is többre vágyik. Mint ahogyan most is…

– Te nem?

– Néha én is.

Harper felkacagott.

– Vagyis az a helyzet, hogy elégedett vagy a csendes, nyugodt életeddel?

Luke halványan elmosolyodott:

– Hát, ami azt illeti, nem is olyan csendes és nyugodt mostanában.

– Aggaszt, hogy bevetésre kell menned?

Luke vágott egy szeletet a zsemléből és megvajazta.

– Nem.

– Voltál már Afganisztánban?

– Igen.

– Ezt nevezem kimerítő válasznak!

– Mondd csak, mi fogott meg téged ebben a Tedben? – Luke gyorsan témát váltott, és még csak nem is próbálta leplezni, hogy részéről lezártnak tekinti az előző beszélgetést. Harper úgy döntött, nem teszi szóvá a dolgot.

Mindenesetre jobbnak látta, ha kortyol egy nagyot a sörből, mielőtt válaszol Luke kérdésére.

– Hát, ami azt illeti, ezen már én is gondolkodtam. A barátnőm, Hannah, jó előre figyelmeztetett. Új munkahelyre kerültem, és ott ismerkedtünk meg. Nagyon kedvesnek találtam,
és az egyetlen dolog, ami nem tetszett benne, a kecskeszakálla volt. Jó főnöknek tűnt. Aztán egy szép napon hozott nekem egy kávét. Majd a következőn is, és ez így ment tovább. Vicces e-maileket küldözgetett…

– Ezek szerint le lehet venni a lábadról a szívecskés-virágos cukiságokkal.

– Ha ezt a szívecskés-virágos dolgot úgy érted, hogy romantikus vagyok-e, akkor a válaszom igen. Töretlenül hiszek abban, hogy van valahol a világon egy férfi, akinek én vagyok az igazi, és akivel boldogan élhetek, amíg meg nem halok.

Luke elvigyorodott.

– Na persze, a herceg a fehér lovon, akinek szent küldetése, hogy megmentse szíve hölgyét, és persze mindazokat, akik a segítségére szorulnak.

– Hercegről nem tudok. Van az úgy, hogy az embernek saját magát kell megmentenie. Vagy éppen valaki mást. Mindazonáltal nem lenne ellenemre, hogy valakivel elvágtassak a naplementében. Valakivel, aki szeret, és akit szeretek.

– Ti, nők, javíthatatlanul odavagytok a romantikus gesztusokért.

Harper felkacagott.

– Ugyan már! Egy nőnek csak akkor van szüksége ilyesmire, ha nem biztos abban, hogy a férfi, akivel van, szereti.

– Ezt a szöveget nem veszem be. Mi a helyzet azokkal a csajokkal, akik maguk választják ki az eljegyzési gyűrűjüket, amely legalább potom tizenötezer dollárba kerül, és ragaszkodnak ahhoz, hogy négyszáz vendég legyen a lagziban?

– A kettő nem ugyanaz. Nagyon is nagy különbség van aközött, hogy az ember lánya örül egy nem várt és nem kierőszakolt romantikus gesztusnak, és aközött, hogy mindenáron a figyelem középpontjában akar lenni, és nem érdekli, mennyibe kerül. És persze nagyon fontos az, hogy legyen valaki az életemben, aki a legkisebb kétséget sem hagyja afelől, hogy nagyon, de nagyon odavan értem. Különben is, a hatás- és pénzvadász csajoknak nem elég egyetlen csilivili ékszer, és az egyszeri felhajtás. Ez állandó szükségletük, azt hiszem.

– Hatás- és pénzvadász csajok? Na, ilyet se hallottam még – kacagott Luke. Harper nem tudta nem észrevenni azt a helyes kis grüberlit az arcán.

A pincérnő visszatért az asztalukhoz. Kihozta az ételt, és témát váltottak. Nagyon ízletes volt a steak, s evés közben inkább csak felületesen társalogtak, a munkáról, az ételről és Benevolence-ről. Harper nagyon jól érezte magát, már csak azért is, mert eddig ha Luke közelében volt, vagy tűkön ült az idegességtől, vagy arra koncentrált, hogy elfojtsa a vágyait.

Állandó harcot vívott benne ez a két érzés, és titkon azt remélte, végre véget ér a küzdelem. Nagyon cikinek érezte, hogy valahányszor megpillantotta Luke-ot félmeztelenül, fegyelmeznie kellett magát, hogy még véletlenül se nyalja meg a szája szélét.

A másik helyiségben rázendített a zenekar. Egy lassú melódiát játszottak. Harper az első néhány taktus után felismerte a számot: a Jeff Healey Band Angel eyes című dala volt. Nagyot sóhajtott, majd így szólt:

– Imádom ezt a számot, Luke! Ez a kedvenc romantikus dalom. Gyere, táncoljunk!

– Megvalósul egy újabb romantikus álom?

– Oly sokféle álom van, Luke! Van romantikus, van szexi…

– Senki sem táncol.

– Na és? Senkit sem ismerünk itt. Mi a legrosszabb, ami történhet?

– Mondd, te mindig így hozol döntéseket? Abból indulsz ki, hogy mi a legrosszabb, ami történhet? – kérdezte Luke, és Harper jellegzetes mozdulatát utánozva elsimított az arcából egy képzeletbeli hajtincset.

Harper figyelemre sem méltatta a kérdést. Felállt, kitaszigálta Luke-ot a bokszból és a zenekar előtti tánctérre terelte. Tényleg nem táncolt senki más. Na és? Valakinek el kell kezdenie.

Luke megszorította a kezét, Harper megállt előtte, és a következő pillanatban már összesimulva táncoltak. A mellén érezte a férfi forró, kemény mellkasát, s ajkaik néhány centire voltak egymástól. Luke Harper hátára tette a kezét, és közelebb húzta magához.

– Nem is táncolsz – suttogta a lány fülébe.

Harper szinte érezte a férfi szavainak ízét.

Beharapta az ajkát, abban a reményben, hogy így ellenállhat a kísértésnek és nem csókolja szájon a férfit. Átkarolta a nyakát, azonban nem kellett még közelebb húznia magához Luke-ot, mert a férfi magától szorosabbra fonta az ölelést.

Luke vezetett, Harper követte. Tudatában volt minden apró rezdülésnek, amelyet a férfi érintése és közelsége váltott ki belőle. Luke finoman megérintette a bordáit, a zúzódások helyén. Keze mintegy véletlenül a lány keblének hajlatához ért.

Harper szíve majd kiugrott a helyéről, és biztos volt benne, hogy Luke érzi, egyre szaporábban veszi a levegőt.

Együtt ringatóztak a zene ritmusára, s megszűnt körülöttük a világ. Luke erősen szorította magához, s Harper érezte, hogy a férfi egyre keményebb.

– Ne nézz így rám! – szólt Luke rekedtesen.

– Hogy nézek? – kérdezte Harper alig hallhatón.

– Úgy, mintha azt akarnád, hogy itt helyben lerángassam rólad a ruhát, és végigcsókoljam minden porcikád.

Harper érezte, hogy valami tompa fájdalom lüktet a lelke mélyén. Mintha a férfi jelenléte korábbi, rémes emlékeket ébresztett volna benne.

– Nem is gondoltam ilyesmire – hazudta szemrebbenés nélkül. – Tulajdonképpen nem is járt más az eszemben, csak a… desszert.

– Hazudós – Luke végigsimított Harper mellének vonalán, majd a tarkójára csúsztatta a kezét, és finoman elhúzott egy tincset az arcából. Nagyot mosolygott, amikor a lány alig hallhatóan felsóhajtott. Leplezetlen erekciója nem hagyta hidegen Harpert, s Luke esküdni mert volna, hogy nem csak ő az, aki nem… a desszertre gondol éppen.

Harpernek nem tűnt fel, hogy véget ért a szám, Luke-nak viszont igen.

A lány vállára tette a kezét, kissé távolabb lépett tőle, és ezzel megtört a varázs. Harper elpirult. Teljesen megszűnt számára a külvilág. Még azt sem vette észre, hogy időközben mások is táncolni kezdtek.

Luke kézen fogta és visszavezette az asztalukhoz.

– Ezt nevezem valóra vált álomnak – sóhajtott a lány, amikor visszaült a helyére. Az arca még mindig lángolt.

– Talán ideje lenne hazaindulni. Holnap reggel korán kell kelnem.

Nem volt semmi különös abban, ahogyan beszélt, de a hangja érdesen csengett. Harper biztos volt benne, hogy valamit rejteget előle, de fogalma sem volt róla, mi lehet az.

A számla már az asztalon volt, és amikor Harper nyúlt érte, Luke kikapta a kezéből.

– Ki van zárva, kicsikém.

– Én hívtalak meg vacsorázni, úgyhogy én fizetek – mondta Harper, és a számla felé kapott.

– Kizárt – világos, hogy Luke ebben a kérdésben megingathatatlan volt. Sziklaszilárd.

– Luke – Harper tett még egy tétova kísérletet.

– Harper, mondtam, hogy nem. Idd meg a söröd.

A lány vágott egy grimaszt, de Luke rezzenéstelen, szobormerev arccal nézett rá.

Luke kézen fogva vezette, vagyis már-már ráncigálta Harpert a parkolóba. Tücsökzene szólt, s az este kellemesen hűvös volt. A Bogár utasoldali ajtaját nyitotta ki a lánynak.

– Én vezetek – közölte, s karját a nyitott ajtónak támasztva elállta Harper útját. – Figyelj, van valami, amit mindenképp szeretnék tisztázni veled.

Harper a kocsi oldalának dőlt, Luke pedig zsebre vágta a kezét.

– Erről szó sem lehet.

– Miről nem lehet szó? – láthatóan szórakoztatónak találta a helyzetet.

Luke egy pillanatig mereven bámult rá. Világos, azt akarja, hogy kimondja…

– Szó sem lehet arról, hogy szex legyen közöttünk. Az csak túlbonyolítaná a dolgokat.

– Mi bonyolult van a szexben?

– Harper – horkant fel Luke.

– Rendben, bocs, hogy félbeszakítottalak. Folytasd – elmosolyodott. Luke abban a pillanatban legszívesebben megfojtotta volna.

– Nem szeretném, hogy félreérts bármit is, és azt képzeld, hogy valamiféle romantikus kaland veszi kezdetét…

Harper nagy szemeket meresztett.

– Ki beszélt itt romantikus kalandról, vagy bármiféle kapcsolatról? Pontosan tudom, hogy az utóbbitól még jobban tartasz, mint az előbbitől. Te erre mész, én meg arra. De ez nem jelenti azt, hogy nem veszem észre, amikor hozzám érsz. És nagyon jól tudod te is, hogy az érintésed nem hagy hidegen. Sőt. Nagyon is érdekel. És éppen emiatt gondolkodom el azon, hogy…

– Min gondolkodsz el? – Luke tisztában volt azzal, hogy ingoványos talajra tévedt. Már így is túlságosan közel került a lányhoz. Olyan érzése volt, mintha egyszerűen képtelen lenne megfelelő távolságot tartani tőle.

Harper átkarolta a nyakát, és olyan közel húzta magához, hogy a melle hozzáérjen a férfi mellkasához.

– Azon szoktam elgondolkodni, hogy milyen lenne csókolózni veled – a hangja lágy suttogásba fúlt, ajkát enyhén szétnyitotta. Valósággal hívogatta a férfit.

Luke lélegzete elállt. Eltolhatta volna magától, megkérhette volna, hogy hagyja abba, amit művel. Meg is kellett volna tennie. De valami miatt mégsem tette. Hagyta, hogy Harper lábujjhegyre állva puha ajkát a szájához érintse. S tette mindezt azért, mert abban a pillanatban ez volt, amire a legjobban vágyott.

Harper behunyta a szemét és egy szexi kis sóhajt hallatott.

Ez elég is volt Luke-nak ahhoz, hogy feladja a küzdelmet. A lány hajába túrt, megragadta és hátrahúzta a fejét, hogy jobban hozzáférjen édes ajkához. Nyelve követelődzőn hatolt Harper szájába, s éhesen csókolta. Az íze még jobban feltüzelte. Valósággal falta a lányt, újra meg újra belédöfött a nyelvével, s csípőjének mozgása felvette a csók ritmusát.

Harper szorosabbra fonta karját a férfi nyakán, mire az felnyögött. A kis szűk felső alá nyúlt, s lassan felcsúsztatta kezét, mígnem ujjai csipkét érintettek.

Mielőtt megpillantotta volna, már érezte. Érezte, hogy Harper összerezzen, amikor megérinti horzsolásokkal teli bordáit.

Azonnal visszakozott. Átkozta magát, és talán valahol Harpert is. Szélesre tárta a kocsiajtót és besegítette a lányt az ülésre.

Az autóúton haladtak. Már tíz perc is eltelt az indulás óta, de még mindig tartott a merevedése. Kis híján nekiesett a lánynak a parkolóban… Ha nem vette volna észre, hogy Harper összerándul a fájdalomtól, amikor megérinti, nem kizárt, hogy megtalálta volna a módját, hogy akkor és ott, a parkolóban a magáévá tegye. Nagyon szégyellte magát, amiért képtelen volt megálljt parancsolni az ösztöneinek. Teljesen elfelejtkezett róla, hogy Harper megsérült. Sőt, azokról a szabályokról sem vett tudomást, amelyeket saját magának állított, s az elmúlt évek során következetesen be is tartott. És most minden veszendőbe ment, s mindezt csak azért, mert képtelen volt ellenállni a kísértésnek. Égett a vágytól, hogy megérintse a lányt.

Egyébként sem normális, hogy ilyen hatással van rá. És mégis, valahányszor megpillantotta Harpert, azonnal merevedése lett.

Abban a kis rövidnadrágban, a konyhapultnak támaszkodva… Kemény helyzet. Minden szempontból. Vagy amikor a fehér pólóban grasszál, amelyet újabban hálóingnek használ… Mellesleg az a póló szinte alig hagy teret a fantáziának, ami
a lány kebleit illeti. Ó, micsoda idomok! Férfikézbe való, csodás mellek! Azokról a szexi fehérneműkről már ne is beszéljünk! Ki-kivillannak a póló alól… Kemény, nagyon, de nagyon kemény helyzetek ezek. Luke nem tudta eldönteni, mitől tart jobban: attól, hogy Harper egyszer valami olyan ruhában alszik majd, ami még jobban átlátszik, mint az a fehér póló, vagy inkább attól, hogy valami kevésbé átlátszóban.

Ha már négy-öt méternyire volt tőle a lány, azonnal merevedése lett. Hogyan fogja átvészelni az egy hónapon át tartó, folyamatos fellációt? Lehet, hogy érdemes lenne orvoshoz fordulnia…

Úgy érezte, mintha időzített bomba ketyegne benne. Ha mégis lefekszik a lánnyal, jó esély van rá, hogy egy életre szóló sérülést okoz Harpernek. Igyekezett meggyőzni magát, hogy azért reagál ilyen intenzíven, mert nagyon rég nem volt már nővel. Persze a lelke mélyén tudta, hogy mindez hazugság. Volt valami Harperben, ami valósággal mágnesként vonzotta.

– Megőrültél? – kérdezte Harper, az anyósülésben kuporogva. Ajka duzzadt voltak, arca pedig még mindig lángolt a sértettségtől.

Luke nem felelt, csak még erősebben markolta a kormányt.

– Sajnálom, hogy olyan erőszakosan neked estem, Luke. Nem akartalak felbosszantani. Csak szerettem volna kideríteni, hogy milyen veled csókolózni. Ígérem, hogy a jövőben tiszteletben tartom az érzéseidet.

Ígéri, hogy tiszteletben tartja a Luke érzéseit? Te jó ég! Hiszen Luke volt az, aki valósággal nekiesett! Mintha valami begerjedt tinédzser lenne…

– Harper…

– Tényleg nagyon sajnálom – hatalmas szürke szemében valódi megbánás csillogott.

– Mit sajnálsz tulajdonképpen?

– Hát azt, hogy megcsókoltalak, annak ellenére, hogy te nem akartad. Azt hittem, hogy ugyanúgy vonzódsz hozzám, ahogyan én hozzád. Eszembe sem jutott, hogy esetleg nem így van, és aztán egyik pillanatról a másikra azon kaptam magam, hogy valósággal befalom az arcod. Nem mondhatnám, hogy férfifaló lennék…

– Azt hiszed, nem vonzódom hozzád?

– Hát nem ezért mondtad, hogy semmi szex nem lesz köztünk?

Luke élesen fékezett, s a rozoga Bogár nyikorogva állt meg az út mentén.

– Harper, annál erősebb vonzalom, mint amit irántad érzek, nincs a világon. Állandó csatát kell vívnom magammal, hogy uraljam a vágyam, s ne rángassam le a ruhád, ne essek neked, ne hatoljak beléd, mert annyira akarom érezni, hogy milyen benned, veled.

Harper tátott szájjal bámult, és mukkanni sem tudott.

– Érted már? Állandóan ilyen gondolatok járnak a fejemben, amikor a közelemben vagy. Merevedésem van, és idiótán viselkedem. Meg kell mondanom, nem nagyon díjazom ezt a helyzetet.

– De ha te akarsz engem, és én is akarlak téged, akkor…

– Értsd meg, drága, nem tehetem. Nem… nem állok készen. Ha készen állnék, hidd el, te lennél az első, aki megtudja. De egyszerűen képtelen vagyok elterelni a gondolataimat az építkezésekről és a közelgő bevetésről. Tudom, ha benned lennék, teljesen elveszteném a kontrollt, és ezt egyszerűen nem engedhetem meg magamnak. Mondjuk úgy, hogy nincs hely neked az életemben.

Harper végre összeszedte magát és becsukta a száját. A keze az ölében volt, lehajtott fejjel nézte az ujjait.

Luke közelebb hajolt és megfogta a kezét.

– Gyönyörű vagy, kedves és szexi. Biztos vagyok benne, hogy lesz valaki, egy szerencsés pasas, aki veled lesz, és a tiéd lesz. De én nem lehetek a tiéd. Szóval nagyon örülnék, ha mostantól burkában járnál, és szemétkednél velem, hogy ne fantáziáljak állandóan a csodás testedről.

– Ha jól értem, akkor arról van szó, hogy kívánsz engem, és annak ellenére, hogy olyan kapcsolatot ajánlok neked, amelyben nincsenek kötöttségek, mégsem adod be a derekad, méghozzá azért nem, mert félsz, hogy elveszted a kontrollt?

Luke megszorította a kezét.

– Hát, mi tagadás, ha így fogalmazol, elég nagy baromságnak hangzik…

– Nem vagy egyszerű eset, Luke.

TIZEDIK FEJEZET

Három hét…

Az irodában Luke tartotta a távolságot, és ez így Harpernek is megfelelt. Még mindig kellemetlenül érezte magát, amiért valósággal rávetette magát a férfira, és csalódott is volt, mert Luke nem volt hajlandó belevetni magát ebbe az egészbe, annak ellenére, hogy mindketten ugyanazt a vonzalmat érezték egymás iránt.

Amikor hazaért, meglepődött, mert Luke terepjárója már a kocsibeállón volt. Korábban olyan érzése támadt, hogy szinte elüldözi a férfit a saját házából… Lehet, hogy ezzel kapcsolatban tévedett. Sőt, lehet, hogy ez jó jel.

Harper bement és letette a vásárolt élelmiszereket a konyhapultra. Luke-nak nyoma sem volt a házban, de odakintről hangok hallatszottak.

Kiment a hátsó ajtón a verandára, s az udvar másik végében megpillantotta a férfit. Két kisfiúval volt, háromszög alakban álltak, és mindnyájan baseballkesztyűt viseltek.

– Erősebben fogd azt a labdát, Robbie – mondta Luke a magasabb, szalmaszőke hajú, kócos srácnak. – Gyere csak ide, megmutatom.

Harper nézte, amint Luke bemutatja a dobás mozdulatát, és aztán visszaadja a labdát a fiúnak. – Küldd meg rendesen! – biztatta és visszament a helyére. – Gyerünk, hadd szóljon!

A fiú felvette a bemutatott testtartást, és egy szépen ívelt dobással egyenesen Luke kezébe hajította a labdát.

– Ez igen! Királyság! Láttad ezt? – rikkantotta, és odaszaladt Luke-hoz.

– Ezt nevezem szép ívelésnek! – kacagott Luke. Meglapogatta a fiú vállát, azután passzolta neki a labdát. – Csináld meg még egyszer! Ne a szerencsére hagyatkozz, tudatosan dobj!

Robbie visszanyargalt a helyére, és nagy gonddal igazgatta el a labdát a kezében, majd egy újabb jól irányzott dobás következett. Luke kesztyűs kezében landolt a labda.

– Most én! Most én! – a kisebbik fiú a levegőbe hajította a kesztyűjét. – Luke bácsi, én is szeretnék dobni.

Luke Robbie öccsének is megmutatta a mozdulatot. Világos volt, hogy a kissrác nem értette pontosan, mit és hogyan kell csinálni, de láthatóan elégedett volt magával, hogy legalább megpróbálta.

– Luke bácsi, egy néni van a verandán – mutatott Robbie Harperre.

Harper intett nekik, és odasétált hozzájuk. A nagyobbik fiú Luke mellett állt, a kisebbiket Luke a vállára vette.

Atyaég! Lélegzetelállítóan jól nézett ki! Fakó farmerban volt, szűk, fehér pólóban és baseballsapkában. A mosolya volt a legszexisebb…

– Szia – köszönt Harpernek, és játékosan lepottyantotta a kisfiút a földre.

– Sziasztok – nevetett Harper. A kissrác kacarászva tápászkodott föl a fűből.

– Harper, ők a barátaim, Robbie és Henry. Testvérek. Két házzal arrább laknak, Mrs. Agostával.

Mrs. Agosta Dominikából származott, és már csaknem hetvenéves volt. Nyilvánvaló volt, hogy nem édesanyja a fiúknak.

– Srácok, bemutatom nektek Harpert. A barátnőm.

– Jó napot – nyújtotta a kezét Robbie. Hatalmas zöld szempár, nyílt tekintet, s az arca csupa szeplő.

– Örvendek, Robbie – rázott vele kezet Harper. – Örülök, hogy megismerhettelek, Henry.

Henry, aki a bátyja kicsinyített mása volt, fogatlan vigyort villantott Harperre és barátságosan integetett neki.

– Robbie és Henry velem múlatják az időt, mert Mrs. Agostának orvoshoz kellett vinnie a húgukat.

– Zöld színű trutyi folyik az orrából! Nagyon király! – közölte Henry, és feldobta a kesztyűjét.

– Hű, ez tényleg nagyon király lehet – bólintott Harper. – Mondjátok, srácok, maradtok vacsorára?

– Miért, mi lesz a vacsora? – kérdezte Robbie.

Luke adott neki egy taslit.

– Miért, mi ezzel a baj? – méltatlankodott Robbie. – Nem akarok maradni, ha máj lesz, vagy bármi belsőség.

Luke játékosan elkapta Robbie fejét, és az oldalához szorította.

– Milyen válogatós vagy, hékás! – kacagott, és megborzolta a gyerek haját.

– Hamburger, hercegnőburgonya és saláta – számlálta Harper az ujjain. – Jobban hangzik, mint a máj és a belsőségek, nem?

– Ami a hamburgert és a hercegnőburgonyát illeti, igen – bólintott Robbie.

– Imádom a hercegnőburgonyát – visongott Henry, és egy futó pillanatra átkarolta Harper lábát, majd a bátyja mellé szökkent és megbökte: – Te vagy a fogó! – kiáltotta.

A fiúk szédületes iramú fogócskába kezdtek, így Harper és Luke kis időre kettesben maradtak.

– Bocs, szólnom kellett volna. Megírhattam volna sms-ben, hogy készülj fel, mert túlteng itthon a tesztoszteron.

– Kellemes meglepetés, hogy itt vannak a srácok. Különben is, nyolcszemélyes a hamburgeradag, amit hoztam, úgyhogy két éhes szájjal több épp kapóra jön.

– Begyújtom a grillt – felelte mosolyogva Luke. – Kíváncsi vagyok, sikerül-e rábeszélned őket, hogy egyenek salátát is.

Ami a salátaügyletet illeti, Harper nyert, azzal a kitétellel, hogy mindnyájan választhattak egy összetevőt. Harper a paradicsomra voksolt, Robbie a szalonnára, Henry pedig a Cheetos mellett döntött.

– Tényleg lehet bele Cheetost tenni? – suttogta aggodalmasan Robbie a konyhapultnál.

Harper vállat vont.

– Lehet, hogy olyan lesz, mintha kruton lenne.

Henry kapta a feladatot, hogy a hercegnőburgonyákat elrendezze a sütőpapíron, Robbie pedig megmosta a salátát, megsütötte a szalonnát és felvágta a paradicsomot.

– Itt laksz Luke bácsival? – kérdezte Henry, és rátette az utolsó szem hercegnőburgonyát a sütőpapírra.

– Igen.

– Házas vagy?

– Nem. És te?

Harry összevonta a szemöldökét.

– Dehogy! A lányok nagyon cikik.

– Robbie, szerinted is cikik a lányok? – kérdezte Harper, amikor Robbie visszament a pulthoz, és egy nagy tálba öntötte a salátaleveleket.

– Vannak köztük egész normálisak is – vonogatta a vállát.

Harper a sütőbe tette a krumplit és beállította az időzítőt.

– Mrs. Agosta a nagymamátok? – kérdezte.

– Nem – rázta meg a fejét Robbie. – Még csak nem is vagyunk rokonok.

– A nevelőanyánk – csicseregte Harry, és rápakolta a Cheetost a salátalevelekre.

– Én is állami gondozásban nőttem fel – felelte Harper és hozzákeverte a paradicsomot és a sült szalonnát a salátához.

– Tényleg? – Robbie őszintén meglepődött.

– Aha.

– És Luke bácsi a nevelőszülőd? – kérdezte Henry.

– Dehogy, te gyagya! Együtt vannak, tudod, barát és barátnő – magyarázta grimaszolva Robbie az öccsének. Harper nem érezte szükségét, hogy pontosítsa a megfogalmazást. Az igazsággal úgysem tudnának mit kezdeni a srácok. Csak összezavarná őket. Mint ahogy őt magát is…

– És kiskorodban nevelőszülőkhöz kerültél? – kérdezte Henry.

Harper a fejét ingatta.

– Volt rá példa, de nem fogadtak örökbe. Egyébként sok kedves nevelőszülőm volt.

– Mrs. Agosta is kedves. Spanyolul tanít bennünket. Szerinted egyszer majd örökbe fogad bennünket valaki?

Harper kezében megállt a salátáskanál. Pontosan tudta, hogy mire vágynak a fiúk. Annak idején ő is erre vágyott. És mind a mai napig az az álma, hogy családja legyen. Az álma és a reménye…

– Hát, ami azt illeti, nincs olyan nagyon vészes szagotok – felelte, és addig csiklandozta Henry hasát, míg a kisfiú felkacagott. – És nagyon cukik vagytok. Kedves srácoknak tűntök. Sőt, még Luke bácsi házát sem szedtétek szét. Úgyhogy, igen, azt hiszem, egyszer biztosan lesz családotok. Addig is a kedves Mrs. Agostával lesztek, és megtanultok spanyolul.

– Én már tudok számolni! – dicsekedett Henry. – Uno, dos, tres… – s egyesével számlálta a Cheetost, miközben a salátára rendezte.

– Kész a hamburger – lépett be Luke a konyhába.

– Klassz! – felelte Robbie, és lelkesen szimatolta a levegőben terjengő illatot. – Imádom a hamburgert! Van itthon ketchup és mustár? És sajt?

Harper kihasználta az időt, amíg a srácok Luke-kal cseverésztek, és elővett négy terítéket. Szívből remélte, hogy van valahol egy család, amely épp erre a három gyerekre vágyik.

A pultnál ettek. A srácok a bárszékeken ülve, míg Luke és Harper állva. Harper és a gyerekek a nevelőotthoni létről meséltek. A Cheetosszal megbolondított saláta nagyszerűen sikerült. Még Robbie is megette mindet.

Harper és Luke engedtek a fiúk kérésének, és mielőtt hazavitték őket, elmentek együtt fagyizni. A húguk, Ava, épp olyan volt, mint a fiúk, csak sötét fürtjei voltak. Kicsi, fekete hajú tündérke. Mélyen aludt a kanapén, amikor megérkeztek Mrs. Agostához. Homloküreg-gyulladást diagnosztizált az orvos, de azt mondta, néhány napon belül biztosan meggyógyul. Mrs. Agosta szívélyesen megköszönte Luke-nak és Harpernek, hogy vigyáztak a fiúkra, és frissen sült áfonyás muffint csomagolt nekik.

Csendben sétáltak haza, a lemenő nap fénye izzott a horizonton. Csodás élmény volt, hogy átjöttek a fiúk, gondolta Harper, amikor felsétáltak a veranda lépcsőjén. A csacsogásuk és a belőlük áradó, szertelen energia segített feledtetni a feszültséget, amely szinte állandóan jelen volt a kapcsolatukban.

Valami változásra van szükség. Mégpedig gyorsan.

– Nagyon értesz a gyerekek nyelvén – jegyezte meg Luke és leült a felső lépcsőre.

Harper megállt mellette és nekitámaszkodott a korlátnak. Tudta, miért viselkedik így a férfi, annak ellenére, hogy talán Luke-ban ez nem is tudatosodott. A köztük lévő feszültség odabent, zárt ajtók mögött mintha kiélesedett volna; odakint valahogy könnyebben mentek a dolgok.

– Te is. Klasszul megtanítottad nekik azt a dobást.

Luke elmosolyodott.

– Remek srácok – levette a sapkáját, és zavartan forgatni kezdte. – Komolyan gondoltad, amit mondtál? Tényleg azt hiszed, hogy egy szép napon örökbe fogadják majd őket?

Harper odaült mellé és sóhajtott egyet.

– Hárman vannak és egyikük sem kicsi már. Nehéz lesz, de igen, tényleg azt hiszem, hogy családra találnak. Szerintem lesz olyan család, amely egyszerűen beléjük szeret. Teljesen érthető lenne…

– Szerinted téged miért nem fogadtak örökbe? – Harperre nézett. A lány igyekezett szenvtelen arccal felelni.

– Hétéves voltam, amikor állami gondozásba kerültem. Leginkább kisbabákat és totyogókat fogadnak örökbe. Az ennél idősebb gyerekeknek nem sok esélyük van. Szerintem az emberek többsége attól tart, hogy a nagyobb gyerekeknek már jókora lelki sérüléseik vannak.

Luke átkarolta.

– Nem tűnik úgy, hogy jókora lelki sérüléseid lennének.

Harper mosolyogva felelt:

– Nem, már valóban nincsenek. De akkoriban voltak. Nagyon elhivatottnak kell lenni ahhoz, hogy az ember megfelelően tudjon kezelni egy ilyen helyzetet. Én is, mint minden gyerek, elég rugalmas voltam. Képes voltam alkalmazkodni. Egy nap lesz saját családom, és akkor minden a helyére kerül.

Luke megszorította a lány vállát.

– Gondolkodtál azon, hogy akarsz-e gyereket? – kérdezte Harper.

Luke egy hosszú pillanatig nem válaszolt, majd így szólt:

– Valaha foglalkoztatott ez a gondolat, igen.

– Nem érzed magad néha nagyon egyedül?

– Dehogynem – sóhajtotta Luke.

– Én is.

A férfi odahajolt hozzá és adott egy puszit az arcára.

– Biztos vagyok benne, hogy előbb-utóbb megkapsz mindent, amiről álmodsz.

Harper Luke vállára hajtotta a fejét.

– Azért most sem olyan rossz a helyzet.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Harper másnap reggel úgy érezte, frissebb, mint általában. Éjjel aludt, mint a bunda, és valamikor az éjszaka közepén megint Luke karjában találta magát. Úgy volt, hogy Luke addig részmunkaidőben dolgozó könyvelője aznap visszatér, és újra teljes munkaidőt vállal.

Harper örült, hogy lesz társasága az irodában, és persze az sem volt utolsó szempont, hogy immár nem egyedül kell megbirkóznia a napi feladatokkal.

Zuhanyozni készült. Levette a hálóingként használt nagy méretű pólót és a padlóra dobta, a rövidnadrág mellé. Luke futni ment, aznap a hosszabb útvonalat választott, s ezt jelenti, senki sem fogja látni, ha – gyakorlatilag meztelenül – leszalad a földszintre az új tusfürdőért, amit a konyhában hagyott, a táskájában.

Bruno Mars legújabb slágerét hallgatta, s fülhallgatóval a fülében együtt énekelte a számot, sőt lefelé a lépcsőn még egy-két táncmozdulatot is tett. Kivette a táskájából a tusfürdőt, és ha már a konyhában volt, úgy döntött, hogy tölt magának egy pohár gyümölcslét, ami jólesik majd zuhanyozás után.

A gyümölcslé egy csomag saláta és néhány szelet hús mögött volt a hűtőben. A steaket Luke az aznapi vacsorára szánta. Harper úgy vélte, a hűtő tartalma komoly fejlődésen ment át a beköltözése óta. Lábujjhegyre állt, hogy levegyen egy műanyag poharat a konyhaszekrényből. Bakker! Sehogyan sem sikerült elérnie.

Felmászott a konyhapultra, feltérdelt és így végre elérte
a poharat. Leugrott a földre, és ekkor elkapta… valaki…

Olyan hangosan sikított, hogy még a fülében bömbölő zenén át is hallotta, s ezzel egyidőben könyökkel oldalba is vágta az illetőt. Az ütés célt tévesztett, mire egy rúgással próbálkozott, de a következő pillanatban már nem volt a pulton. Szilárd talajt érzett a lába alatt, azután összecsuklott a földön.

Kúszni kezdett a padlón, minden erejével azon volt, hogy elmeneküljön. Ekkor egy kéz megragadta a csípőjét, pontosabban a bugyiját. Felsikoltott, de a következő pillanatban egy tenyér tapadt a szájára.

Kirántották a füléből a fülhallgatót.

– Jesszusom, Harper! Hagyd már abba a rugdosódást!

– Luke? – Harper megpróbált hátrafordulni. A férfi fölé tornyosult. – Te jó ég! A frászt hoztad rám! Azt hittem, hogy valami őrült szatír jött be a házba!

– Mégis mi a francot csinálsz? Bejövök, és mit látok?
A konyhapulton rázod a segged – kiabálta Luke, magából kikelve.

– Csak egy nyamvadt poharat kerestem! – ordította vissza Harper. – Azt hittem, futni mentél.

– Így is van – felelte fogcsikorgatva Luke. – De délelőtt tárgyalásom van.

– Vagy úgy…

– És miért nem vagy normálisan felöltözve?

Harper ráeszmélt, hogy fedetlen keblekkel fekszik a konyhapadlón, és a bugyija gyakorlatilag a combja közepéig csúszott.

– Jaj, istenem! – megpróbált kiszabadulni a férfi karja közül.

– Harper, hagyd már abba végre a ficánkolást!

– Engedj el… jaj… – érezte, hogy Luke kemény, mint a kő. A vékony anyagból készült futónadrág nem sok teret engedett a fantáziának. Harper a combja közt érezte Luke férfiasságát. – Luke?

– Adj egy percet – suttogta a férfi.

– Úgy tűnik, kissé felhúztad magad – suttogta vissza Harper.

– Harper! – hörögte, s a lány érezte, hogy Luke görcsösen megvonaglik. Sóhajtott. Lélegzete lágy szellőként legyezte Harper arcát. – Rendben. No, kelj fel.

Luke felállt és a könyökénél fogva felsegítette Harpert.
A lány kétségbeesetten igyekezett visszarángatni magára az alsóneműt, s közben a másik kezével próbálta takargatni
a mellét.

– Minek ez az egész, Harp? Már úgyis láttam mindent – Luke nagyon bosszúsnak tűnt.

– Pompás – Harper csípőre tette a kezét. – Azért vagy ilyen zabos, mert merészeltem felmászni a konyhapultra?

Luke a szemébe nézett, de a következő pillanatban lejjebb vándorolt a tekintete. Harper megelégelte a dolgot.

– Hé, a szemembe nézz, kispofám!

– Jól van, de ne feledd, semmi sem lesz köztünk!

– Miért vagy ilyen ideges?

– Basszus! – Luke megragadta a lányt, ismét a bugyijánál fogva, és magához húzta. Így álltak egy darabig, csaknem összeért az ajkuk. Eltelt egy másodperc. Majd még egy. Harper mozdult először. A férfi vállára tette a kezét. Luke továbbra sem mozdult, így a lány lábujjhegyre állt és ajkaával lassan közeledett a férfihoz.

Luke szája – épp úgy, mint a többi testrésze – kőkemény volt.

Keze lassan mozdult. Végigsimított a lány hátán, majd szorosan magához húzta, s forró csókban forrtak össze. Harper hátravetette a fejét, hogy Luke még jobban hozzáférjen. Luke a nyelvével széjjelebb feszítette a lány ajkát. Harper megadta magát. Luke követelőzőn ízlelgette, s Harper a férfi vállába markolt.

Anélkül, hogy megszakította volna a csókot, Luke a hűtőnek döntötte a lányt, aki benyúlt a férfi atlétája alá. A következő pillanatban Luke megszabadult a felsőjétől, s ismét Harperre vetette magát.

A lány mellbimbói a férfi izmos felsőtestének feszültek. Luke szíve hevesen vert a főnixtetoválás alatt, majd kiugrott a helyéről. Harper szíve hasonló ritmusban zakatolt.

A férfi ajkába harapott, mire az kéjesen felsóhajtott, majd kezét felcsúsztatta a lány oldalán, és tenyerébe fogta a mellét. Harper felnyögött, amikor Luke a hüvelykujjával a mellbimbóit kezdte simogatni.

Ez a kellemesen kínzó érzés ráébresztette, hogy őrülten kívánja a férfit. Becsúsztatta a kezét a férfi sortja alá, és ujjait lassan a férfi pénisze köré fonta.

– Harper – hangja egyszerre volt kéjes és figyelmeztető.

A lány lassan felcsúsztatta a kezét a férfi pénisze tövétől a hegyéig. Luke levegőért kapkodva előrehajolt, a homlokuk összeért. A férfi keze továbbra is a lány mellén pihent.

Harper merészen megismételte az előbbi mozdulatot. Válaszképpen Luke az ujjai közé csippentette a lány mellbimbóját, s finoman megszorította, majd ütemesen mozgatni kezdte. Harper megérezte a kezén Luke péniszének előváladékát, s a hasára kente, élvezettel simogatva a bőrébe a nedvességet.

Luke elvette a kezét a lány melléről, s ujjaival a legérzékenyebb pontot kereste. Térdével szétfeszítette Harper combját, s végigsimított az átnedvesedett bugyin. Harper úgy érezte, elsötétül előtte a világ. Mindennél jobban vágyott arra, hogy a férfi ujjait magában érezze, minél mélyebben, minél erősebben.

Luke ujjai táncoltak a bugyin, abban a ritmusban, ahogyan Harper simogatta a péniszét. Amikor hüvelykujja ismét a lány mellbimbóját érintette, Harper úgy érezte, a következő pillanatban darabokra hullik.

Egy reszelős sóhajjal Luke arrább húzta a vékony anyagot, és megérintette Harpert. Forró ujjai belevesztek a nedvességbe. Felemelte Harper lábát és a derekára húzta, hogy még jobban hozzáférhessen. A lány kinyílt, mint egy virág, s átadta magát a határozott, kemény kezek érintésének.

Luke behajlította a lábát, s ajkát a lány mellére tapasztotta.

Ebben a szögben péniszének hegye hozzáért a lány érzékeny pontjához.

Luke olyan hevesen csókolta Harper mellét, hogy a lány térde remegni kezdett. Mozdulatai egyre gyorsabbak és erősebbek lettek, s valósággal szomjazta, hogy még közelebb legyenek egymáshoz.

Ha Luke még néhány centivel lejjebb menne, akkor még közelebb, még sokkal közelebb, a lehető legközelebb kerülnének egymáshoz…

Csengetés törte meg a varázst.

Luke abban a pillanatban ledermedt, majd hirtelen hátrább lépett. Elmormolt egy káromkodást, visszahúzta a rövidnadrágját, abban a reményben, hogy így talán valamiképp leplezheti az erekcióját.

– Biztos Frank az. Velem jön a megbeszélésre – Luke a kezébe temette az arcát. – Basszus!

Harper nekidőlt a hűtőnek, zihált, s a melle hullámzott, amint megpróbált végre ismét szabályosan lélegezni.

Luke megragadta a vállát, a homlokát Harperéhez érintette.

– Szeretném, ha visszamennél az emeletre. Most.

Harper bólintott, de képtelen volt mozdulni. Luke felvette a padlóról a felsőjét.

– Gyere, vedd ezt föl – segített Harpernek belebújni a trikóba, de a mély karkivágás miatt a lány keble kilátszott. Legalább a mellbimbóját elfedte az anyag.

Luke visszarángatta a lányra a bugyit, s Harper ismét beleremegett, amikor a férfi ujjai megérintették a legérzékenyebb pontján.

Luke megragadta a lány tarkóját és magához húzta. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, de végül csak szájon csókolta.

– Menj föl, mielőtt beengedem Franket.

Harper bólintott, és az előszobából nyíló lépcsőhöz iramodott. Még a szeme sarkából sem nézett a bejárati ajtó felé, mert ha látta is Frank a szégyenletes megfutamodását, akkor sem szeretett volna erről tudomást szerezni.

Luke megvárta, amíg csukódik odafent a hálószoba ajtaja, és csak azután engedte be Franket a házba.

– Megzavartalak valamiben, főnök? – kérdezte Frank, s
a hangján érezhető volt, hogy pontosan tudja a választ.

Mi a fene van? Már a legelején tiszta vizet öntött a pohárba. Egyértelműen megmondta, mi a helyzet, és ennek megfelelően viselkedett. Egészen mostanáig. Mert most fogta magát, és gyakorlatilag lerángatta a lányt konyhapultról és kis híján magáévá tette a hűtőnél.

Pompás. Megint kőkemény volt. Ráadásul egész nap így van…

Kerülte az irodát, mintha pestisjárvány dúlt volna benne, mert tudta, hogy amint megpillantja a lányt, megint vágyni fog rá, és újra vele akar lenni. Úgy. Frank beszélt valamit a következő megbízásról, de mindhiába. Egy szavát sem fogta fel.

Vajon mostantól fogva mindahányszor bemegy a konyhába egy sörért, merevedése lesz?

Arról volt szó, hogy egészen egyszerű, egyértelmű, bonyodalmaktól mentes kapcsolatban fognak élni; munkát és szállást ad a lánynak, aki cserében eljátssza a barátnő szerepét. Azonban időközben nyilvánvaló lett, hogy mindketten belegabalyodtak kissé ebbe az egészbe. Nincs más megoldás, rendbe kell tenni a dolgokat. Meg kell húzni a határokat.

Ma este is mellette kell aludnia. És ma este sem tépheti le róla azt a francos, túlméretezett, fehér pólót. És nem eshet neki. Nem hatolhat belé. Pedig megízlelte, s tudja milyen érzés lenne…

– Figyelsz egyáltalán? – Frank kérdőn nézett rá.

Luke fogcsikorgatva felelt:

– Oldd meg a dolgot, Frank, most mennem kell.

– A nők teljesen meghülyítik az embert – figyelmeztette Frank, amikor Luke beszállt a terepjáróba.

– Nagy igazság – dörmögte Luke alig hallhatón, s hátramenetbe tette a járgányt. Hová a nyavalyába menjen? Az kizárt, hogy vissza az irodába. Teljességgel lehetetlen… Ha csak még egy pillantást vetne a lány kerek idomaira, édes ajkára, kénytelen lenne az íróasztala fölé görnyedve takargatni a…

– A mindenségit neki! – a kormányra csapott. Franknek igaza van. Harper miatt teljesen idiótán viselkedik. Nincs mese, nem maradhat nála a lány. Az lett volna a legokosabb, ha segít neki találni egy kis lakást a város másik felében, mert akkor legalább nem fordulhatott volna elő olyasmi, hogy meztelenül táncol előtte a konyhapulton.

És vajon mi lett volna, ha Frank nem érkezik meg? Mi lett volna, ha nem zavarja meg őket? Mi lett volna, ha valóban lerángatja Harperről a bugyit, és nekiesik ott a konyhában, beléhatol, és átadja magát az érzésnek, amit a lány szűk és forró…

Még erősebben szorította a kormányt és persze még keményebb lett. Az agyában cikáztak a gondolatok, s ezer indokot tudott volna felhozni arra, hogy miért ne kezdjen a lánnyal. Azonban a testi reakcióira ezek a gondolatok nem voltak hatással.

Mi lenne, ha egész egyszerűen nem gondolkodna ezen? Mi lenne, ha hagyná, hogy történjenek a dolgok úgy, ahogyan történnek? Nyilvánvaló, hogy kölcsönös a vonzalom. Nagyon is tisztán emlékezett, micsoda hatalmas szenvedély villant abban a nagy, szürke szempárban, amikor megérintette a lányt. Akkor sem tudta volna leplezni a vonzalmát, ha akarta volna. A szeme mindent elárult.

Ha beadja a derekát, biztos, hogy őrületes lesz az egész. Ahogyan Harper reagál az érintésére, abból nyilvánvaló, hogy úgy vágyik rá, mint fuldokló a levegőre. Vajon megfelelne neki, hogy nem lenne más köztük, csak szex? És vajon megoldható lenne, hogy ne is legyen más köztük, csak szex?

Megrázta a fejét. Harper többet érdemel egy pusztán szexuális kapcsolatnál.

A maga részéről abban biztos volt, hogy amikor benne van, sokkal többet érez. Ez nem pusztán szexuális kapcsolat lenne. Kétségtelen, hogy inkább érzelmi élmény. Erre viszont még biztosan nem áll készen.

Az sem változtat semmit a dolgon, hogy mindez csupán ideiglenes helyzet. Nemsokára mennie kell, mert eljön
a bevetés ideje. Ez elegendő ok arra, hogy kordában tartsa a gerjedelmét. Akkor miért van az, hogy ennek ellenére mégis bele akar menni ebbe az egészbe?

Ráadásul még úgy is tett, mintha ez az egész nem érdekelné, pedig jobban vágyott rá, mint a lélegzetvételre. Ha Harper továbbra is ott marad a házban, és egy ágyban alszik vele, csak idő kérdése, hogy mikor veszíti el a kontrollt.

Most azonban egy dolog biztos: távolságot kel tartaniuk egymástól. Egyébként pedig van valami, ami garantáltan segíteni fog: egy hosszú, jeges zuhany. A lehető leghosszabb és leghidegebb, amit ember elképzelhet.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Harper határozottan elgondolkodott azon, hogy Sophie-nak nincs ki mind a négy kereke. Alig néhány perce volt bent aznap az irodában, amikor a lány telefonált, hogy megkérdezze, lenne-e kedve vele ebédelni.

– Csak szeretnék egy kicsit dumcsizni, hogy megbeszéljük, hogy alakulnak a dolgok veled… és Luke-kal.

Harper számára újdonság volt ugyan a családi lét mint olyan, de afelől nem volt kétsége, hogy Luke nem örülne, ha megosztaná a húgával, hogy mi történt köztük aznap reggel. Amint felidézte magában a történteket, nevezetesen Luke ajkának és kezének érintését a száján, a mellén, s más testrészein, azonnal megkeményedett a mellbimbója.

Sóhajtott egy nagyot. Ha nem kényszerítené magát, hogy kirekessze a tudatából a reggeli eseményeket – amelyek mintha beleégtek volna az elméjébe –, nem lenne más megoldás, mint valami kifogással kitérni a közös ebéd elől, hazamenni és fehérneműt váltani.

Nyílt az iroda ajtaja. Harper beharapta az ajkát, és csendben azért imádkozott, nehogy Luke lépjen be a helyiségbe. Nem állt készen arra, hogy ismét szemtől szemben legyen ezzel a különleges férfival. Még nem.

– Te vagy Harper, igaz? – rikkantotta a látogató, tagadhatatlan lelkesedéssel.

Harper megfordult a székben. Egy molett, vörös hajú, orrpiercinges lánnyal találta szemben magát. A lány egy hatalmas csokor virágot szorongatott.

– Beth?

– Bizony! – Harper asztalára tett egy vázát, elrendezte benne a virágokat, majd barátságosan kezet nyújtott. – Legszívesebben megölelnélek, annyira hálás vagyok azért, amit értem tettél! De nem teszem, mert nem akarlak megijeszteni.

Harper kacagva rázta meg a felé nyújtott, szépen manikűrözött kezet. Beth körmei lilás színekben pompáztak.

– Fura, mi?

Beth megrázta lángszín fürtjeit és közben sokatmondón forgatta a szemét.

– El sem tudod képzelni, mennyire örülök! Már vagy egy éve rágom Luke fülét, hogy végre vegyen maga mellé egy irodavezetőt. Nyilvánvaló, hogy teljes munkaidőre kellene valaki. Állandóan ígérgeti, hogy végre megteszi, de aztán persze nem lesz semmi belőle.

– Hadd találjam ki, mi az indoka! Gyanítom, azt mondja…

– …hogy nagyon elfoglalt! – fejezte be helyette a mondatot Beth. – Hiába, Luke már csak ilyen. Nagyon örülök viszont, hogy itt vagy, és annak még jobban, hogy ilyen kedves és normális csajszi vagy. Ezt rögtön, első pillantásra levettem. Kétségem sincs afelől, hogy könnyen fogunk tudni együtt dolgozni.

– Csak nem valami kétfejű szörnyre számítottál?

– Nem tudtam, mire számítsak, mert a híred megelőzött. Tudod, te vagy az a csaj, aki elérte, hogy kikössön mellette Luke Garrison – Beth az asztala mellé dobta méretes táskáját, és lehuppant a székre. – Azoknál a pasiknál, akik régóta magányos farkasként tengődnek, sosem lehet tudni. Lehet, hogy egy olyan helyes és jó fej lányra kattannak rá, amilyen te is vagy, de az sem kizárt, hogy kikészíti őket az egyedüllét, és ezért megmaradnak az első nő mellett, aki az útjukba kerül, legyen akármilyen gázos az illető.

– Ki tudja, lehet, hogy én is gázos csaj vagyok, és hatalmas erőfeszítésembe telik, hogy beleringassalak egy illúzióba, és elhitessem veled, hogy normális vagyok – jegyezte meg Harper.

– Tény, hogy ez sem kizárt – felelte Beth és bekapcsolta a számítógépét. – Lehet, hogy inkább vissza is viszem a virágokat az üzletbe, és csak akkor kapsz csokrot, amikor már megbizonyosodtam róla, hogy helyesen ítéltelek meg.

– Hű, amíg el nem felejtem, Luke mesélte, hogy kávéfüggő vagy, úgyhogy főztem is neked egy jó erős feketét. A hűtőben találsz vaníliaízű tejszínt.

– Na, ezzel bizonyítottad, hogy valóban megérdemelted a virágokat – bólintott lelkesen Beth, és már indult is a kávéfőzőhöz. – Nekem mindegy, hogy gázos vagy-e, vagy sem, annyi bizonyos, hogy figyelmes vagy, és látom, hogy teljes mértékben megérted és elfogadod a koffein iránti, sosem múló szenvedélyemet. Mi más ez, ha nem egy gyönyörű barátság kezdete?

Harper felkacagott, és visszafordult a képernyőhöz. Beth remekül elvonja az ember gondolatait a nem kívánatos témákról. Abban biztos volt, hogy egy dolog van, amit nem akar: gondolkodni. Pontosabban Luke meredező férfiasságára gondolni. Amely nekifeszül lázban égő testének.

Bakker…

Harper öt perccel Sophie előtt ért az étterembe. Leült egy asztalhoz, kért egy jeges teát és belekukkantott az étlapba. Épphogy kinyitotta, amikor Sophie megérkezett, s lehuppant egy székre, vele szemben.

– Hű, te jó ég, de jó, hogy velem ebédelsz ma! Josh teljesen kikészít – hevesen hadonászott. – Képzeld, fogta a kisollót, és belevágott a hajába! Csak akkor vettem észre, hogy miben mesterkedik, amikor a kutya táljába akarta bepakolni a levágott hajat.

– Én meg azt hittem, hogy a szülői lét nem más, mint csupa móka, kacagás. Az esti mese és az altatás örökös körforgása.

– Na persze! Más kérdés, hogy olykor-olykor le kell kapargatni az asztal lábáról a rátekert, de már száraz spagettit, és az sem árt, ha az ember hozzászokik, hogy rezzenéstelen arccal, békésen befogja a fülét, amikor a gyermeke úgy dönt, hogy operaénekesi karrierre gyakorol – jegyezte meg Sophie.

Harper elmosolyodott.

– Kemény napod volt, mi?

– Ami azt illeti, lehet, hogy inkább az italboltban kellett volna találkoznunk, hogy ne együnk, hanem piáljunk. Na, de hagyjuk is. Hogy megy a munka? És milyen az élet Luke-kal?

– Klassz. Még mindig az elmaradt dokumentációt igyekszem rendbe tenni, haladok vele, és nagyon tetszik.

– Aha, értem. És otthon mi a helyzet?

– Az is rendben van. Klassz. Luke-kal nagyon könnyű kijönni.

– Hallottam ezt-azt… Képzeld, az a hír járja, hogy ma reggel majdhogynem meztelenül találtak benneteket a konyhában.

Harpernek kis híján a torkán akadt a tea.

– Hát ezt meg kitől hallottad? – kérdezte, s amennyire lehetséges volt, a szalvétája mögött keresett menedéket.

Sophie sokatmondón elmosolyodott.

– Hát, a helyzet az, hogy Frank még Gerogia Rae-nél is pletykásabb.

– Te jó ég! – Harper a kezébe temette az arcát.

– Bejön neked?

– Frank? Nem mondhatnám… Pláne nem ezek után.

– Dehogy Frank! Franket igazából senki se bírja! Luke-ról beszélek. Bejön neked?

– Sophie, az ég áldjon meg, Luke húga vagy! Mit felelhetnék egy ilyen kérdésre?

Sophie hátradőlt, és elégedetten pislogott. Olyan képet vágott, mint a macska, amely épp most nyelt le egy fészeknyi kanárit. Odalépett hozzájuk a pincér, hogy felvegye a rendelést. Harper ezt a pillanatot használta ki arra, hogy összeszedje magát. Csak remélni merte, hogy már nem lángol az arca.

– Igen, igen… bejön neked – jelentette ki Sophie magabiztosan.

– Hát persze hogy bejön, Soph. Ugyan mi van benne, ami nem jönne be? Okos, figyelmes, több mint klassz pasi, és nagyon rendesen viselkedik a családjával is. Az, hogy bejövünk egymásnak, valójában a megállapodás alapja. Csak egy hónapig leszek itt. Nem akarok belebonyolódni semmibe.

– Mi a bonyolult abban, hogy bejöttök egymásnak? – kérdezte Sophie, és nagyot kortyolt a kólából. – Ó, drága, drága koffein! Hogy én mennyire odavagyok érted!

– Arról van szó, hogy nem akarom túlzásba vinni a dolgot – sóhajtott Harper. – Tudod, hogy ez az egész csak kamu. Kölcsönösen előnyös megállapodás, semmi több. Luke hamarosan visszatér a seregbe, és én is továbbállok.

– Semmi okotok rá, hogy ne élvezzétek ki azt az időt, amit együtt töltötök – erősködött Sophie. – Mindketten felnőtt emberek vagytok.

– Talán én egy kicsit azért felnőttesebb vagyok, mint Luke.

Sophie felkacagott.

– Tény, hogy a bátyám olykor igencsak megmakacsolja magát, de szerintem ura vagy a helyzetnek. Majd valahogy jobb belátásra bírod, és a végén örülni fog, hogy így alakultak a dolgok. Múlt vasárnap olyan békés és nyugodt volt, amilyennek már nagyon rég láttam.

Harper felkapta a fejét.

– Tényleg?

– Azt nyújtod neki, amire mindig is szüksége volt.

– És te lennél az ördögi bábjátékos, aki a maga kedvére mozgatja a szálakat?

Sophie egy legyintéssel elsöpörte a kérdést.

– Én mindössze annyit tettem, hogy összehoztam két felnőtt embert. Egy házban. Kölcsönös megelégedésükre. Komolyan gondolom, hogy a természet megteszi a maga dolgát ebben a helyzetben is, és ha Frank mai megjegyzéséből indulok ki, azt kell mondanom, már meg is tette. A természet győz!

– Én is bízom abban, hogy a természet megteszi a magáét, de nem hinném, hogy Luke osztja a véleményem. Nem hiszem, hogy azt akarná… Nem hiszem, hogy akarna engem. Az az igazság, hogy nem igazán igazodom el a viselkedésén.

A pincér visszatért az ételekkel. Sophie nagyot harapott a szendvicséből, aztán Harper felé hadonászott vele, s megkérdezte:

– Tudod, hogy miért jött el a múlt héten Luke Remo Kocsmájába?

Harper megrázta a fejét. Ami azt a péntek estét illeti, nem úgy tűnt, hogy Luke Garrison hatalmas partiarc lenne.

– Azért, mert két hete, ugyancsak pénteken volt egy kis gondom az egyik vendéggel, aki sehogyan sem akart hazamenni, és nekiállt balhézni. Nagy mázli, hogy Ty el szokott jönni értem, amikor lejár a szolgálata, mert így simán kezelte a helyzetet. De múlt pénteken Luke is benézett a kocsmába, leült a bárpulthoz, és ott ücsörgött egész este, csak hogy tudja, biztonságban van a húgocskája. Hát ilyen pasas az én tesóm – mondta Sophie, és a szívére tette a kezét. – Nagyon, de nagyon szeretem. Azt akarom, hogy végre megint boldog legyen. És szerintem te vagy a boldogsága záloga.

– Miért boldogtalan? – kérdezte Harper, és egy salátadarabkát szúrt a villájára. A férfi mandulaszín szemében többször is megvillant már a szomorúság, a fájdalom, s ez nem kerülte el Harper figyelmét.

– Vannak olyan dolgok, amelyeken nehezebben teszi túl magát az ember, de aztán eljön az a pont, amikor már nincs tovább. Amikor már úgy látszik, hogy soha, de soha nem leszel túl valamin. Luke közel járt ehhez a ponthoz.

– Min kellene túltennie magát?

– Azt hiszem, jobb lenne, ha ezt ő maga mesélné el neked – félbeharapott egy rósejbnit. – Inkább arról mesélj, hogy mi a fenét csináltatok, hogy végül meztelenül kötöttetek ki a konyhában!

Harper mindent elkövetett, hogy élvezni tudja a Sophie-val töltött ebédszünetet, de valójában nagyon furdalta a kíváncsiság. Amikor visszatért az irodába, még mindig a fejében visszhangzottak a kérdések. Mi lehet Luke titka? Milyen veszteség érhette? Vajon emiatt lakik egy csaknem teljesen üres házban? És mit jelenthetett számára mindaz, ami reggel történt?

Harper még sohasem kívánt senkit annyira, mint aznap Luke-ot. Valósággal epekedett érte. Ha csak arra gondolt, hogy a férfi végigsimít a testén, máris csupa libabőr lett, annak ellenére, hogy az iroda íves ablakán beragyogó tavaszi nap sugarai melengetőn cirógatták a bőrét.

Igyekezett figyelni arra, amit Beth magyarázott a könyvelési anyagokkal kapcsolatban, de amikor meghallotta, hogy odakint nehéz léptek koppannak a padlón, képtelen volt tovább koncentrálni.

– Csodás, hogy ezúttal felöltözve is látom magácskát, a változatosság kedvéért – vetette oda neki Frank mogorván, majd besétált Luke irodájába.

– Nagyon vicces, Frank – vicsorított vissza Harper.

Beth kacarászott.

– Sziasztok!

Harper összerezzent, mintha darázs csípte volna meg. Luke állt mögötte, zsebre dugott kézzel.

– Szia – érezte, hogy fülig elpirul. Legutóbb kissé más helyzetben találkoztak. Pontosabban egészen más helyzetben… keze a férfi hatalmas, kemény, lüktető…

– Szia, főnök! – csicseregte Beth.

– Beth – biccentett Luke, de nem vette le a szemét Harperről –, megbocsátanál nekünk egy percre?

– Persze, semmi gond. Egyébként is fel kell hívnom az anyósomat, hogy kiderítsem, egyben van-e még a ház, mert nem kizárt, hogy réges-rég szétszedték a lurkók – azzal kiviharozott az irodából, le a lépcsőn.

Luke közelebb lépett, és Harper íróasztala fölé hajolt. A lány érezte, hogy megkeményedik a mellbimbója, úgyhogy gyorsan keresztbe tette a mellkasán a kezét, leplezendő a leplezni valót. Figyelmeztette magát, hogy higgadt maradjon. Még ebben a helyzetben is.

– Hogy ment a reggeli megbeszélés?

– Nem sikerült elvonnia a figyelmemet bizonyos gondolatokról – felelte a férfi, és nekidőlt az asztalnak.

Harper megint elpirult.

– Azt hiszem, érdemes lenne beszélnünk a történtekről.

Beszélni? Harper a maga részéről legszívesebben a lehető legmesszebbre kerülte volna a témát.

– Fel akarod sorolni az összes érvet, ami ellene szól, igaz?

– Mindössze arról van szó, hogy nem akarlak megbántani, Harper. Ez az egész sehová sem vezet. Hamarosan visszamegyek az alakulatomhoz. Átmeneti helyzetről van szó.

– És korábban sohasem fordult elő veled, hogy az átmeneti jelleg figyelembevételével rossz döntést hoztál? – kérdezte Harper, és szívből remélte, hogy elég lazára sikeredett a kérdése.

Luke megrázta a fejét.

– Korábban sosem fordult elő velem, hogy így elcsábultam volna…

– És most mi a helyzet?

– Most? – végigsimított Harper ajkán. A lány kinyitotta a száját, és megnyalta a férfi ujját. – Most bizony nagyon is elcsábultam.

Odahajolt hozzá, és a lány székének karfájára támaszkodott. Harper könnyű, fehér nyári ruhája feljebb csúszott a combján. A tekintetük egybeforrt, s a férfi megsimogatta Harper combjának belső felét.

Harper reszketegen sóhajtott, s erősen megmarkolta a szék karfáját.

– Érted már, hogy miért nem jó ötlet ez az egész? – kérdezte Luke halkan. Ujjai a lány pamutbugyijának szélén táncoltak.

Harper esküdni mert volna, hogy megállt a szívverése.

– Elég csak rád néznem, és máris az jár a fejemben, hogy milyen jó lenne megint benned lenni – ujjbegyeivel finoman simogatta a vékony pamutanyagon keresztül a lány legérzékenyebb pontját. – És az, hogy milyen közel voltunk ahhoz, hogy elrepítselek. És persze az is, hogy milyen jó lenne, ha már-már a csúcsra jutnál, de az utolsó előtti pillanatban megamra húználak, hogy benned legyek, amikor elélvezel.

– Már bármelyik nap várható, főnök – szólt ki Frank Luke irodájából.

Luke összezárta Harper combját, futó csókot lehelt a szájára, majd ezt mondta:

– Később még visszatérünk erre – azzal megfordult és kiment.

Harper reszketett, mint a nyárfalevél.

Még mindig érezte, hogy nem tért vissza az ereje, még a fülében csengtek Luke szavai. A délután hátralévő részét leginkább azzal töltötte, hogy homályos tekintettel meredt a monitorra. Amikor Luke elment ellenőrizni, hogy haladnak a munkálatokkal az egyik építési területükön, futólag a lányra pillantott. A szemében lobogó tűz láttán Harperben megállt az ütő.

A helyzet kétségkívül veszélyes volt. Veszélyes, ennek ellenére ellenállhatatlanul vonzó.

Beth nagyot füttyentett, amikor Luke mögött becsukódott az ajtó.

– Ami a kémiát illeti, hát köztetek megvan, az biztos. Azt hittem, felfal a szemével.

Harper legyezgetni kezdte magát, annak reményében, hogy valamelyest enyhül a vörösség, amely az arcába kúszott.

– Mindig ilyen ez a pasi?

Beth határozottan megrázta a fejét.

– Épp ellenkezőleg. Ez az első alkalom, hogy olyan, mint… mint a kitörni készülő vulkán.

Nos, ez a megjegyzés épp elég volt ahhoz, hogy Harper elméjében parázs gondolatok ébredjenek. Luke mint egy kitörni készülő vulkán… Hm. Te jó ég! Csak rágondol az ember, és máris kirázza a hideg. Jó értelemben, természetesen.

Már hazafelé készülődött, amikor Luke sms-t küldött neki.

Sokáig bent kell maradnom. Feküdj le nyugodtan.

Harper egyszerre érzett megkönnyebbülést és csalódottságot. Nyilván nem fog ártani, ha egy kicsit egyedül lehet. Hazament, és néhány percen át bámulta a tévét, majd hirtelen ráébredt, hogy elfelejtette bekapcsolni.

Hogy valamelyest észhez térjen, körbejárt a házban. Teljesen új élmény volt számára, hogy végre azzal töltheti az idejét, amivel csak akarja. Érdekes kérdés, hogy tulajdonképpen mit is akar. Egy kép úszott be az elméjébe: Luke, amint az ujjaival beléhatol. Nos, igen. Már meg is volt a válasz a kérdésre. Ezt akarja.

– Kell találnom magamnak valami hobbit – mormogta maga elé, és igyekezett nem tudomást venni a combjá közé nyilalló furcsa fájdalomról. Méghozzá olyan hobbit, amelynek semmi köze Luke-hoz. Hogy végre ne csak a férfin járjon az esze…

Végül azzal töltötte az időt, hogy a hét további részére megtervezte a vacsoramenüt, megírta a bevásárlólistát, és elment a közértbe. Hazament, kipakolta, amit vett, készített magának egy mogyoróvajas szendvicset, és korán ágyba bújt, a bevásárlóközpontban vett könyvvel. Valami krimi volt. Az biztos, hogy bölcsebb választás, mint az a romantikus regény lett volna, amit eredetileg kinézett magának.

Egyértelmű volt, hogy nincs szükség semmiféle külső sugallatra – minden rásegítés nélkül is rá fog mászni Luke-ra, amint mellette lesz.

Végül a könyvvel a kezében nyomta el az álom. És egy késelő gyilkosról álmodott.

Reggel, amikor felébredt, üres volt az ágy. Luke nem mellette töltötte az éjszakát.

Leszaladt az alsó szintre – szokás szerint Luke pólójában – és megtorpant a nappali ajtajában.

Luke a kanapén feküdt a maga kétméteres valójában. Egyik keze a feje alatt, a karfán. Utcai ruhában volt.

– Luke?

A férfi azonnal felébredt, és megpróbált felülni. Nyögött egy nagyot, igyekezett valamelyest kinyújtózni, a nyakát nyújtogatta. Láthatóan elzsibbadt az éjszaka folyamán.

– Itt aludtál?

Luke kénytelen volt teljes testével a lány felé fordulni, mert a nyaka nem engedelmeskedett.

– Jaj, bakker. Igen.

– Állati kényelmes volt, amint látom.

– Úgy aludtam, mint a tej – vágta rá szemrebbenés nélkül a nyilvánvaló hazugságot.

– Gondolom, halálra rémítettelek – jegyezte meg Harper, a konyhába menet.

Úgy döntött, figyelmen kívül hagyja Luke mormogását, és töltött magának egy pohár narancslét.

Luke nagy nehezen feltápászkodott a kanapéról, kitámolygott az előszobába, és nyújtózkodott, hogy végre megszabaduljon a zsibbadástól.

Harper töltött neki egy csésze kávét és a kezébe adta.

– Ne vágj már ilyen arcot – mormogta álmatagon Luke.

– Megérdemled, hogy ilyen arcot vágok. Mostantól nem vagy hajlandó egy ágyban aludni velem? Nem kell aggódnod, nem teszek kárt benned.

Luke nagyot sóhajtott, mire válaszul Harper a szemét forgatta, és megjegyezte:

– Csak idd meg nyugodtan azt a kávét.

– Most hétvégén el kell mennem a bázisra, eligazítás és gyakorlat lesz. Megleszel egyedül is, ugye?

– Akkor ez azt jelenti, hogy ma este már nem is jössz haza?

Luke megrázta a fejét és kortyolt egyet a kávéból.

– Nem. Holnap este jövök csak. Későn.

– Jó – felelte Harper és várakozásteljesen nézett rá.

– Pompás – bólintott Luke. Az alvás összegyűrte az arcát, de még így is elképesztően szexi volt. – Akkor megyek és összepakolok.

Harper csak állt, és nézte, hogy Luke elmegy. Csak álldogált, és sóhajtott egy nagyot.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Gyáva nyúl, nem vitás. Luke ráhajtott az autópályára és a gázra lépett. Homlokráncolva meredt maga elé. Előző délután érkezett a hívás a csapattest-parancsnokságtól a hétvégi gyakorlatozással kapcsolatban, s Luke felajánlotta, hogy a saját embereivel előzetes megbeszélést tart, hogy felkészüljenek a vasárnapi feladatokra. Képtelen lett volna egy hétvégét kettesben tölteni Harperrel. Az biztos, hogy nem sok vér maradna az agyában a lány jelenlétében. Más testrészébe viszont annál több jutna…

Eszébe jutott, hogy ad Harpernek egy búcsúcsókot, de aztán elvetette az ötletet, és csak kellemes hétvégét kívánt neki. Méghozzá úgy, hogy ő a konyhasziget egyik oldalán állt, Harper pedig a másikon. Biztos távolságban.

Magában persze azt hajtogatta, hogy mindezt a lány érdekében teszi. Világos, hogy nem az a csaj, aki egy gyors numera lehetne. Nem az a típus, aki odaadja magát, aztán odábbáll. Harper ennél sokkal, de sokkal többet érdemel. Épp ezért a legokosabb, amit tehet, hogy tartja a távolságot a hónap hátralévő részében, és akkor talán nem kizárt, hogy a végén barátokként válnak el egymástól.

Barátság némi extrával.

Rácsapott a kormányra. Szedd már össze magad, hékás!

Csak a feladataidra figyelj, és minden más megy magától. Minden rendben lesz.

Harper úgy döntött, legalább megpróbálja azt a látszatot kelteni, hogy értelmesen tölti az idejét, úgyhogy nekilátott összeszedni a szennyest. Felkutatott minden kimosandó holmit, törülközőket, lepedőket, miegymást, aztán lement az alagsorba.

Nem volt olyan ijesztő, mint gondolta. Talajszinten lévő, keskeny ablakok szegélyezték az alagsori helyiségeket, s a reggeli nap fénye beszűrődött rajtuk. Ahogyan az várható volt, a mosó- és szárítógép az egyik sarokban állt, egy jobb napokat látott mosdókagyló és egy elfogadható állapotú lerakó pult társaságában.

Harper letette a csordultig telt szennyeskosarat a földre, és elkezdte bepakolni az első adagot a mosógépbe. A mosókonyhában nem volt túl sok minden, s ennek következtében nem is volt olyan rumli, mint az egyébként várható lett volna. Sehol sem árválkodtak páratlan zoknik, vagy ott felejtett pólók. Mosószer, öblítő és egy szárítógép. Ez minden.

Míg a mosógép életre kelt, Harper körülnézett az alagsorban. Mint a ház többi része, ez a terület is szinte teljesen üres volt, néhány dobozt és műanyag tárolót leszámítva.

Volt odalent egy különálló, kis szoba is, a lépcső másik oldalán. Nyilván valami tárolóhely lehet… Harper arra gondolt, Luke talán ott tartja a középiskolai évkönyveit és a gyerekkori játékait. Lenyomta a kilincset, de az ajtó kulcsra volt zárva.

Látszott, hogy a zár új. Lehet, hogy a fegyvereit tárolja ott. Tény, hogy a házban nyoma sincs a fegyvereknek. Logikusnak tűnt, hogy Luke elzárva tartja őket.

Harper a nap további részében a házban tevékenykedett. Kiszellőztetett, élvezte, amint a friss tavaszi levegő átjárja a lakást. Felsöpörte a padlót, letörülgette a bútorokat. Kétgépnyi ruhát hajtogatott össze, elpakolt és áthúzta az ágyneműt is.

Aztán a verandáról lesöpörte a még tavalyról ott maradt leveleket, s közben azon járt az esze, milyen jól fog esni ebédre a marhahúsos szendvics. Ekkor valaki a nevét kiabálta.

Alacsony, barna hajú lány állt a kerti úton, szorosan összefont karokkal. Nyakán virágos sál.

– Ne haragudj, hogy csak így rád törtem, de Ty mondta, hogy itt talállak.

Harper a korlátnak támasztotta a seprűt.

– Te vagy Gloria, ugye?

A lány bólintott.

– Nem voltam biztos benne, hogy megismersz. Hiszen nem…

– Nem mondhatni, hogy bemutattak volna bennünket egymásnak, igaz? – segítette ki Harper.

Gloria félszegen elmosolyodott.

– Hát, igen, így valahogy. Remélem, nem gond, hogy eljöttem.

– Dehogy! Egyáltalán nem. Sőt, épp jókor érkeztél, mert legalább van kifogásom, hogy miért ne folytassam a takarítást – Harper lement a verandáról. – Van időd bejönni egy kicsit?

– Hát, persze… De tényleg nem zavarlak?

– Épp ellenkezőleg. Örülök, hogy van társaságom. És annak még jobban örülök, ha kiderül, hogy még nem ebédeltél, mert már majd éhen veszek.

– Hát, ööö… nem hiszem, hogy illene…

– Ne viccelj! Mondom, hogy örülök a társaságodnak – ismételte meg Harper. Pontosan látta, hányadán állnak. Ha valaki olyan helyeztbe kerül, hogy állandóan más dönt helyette, és ez sokáig így marad, akkor az illető számára komoly nehézséget okoz önállóan dönteni akkor, amikor ismét szabaddá válik. Sarkon fordult, és visszament a verandán át
a házba. – Gyere csak!

Harper elővett, és a konyhaszigetre tett két tányért.

– Idehoznád a kenyeret? – a pultra mutatott, s közben előszedte a hűtőből a szendvics egyéb hozzávalóit.

Odaadta a vágódeszkát és egy szép érett paradicsomot Gloriának.

– Megtennéd, hogy felszeleteled?

Gloria nekifogott a szeletelésnek, Harper pedig összeállította a szendvicseket.

– Szereted a marhasültet?

– Persze. De nem szeretném, hogy miattam fáradj…

Harper majonézt kent a kenyérszeletekre.

– Hiszen segítesz. Mondd csak, mi szél hozott ide, Luke elhagyatott kuckójába?

Gloria halk nevetése visszhangzott a konyhában.

– Hát, tényleg elég spártai…

– Lehet, hogy a minimáldizájn híve.

– Vagy elköteleződési zavara van.

– Hát, ami a bútorokat illeti, nem kizárt – bólintott Harper. Odaadta Gloriának az egyik tányért, amelyen egy fapálcikával ízlésesen átszúrt szendvics pompázott. – Vizet vagy üdítőt?

– Vizet kérnék.

Harper töltött két pohár jéghideg vizet és leült Gloria mellé. Egymás mellett eszegettek, s néhány percen át egyikük sem szólt egy szót sem.

– Harper, csak meg akartam köszönni neked – törte meg végül Gloria a csendet.

– Igazán nincs mit. Elvégre ez csak egy szendvics.

– Nem csak a szendvicsre értem. Egyébként nagyon finom lett… Azt akartam megköszönni, amit értem tettél Remo Kocsmájánál. A parkolóban. Vagyis amit Glenn-nel tettél. Már nagyon régóta ment így köztünk ez az egész, és tulajdonképpen én hagytam, hogy így legyen. Végül már elmaradoztak mellőlem az emberek. Vastagon benne voltam abban, hogy így alakulhattak a dolgok, és lám, az kellett hozzá, hogy végre rájöjjek, mi is történik, hogy valaki megsérüljön… Rájöttem, hogy véget kell vetnem ennek az egésznek. Nagyon sajnálom, hogy emiatt esett bajod.

Harper végigsimított az arcát borító, de végre már halványuló zúzódásokon. – Hát, tudod, azt kell mondanom, megérte, ha mindez segített neked abban, hogy olyan életet élhess, amilyet szeretnél. Hogy vagy egyébként?

– Megvagyok – Gloria a pálcikával körözött a tányérján. – Hazaköltöztem anyámhoz egy időre. És feljelentést tettem Glenn ellen.

Harapott még egyet a szendvicsből.

– Bátor dolog volt.

– Bátrabb dolog lett volna, ha már évekkel ezelőtt megteszem.

– Olyan gyorsan elszalad az élet, nincs értelme annak, hogy az ember azon lamentáljon, mi lett volna, ha… – mondta Harper, és megpaskolta Gloria kezét.

– Néha csak ez jár a fejemben. Tudod, milyen más lett volna az életem, ha elmentem volna főiskolára, vagy ha sosem kezdtem volna vele randizni?

Harper bólintott.

– Lehet, hogy most jött el a te időd. Most végre meglátod, milyen az élet nélküle.

– Nagyon nehéz… Nem igazán maradtak barátaim. Gondolom, senkinek sem könnyű olyasvalakivel barátkozni, aki újra meg újra rossz döntéseket hoz. Végül mindenkinek döntenie kell, hogy megéri-e így folytatni…

– Mihez kezdesz?

– Keresek valami munkát és egy kecót, ahol lakhatok. És igyekszem megállni a helyem az életben.

– Jól hangzik. Van valami, amiben a segítségedre lehetek?

– Lenne kedved barátkozni velem? Persze megértem, ha nemet mondasz, hiszen miattam kaptál a fejedre. A szó legszorosabb értelmében.

– Lehet, hogy kaptam a fejemre, de végeredményben ennek köszönhetem, hogy amikor magamhoz tértem, egy pasi elbűvölő tekintetével találtam szemben magam. Egész pontosan Luke Garrisonéval. Emiatt azt hiszem, egy életre adósod maradok. Mi lenne ennél biztosabb záloga egy életre szóló barátságnak?

Gloria felkacagott.

– Egy suliba jártam Sophie-val és Luke-kal. Rendes pasas.

– Tudom – bólintott Harper.

Ebéd után kikísérte Gloriát.

– Örülök, hogy végre civilizált keretek közt is találkoztunk – mondta Gloria. – Még egyszer köszönök mindent, és ne haragudj.

– Még egyszer mondom én is, semmi szükség a bocsánatkérésre, és nincs mit megköszönnöd. Komolyan gondolom, hogy szeretném, ha öri barik lennénk, s mint ilyenek, klassz lenne, ha valamelyik nap együtt is vacsoráznánk – felelte Harper, miközben kinyitotta az ajtót.

– Vacsorát emlegetnek, jól hallom? – kérdezte valaki. Egy rövidnadrágos, tornacipős, széles mellkasú pasas álldogált a verandára vezető lépcsőn. Sűrű, sötét haja csigákba kunkorodott, és hófehér fogakat villantva, szélesen mosolygott.

Harper észrevette, hogy Gloria halványan elvörösödik.

– Szia, Aldo – mondta félénken.

A pasas levette a napszemüvegét.

– Szia, Gloria. Mi újság?

Gloria még jobban elvörösödött.

– Tehát te vagy Aldo. Ezt a következtetést abból vontam le, hogy Gloria így szólított – jegyezte meg Harper, és nyújtotta a kezét.

– Te pedig nem lehetsz más, csakis a híres-neves Harper – a pasinak erős, határozott kézfogása volt. – Gondoltam, beugrom, amíg nincs itthon a legjobb haverom, hogy utánajárjak, igaz-e a hír, hogy időközben összeköltözött a barátnőjével. A bibi csak annyi, hogy mindezt elfelejtette elújságolni nekem…

– Meg akartál győződni róla, hogy nem vagyok pszichopata?

– Ismered a mondást, egy barát nem hagyhatja, hogy a barátja pszichopatákkal szűrje össze a levet.

– Be kell vallanom, ezt életemben először hallom. Mondd csak, hoztál valami tesztet is, a biztonság kedvéért?

– Mi lenne, ha vacsora közben esnénk túl a teszten? Mondjuk hétfőn? Itt, nálatok. Hozok hamburgernek valót, és csinálthatunk hot dogot is.

– Gloria, azt hiszem, ideje lenne megbizonyosodnom arról, hogy ez a fiatalember tényleg az-e, akinek mondja magát. Valóban Luke barátjával állok szemben? Tudnom kell, mielőtt belemegyek, hogy Luke házában főzzön vacsorát nekünk.

Gloria bólintott.

– Nem állít valótlant.

– Általános iskolás korunk óta barátok vagyunk – tette hozzá Aldo.

– Meggyőztetek. Gloria, neked jó lenne hét körül?

Látta, hogy a lány habozik.

– Kérlek, mondd, hogy jó, és süsd meg azt az isteni almás pitét! Ha megteszed, egy életre lekötelezel – erősködött Aldo, s megragadta Gloria kezét.

Gloria beharapta az ajkát.

– Hozom a pitét – mondta végül, majd Harperhez fordult. – Akkor hétfőn találkozunk.

– Találkozunk, bizony, Gloria – felelte Aldo, az ajtófélfának támaszkodva.

A lány elsietett mellette, a végigszaladt a kerti úton. Harper még látta széles mosolyát.

– Olyan jó végre megint vidámnak látni – jegyezte meg Aldo. – Szóval Harper, ha tényleg ez az igazi neved, mesélj nekem valamit magadról.

– Bejössz?

– Általában addig nem szoktam, amíg meg nem bizonyosodom róla, hogy bízhatok abban, aki beinvitál. Mindazonáltal a szokásos nyolc kilométeres futásom felénél tartok, és meglehetősen szomjas vagyok…

Harper megtudta, hogy Aldo és Luke valóban általános iskolás koruk óta barátok. A nyarakat együtt töltötték, együtt jártak fociedzésre is, és a tanulmányaik befejeztével egyszerre jelentkeztek a seregbe is.

– Ismered Gloriát?

– Tulajdonképpen most ismerkedtünk meg. Csak átugrott egy kicsit…

– Azt beszélik, elköltözött Glenntől, és feljelenti – Aldo szórakozottan forgatta a kezében a vizespalackot, amelyet Harpertől kapott.

– Azt beszélik – felelte Harper, és a legártatlanabb mosolyát villantotta rá. – Mióta ismered Gloriát?

– Időtlen idők óta. Alsós volt, amikor mi már felsősök. Glenn-nek már akkoriban is elég rossz híre volt.

– Úgy tűnik, nem sokat változott az eltelt évek alatt.

– Hallottam, hogy rendesen elintézett.

– Ugyan már! Látnod kellett volna, ő hogy nézett ki a balhé után – horkant fel Harper.

– Bárcsak ott lettem volna!

Harper nem felelt, hagyta, hogy Aldo főjön egy kicsit a levében.

– Mióta vagy ennyire oda Gloriáért?

– Amióta meghallottam, milyen csodásan énekel. Az egyik iskolai előadáson…

Harper szélesen elmosolyodott, Aldo pedig zavartan bámulta a vizespalackot.

– És hogy lehet, hogy a focicsapat királya, a nagy Aldo nem nyerhette el a lány szívét?

Aldo megrázta a fejét.

– Sosem közeledtem hozzá.

– Hát, lehet, hogy most érdemes lenne tenned egy kísérletet.

Aldo tűnődve nézett rá.

– Tetszik, ahogy gondolkodsz, Harper.

– Akkor hétfőn hozd a legjobb formádat, Spori!

– Spori? Most viccelsz?

– Ezzel kezdetét vette a „ki ad a másiknak hülyébb becenevet” verseny!

Aznap este, a konzervlevesből és sonkás szendvicsből álló vacsora után Harper úgy tett, mintha tévét nézne, aztán bebújt az ágyba, és szorosan megához ölelte Luke párnáját. Elővette Luke egyik ingét – méghozzá azt, amelyiket szándékosan nem mosott ki – és mélyen beszívta az illatát. Már egy órája feküdt az ágyban, de nem jött álom a szemére.
A plafont bámulta.

Gondolkodott. A férfin járt az esze. Azon, ahogyan ránézett, azon, hogy semmi sem kerüli el a figyelmét. Határozott vonalú, rendszerint borostás arcéle… A teste… A szépen ívelt tetoválások, az izmos karok… A tetoválás, amely a kezétől húzódik a testén, egészen a…

A telefonja pittyegett, s az sms visszarántotta a valóságba.

Elvette a készüléket az éjjeliszekrényről, és nagyot dobbant a szíve, amikor látta, hogy Luke írt.

Jól telt a napod?

Harper elhatározta, hogy nem fog nagy feneket keríteni a dolognak.

Remekül. És a tiéd?

Néhány másodperc múlva érkezett a válasz.

Nem panaszkodom. Mindjárt megyek aludni.

Remélem, kényelmesebb lesz, mint a kanapén.

Harper egy kacsintó szmájlit biggyesztett a mondat végére. Elvégre ez még nem túlzás.

Nagyon vicces. Hogyhogy még fent vegy?

Rajtad jár az eszem.

Eltelt egy perc, majd még egy. Aztán megjött a válasz.

Nekem meg rajtad. Álbarátnő ide, álbarátnő oda, csak te jársz a fejemben.

Harper – amennyire a fekvő helyzet lehetővé tette – eljárt egy gyors győzelmi táncot, majd harmincig elszámolt magában, mielőtt válaszolt volna.

És ez mit jelenthet szerinted?

Amíg meg nem jött Luke válaszüzenete, idegesen rágcsálta a hüvelykujját.

Azt jelenti, hogy többször gondolok arra, hogy hülyeség volt nélküled töltenem az időt, mint arra, hogy mégis jó döntés volt.

Akkor ne töltsd nélkülem az időd. Gyere, állj át te is a sötét oldalra.

Cuki vagy… Egyszerűen nem akarom, hogy sérülj ebben az egészben.

Mindketten tudjuk, hogy nincs jövője ennek a kapcsolatnak. Mi baj lehet abból, ha az ember élvezi a pillanatot?

Elsötétült a telefon kijelzője. Az ágy melletti órán látta, hogy egy perc telt el, aztán végül érkezett még egy üzenet.

Aludj egy kicsit, drága. Holnap este találkozunk.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Nyugtalanul aludt, és Luke-ról álmodott. Másnap reggel komoly erőfeszítésébe telt, hogy összeszedje magát, és rendes mederbe terelje a gondolatait, hogy végre ne állandóan Luke körül forogjanak… Miközben a házban sertepertélt, félpercenként eszébe jutott a férfi.

Már minden egyes szegletet kitakarított, és még a korlát cikornyáit is letörülgette, lemosta az emeleti ablakokat, kiolvasta a krimit, de még mindig nem jött üzenet Luke-tól. Azon morfondírozott, írjon-e neki vagy sem, amikor megcsörrent a telefon a kezében.

– Mondd, hogy ma kivételesen nem meztelenkedsz a tesómmal – csendült fel Sophie hangja.

– A tesód nincs is a városban! Magamra hagyott, méghozzá minden bizonnyal azért, hogy valahogyan kiverekedje magát abból a bűvkörből, amelyet fondorlatosan köré fontam. Köztudott ugyanis, hogy egy pillantásom elég, és a férfiak csak úgy dőlnek utánam. Röviden a kérdésedre a válasz: nem.

Sophie lelkesen folytatta:

– Pompás! Akkor simán el tudsz jönni velem.

– Hová, ha szabad kérdeznem? – Harper kiment a hátsó ajtón a verandára.

– Ma van a tónál a szokásos benevolence-i Nem is olyan jeges csobbanás.

– Az ilyesmit nem télen szokás rendezni?

– Útközben mindent elmesélek. Jössz, ugye?

Harper arra gondolt, hogy a jéghideg víz éppen jókor jön, hogy lehűtse forró vérét.

– Persze.

– Klassz! A legrosszabb fürdőruhádat vedd fel.

Harpernek történetesen egyetlen fürdőruhája volt. Több éve nyűtte már, és szívből remélte, hogy még belefér.

– Hozok neked jelmezt, és körülbelül fél óra múlva ott vagyok érted.

– Jelmezt? – csodálkozott Harper, de Sophie már letette a telefont.

Harper a pultra tette a készüléket, és felment az emeletre a bikiniért.

– Na, szóval, úgy ötvenöt évvel ezelőtt, a gimis srácok kitalálták, hogy szerveznek egy karácsonyi jeges csobbanást, és a bevételt felajánlják egy nemes ügy támogatására – fogott bele Sophie a magyarázatba, amint kihajtottak a főútra. – Ha jól emlékszem, egy megszorult családnak ajánlották fel az összeget. Leégett a házuk, vagy ilyesmi. A lényeg, hogy mire minden készen állt, a tó befagyott, úgyhogy kénytelenek voltak elhalasztani a csobbanást akkorra, amikor elolvad a jég. Azóta minden évben, áprilisban összegyűlik a város apraja-nagyja, mindenki karácsonyi szerkót ölt, és csobban egy nagyot a tóban. Ebben az évben a leukémia és a nyirokrák gyógyítására ajánljuk fel a befolyt összeget.

– Ez nagyon klassz – bólintott Harper. – És mondd csak, milyen jelmezünk lesz?

Sophie a hátsó ülésre nyúlt és egy pulcsit dobott Harper ölébe. Harper megnézte a pulóvert, és kitört belőle a nevetés. Garrisonék karácsonya, 1987 – hirdette a felirat. Ezen kívül egy, a hóval borított hegyek fölött repkedő, kissé félresikerült rénszarvas díszítette a pulóvert.

– Anya kötőkorszakának remeke. Minden évben van közös, családi karácsonyi pólónk, de az utóbbi időben már interneten rendeljük.

– Máris karácsonyi hangulatba rigaattál! Egyébként milyen hideg a víz?

Sophie elvigyorodott.

– Hát, nem december van ugyan, de gondolhatod, hogy nem meleg! Nem véletlenül szerepel a program nevében az, hogy „jeges”. Általában augusztusig nemigen merészkednek az emberek a vízbe. Hoztam egy halom régi törülközőt is, és a merülés után mindenki kap egy felest, meg hatalmas örömtüzet is rakunk. Jó buli, nekem elhiheted.

Amikor megálltak a parkolóban, Harper nagyon elcsodálkozott, mert már rengetegen voltak a helyszínen.

– Itt az egész város!

Sophie bólintott.

– Többé-kevésbé. James és Ty már biztos itt vannak. Ty szolgálatban van, ezúttal mint életmentő járőr. James viszont velünk fog csobbanni.

– És Luke?

Sophie megrázta a fejét.

– Luke sosem csobbant. Még gimnazista korában sem. Én mondom, a tesóm felnőtt aggyal született! Fogalmam sincs, előfordult-e már vele, hogy valami hülyeséget csinált.

Harper felkiáltott, amikor hirtelen felbukkant egy fej a kocsi ablakában.

– És itt is van az én ütődött öcsém, James, aki egyébként Luke szöges ellentéte – jegyezte meg Sophie.

James kinyitotta az ajtót.

– Gyerünk, hölgyeim! A tó nem vár senkire! – fürdőnadrágban, és egy Garrisonék karácsonya, 1993 feliratú pulóverben pompázott, amelyen természetesen ott virított egy hatalmas Mikulás. James szettjét a fején villogó rénszarvasagancs tette teljessé.

– Hogy is mondjam, James, azt hiszem, nem túlzás, azt állítani, hogy elbűvölő a szerelésed – jegyezte meg Harper, amint kiszállt a kocsiból.

James feltolta a homlokára a napszemüvegét, és kacsintott egyet.

– Király! – azzal egy mikulássapkát nyomott Harper fejébe, és egy másikat odadobott Sophie-nak. – Fel a jelmezt, tesó!

A lányok levették a rövidnadrágjukat és a pólójukat, bedobták a cuccot a hátsó ülésre, majd belebújtak a karácsonyi pulcsikba.

Harper úgy tett, mintha nem vette volna észre, hogy James nagyot füttyentett, amikor megpillantotta a fehér bikinijében. Sophie viszont adott egy taslit az öccsének, miheztartás végett.

– Nincs füttyögés, hékás! Hacsak nem akarod, hogy Luke a földbe döngöljön.

– Luke nincs itt, úgyhogy nem lesz döngölés – vigyorgott James.

Harper belevetette magát a tomboló őrületbe. Tényleg úgy tűnt, mintha Benevolence teljes lakossága megjelent volna az eseményen. Kövér Mikulások és hegyes fülű manók keveredtek a karácsonyi harisnyának és karácsonyfának öltözött résztvevőkkel. Egy csapat középkorú férfi piros-zöld csíkos sportruhában feszített. Maga Georgia Rae is megjelent, egy Én vagyok a Mikulás felesége feliratú pólóban.

James előre ment, s átvágtak a tömegen, a tóhoz.

– Elnézést, hölgyeim, de úgy vélem, egyikük esetében szájból-szájba lélegztetésre van szükség – közölte Ty, aki ugyancsak rendhagyó öltözéket választott a jeles alkalomra: haspólóban, piros rövidnadrágban, és sárga naptejpettyel díszített orral jelent meg. Édesen megcsókolta Sophie-t.

– Hölgyem, úgy látom, önnek azonnal oxigén-utánpótlásra van szüksége. Felajánlhatom szolgálataimat? – kérdezte egy szőke, izmos pasas Harpertől. A szerelése épp olyan volt, mint Tyé, a vállán mentőöv.

Ty megcsókolta Sophie-t, majd egy jól irányzott ütést mért kollégája felkarjára.

– Szép próbálkozás, Linc. A hölgy Harper, Luke barátnője. Harper, bemutatom Lincoln Reedet. Tűzoltóparancsnok, és egyébként Luke gimnáziumi haverja.

– Nahát! Tényleg a barátnője vagy? Örülök, hogy megismerhettelek, Harper – nyújtotta hatalmas kezét Linc. Kezet fogtak, és a férfi a férfi megragadta az alkalmat, hogy egy kicsit közelebb húzza magához a lányt. – Luke ide, Luke oda, ne habozz szólni, ha időközben mégis szükséged lenne a szolgálataimra.

Harper kacagva húzta el a kezét.

– Én is örülök, hogy megismerhettelek, Linc. Ami a légzésemet illeti, azt hiszem, minden rendben. Meg kell mondanom, csodás a szerelésetek – tette hozzá, és elismerő pillantást vetett a srácok jelmezére.

– Nagyon komolyan vesszük ám ezt az eseményt, úgyhogy ennek szellemében ragaszkodunk hozzá, hogy mielőtt csobbannátok, dobjatok be egy felest – jelentette ki Linc, felelősségteljesen pislogva.

– Egyszerű védőital, természetesen – tette hozzá Ty, ugyancsak komolykodó ábrázattal.

– Azt hiszem, az a legbölcsebb, ha megfogadjuk az életmentők tanácsát – kacsintott Sophie Harperre. – Mutassátok az utat, srácok!

Ty a vállára kapta Sophie-t, és elindult, át a tömegen a rögtönzött bárpulthoz, amely felett mi más, mint természetesen a Remo Kocsmája felirat virított.

– Hahó, virágszálam! – rikkantotta Ty a pultoslánynak, és letette Sophie-t. – Feleseket kérek.

Linc a karját nyújtotta Harpernek:

– Szedjük a lábunkat, tündérke!

Harper vágott egy grimaszt, de belékarolt.

– Rendben.

A pultos szerepét aznap Sheila vállalta, aki egyébként is Remónál dolgozott.

– Üdvözöllek benneteket Remo Tóparti Kocsmájában! – mosolygott, és kitett a pultra egy-egy üveg tequilát és whiskyt. – Melyikből adhatok?

– Ó, tequila, te, ki a bűnbe viszel – sóhajtotta Sophie.

Harper a whisky mellett döntött. Sheila műanyag pohárba töltötte az italokat.

– Ami a szabályokat illeti: minden résztvevő két felesre jogosult. Egy cseppel sem kap többet senki. Semmi szükség arra, hogy a 2010-es Hányás és fesztivál eseményei megismétlődjenek. Arról viszont dönthettek, hogy egyszerre lökitek be a kettőt, vagy most az egyiket, és a másikért később visszajöttök.

– Ha rám hallgatsz, a másodikat később hörpinted fel, tündérke – közölte Linc, és Harper mellett a pultnak támaszkodott. – A jeges merülés után bizony ráfér az emberre egy kis szíverősítő. Persze szívesen magamra vállalom ezt a szívmelengető feladatot, ha rólad van szó – tette hozzá, és Harper dekoltázsán legeltette a szemét.

Harper fújt egy nagyot.

– Ez a szöveg tényleg bejön a benevolence-i csajoknak?

– Bizony, igazi varázsereje van. Meg kell mondanom, határozottan fontolóra vettem, hogy kiterjesztem a vadászterületem városon kívülre is. Ha már itt tartunk, te hová valósi vagy?

– Tiszta röhej ez a szöveg – kacagott Harper.

– Tényleg? De szereted a röhejes dolgokat, nem igaz? – kérdezte kihívón, és az orrára tolta műanyag, neonszínű napszemüvegét.

Ami azt illeti, Harepnek inkább a komoly és mély érzésű pasik jöttek be. Mindazonáltal egy kis ártatlan flört, egy kis móka-kacagás jóképű pasikkal sosincs az ember kárára.

– És az urak nem tartanak velünk?

– Sajnos nem tehetjük, ugyanis szolgálatban vagyunk. A mi felelősségünk, hogy senki ne fúljon vízbe, ha pedig valaki izomgörcsöt kapna, a mi dolgunk a szakszerű masszázs. Egyébként hogy van a vádlid? Nincs beállva?

A pasas klasszul nézett ki, világos volt, hogy forr a vére, és szemérmetlenül flörtölt vele, azonban Harper pulzusa még csak nem is szökött fel. Reggelente elég volt, hogy Luke az asztalához lépjen, és ránézzen, s máris a torkában dobogott a szíve. Ez nem igazság…

Harper megrázta a fejét:

– Szívből sajnálom, de egyáltalán nincs beállva.

– Nagy kár, ugyanis a masszázs mestere vagyok – Linc a bárpultnak dőlt, és megfeszítette a bicepszét. Harper a dagadó izmokra nézett. Hiába, továbbra sem kezdett zakatolni a szíve.

– Most pedig jöjjön a pohárköszöntő, Harp – kurjantotta Sophie, és megragadta a karját. – Igyunk az első benevolence-i Nem is olyan jeges merülésedre!

– Egészségünkre!

Koccintottak a műanyag poharakkal, és felhörpintették
a felest. Harper levegőért kapkodott, amint a kellemes melegség szétáradt a mellkasában.

Időközben James is előkerült, s a lány vállára tette a kezét.

– Gyerünk már, csajok! Az első sorban akarok lenni, hogy mi legyünk az elsők, akik bemerülnek… és az elsők, akik kijönnek a vízből!

Sophie adott egy puszit Ty arcára.

– Vigyázz az emberekre, szexi rendőr bácsi!

– Biztos lehetsz benne, drága! – felelte Ty, és megpaskolta felesége fenekét.

– Sok sikert, tündérke! – vigyorgott Harperre Linc. – Ha bármire szükséged lenne, tudod, itt vagyok a közelben.

James kézen fogta a lányokat, és a homokos tópartra vezette őket, át a tömegen. A pattogó tűz már ekkor elég meleget adott, és a tüzéptelep dolgozói nekiálltak kicsomagolni a kekszből, mályvacukorból és csokoládéból álló különleges csemegét.

Egy búvárpipás-békatalpas Mikulásnak öltözött pasi állt Harper mellett. Rákacsintott a lányra: – Készen állsz a jeges kalandra? – kérdezte, búvárpipával a szájában.

– Milyen hideg? – fordult Harper Sophie-hoz, s a víz felé nyújtogatta a lábát.

– Felejtsd el, hogy lassan merészkedsz bele! A legbölcsebb, amit az ember tehet, hogy nekifutásból belerohan, aztán gyorsan megfordul, és már száguld is kifelé. Meg ne állj! Ha megteszed, nem kizárt, hogy valóban szükséged lesz a csúcsszuper vízimentő segítségére. Pontosabban arra, hogy újjáélesszen.

– Szóval baromi hideg…

Sophie válaszát éles sípszó nyomta el.

– Hölgyeim és uraim! Szeretettel köszöntök mindenkit a negyvenötödik alkalommal megrendezésre kerülő benevolence-i Nem is olyan jeges merülésen! – üdvözölte Ty az egybegyűlteket. Kezében egy megafonnal, a bárpult melletti emelvényről beszélt. – Linc és én azért vagyunk itt, hogy senki ne fulladjon meg, és ne fagyjon halálra!

A tömeg hangos éljenzéssel nyugtázta a hallottakat.

Linc a magasba emelte a mentőövet a tűz mellett.

– Ne feledjétek a szabályokat! – kiáltotta. – Be a vízbe, aztán gyorsan ki a vízből! Víz alá merülni tilos! Vigyázzatok egymásra! – tette hozzá. – Sípszóra induljatok! Felkészülni, vigyázz, rajt!

Linc és Ty egyszerre fújt a sípjába, és a tömeg megindult. Harper felkiáltott, amikor a jéghideg vízbe lépett, de nem futamodott meg, ment tovább. Amikor már a hasáig bent volt, dideregni kezdett. Sophie őrülten csapkodott mellette.

– Bakker! Te jó ég! Na, nyomás gyorsan kifelé!

Megfordultak, és a befelé igyekvők tömegén át a homokos part felé vették az irányt. Már csaknem kiértek, amikor Harper balján a búvárszerkós Mikulás megbotlott az egyik békatalpban. Harper utánakapott, hogy segítsen neki, de a mutatvány balul sült el. Mindketten a víz alá kerültek.

A jéghideg vízben egy pillanatra elakadt a lélegzete. Izmai azonnal megfeszültek. Begörcsölt, és képtelen volt a felszínre jutni. Úgy érezte, mintha jégtömbként lebegne a csontig hatolóan hideg vízben. Ekkor erős kezek nyúltak a hóna alá, és a következő pillanatban már kint is volt. Vacogva seperte le a vizet az arcáról. A Búvármikulás időközben felállt, és már kifelé tartott a tóból. Linc állt mellette, és szélesen mosolygott.

– Gyerünk, tündérke, mert mindjárt odafagysz a tófenékhez – mondta, majd ölbe kapta a lányt, és kivitte a partra. Harper annyira fázott, hogy minden szégyenlősségét félretéve a férfi nyakába csimpaszkodott, és hozzábújt. Linc mellkasának melege tartotta benne a lelket, egész addig, amíg végre a tűz mellé nem értek.

Harper reszketése egy szempillantás alatt abbamaradt. Sophie lépett mellé, egy bolyos törülközővel a kezében.
A szája kék volt a hidegtől.

– Te jó ég! Hát mégis víz alá kerültél! – jegyezte meg, Harper csurom vizes haja láttán.

– A bú-bú-búvárszerkós Mikulás magával rántott – felelte vacogva Harper.

– Minden rendben lesz, csak át kell melegednie egy kicsit – mondta Linc. – Gyerünk, kislány, kapd le a pulcsit!

Harper karba fonta a kezét, így igyekezett kipréselni a pulóverből a jeges vizet.

– Micsoda? Arról szó sem lehet!

– Nem az a célom, hogy pucéran lássalak. Legalábbis egyelőre nem – nevetett Linc. – Ha nem veszed le, nem tudsz átmelegedni. Úgyhogy kapd le, tündérke! – azzal a fák közé feszített teregetőmadzagra mutatott, amelyen a többiek ázott ruhadarabjai lógtak.

Harpert mindez nem győzte meg. Hevesen rázta a fejét. Linc úgy döntött, hogy maga veszi kézbe a dolgokat: megragadta a pulóver alját, és minden teketóriázás nélkül lerángatta Harperről.

– Bakker, tündérke! Úgy látom, rendesen helybenhagytak… – elfordította a lányt, és szemügyre vette a hátán és bordáin éktelenkedő horzsolásokat. Végigsimított a sérüléseken.

– El a kezekkel! – csattant fel valaki, és Harper úgy érezte, abban a pillanatban megáll benne az ütő.

Nem kellett a hang irányába fordulnia, pontosan tudta, ki áll mögötte.

Linc nem sietett elhúzni a kezét, de Harper bűntudatosan hátrált egy lépést.

– Garrison – biccentett Linc. – Nem számítottam rá, hogy eljössz.

– Nyilvánvaló – felelte Luke, és maga mellé húzta Harpert. A belőle áradó kellemes melegség épp elég volt Harpernek ahhoz, hogy ösztönösen hozzábújjon. Megremegett, mire a férfi még szorosabban ölelte. – Most pedig tipli innen, ha kérhetném.

Linc önelégülten elvigyorodott.

– Megtenném, de a helyzet az, hogy szolgálatban vagyok, és én felelek azért, hogy minden rendben menjen itt. Közlöm veled, hogy szabályt szegtél. Igazam van, főnök?

Ty, Sophie vállát átkarolva odalépett hozzájuk.

– Sajnos igaza van, Luke. Ismered a szabályt – azzal a szájához emelte a megafont. – Nézelődés nincs, csak a résztvevők lehetnek a területen – mondta, egyenesen Luke arcába.

Luke csodálkozva meredt a sógorára, de már túl késő volt. James és Sophie elmosolyodott, amint a tömeg kántálni kezdett:

– Be a víz-be! Be a víz-be!

Luke olyan képet vágott, ami semmi jót nem sejtetett; úgy tűnt, bármelyik pillanatban bemoshat egy nagyot Lincnek és egyúttal Tynak is.

Ehelyett azonban végül beérte egy káromkodással, és elengedte Harpert.

– Gondolom, nem rosszabb, mint egy jéghideg zuhany – motyogta elég hangosan ahhoz, hogy Harper is hallja.

Harper – továbbra is vacogva – beharapta a száját, nehogy hangosan felnevessen.

Luke kibújt a bakancsából, mire a tömeg hangos ujjongásba kezdett.

Aztán levette a pólóját, és Harperre húzta, hogy ne egy szál fürdőruhában ácsorogjon ott. Eleve úgy tűnt, hogy a lány meredező mellbimbói bármelyik pillanatban kilyukaszthatják a fehér bikinifelsőt… Ha neki feltűnt, akkor nem kérdés, hogy annak a hülye Lincnek sem kerülte el a figyelmét…

Amikor kigombolta a farmerját, a jelenlévő nőneműek lelkesen felsikoltottak. Harper tátott szájjal bámult, Sophie és James pedig vihogott, mint két kerge hiéna. Luke már alsónadrágban volt. Tiszta szerencse, hogy aznap egyáltalán vett fel fehérneműt… Amióta Harper odaköltözött, nagyobb önuralmába került megrendszabályozni ágaskodó férfiasságát, mint annak idején, tinédzserkorában. Egész váratlan helyezetekben is erekciója támadt…

A pólójánál fogva megragadta Harpert, és hevesen megcsókolta.

– Többé egy ujjal sem fog hozzád érni Linc – mondta, majd elindult a tó felé.

A tömeg egy emberként a sarkában volt, mindenki vidáman kiáltozott, s amint egyre közelebb ért a vízhez, a nevét kántálták. Egy pillanatra megtorpant, de csak azért, hogy középső ujját feltartva félreérthetetlen mozdulatot tegyen, aztán belegyalogolt a vízbe.

Az egybegyűltek hangos örömujjongásban törtek ki, amelyhez Harper is csatlakozott. Luke csurom vizesen tért vissza a partra, testét jéghideg vízcseppek borították. Egyenesen Harperhez ment, majd a következő pillanatban felkapta a lányt. Harper Luke dereka köré fonta a lábát.

– Megtörtént, aminek meg kellett történnie – csendült fel Ty hangja a megafonban. – Most pedig ide nekem egy finomságot!

Harper Luke nyakába csimpaszkodott. A bárhoz mentek. Luke a póló alatt megfogta a lány fenekét, és érezte, hogy férfiassága máris feléled.

– Hogyan lehetséges ez, hiszen most jöttél ki a jéghideg vízből? – suttogta Harper a férfi fülébe.

– Hát, drága, az a helyzet, hogy olyan hatással vagy rám, amit egy kis jeges fürdő sem tud csillapítani – elengedte a lányt, s lassan letette a földre. Testük egymáshoz simult, majd hirtelen a bárpult felé fordította Harpert. Egyébként tényleg ez volt az igazság… Hiába is próbálta tartani a távolságot; minél messzebb volt a lánytól, annál jobban kívánta. Tudta, hogy minden hiába. Ha készen áll egy kapcsolatra, ha nem, világos volt, hogy nem tehet semmit az ellen, ami köztük történik.

Intett Sheilának, hogy két töményet kér, és odabújt Harperhez. Érezte, hogy megint merevedése van. Odahajolt a lányhoz, s egész közel a füléhez ezt suttogta:

– Keríts nekem valahonnan egy törülközőt, mert különben boldog-boldogtalan számára világos lesz, hogy mennyire beindulok tőled – azzal titkon végigsimított a lány mellén, s egy pillanatra összecsippentette a mellbimbóját. Harper megborzongott.

– Akkor ez azt jelenti, hogy mostantól nem fogsz kerülni? – suttogta.

Sheila letette eléjük az italokat, és mielőtt visszatért volna a többi vendéghez, Harperre kacsintott.

– Ha csak a leghalványabb esélyem lenne arra, hogy nem lesz belőle óriási botrány, akkor itt és most betenném neked – és hogy Harper lássa, nem a levegőbe beszél, odatolta a csípőjét. – Már majdnem sikerült meggyőznöm magam, hogy ne foglalkozzam veled, de akkor meglátlak ebben a kis bikiniben, ráadásul annak a seggfejnek a társaságában. És még tapizni is mert az a szemétláda – kezét a lány másik mellére csúsztatta.

– Nem történt semmi, Luke – suttogta Harper.

– Ha hozzád érek, az igenis jelent valamit – megszorította a lány mellét, s érezte, hogy a mellbimbója megkeményedik a tenyerében. – Most pedig dobd be azt a felest, hogy mielőbb hazavihesselek, és végre kihámozhassalak ebből a bikiniből.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Mire hazaértek, hatalmas vihar kerekedett; sötét fellegek borították az eget, és szakadt az eső. Míg a kocsitól beértek a házba, bőrig áztak.

Luke kinyitotta az ajtót, s bementek. Harper Luke pólójában, Luke egy szál farmerban volt, a többi – csurom vizes – ruhájukat Luke egy nejlonzacskóban vitte.

Hazafelé menet Harper képtelen volt levenni a szemét a férfiról. A mellizmai, a tetoválásai valósággal megbabonázták. Érezte, hogy percek kérdése, és képtelen lesz uralkodni magán – kis híja volt, hogy ott, helyben rávesse magát a férfira. Rávesse magát, megérintse, s megcsókolja tökéletes, izmos, erőtől duzzadó testének minden porcikáját.

Luke a lány csípőjére tette a kezét, majd finoman végigsimított a vékony pamutanyagon.

– Hozok törülközőt, jó?

Harper bólintott. Talán ez a néhány másodperc elegendő lesz ahhoz, hogy összeszedje magát. Soha életében nem volt még ennyire izgatott, és ennyire zavart. Nagyon kívánta a férfit. Persze nem kizárt, hogy hatalmas hibát követ el. Volt már rá példa… Ugyanakkor még soha nem vágyott rá ennyire, hogy végre elkövethesse ezt a bizonyos hibát.

Ha nem sikerül lecsillapodnia, szívrohamot kap, mielőtt még Luke megérintené – efelől nem volt kétsége. Víz! Ez az! Egy pohár hideg víz lesz a megoldás.

Bement a konyhába, és töltött magának vizet. Lehet, hogy Luke szívesen inna egy sört. Kinyitotta a hűtőt, de abban a pillanatban, amikor a férfi belépett a helyiségbe, minden gondolata elillant.

A konyhát csak a hűtőből jövő tompa fény világította meg.

Luke becsukta a hűtőajtót, és a lány felé fordult.

Az L alakú konyhapult sarkában állva Harper tudta, nincs hová menekülnie, Luke becserkészte. A férfi két kézzel megtámaszkodott a pulton, szemben a lánnyal. Az esőcseppek ütemesen doboltak a mosogató feletti ablakon. Csak az eső zaja hallatszott…

Luke közelebb lépett, már szinte összeért az arcuk. Harper érezte a haján a férfi leheletét. Zakatolt a szíve. Tudta, hogy meg fog történni. És még soha, de soha nem vágyott ennyire arra, hogy megtörténjen. Soha az életben. Döbbenetes érzés volt…

Amikor Luke megsimogatta az arcát, a kétségei egy szempillantás alatt szertefoszlottak. A férfi elsimította a válláról a hajtincseket, és a tarkójára csúsztatta a kezét; hüvelykujjával gyengéden simogatni kezdte Harper arcélét, s finoman felemelte a fejét.

– Nincs nálam óvszer – suttogta.

– Szedem a tablettát – felelte Harper, s kellemes melegség járta át a testét.

A férfi meleg barna szeme valósággal megszédítette. Vágy és tűz lobogott a tekintetében. És még valami más is. Valami más, valami mélyebb… talán fájdalom. Harper vágyakozva nyitotta szét ajkát, s érezte, hogy semmi más nem számít, csak hogy egymáséi legyenek. Magában akarta érezni a férfit.

Luke lassan, érzékien érintette ajkát a szájához.

Odakint tombolt a vihar, ámde odabent, a sötétben Harper érezte, hogy a természet erői elementáris hatással vannak rá is.

Luke szája forró volt és édes, puhán érintette az ajkával. Harper kéjesen felsóhajtott, s átadta magát az élménynek. Luke a tenyerébe fogta a lány arcát, s a másik oldalról csókolta tovább. Abban a pillanatban, amikor a nyelvük összeért, a gyengédség elillant, s valami egészen más érzés vette át a helyét…

Luke nyelve újra meg újra a lány szájába hatolt – őrjítő élmény volt. Harper belemarkolt Luke hajába, s még közelebb húzta magához a férfit. Luke a combját simogatta, majd a pólója alá nyúlt, s lassan, de határozottan a csípőjére csúsztatta a kezét, majd a következő pillanatban a levegőbe kapta, és a konyhapultra ültette a lányt. A pólóját feljebb húzta, s belépett a combja közé. Eközben egy másodpercre sem szakította meg a csókot.

Harper a férfi csípője köré fonta a combját. Ennél közelebb már csak egyféleképp lehetett volna…

– Mi változott benned? – suttogta a férfi szájába.

– Semmi – Luke hangja élesen visszhangzott a konyha csendjében. – Az a helyzet, hogy erősebb az irántad érzett vágyam, mint az az igényem, hogy távol tartsalak magamtól.

A farmeron át is érezni lehetett hosszú, kemény férfiasságának lüktetését. Nyelve ismét a lány szájába hatolt, kezei egyre feljebb csúsztak Harper testén. A lány megremegett, amikor a férfi keze egy pillanatra elidőzött a melle alatt. Felnyögött, és mozgatni kezdte a csípőjét, hogy a bikini anyagán át érezze az ágaskodó férfiasság heves energiáját.

Luke férfiasan érdes tenyerébe fogta a lány mellét, mire Harper felsóhajtott. Úgy érezte, mindent akar. Mindent, amit a férfi adhat neki. A melle megfeszült, s az összes idegszálával kívánta őt.

– Kérlek, Luke – a férfi hüvelykujjával simogatni kezdte Harper kőkemény mellbimbóit. Olyan jó volt, hogy szinte fájt. A lány a szekrénynek döntötte a fejét, s hirtelen megszakította a csókot.

Luke lassan felhúzta a pólót Harper válláig, majd egy gyors mozdulattal levette róla. Egymás szemébe néztek, s a férfi elkezdte kibogozni a bikinifelső pántjait. Miután végzett a nyakpánttal, a felső egy pillanatra még a helyén maradt, azonban Harper oly hevesen kapkodta a levegőt, hogy a könnyű anyag egy szempillantás múlva lehullott róla. A férfi kéjesen felhördült. Noha Luke maga volt a gyengédség, Harper érezte, hogy valójában szenvedélyes szerető, s alig várja már, hogy végre kiszabadulhasson a szellem a palackból.

Harper mindennél jobban vágyott rá, hogy végre kiszabaduljon az a bizonyos szellem. Őrülten vágyott rá… akarta a férfit.

Egyik kezével megtámaszkodott a pulton, a másikkal megfogta a mellét.

– A tiéd – mondta. Luke még ura volt a helyzetnek, s lassan lehajtotta a fejét. A tekintetük találkozott. Harper érezte
a benne feszülő, kimondatlan kérdést; tudta, milyen fontos a férfi számára, hogy mindig, minden körülmények közt ura legyen a helyzetnek.

– Mindenem a tiéd – mondta végül, s combjával szorosan kulcsolta át Luke derekát, majd hátradőlt, hogy a férfi könnyebben hozzáférhessen.

Luke puha ajka gyakorlott mozdulatokkal simogatta Harper mellbimbóját, s a lány úgy érezte, szinte levegőt vennie is nehéz. Valósággal lüktetett minden porcikája, s alig várta már, hogy a férfi ott is megérintse. Luke kéjesen felmordult, s erőteljesebben nyaldosta a lány mellét; Harpert elöntötte a vágy. Luke lassan a másik mellére csúsztatta a kezét. Meredező férfiassága Harpernek feszült. Vágyott a lányra. Kívánta, akarta őt. Harper keze a férfi öve után kutatott, majd végül sarkával gyűrte le Luke nadrágját és alsónadrágját. Luke erőteljes, vaskos pénisze végre kiszabadult a ruhák fogságából!

Harper megragadta, mire Luke érdesen felsóhajtott. Behunyta a szemét, s még erőteljesebben kényeztette szájával a lány mellét, beszívta a mellbimbóját, majd ütemesen nyalogatni kezdte. Harper azt érezte, hogy a másik melle valósággal követeli ugyanezt a bánásmódot.

A tövétől a hegyéig végigsimította Luke péniszét, majd újra, és újra megismételte a mozdulatsort, miközben a férfi finoman harapdálta a mellbimbóját. Harper felsikoltott. Mellbimbója rózsásvörös színben égett, s úgy vágyott a férfi ajkának érintésére, ahogyan tavaszi virág vágyik a napfényre. És ekkor a másik melle következett.

Nyelvének érintésére a mellbimbó azonnal megkeményedett, s Luke ajka valósággal ráolvadt. Hevesen szívni kezdte, mintha csak be akarná kebelezni a lányt. Harpert még soha senki nem érintette így. Sosem érezte, hogy ennyire vágytak volna rá, hogy ennyire kívánták volna.

Érezte, hogy a combja közé tompa fájdalom hasít: a vágy fájdalma. Erőteljesebben simogatta Luke-ot, a pénisz hegyét a combja közé húzta. Érzete, hogy már közel a vég, de képtelen volt visszafogni magát. Lüktetett benne a forróság, a férfi szája a mellén valósággal őrületbe kergette. Közel járt az orgazmushoz, de nem akarta elsietni. Érezte, hogy hamarosan darabokra hullik a férfi karjában.

– Lucas, nem tudom visszatartani – suttogása maga volt a könyörgés. Luke magához húzta, erősen tartotta, s közben fogai közé csippentette a mellbimbót. Egy másodperccel később megint szívni kezdte. Harper mintha villámlást látott volna odakint, s úgy érezte, mindjárt a mennyekbe repül. Erőteljesen masszírozta Luke péniszét, a combja közé fogva, s minden mozdulatnál magához érintette. Érezte, hogy máris eléri az orgazmust. Egyre közelebb és közelebb és közelebb…

Luke felnyögött, s amikor Harper elélvezett, továbbra is folytatta a nyalakodást. Lassan enyhült a lüktetés, s kicsordult a lány szeméből egy könnycsepp. Elveszett. Kész. Luke tényleg mindent elsöprő, magával ragadó… Érezte, hogy semmi esélye… ezt nem éli túl…

Luke szája a lány melléről az ajkára vándorolt. Megmarkolta a csípőjét, és leemelte őt a pultról. Harper a férfi nyakába csimpaszkodott, hogy egyáltalán meg tudjon állni a lábán, amikor Luke nyelve ismét a szájába hatolt, s a következő pillanatban Harper fenekére csúsztatta a kezét. Közelebb húzta magához, hogy érezze a lány a testének feszülő vastag, lüktető péniszt. Valósággal izzott körülöttük a levegő.

Harper eszeveszetten vágyott rá, hogy magában érezze a férfi hatalmas, forró péniszét. A csók egyre szenvedélyesebbé vált, s a lány közben alig kapott levegőt. Luke lassan és finoman a földre fektette őt. Nos, kétségtelen, hogy nem az ágyban fogják befejezni, amit elkezdtek. A hideg konyhakő is megteszi…

Harper szélesre tárta a combját. Luke letérdelt, s lassan kibogozta a bikinialsó pántját, majd péniszét a lány szeméremajkához nyomta. Harper magasabbra húzta a térdét. Teljesen kitárulkozott a férfi előtt.

Az a meleg barna tekintet… mintha a lelkébe látott volna… Érzete, hogy Luke-nak hatalmas erőfeszítésébe kerül, hogy uralkodjon magán.

A férfi nem mozdult.

– Kérlek, Luke – suttogta Harper, s a férfi mellkasára tette a kezét.

Érintése hatására Luke érzékien sóhajtott, és megrándultak az arcizmai, majd a következő pillanatban megragadta Harper térdét, s közelebb húzta magához. Erőteljesen hatolt belé. Harper felkiáltott, mintha egyszerre hasított volna belé a fájdalom és a kéj. Végre benne volt! Benne, teljesen benne. Betöltötte a teret.

Luke felhorkant, és behunyta a szemét. Kihúzta péniszét a lányból, majd ismét beléhatolt. Harper érezte, amint a hatalmas, duzzadó herék a bőrének feszülnek. Luke döfött, újra és újra. A konyhakő széle élesen nyomódott Harper hátába, de semmi más nem létezett számára, csak az őrült vágy, s a kéjes érzés, ami mindannyiszor elöntötte, valahányszor Luke beléhatolt. Újra meg újra. Még többet akart. Mindent akart. Mindent, de mindent.

Ezúttal már alig fogta vissza magát a férfi.

– Nem fáj? – kérdezte összeszorított fogakkal. Egyszerre tombolt benne a mindent elsöprő vágy és az aggodalom, hogy esetleg kárt tehet a lányban.

Harper tudta, mit kell mondania:

– Csináld, folytasd! Akarom!

Luke tekintete elsötétült.

– Ha folytatom, nem fogom tudni abbahagyni.

– Folytasd – hevesen megszorította, amikor ezt kimondta. Luke arcára pillantott, s tudta, hogy megnyerte a csatát; innen már nem volt visszaút.

Hevesen hatolt belé, újra meg újra. Egyre gyorsabb lett a tempó, egyre elsöprőbb az élmény. Harper melle minden mozdulatra megrándult. Luke-ban égett a vágy, hagyta magát elsodorni, s Harper hagyta magát sodortatni az árral. A tempó ekkor már észvesztően gyors és heves volt. Harper teljesen átadta magát az érzésnek, belefeledkezett az élménybe.

A második orgazmushoz közeledett.

– Lucas! – kiáltotta. A férfi még mélyebben hatolt belé, ránehezedett teljes súlyával, s a padlóhoz préselte a lányt. Lökései megállíthatatlanok voltak, s minden mozdulatnál kéjesen hörgött.

Villámcsapásként érte az orgazmus. Az egész teste megfeszült, s valóban, mintha villámként hasított volna belé az érzés. Mintha minden porcikája felrobbant volna. Luke pénisze együtt lüktetett az orgazmus hullámaival, ritmusa már-már észvesztő volt. Harper a férfi vállára hajtotta a fejét, s már kiáltani sem volt ereje. Valósággal összezúzta a mindent elsöprő, kéjes élmény.

Luke felhördült. Ösztönös, vad kitörését spermájának kilövellése kísérte. Harper érezte, amint szétárad benne a férfi magja, s még egy lökés… majd még egy. Luke testét megrázta az orgazmus, újra meg újra elélvezett a lányban. Elélvezett, s közben Harper nevét suttogta.

TIZENHATODIK FEJEZET

Lassacskán magukhoz tértek és felmentek az emeletre. Luke felkapta Harpert és a vállán vitte fel a szobába, de abban biztos volt, hogy egyiküknek sem az alváson jár az esze. Lefektette az ágyra a lányt, a frissen vasalt lepedőre. Ismét merevedése volt…

Te jó ég, milyen hatással van rá Harper! Micsoda bűvkör az, amibe vonta? A biológiai törvényeknek teljes mértékben ellentmond, hogy máris megkívánta őt újra. Még mindig benne lüktetett az orgazmus érzése, amely nemcsak a testét, hanem a lelkét is megrázta, de máris újra vágyott rá, hogy benne legyen. Újra meg újra. Benne.

Tudta, hogy fájdalmat okozott a lánynak.

Hová tette az eszét? Elborzasztotta a gondolat, hogy elvesztette a kontrollt az események felett, és ennyire átadta magát az élménynek. Harpernek fogalma sem lehet róla, mi minden lappang a felszín alatt… Nincs joga így viselkedni ezzel a lánnyal.

– Érzem magamon a tekinteted – suttogta Harper, csukott szemmel, elnyúlva az ágyon.

Luke játékosan megcsípte az oldalát.

– Nehogy azt hidd, hogy bámullak. Csak elgondolkodtam.

Harper kinyitotta az egyik szemét. Szürke íriszén megcsillant a fény:

– Szerintem sokkal jobb fej vagy, amikor nem gondolkodsz.

– Harper…

A lány befogta a férfi száját.

– Csitt… Ne rontsd el ezt a pillanatot azzal, hogy nem tehetjük ezt, blabla, vagy valami hasonló bárgyú szöveggel.

Luke elvette a lány kezét a szája elől.

– Tájékoztatlak, hogy semmi bárgyúság nincs abban, amire gondoltam. Ha tudni akarod, épp egy PowerPoint-bemutatón gondolkodtam.

Harper felkacagott, és a férfira hengeredett. Melle Luke mellkasához feszült, combja közé fogta Luke péniszét. Merevedése önmagáért beszélt.

Harper oldalt biccentette a fejét, lágyan végigsimított a férfi vállán és mellkasán.

– Mielőtt nekiveselkednél egy újabb szentbeszédnek, igyekszem kivonni magam annak hatása alól, amit azóta érzek, hogy magamhoz tértem, és megpillantottam az arcod.

Luke a lány fenekére csúsztatta a kezét. Figyelmeztette magát, hogy hagyja abba a műveletet, ne érintse meg ismét Harpert, de a teste nem engedelmeskedett, a józan ész mit sem ért.

– Milyen hatás?

– Hát, azt érzem, hogy minden porcikádat akarom, hogy meg akarom ízlelni mindened.

Luke pénisze már kőkemény volt. Tekintetét képtelen volt levenni a lányról.

Harper csókja beléfojtott minden ellenérvet, amit talán még ki tudott volna préselni magából. Nyelve a lány szájában kalandozott, élvezte Harper ízét, s a csodás élményt, amit érintése jelentett. Átadta neki az irányítást. A lány a következő pillanatban Luke arcát csókolgatta, majd a férfi nyaka következett. Azután a válla, és lassan egyre lejjebb és lejjebb…

A mellkasán megállapodott egy pillanatra, s hallgatta a férfi szívverését.

Aztán folytatta útját, nyelvével érintve Luke hasát. Élvezte, amint az érintése hatására a férfi izmai megfeszülnek.

Luke combjához ért. Lassan végigsimított a lábán, s kezét egy kis időre épp csak a herékhez érve megpihentette. Luke érezte a bőrén a lány leheletét. Pénisze megremegett a vágytól.

Önkéntelenül felhördült, telve vággyal. Harper válaszul rámosolygott, s a következő pillanatban már a szájában volt Luke pénisze. Egyszerre volt kínzó és mennyeien édes érzés. Amint a lány szája melegen körülölelte Luke makkját, a férfi máris azt érezte, szétveti az izgalom.

Igyekezett ura maradni a helyzetnek, amint Harper egyre mélyebben magába szívta, s édes szájával kényeztette. Luke attól tartott, hogy elveszti a csatát.

– Lassíts, drága – suttogta.

Harper azonban nem figyelt rá. Erősen megmarkolta Luke péniszét, és egyszerre kényeztette kézzel és szájjal. Egyre keményebben és erősebben markolta.

Luke már nagyon közel járt az orgazmushoz, s amikor Harper hirtelen megragadta a zacskóját, azt hitte, menten a lány szájába élvez.

– Elég már – a hajánál fogva húzta el magától Harpert, és a következő pillanatban maga alá gyűrte. – Most te következel.

A lány mellére vetette magát, s addig nyalogatta, szívogatta és csókolta, míg Harper vonaglani kezdett a kéjtől. Luke legszívesebben azonnal beléhatolt volna, hogy ismét érezze azt a kellemes, meleg, lágy és nedves közeget.

Előbb azonban meg akarta ízlelni a lányt.

Lejjebb csusszant, és szétfeszítette Harper combját.

– Drága – mindössze ennyit mondott, amikor a lány szétvetett lábainak látványa elé tárult; érezte, hogy mindent megkaphat tőle, amit csak akar.

Azonban most ő akart adni. Harper felnyögött, amikor Luke nyelve megérintette odalent, s íjként feszült meg a teste. Luke körkörösen nyalogatta Harper csiklóját, s közben két ujjal beléhatolt. Már megint – vagy még mindig – olyan, de olyan nedves volt! Luke-ot ez valósággal őrületbe kergette. Teljesen beindult. Elképesztő, milyen élénken reagál a lány minden érintésre… Mintha egész életében csak arra várt volna, hogy Luke kezét élvezhesse.

Egyre gyorsabban mozgatta az ujjait a lányban, ki és be. Úgy érezte, nem tud betelni vele. Nyelvét a forró csiklón mozgatva élvezettel szívta be a lány illatát, csodálta az ízét. Keze folyamatosan mozgott benne, egyre erősebben, gyorsabban, ki és be, fáradhatatlanul.

– Luke – nyögte Harper, alig hallhatóan.

A férfi érezte, hogy a lány izmai összeszorulnak az ujjai körül.

– Jól van, drága – suttogta bele Harper klitoriszába. – Élvezz el! Élvezz az ujjaimra.

Nyelve fáradhatatlanul körözött Harper legérzékenyebb részén, s a lány csípőjének ütemes mozgása felelt a mozdulataira. Luke érezte, amint az orgazmus első hullámai elragadják a lányt, s izmainak szorítása is enyhült az ujjain.

– Csodás vagy.

Harper orgazmusa még nem csengett le, amikor Luke az ujjai helyett a péniszével hatolt belé. Újra akarta érezni, ismét át akarta élni az élményt. Harper olyan szűk volt, hogy Luke-nak minden erejére szükség volt, hogy ne élvezzen el benne azonnal. Uralkodnia kellett magán. Lassítania kellett a tempón.

Ekkor Harper feljebb húzta a térdét, s úgy helyezkedett, hogy Luke minél jobban hozzáférjen, hogy minél beljebb kerülhessen benne. Luke egy jól irányzott döféssel benne termett, mire a lány kéjesen felsikoltott. Nagyon szexi volt.

– Ha ilyen hangokat hallatsz, drága, akkor nagyon hamar vége lesz ám – jegyezte meg Luke.

De Harper nem hallotta, vagy ha mégis, hát nem figyelt rá, mert egy újabb kis nyögést hallatott. Ez elég volt Luke-nak. Képtelen volt visszafogni magát. Eszeveszett tempóra kapcsolt, s már a golyóiban érezte, hogy újabb orgazmus érkezik. Kinyitotta a szemét. Tekintetük egybeforrt.

Harper vágytól homályos tekintete felélénkült, s a férfi nevét suttogta. Izmai Luke pénisze köré feszültek.

Luke még egy utolsót döfött, majd hevesen elélvezett.

– Alszol? – suttogta Harper, miközben Luke karját és mellkasát simogatta.

– Hm – felelte a férfi, csukott szemmel.

– Azt érzed, amit én?

– Mit érzel, drága? – megfordult, és magához húzta a lányt, a hajába temetve az arcát.

– Nem is tudom pontosan – sóhajtott boldogan Harper, s hozzábújt Luke-hoz. – Mintha karácsony lenne, és minden, amire vágytam, ott lenne a fa alatt.

– Hát, annyit mondhatok, hogy nálam minden klappolt. Talán inkább olyan érzésem van, mintha húsvét lenne, vagy egy kellemes májusi piknik.

Válaszul méltatlankodó horkantás és egy erőteljes oldalba bökés érkezett.

Még erősebben ölelte a lányt, és kedvesen kacagott. Harper a fülén érezte a férfi leheletét. Csordultig telt a szíve a nevetése hallatán, hiszen nem mondhatni, hogy Luke gyakran nevet…

– Szerinted tényleg a „klappol” a megfelelő kifejezés ebben a helyzetben, hékás? Ne is próbáld meg elhitetni velem, hogy nem égszakadás-földindulás érzésed volt!

Luke megint felkacagott, s ezúttal beleremegett a mellkasa.

– Hallani akarom, Luke.

Hanyatt fordította a lányt, és egy szempillantás alatt maga alá gyűrte.

Két kezébe fogta az arcát.

– Drága, mindketten tudjuk, hogy ami köztünk történt, az nagyon különleges, és meg kell mondanom, nem lepett meg. Abban a pillanatban tudtam, amikor megláttalak, amikor rám néztél azzal a csodás, szürke szemeddel, hogy téged akarlak. Hogy benned akarok lenni – a szájához emelte Harper kezét, és belecsókolt a tenyerébe. – Fogalmam sincs, mi zajlik köztünk, de azt tudom, hogy állandóan te jársz a fejemben, és megpezsdül a vérem, ha csak rád gondolok. Az elejétől fogva borítékolva volt, hogy így lesz.

– Akkor miért próbáltál ellenállni?

Luke nagyot sóhajtott.

– Mert nem volt a terv része. Te és a tökéletes tested… és az édes mosolyod… és azok a szexi nyögések. Ha csak meghallom, máris felizgulok. Gyönyörű vagy, és észvesztő. Én pedig nem szeretem, ha elvesztem az eszem.

Elsőre Harper nem tudta eldönteni, hogy sértésnek vagy bóknak vegye-e a hallottakat, de azután érezte, hogy melegség önti el a testét, s azonnal tudta, hogyan értse, amit Luke mondott.

– Veled is minden rendben, pontosabban minden klappol – mosolygott elégedetten a férfira. Válaszul Luke belecsípett, mire Harper felsikoltott. – A félreértések elkerülése végett kérdem, hogy ezek szerint így fogjuk eltölteni a hónap hátralévő részét? – kérdezte végül.

Luke ránehezedett a lányra, ajkaik csaknem összeértek, s így felelt:

– Annyi időt fogunk így eltölteni, amennyit csak lehet.

Legújabb szokása szerint Harper aznap is Luke karjában ébredt. Azonban ezúttal nem érezte szükségét, hogy kiszabaduljon az ölelésből. Ehelyett inkább még szorosabban bújt a férfihoz, és elégedetten mosolygott, arcát Luke vállába fúrva. Az ablakon beáramló napfényből megállapította, hogy még különben is túl korán van ahhoz, hogy felkeljen az ember. Annyi bizonyos, hogy nagyon, de nagyon komoly dolognak kellett volna történnie ahhoz, hogy kimásszon az ágyból, Luke mellől.

Luke ébredezni kezdett.

– Jó reggelt, drága – suttogta kedvesen Harper hajába.

– Hm, jó reggelt.

Luke elsimította Harper arcából a fürtöket, és lágyan megcsókolta a nyakát.

– Ez a lehető legjobb módja a reggeli ébredésnek – sóhajtotta Harper.

Válaszul Luke kedvesen nevetett.

– Nem szívesen kelek fel, de van egy megbeszélésem kora délelőtt, és előtte szeretnék elmenni futni.

– Jaj, annyira komoly vagy! – sóhajtott Harper. – Azt hiszem, én is felkelek, befizetem az adót, kitakarítok vagy mit tudom én…

– Maradj csak nyugodtan. Örülnék, ha kipihent lennél, amikor délután hazajövök.

– Nem hangzik rosszul…

Luke adott egy puszit a lány vállára, és felkelt.

– Aludj még egy kicsit, drága.

Harper hasra fordult, és Luke párnájába temette az arcát.

Amikor felébredt, fogalma sem volt, mennyit szunyókálhatott. Mindenesetre az ébredése érdekes volt: valaki egy nagyot húzott a hátsójára…

– Mm… – hanyatt fordult. Luke az ágy mellett állt, és Harper orra elé hajított egy újságot.

– Miért dobálsz újsággal kora reggel?

– Azért, mert benne vagy – csípőre tett kézzel állt az ágy mellett.

Harper felült, és kézbe vette az újságot. A címlapon hozták a jeges merülést. A képen pedig saját magát látta, s ami ennél is rosszabb, Linc karjában volt.

– Bakker…

– Hát, ha engem kérdezel, ez nem fog megismétlődni.

– Mármint az, hogy kis híján megfulladok, vagy az, hogy egy klassz pasi, pontosabban egy igazi életmentő karjában találsz?

Luke cseppet sem találta viccesnek, s továbbra is karba tett kézzel állt. A pólója úszott az izzadságban.

– Tényleg nem bírod ezt a pasast, ugye?

– Egy igazi seggfej, és egyébként sincs ínyemre, hogy más férfiak hozzád érjenek.

– Mi az? Felébredt benned a területvédő ösztön? De ugye lepisilni azért nem fogsz? Ugyanis nekem az nem lenne ínyemre.

– Ha velem vagy, akkor az azt jelenti, hogy csak velem vagy.

Harper kinyúlt a takaró alól, megragadta Luke pólóját, és közelebb húzta magához a férfit.

– A helyzet az, hogy szerintem is így van. Úgyhogy mindez rád is vonatkozik ám, százados úr.

Luke elvette Harpertől az újságot, és megfogta a lány mellét.

– No, akkor helyben vagyunk – mondta, és határozottan, erőteljesen megcsókolta Harpert.

A lány felsóhajtott. Luke elmormolt egy káromkodást, és hátrált egy lépést.

– Bakker, Harper, lehetetlenné teszed, hogy idejében beérjek dolgozni.

Harper ismét kinyúlt a takaró alól, és megfogta Luke péniszét.

– Igen, igen, igen.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Harper meg is feledkezett róla, hogy aznap vacsoravendégeket várnak. Még szerencse, hogy Gloria hétfő reggel sms-t írt, hogy megkérdezze, vigyen-e valamit az almás pitén kívül. Harper bekukkantott Luke irodájába, hogy elmondja neki, mi újság.

– Lenne kedved együtt ebédelni? – pillantott fel Luke
a monitorról.

– Igen, persze. Képzeld, elfelejtettem mondani, hogy ma este Gloria és Aldo átjönnek vacsorázni.

Luke egy pillanatig mereven bámult a lányra.

– Mikor beszéltétek meg? – kérdezte végül.

– Még szombaton. Mindketten nálad jártak, és akkor. De elfelejtettem szólni neked, mert ugyebár teljesen meztelen voltál, és ezzel elvontad a figyelmem minden másról. Most jutott eszembe. Különben jó lesz. Aldo hoz hamburgert és hot dogot a grillezéshez, Gloria pedig almás pitét, úgyhogy mindössze annyi dolgunk van, hogy megterítsünk…

Luke nagyot sóhajtott, és megdörzsölte az arcát.

– Nézd, nem ismerlek elég jól, hogy megállapíthassam, idegesít-e ez az egész, vagy sem. Úgyhogy amennyiben idegesít, de engem erről nem tájékoztatsz, akkor magadra vess. Amennyiben idegesít, és nem mondod, hogy idegesít, valószínűleg többször is kerülsz majd miattam ilyen helyzetbe. Méghozzá úgy, hogy valójában semmi rosszat nem akarok, csak nem tudom, hogy zavar, mert nem szóltál – közölte Harper, élénken gesztikulálva.

– Nem idegesít, csak… azt hiszem, nem vagyok meggyőződve róla, hogy jó ötlet.

– Ahogy fogalmazol, abból számomra az derül ki, hogy
a kettő közt nemigen van különbség.

– És mégis hová ültetjük le őket? Nincs elég bútor!

– Már mindketten jártak nálad, úgyhogy nem hiszem, hogy feltételeznék, hogy pikk-pakk valami nagyobb változás lesz.

Luke elmormolt az orra alatt egy káromkodást, és felpattant az asztaltól.

– Hozd a táskád, és gyere a kocsihoz.

– Mégis hová akarsz menni?

– Veszünk bútort.

Nem mondhatni, hogy Luke-nak jobb kedve kerekedett volna, mire a bútorboltba értek. Az volt a terve, hogy rábeszéli Harpert, menjenek haza korábban, és töltsék az ágyban a nap hátralévő részét. Ehelyett pedig kénytelen volt jó képet vágni egy hülye vacsorapartihoz. Megpróbált dühös lenni Harperre, de tudta jól, hogy minden hiába. Kétségtelen, hogy nem a lány tehet a dologról. Nem az ő ötlete volt, hogy költözzenek össze. És a hívatlan vendégek sem Harper barátai. Mellesleg arról sem Harper tehet, hogy csak a lehető legszükségesebb bútorok vannak a házban.

Luke nagyon utált vásárolni, de most nem volt más választása.

– Szia, Luke – csicseregte egy helyes, vörös hajú lány. Királykék kosztümben volt. Feléjük tartott, sőt, valósággal suhant az üzlet tükörsima padlóján. – És te vagy Harper, igaz? – biccentett barátságosan.

Luke vágott egy grimaszt, és a pólója nyakába tűzte a napszemüvegét. Ó, ha egyszer az életben boldog névtelenségbe burkolódzhatna!

– Harper, bemutatom Beckyt. Osztálytársak voltunk a gimnáziumban. Becky, ő Harper, a barátnőm – érezte, hogy az utolsó néhány szó kissé kelletlenül hangozhatott, de ez volt a kisebbik rossz. Luke édesanyja két évvel korábban minden követ megmozgatott annak érdekében, hogy összehozza a fiát Beckyvel. Becky jól viselte a visszautasítást, de Luke-nak még mindig volt egy kis lelkifurdalása az eset miatt. Szerencsére azóta Becky is megtalálta az igazit, és hozzáment Bobhoz, a bútorbolt tulajdonosához.

– Miben segíthetek?

Harper Luke-ra pillantott és elmosolyodott.

Luke nagyot sóhajtott.

– Egy ülőgarnitúrát és egy étkezőasztalt szeretnénk. És ma vinnénk el mindkettőt.

– Pompás. Nézzük körül – Becky elindult a bőrkanapék és kisasztalok erdejében.

Luke kézen fogta Harpert, és Becky után vonszolta.

Luke kiválasztott egy kanapét, egy kétszemélyes fotelt, két kényelmes széket, egy dohányzóasztalt, a hozzáillő lerakóasztalokkal, egy hifiállványt, négy, kézzel készített könyvespolcot, amelyeket a dolgozószobává alakítandó másik nagyszobába szánt, és persze egy étkezőasztalt, nyolc székkel.

Az egész beszerzőtúra egyetlen pozitívumának azt tartotta, hogy figyelhette, amint Harper egyre jobban elsápad, amikor Becky tételesen hozzáadja a kiválasztott bútorok árát a folyamatosan duzzadó számlához.

– Luke, biztos vagy benne, hogy minderre szükségünk van? – suttogta, míg Becky az egyik márka, a Scotch Guard előnyeit ecsetelte.

– Te hívtál vacsoravendégeket úgy, hogy gyakorlatilag le sem tudjuk ültetni őket. Persze nem erőszak a disznótor – karolta át a lány vállát. – Ha gondolod, itt is hagyhatunk mindent. Mit szólsz?

– Rengeteg pénzbe kerül – suttogta Harper.

– Hát, te kezeled a könyvelést. Tudod, hogy belefér.

– Még nem néztem át mindent, és nagyon úgy fest, hogy egy kis kerti főzőcske kedvéért indokolatlanul magas kiadásokba vered magad.

– A kertben leszünk? – morgolódott Luke. – Nagyszerű, akkor kell egy kinti garnitúra is.

Miközben Becky lelkesen összeírta a tételeket – eladói karrierje eddigi legnagyobb dobását –, Luke Harper vállát masszírozta. Elmosolyodott, amikor érezte, hogy a lány izmai megfeszülnek a történtek hatására. Lehetséges, hogy ideje lenne visszavennie egy kicsit…

– Nem vagyok ideges… már – suttogta végül a lány fülébe.

Harper hozzábújt és a szemébe nézett.

– Nagyon sajnálom, Luke. Nem volt valami bölcs ötlet, hogy a beleegyezésed nélkül szerveztem hozzád vacsoravendégeket.

– Azért lehet, hogy nem is lesz annyira rémes az egész.

Harper elmosolyodott.

– Lesz sör és hamburger, és krumplisaláta is, ha hazafelé megállunk az ábécénél.

– Még egy kis vásárlás? Nehéz lenne nekem ehhez bármit is hozzáfűznöm…

– Csak eszembe jutott. Most, hogy van egy új kanapé a házban, tiéd lehet az egész ágy, ha szeretnéd.

Luke játékosan belecsípett a lányba.

– Nos, drága, az elmúlt éjszaka alapján nagy szerencséd van, ha egyáltalán hagyom, hogy kitedd a lábad a hálószobából, amikor otthon vagyok.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy Harper a füle tövéig elvörösödött.

A lány hirtelen odafordult hozzá és átkarolta a nyakát.

– Tudod, Gloria saját kezűleg készíti el az almás pitét. Vehetnénk vaníliafagyit és karamellöntetet. Azzal igazán fincsi lenne. És persze később más célra is használhatnánk mindkettőt – mosolygott sokat sejtetőn.

Hát igen, egyre bizonyosabb, hogy nem is lesz annyira rémes az egész.

Luke egy sóhajjal leplezte a mosolyát.

– Mi lenne, ha keresnél egy megfelelő konyhaasztalt is? Most lezavarunk mindent, és többé be sem tesszük ide a lábunkat – suttogta Harper fülébe.

A lány visszament Beckyvel a bútorok közé, s közben Bob is előkerült, hogy intézze a számlázást.

– Készen állsz a bevetésre, fiam?

Bob húsz évvel volt idősebb Luke-nál, s harminc éven át szolgált a Nemzeti Gárdánál. Leszerelése után nyitotta meg a bútorkereskedést.

– Igen, uram.

– Azt beszélik, jó parancsnok lett belőled.

– Köszönöm, uram.

– Örülök, hogy a Gárdánál szolgálsz. A barátnőd számára ez lesz az első küldetésed? – kérdezte, Harper felé biccentve. A lányok összedugták a fejüket, és láthatóan elmerültek a bútorok tanulmányozásában.

– Igen.

– Gondolod, hogy megvár?

– Ez a lány mindent kibír – felelte Luke. Harper ennek valóban tanúbizonyságát is adta. Biztosan nem fog gondot jelenteni neki, hogy új életet kezdjen. Immár Luke nélkül…

A frissen tisztított tűzrakóban vidáman pattogott a tűz, s melegen pislákoló fénye elárasztotta a hátsó udvart. Luke kényelmesen elhelyezkedett a vadonatúj kerti székben.

Bob a kerti asztal és a többi bútor mellé ajándékba adott még négy kerti széket. Luke fizetett, Bob mindent felpakolt egy teherautóra, és a házhoz vitette a holmit. Otthon, a vendégek érkezése előtt Luke-nak és Harpernek épp annyi ideje volt, hogy levagdossák az árcédulákat, elrendezzék a bútorokat, megcsinálják a krumpli- és a tésztasalátát.

Aldo, amolyan igazi okostojás lévén megjegyezte, hogy Luke azért várt eddig a berendezkedéssel, mert csak mostanára sikerült olyan nőt találnia, aki képes elviselni őt. Láthatóan Luke nem igazán találta viccesnek Aldo beszólását, ellenben Harper nagyon jól szórakozott rajta.

Egyébként is rengeteget nevetett aznap este. Luke szívből örült, hogy a lány jól érzi magát. A gyöngyöző kacagás ébresztette rá arra, hogy Harper érkezése előtt milyen csendes is volt az élete. Hirtelen nem értette, mit is szeretett annyira abban a nagy csendben.

Ivott egy korty sört, és a táncoló tűznyelvek fényében gyönyörködött Harperben. A lányok épp azon mesterkedtek, hogy megsüssék a mályvacukrot. A tűz fénye aranylón játszott Harper fürtjein. Gyönyörű ez a lány. És ehhez még hozzátesz az a csibészes mosoly, a nevetés – valamit felébreszt az emberben… Megkapaszkodás és el nem engedés…

– Hékás, ha eleget bámultad már a csajodat, jó lenne, ha végre velem is foglalkoznál, ugyanis elfogyott a piám – emelte a levegőbe az üres sörösüveget Aldo. – Elvégre te vagy a házigazda, a jó életbe!

Luke felállt, elvette barátja kezéből az üres üveget, aztán egy jól irányzott mozdulattal felbillentette a széket, s Aldo
a földön landolt.

– Ahogy a kedves vendég kívánja. Hölgyeim, hozhatok valamit?

Harper felugrott.

– Segítek – mondta kedvesen.

– Azt hiszem, nem lesz gond, néhány sört magam is elbírok – tréfált Luke, de már nyitotta is Harpernek az ajtót. – Vagy csak szeretnél egy kicsit kettesben lenni velem?

Amikor elhaladt mellette, Harper egy pillanatra hozzáért a férfihoz.

– Mondjuk úgy, hogy több érdekem is fűződik ehhez.

Luke kicsit erőteljesebben csukta be az ajtót, mint szerette volna, mert minden idegszálával arra fókuszált, hogy mielőbb a lányhoz érhessen. Harper lassan végighúzta az ujját Luke mellkasától a hasáig. Luke-nak már akkor merevedése volt, amikor Harper keze még nem is ért el a nadrágja széléig.

– Segítek kivinni a sört, és közben lopok egy kis időt is, hogy kettesben legyek veled, s persze az sem árt, hogy így Gloria és Aldo is nyugodtan válthat néhány szót – becsúsztatta az ujját Luke nadrágjának övrészébe.

– Ne kezdj bele olyasmibe, amit nem tudsz befejezni, drága – intette Luke.

Harper nem tiltakozott, amikor a férfi a hűtőnek szorította, s észrevette a férfi szemében izzó vágyat. Átfutott az agyán, vajon Luke-nak feltűnt-e, hogy az ő tekintetében is érzéki fény gyúlt. A férfi benyúlt Harper felsője alá, és lágyan végigsimított a lány finom, bársonyos bőrén. Már csaknem összeért az ajkuk.

– Ég a villany, megláthatnak bennünket – suttogta Harper, de a tekintete elárulta, hogy Luke azt tehetne vele, amit csak akar, és egy cseppet sem érdekelné, hogy van-e közönségük.

Luke szó nélkül behúzta maga után az étkezőbe, ahol sötét volt, és kis híján felbotlott az újonnan vásárolt asztalban. Kétoldalt megtámaszkodott, szemben Harperrel.

– Azt hiszem, megérdemlek egy csókot ezért az estéért.

A lány szemében izzott a vágy.

– Igen, azt hiszem, kezdetnek megteszi egy csók is – suttogta alig hallhatón.

Luke nem mozdult, ezúttal Harperre bízta a dolgot.

Harper átkarolta a férfi nyakát, szorosan hozzábújt, s keble Luke mellkasának feszült. Lassan, egész lassan közeledett Luke szájához.

Luke elhatározta, hogy játékosra veszi a figurát, és inkább kedves lesz, mint szenvedélyes, de amint Harper megharapta az alsó ajkát, megdőlt a terve. Felnyögött, amikor a lány beszívta az ajkát.

Megragadta Harper kezét, és meredező férfiasságára szorította.

– Küldjük haza őket, drága.

Harper felnevetett. Luke azt érezte, abban a pillanatban a magáévá akarja tenni, ott, az étkezőben, az asztalon, s a lány viselkedése egyre jobban erősítette benne ezt az érzést.

Egy újabb heves csók után Luke végül erőt vett magán, lefejtette magáról Harper kezét, és hátrább lépett.

– Illene visszamennünk hozzájuk – sóhajtotta lemondón.

Harper megnyalta a száját, és ugyancsak sóhajtott. A napfény és a tűz illata áradt belőle. Luke visszakísérte a konyhába.

– Ha nem tervezel újabb támadást ellenem, akkor viszem a sört.

– Mostanában nem tervezem, hogy megtámadlak, százados úr – kacsintott, majd kinézett az ablakon. Aldo időközben átült a tűzhöz, Harper helyére, Gloria mellé. Harper elmosolyodott.

– Mire véljem ezt az ábrándos tekintetet? – lépett mögé kíváncsian Luke.

– Csak kémkedem egy kicsit. Kíváncsi voltam, vette-e végre a bátorságot Aldo, hogy elmondja Gloriának, mennyire odavan érte.

– Aldo és Gloria? – horkant fel Luke. – Ó, drága, tudod, mikor fog Aldo megállapodni? Sohanapján! Vagy esetleg akkor, amikor átállok a vegetáriánus kosztra. Hiába reménykedsz abban, hogy összejönnek.

– Hát, én azért nem lennék ebben ennyire biztos. Fogadni mernék, hogy…

– Tudod, mit? Tényleg fogadjunk! – megpuszilta Harper homlokát. – Ha Aldo és Gloria összeházasodnak, akkor attól a naptól fogva vegetáriánus leszek.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Késő este volt már, amikor hazamentek a vendégek, s nem mondhatni, hogy Luke tartóztatta volna őket. Aldo már a verandán volt, s épp felajánlotta Gloriának, hogy hazaviszi, de ekkor Luke már nem bírta tovább cérnával: becsukta az ajtót, és kulcsra zárta.

Harpert egészen felvillanyozta a gondolat, hogy a férfi ennyire vágyott már arra, hogy végre kettesben maradhasson vele. Luke az ajtónak döntötte, és forrón, hevesen megcsókolta.

– Majd holnap rendet teszünk a konyhában – jelentette ki.

Harper bólintott:

– Egyetértek.

– Mit szólnál egy zuhanyhoz?

– Pompás ötlet!

Luke megragadta, s valósággal vonszolta felfelé a lépcsőn, majd be a fürdőszobába. Megnyitotta a csapot.

Luke levette a pólóját, Harper pedig igyekezett úgy tenni, mintha nem lesné minden mozdulatát. Amikor a farmerja következett, s előbukkant a férfi izmos combja, Harper önkéntelenül megnyalta a száját. Az alsónadrág nem sok teret engedett a fantáziának, ami Luke férfiasságát illeti.

– Mi a helyzet? – kérdezte Luke.

– Semmi, csak azon gondolkodtam, hogyan lehetséges, hogy valakinek ilyen tökéletes teste legyen – azzal odalépett hozzá, és végigsimított a férfi széles, izmos mellkasán.

Luke felszisszent, s megfogta a lány kezét.

– Én pedig azon gondolkodtam, hogyan lehetséges, hogy te még mindig fel vagy öltözve.

Harper lekapta a felsőjét, és odahajította Luke-nak.Azután kibújt a rövidnadrágjából is. Abban a pillanatban, amikor a melltartója is a padlón landolt, Luke megragadta a kezét, és behúzta maga mellé, a zuhanykabinba.

A lány mögé lépett, sampont nyomott a kezébe, és mosni kezdte Harper haját, aki élvezettel adta át magát az erős ujjak nyújtotta kényeztetésnek.

Luke elhúzta a nedves tincseket és szenvedélyesen megcsókolta Harper nyakát, mire a lány a forró víz ellenére is tetőtől talpig libabőrös lett.

Szembe fordult a férfival, s élvezte, amint a vízsugár leömlik a hátán.

– Most te jössz – mondta, és játékosan beharapta Luke alsó ajkát.

Lassan, élvezettel mosdatta végig a férfit, elidőzött a mellkasánál, majd a hasánál. Luke férfiassága minden alkalommal megremegett, amikor Harper keze a közelébe ért. Luke Harper homlokához érintette a homlokát:

– Az őrületbe kergetsz, drága.

Válaszul Harper megszorította szappanos kezével Luke hatalmas, lüktető péniszét.

– Add át magad az élvezetnek, támaszkodj meg a falon – suttogta.

Luke egy pillanatra tétovázott, mire Harper a tenyerébe fogta a férfi herezacskóját.

– Kérlek…

Végre beadta a derekát. Harper térdre ereszkedett előtte,
s a víz továbbra is záporozott rájuk odafentről.

– Harper…

A lány képtelen volt elrejteni elégedett mosolyát. Élvezettel vette a szájába Luke péniszét.

Luke felnyögött, mire Harper még mélyebben szívta őt magába. Luke combján támaszkodott, s érezte, amint a kéj hullámokban öti el a férfi testét.

Harper izgatottan nyögdécselni kezdett, mire Luke még keményebb lett. Csípője ütemesen mozgott, s egyre mélyebbre és mélyebbre hatolt Harper szájában. Újra meg újra. A lány viszonozta a mozdulatokat, átadta magát a heves döfések nyújtotta élvezetnek.

– Istenem, Harper…

Luke a lány hóna alá nyúlt, felemelte, és kisegítette a zuhanykabinból.

– Még nem akarom, hogy vége legyen – mondta.

Nem bajlódott a törülközővel, hanem azon nyomban a fürdőszobapultnak döntötte a lányt, s térdeivel szétfeszítette a combját. Letörülte a párát a tükörről.

– Látni karlak közben – suttogta Harper fülébe, s tekintetük egybeforrt.

Harper megborzongott.

– Bízz bennem.

A lány bólintott. Valóban bízott Luke-ban. Valami a lelke mélyén azt súgta neki, hogy bízhat benne, mert ő az, akire mindig is vágyott. Úgy érezte, mintha réges-rég ismerte volna.

Luke lassan végighúzta az ujját a lány gerince mentén, követvén a lepergő vízcseppeket, majd a fenekéhez ért. Tovább csúsztatta az ujját, s egy kicsit körözött vele a lány ánuszrózsája környékén. Harper teste megfeszült.

– Én még soha…

– Támaszkodj meg a pulton – azzal kicsavarta a vizet Harper tincseiből. A lány érezte, amint a vízcseppek legörögnek
a hátán. Behunyta a szemét, amikor Luke ismét követni kezdte ujjával a víz útját.

– Nyisd ki a szemed, drága – kérte Luke, olyan szenvedéllyel, s olyan kedvesen, hogy Harper képtelen volt ellenállni.

Luke keze lassan Harper legérzékenyebb pontja felé araszolt, s ujjaival lágyan simogatni kezdte:

– Ó, milyen nedves vagy – széthúzta Harper szeméremajkát, s kutató ujjai megtalálták a lány csiklóját. Ujjbegyével masszírozni kezdte, kellemes, finom, körkörös mozdulatokkal…

Harper tudta, hogy egyre nedvesebb, s a vágytól fűtött szorongatást a gyomrában érezte. Képtelen volt ellenállni a férfinak; Luke számára mindig, mindenhol és mindenre készen állt.

Luke tekintete követte a lány mellén legördülő, s lassan
a földre hulló vízcseppek útját.

Másik kezével megfogta Harper kezét, és a mellére vezette. Harper megszorította a keblét, mire Luke vágytól kéjesen felsóhajtott, de nem hagyta abba csiklójának simogatását. Harper a melleivel játszott, s közben mélyen Luke szemébe nézett a tükörből.

Luke ura volt a helyzetnek, s lelkesen folytatta a felfedezést. Harper eltűnődött, vajon ezúttal milyen messzire mennek. Vajon milyen messzire engedi Luke-ot…

Luke le nem vette volna a szemét a lányról. Kinyújtotta az ujját, és mélyen beléhatolt. Harper térde megroggyant, s amikor a férfinak dőlt, érzete, hogy Luke pénisze a popsijának feszül. Luke a másik kezével megmarkolta meredező férfiasságát, és finoman megpaskolta vele Harper fenekét.

Harper felnyögött, és lágyan összecsípte a mellbimbóját. Luke visszahúzta az ujját, és a következő pillanatban már két ujjal nyúlt a lány vaginájába. Harperre dőlt, s a lány, hogy megtartsa az egyensúlyát, a pultra támaszkodott.

Luke keze Harper mellére siklott, s hüvelykujjával masszírozni kezdte a kőkemény mellbimbót. Bármit is tett, egyszerre volt gyötrő és édes. Mélyen benyúlt Harper vaginájába, majd odabent behajlította az ujjait.

– Nézem, ahogy élvezel – suttogta Luke Harper hajába. Harper mintha csak a férfi bűvkörébe került volna, képtelen volt ellenállni, s teste készségesen felelt Luke minden mozdulatára. Luke kihúzta, majd ismét betolta ujjait. Harper megborzongott a kéjtől, és érezte, hogy menten elélvez. Luke a lány kebleit markolva a fenekéhez nyomta erős, lüktető péniszét. Harper izmai megfeszültek a férfi ujjai körül, amint Luke másik keze a mellbimbójához ért. A pultra omolva élvezte, amint az édes hullámok átjárják a testét.

Luke végig tartotta a szemkontaktust, s tekintetében a birtoklás lángja izzott.

Amint az orgazmus utolsó hulláma is végigsöpört a testén, Harper levegőhöz jutott:

– Te jó ég, Luke – zihálta. Úgy érezte, Luke-nak teremtették…

Luke kihúzta Harper vaginájából az ujjait, és a lány szeme elé tartotta őket. A nedvesség láttán Harper elpirult. Micsoda kéjes élvezet…

Luke hátrább lépett, egyik keze továbbra is Harper mellén pihent, ám a másik lassan elindult a lány feneke felé. Harper érezte, hogy a férfi hüvelykujját a farkcsontjának támasztja, miközben a nedves ujjai lejjebb és lejjebb csúsznak.

Nagyot sóhajtott, amikor az ánuszrózsája közelében érezte a férfi ujját. Sosem volt még ilyen élménye, és sosem érezte magát még ennyire kiszolgáltatottnak. Luke tartott egy kis szünetet, majd enyhe nyomást gyakorolt a nyílásra. Harperben olyan vágy éledt, mint még soha korábban. Luke mellkasának dőlve adta át magát az új élménynek.

Luke elmosolyodott, továbbra is a tekintetébe mélyedt a tükörben, és összecsippentette a lány mellbimbóját; hüvelykujja és mutatóujja közé fogta, s mozgatni kezdte, mintha az ajkával kényeztetné. Harper önkéntelenül szétnyitotta ajkát, amint érezte, hogy Luke lassan ránehezedik. A férfi ujjai lassan beljebb merészkedtek Harper ánuszába. A lány felsóhajtott. Mintha rossz érzés lett volna… nem, inkább mégis jó.

Látta a tükörben, hogy Luke arcizmai megrándulnak, s tudta, hogy a férfinak nagy önuralomra van szüksége ahhoz, hogy még nem élvezzen el. Harper feljebb tolta a fenekét, hogy Luke könnyebben hozzáférjen. Lassan teljesen becsúsztatta az ujját, s a másik kezével megmarkolta Harper keblét, majd folytatta a kényeztetést.

Kihúzta az ujját, aztán ismét visszatolta. Ki és be, ki és be. Lassan, kellemes ritmusban. Harper ösztönösen közelített felé, valahányszor a férfi kihúzta az ujját. Érezte, hogy újra benedvesedik, bőrén a víz saját édes nedveivel keveredett.

Egészen szokatlan érzés volt, hogy a teste ennyire vágyik erre a férfira…

Luke kihúzta az ujját, s Harper érezte, hogy a következő pillanatban megragadja a péniszét.

Luke makkja Harper lába közé furakodott, s lassan, finoman meg-megközelítette a lány ánuszát. Tekintetük egybeforrt a tükörben, s Harper mély levegőt vett, majd nyelt egyet. Izzó vágyat érzett, hogy ott is magában tudhassa a férfit.

Kis nyomást érzett, amint Luke pénisze beléhatolt. Felsóhajtott, amikor magában érezte, s bár egy pillanatra félrekapta a fejét, továbbra is elmerült Luke tekintetében. Az a meleg, barna szempár… immár lelkének minden sötét szegletébe belelát. Harper érezte, hogy mindent odaadott, immár teljesen a férfié.

– Luke – suttogta. Fenekével közelebb nyomakodott Luke-hoz, mindenáron rá akarta venni, hogy mozogni kezdjen.

Luke megragadta Harper csípőjét, s szorosan tartotta. Úgy tűnt, egy örökkévalóság óta állnak ott, majd Luke lassan kihúzta péniszét a lány ánuszából. Harper felnyögött, s ezt hallván Luke megkapta a kellő biztatást. Ismét beletemetkezett a lányba. Harper élvezettel felsikoltott. Luke ujjai szétnyitották Harper szeméremajkát, s a lány csiklójára csusszantak.

Magáévá tette a lányt, úgy, ahogyan előtte még soha senki.

Harper alig kapott levegőt, amikor Luke mozdulatai ütemesebbek, gyorsabbak lettek. A férfi ujjai gyakorlottan játszottak a csiklójával, pénisze kellemesen kitöltötte a teret ánuszában. Harper érezte, hogy újabb orgazmus van készülőben. De micsoda orgazmus! Valóságos hullámként tornyosult benne. Úgy érezte, nem élné túl, ha most Luke abbahagyná.

Észrevette, hogy Luke homlokán izzadságcseppek gyöngyöznek. A férfi izzó tekintetében heves láng lobbant. Mozdulatai egyre gyorsabbak és erőteljesebbek lettek, s minden döféskor felnyögött. Már csaknem a csúcson volt. Ennek tudata elég volt Harpernek ahhoz, hogy benne is tetőfokára hágjon az élvezet. Luke ismét megszorította a keblét, majd újra összecsippentette a mellbimbóját.

Egy másodperc törtrésze alatt történt. Amint Harper megérezte Luke elsöprő orgazmusának első hullámát, maga is élvezni kezdett. Izmai ellazultak, mélyen magában érezte Luke péniszét, s magját. Luke elvette a kezét Harper melléről, maga felé fordította a lányt, tenyerébe vette az arcát, és elmerültek egymás tekintetében, míg a testük az orgazmus hullámain hánykolódott.

– Hát ezeket hogy szerezted? – kérdezte Luke, miközben ujjaival a lány csípőjén lévő két forradást simogatta.

Harper hozzásimult. Még az orgazmus mindent elsöprő hatása alatt volt, így mindössze vállat vont, és a férfi mellkasába temette arcát. Luke finoman kicsusszant mellőle és felült.

Harper a párnába fúrta az arcát, és igyekezett nem tudomást venni arról, hogy a férfi a testét vizslatja.

– Harper – érintette meg finoman Luke a lány fenekét.

– Hm…

– Harper Sue Ellen Wilde.

Harper oldalt fordult.

– Nem is ez a második nevem.

– Fogalmam sincs, mi a második neved, úgyhogy kénytelen voltam kitalálni egyet. Egyet-kettőt.

– Szóval volt egy csajod, akit Sue Ellennek hívtak?

– Inkább arról van szó, hogy ezek a nevek passzolnak hozzád.

– Ha tudni akarod, Lee a második nevem.

– Lee? Mint Bruce Lee?

– Haha – vonta fel Harper a szemöldökét.

– Tudod, hogy nagyon szellemes srác vagyok.

Harper elismerően mérte végig a férfit:

– És ez még semmi…

– Hékás, nem csak a testem létezik! Különben is, kérdeztem valamit az előbb.

Harper sóhajtott egy nagyot, és felkönyökölt.

– Miért fontos, hogy hol szereztem?

– Mert olyan, mintha valaki cigicsikket nyomott volna el a bőrödön.

– Jó szemed van az ilyesmihez.

Luke arcáról egy szempillantás alatt fagyott le a mosoly.

– Ki tette? Csak nem az a seggfej Ted volt?!

Harper vágott egy grimaszt.

– Dehogy, nem Ted tette. Már nagyon régen történt. Nem számít, ki volt.

– Dehogynem számít! Valaki elnyomott rajtad egy égő csikket, és te azt mondod, nem számít, ki tette?!

Harper felült.

– Nem szeretnék erről beszélni.

– Nem érdekel, hogy ezzel kapcsolatban mit szeretnél. Mondd meg, hogy ki tette.

Luke észrevette, hogy Harper arcizmai megrándulnak. Igyekezett visszafogni magát. Nyilván nem vezet sehová, ha nekiáll ordítozni vele. Nem ez a legmegfelelőbb módja annak, hogy az ember egy nőt szóra bírjon. Megérintette Harper vállát:

– Nézd, drága, tudnod kell, hogy bennem megbízhatsz.

– Miért olyan fontos ez neked?

Azért, mert te vagy az, aki fontos nekem… Luke még idejében elharapta a mondatot, így csupán gondolat maradt. Nem tudta volna visszaszívni, ha már egyszer kimondta. Bakker.

– Nem tetszik, hogy van, amit eltitkolsz előlem – mondta végül. Micsoda képmutató szöveg!

– Nem titkolok semmit, Luke. Egyszerűen arról van szó, hogy erről senkivel sem beszéltem.

– Mondd el, mi történt.

Harper mélyet sóhajtott, s Luke érezte, hogy megnyerte a csatát.

– Amikor nevelőszülőkhöz kerültem, az egyik család különösen kedves volt. Anya, apa, és két fiú. Abban reménykedtem, hogy majd ők talán örökbe fogadnak. Minden a lehető legnagyobb rendben ment, egész addig, amíg az anya teherbe nem esett. Közben kiderült, hogy az apa az ország másik végében kapott állást. Ekkor el kellett költöznöm tőlük, és egy másik családhoz kerültem. Akkor jöttek a rosszabb idők.

Luke visszadőlt az ágyra, és maga mellé húzta Harpert. Átölelte a lányt és lágyan simogatta a hátát, míg Harper a múltjáról mesélt.

– Egy idősebb házaspár volt, rengeteg gyerekkel. Voltak, akik állami gondoskodásból kerültek hozzájuk, és voltak sajátjaik is. Állandóan ordítoztak, a gyerekek piszkosak és rendetlenek voltak, és sosem volt elég kaja.

Luke érezte, hogy egyre hevesebben ver a szíve, és uralkodnia kellett magán, hogy ne hagyja abba a simogatást.

– Még csak egy hete lehettem náluk, amikor az anyának elege lett az egészből, és lelépett. Akkor kezdődött az igazi káosz. A pasasnak rémes természete volt, különösen akkor, ha ivott. Minden fizetéskor menekültünk a közeléből. Persze hiába, egyikünket, másikunkat mindig megtalálta. És persze az is előfordult, hogy engem talált meg.

Luke érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra, és a hányinger kerülgette.

– Hány éves voltál akkor?

– Tizenkettő. Én voltam a legidősebb a gyerekek közül.

– Tett veled valami olyasmit, ami… – Luke képtelen volt befejezni a mondatot, elcsuklott a hangja.

– Úgy érted, szexuálisan? Nem, semmi ilyesmire nem került sor. A fizikai bántalmazás viszont rendszeres volt.

– Mi történt vele?

– Börtönbe került.

– Még most is ott van? Jelent számodra bármi fenyegetést?

– Még most is ül.

Luke adott egy puszit Harper feje búbjára, magához szorította a lányt, s minden erejét összeszedve igyekezett leküzdeni a késztetést, hogy azonnal felpattanjon, és ízzé-porrá zúzzon valamit. Bármit.

– Köszönöm, hogy elmondtad, Harper.

A lány nem felelt. Luke felemelte az állát, s mélyen a szemébe nézett: – Nagyon sajnálom, hogy ez történt veled…

– Én is. Beszéljünk inkább valami vidámabb dologról. Vagy mit szólnál még egy zuhanyhoz?

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Két hét…

Harper aggódott, hogy a Luke-nak tett őszinte vallomása hatására a férfi lelki sérültként fogja kezelni, vagy – ami még ennél is rosszabb – sajnálni fogja. Mindazonáltal semmi sem változott, továbbra is őrülten kívánták egymást. Több időt töltöttek az ágyban, mint az ágyon kívül. Arra számított, hogy idővel lankad majd a lelkesedése, és már nem fog annyira vágyni arra, hogy magában érezze a férfit. Tartott attól is, hogy hozzászoknak egymás meztelen testének látványához, és többé már nem dobban nagyot a szíve attól, ha meghallja Luke nevét.

A helyzet azonban az volt, hogy minél több időt töltöttek együtt, annál intenzívebben vágytak egymás társaságára. Akármi is volt ez, az biztos, hogy mélyen megmozgatott benne valamit.

Figyelte, amint Luke előkészíti az elutazását. Ez eleve sok időt vett el az egyébként is munkás hétköznapokból. A munkahelyén Frank és Charlie szoktak belépni a helyére, amikor távol van; nem ez lesz az első eset, tudják a dolgukat. Luke nyugodtan rájuk bízhatta a cég vezetését.

Ami a házat illeti, Luke távollétében James intézte az ügyeket. Luke öccse hozzáfért a számlákhoz is, s gondoskodott róla, hogy minden csekk időben be legyen fizetve. Luke még egyszer ellenőrizte, hogy rendben vannak-e a számlák, olajat cserélt a kocsiban – persze Hareperében is – és átnézte a járgányt, hogy rendben van-e. Harper időközben listát írt arról, hogy mi mindent kell elintéznie a távozása előtt.

Bethtel hosszú órákon át igyekeztek rendbe tenni a papírokat az irodában, hogy minden könnyen hozzáférhető és áttekinthető legyen.

– Hála az égnek, hogy itt vagy – sóhajtotta Beth, miközben egy nagy halom felesleges dokumentummal a kezében az iratmegsemmisítőhöz tartott. – Egymagam nem boldogultam volna ennyi melóval, az tuti.

Harper utánament, ugyancsak egy nagy halom papírral a kezében. – A világ legjobb találmánya – szusszantott egyet –
a szkenner.

Közös munkájuk eredményeképpen – és a szkennernek hála – az elmúlt nyolc hónap összes dokumentációja bekerült az online nyilvántartó rendszerbe, és ily módon könnyen frissíthetővé vált minden. Innentől már lehetőség nyílt arra, hogy minden adminisztrációt elektronikusan intézzenek, és a rendszerben tárolják az adatokat. Persze ettől függetlenül volt még egy rakás régebbi céges anyag, amely csak papír alapon volt meg.

– Azt hiszem, érdemes lenne felvenni egy gyakornokot a nyárra, hogy megcsinálja a szkennelést, és aztán az iratmegsemmisítést – jegyezte meg Beth, és letette a papírokat az iratmegsemmisítő melletti dokumentumkupac tetejére. – Na meg persze lemoshatná a kocsikat és intézhetné az ebédrendeléseket is.

Harper összerezzent, amikor beléhasított a felismerés, hogy nyáron már nem lesz itt. Ki tudja, hol lesz már akkor? Persze nem valószínű, hogy erről beszélhetne Luke-kal…

Már csak két hetük volt Luke bevetéséig, s Harper eredetileg azt tervezte, ő is stílusosan távozik majd, ezért az elmúlt hónapot álláskereséssel, és az életrajza csiszolgatásával szerette volna tölteni – ehelyett azonban vagy munkával vagy meztelenül töltötte az időt.

Nem érezte, hogy hibát követett volna el, mindazonáltal világossá vált számára, hogy immár túlságosan nagy jelentőséget tulajdonít ennek a kvázi románcnak. Noha az igazság fáj, az biztos, hogy többet ér, ha a valós helyzetre fókuszál, ahelyett, hogy légvárakat építene.

Amikor arra gondolt, hogy a barátnője, Hannah hány fremonti álláshirdetést küldött át neki – amelyeket még csak meg sem nézett –, azért kissé furdalta a lelkiismeret.

Szerencsére Luke tisztességes fizetést adott neki, és nem hagyta, hogy beszálljon a rezsiköltségbe, sőt, még bérleti díjat sem volt hajlandó elfogadni tőle, úgyhogy Harper megtakarításai lassan, de biztosan nőttek, és immár nem látszott lehetetlennek, hogy le tudja tenni a kauciót egy albérletre. Sőt, még néhány bútorra is futja majd, ha minden jól megy.

Ha majd arra kerül a sor, hogy túl kell tennie magát azon, ami közte és Luke közt történt, és eljön a felejtés ideje, jól fog jönni egy saját kis kuckó, ahol meghúzhatja magát.

Harper sóhajtott egy nagyot, és a padlóra hajította a papírokat.

– Gyere, ebédeljünk meg, mielőtt nekilátunk a darálásnak. Meghívlak.

Amikor aznap délután Luke hazaért, Harpert az egyik bárszéken ülve találta, a férfi laptopja fölé görnyedve. Amikor Harper pusziért nyújtotta az arcát, Luke egy futó pillantást vetett a képernyőre.

– Hékás, a főnököd laptopján keresel új állást? Nem semmi…

Harper vágott egy grimaszt, és magához húzta Luke-ot, még egy pusziért.

– Nagyon vicces. Egyébként igaz – visszafordult a képernyőhöz. – Azon töröm a fejem, hogy hogyan írjam bele ezt az egy hónapnyi munkatapasztalatot az életrajzomba úgy, hogy ne vegye ki magát nagyon hülyén a dolog.

Luke a mosogatóhoz lépett és engedett két pohár vizet.

– Írd azt, hogy határozott idejű szerződéssel dolgoztál.

– Zseni vagy! Most már legalább világos, hogy miért is akarok állandóan a közeledben lenni.

Luke érezte, hogy máris erekciója támadt. Átment a konyhasziget túloldalára, és letette Harper elé az egyik poharat.

– Szívesen írok neked ajánlólevelet, ha gondolod – Ez meg hogy a francba jön ide?!

Harper szürke szemében megcsillant a remény. Ennek a tekintetnek lehetetlen ellenállni.

– Komolyan mondod? Ez nagyszerű lenne!

Pompás. Ezek után nincs más választása, kénytelen lesz megírni azt a levelet. Mindig is nehezére esett még akár egy e-mailt is összehozni. Hogyan boldogul majd egy kézzel írott dicshimnusszal? Nem mintha Harper nem érdemelné meg. Tény, hogy az irodai káoszból két hét leforgása alatt sikerült  áttekinthető rendszert létrehoznia.

Talán Sophie-t kellene megkérnie, hogy írja meg helyette.

– És hol keresel állást? – kérdezte.

Harper ivott egy korty vizet.

– Maradok az eredeti tervemnél, és Fremontban keresgélek. Tény, hogy nem Benevolence, de az jó, hogy megint Hannah közelében leszek.

– Nem gondoltál arra, hogy itt maradj a környéken? – Most meg mi ütött belé? Épp hogy csak megfordult a fejében a gondolat, és máris kimondja?!

Harper fészkelődni kezdett, és elkapta a tekintetét. Úgy tett, mintha hirtelen rendkívül izgalmas látványt jelentene számára a konyhaszekrény.

– Ööö, de igen, fontolóra vettem ezt a lehetőséget is. Körülbelül egy másodpercre. Aztán rájöttem, hogy nem jó ötlet.

– Miért nem? – kérdezte Luke, s közömbösséget tettetve a konyhapulton lévő levélkupacot nézegette.

Harper krákogott, majd így felelt:

– Nem szeretnék erről beszélni, mert attól tartok, félreértenéd, és azonnal pánik üzemmódba kapcsolnál.

Luke úgy döntött, addig nézi a lányt, amíg annak végül elege lesz, beadja a derekát, és mégis válaszol neki. Ehhez körülbelül harminc másodpercre volt szükség.

– Az jutott eszembe, hogy ha maradnék, akkor később nagyon kellemetlen lenne, ha egy szép napon szembe jönnél velem, az épp aktuális barátnőddel. Vagy akár az is, hogy heti rendszerességgel összefutnánk az ábécében. És aztán ezt a bizonyos barátnődet egy szép napon feleségül vennéd… Valahányszor meglátnálak, mindig eszembe jutna, milyen jó volt veled, és közben persze tudnám azt is, hogy mindezt már mással éled meg… – megborzongott, és megrázta a fejét. – Nos, meg kell mondanom, nem így tervezem leélni az életem hátralévő részét.

Luke gyomra összeszorult a gondolatra. Persze nem arról van szó, hogy valaki mással lehetne valami, hiszen ez eleve ki van zárva. Ha arra gondolt, hogy Harper elmegy, furcsa keserűséget érzett. A lány nagyon is megérdemli, hogy boldogan élje az életét. Biztosan találkozik majd valakivel, akivel egymásba szeretnek, és akihez feleségül megy. Lesznek gyerekeik. Talán egy-két alkalommal még találkoznak, hiszen itt-ott összefuthatnak. Mondjuk a tónál, nyaranta. És lesz valaki, egy szerencsés seggfej, aki Harper csodás testét simogathatja. Mert ő már nem lesz mellette.

Luke lecsapta a poharat a gránitpultra, s Harper összerezzent.

– Látod? Mondtam, hogy nem fog tetszeni, amit hallasz. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy szerelmes vagyok beléd, Luke. Csak egyszerűen nem tudnám magam túltenni azon, hogy valaki mással látlak.

Helyben vagyunk, drága.

– Értem, és igazad is van. Hékás, ide nézz! Az első leveled, amit erre a címre kaptál – azzal a lány elé tett egy borítékot. A kézzel írt, kacskaringós címzés láttán Harper összevonta a szemöldökét.

– Biztos csak valami promóció – mondta, és a laptop alá csúsztatta a borítékot. – Egyébként, ha már témánál vagyunk, mit fogunk mondani a családodnak? Mivel magyarázzuk a távozásomat?

– Ezen még nem gondolkodtam.

Harper sóhajtott egy nagyot.

– Én sem. Inkább hagyom, hogy mindenről elvond a figyelmem, és csak csodálom és élvezem az észvesztően klassz, meztelen tested.

– Erre az észvesztően klassz, meztelen testre gondolsz, drága? – azzal Luke levette az ingét, és nekilátott, hogy Harpert is kihámozza a felsőjéből. Harper jókedvűen felkacagott.

Szerda este Harper egyedül indult haza a munkából. Luke egy építkezésre ment, ahol valami hirtelen felmerült krízishelyzetet kellett megoldania, és egyben meg is kellett nyugtatnia az ügyfelét, hogy minden rendben lesz. Harper nagyra értékelte Luke munkamorálját. A legkisebb probléma esetén is azonnal reagált, hogy mind a kollégái, mind a megrendelői érezzék, hogy fontosak a számára.

Aznap jelent meg először az egyik új alkalmazott a reggeli megbeszélésen. John még csak tizennyolc éves volt, frissen végzett a szakiskolában, és nagyon úgy nézett ki, hogy remek bútorasztalos válik belőle.

– Figyelj, John, meg kell értened, hogy azért, mert már van valamennyi pénzed, nem kell minden baromságra elverned. Semmi értelme, hogy vegyél egy negyvenötezer dolláros kocsit, és hidd el, semmi szükség a hatvanas képátmérőjű tévére sem, pláne nem azért, mert még mindig a szüleiddel élsz. Ha sikeres akarsz lenni, akkor rám számíthatsz, megadok neked…

Harper akaratlanul is hallgatózott fénymásolás közben, s mosolygott magában.

Luke valóban odafigyelt a körülötte lévő emberekre, legyenek azok családtagok, barátok, vagy éppenséggel az alkalmazottai. Nem csak abban volt jó, hogy segítsen kikeveredni a slamasztikából, hanem abban is, hogy segítsen elkerülni azt.

Harper letette a táskáját, az uzsonnáscsomagját a konyhapultra. Csodás tavaszi este volt, úgyhogy eldöntötte, kinyit minden ablakot, hogy alaposan átszellőzzön a ház. Beszaladt a hálószobába, hogy átöltözzön; gyorsan felkapott magára egy pólót és egy rövidnadrágot. Valaki kopogott.

– Claire! Szia! Gyere be – Harper hátrább lépett, és beljebb invitálta Luke édesanyját.

Claire egy zacskó süteményt hozott, aprócska sajttortákat.

– Épp a közelben jártam, és gondoltam, beugrom.

– Hűha! Ha ilyen finomságok vannak nálad, akkor tényleg idebent van a helyed – kacagott Harper. – Kerülj beljebb! Innál valamit? Vizet? Jeges teát?

– Egy jeges tea jól esne, köszönöm – Claire végignézett az előszobán, és Harper háta mögött az étkezőre vándorolt a pillantása.

– A mindenit, hát végül mégis beszerzett néhány bútort ez a gyerek?

Harper odalépett mellé.

– Ezen a héten. Képzeld, úgy alakult, hogy vacsoravendégeket hívtam, és szembe sem jutott, hogy Luke-ot netán zavarhatja, hogy nincs hová leültetnünk őket.

– Már olyan rég várom, hogy a fiam végre otthont varázsoljon ebből a házból – fordult Claire Harperhez. – Hát, kicsim, meg kell mondanom, többet érdemelsz, mint egy tucatnyi sütit.

Közösen szemrevételezték a többi bútort is, azután kiültek a verandára egy-egy pohár jeges teával, hogy élvezzék a kellemes tavaszi estét.

Claire elhelyezkedett a kinti hintában, és lágyan ringatózni kezdett.

– Be kell vallanom neked valamit. Valójában nem is volt semmi dolgom a környéken.

– Csakugyan? – nézett rá Harper a pohara mögül.

– Luke azt mondaná, hogy csak bele akarom ütni az orrom a dolgába. Én meg inkább azt mondom, hogy az anyai szívem húzott ide – sóhajtott egy nagyot, és beletúrt sötét hajába, melyben ezüstös tincsek csillantak meg. Mozdulata egy az egyben olyan volt, mint Luke-é. Harper elmosolyodott. – Azt hiszi, hogy azért, mert már felnőtt, nincs semmi közöm ahhoz, hogy hogyan él. Persze fogalma sincs arról, mit jelent az, hogy az ember felnevel egy gyereket. Egész egyszerűen nincs olyan, hogy a gyerekével ne…

– Foglalkozzon az ember? – fejezte be Harper a mondatot.

Claire bólintott.

– Így van. Hiába harmincéves, még mindig bennem van az, hogy tudni akarom, minden rendben vele. Gondolom, a te szüleid is így vannak ezzel.

Harper lehajtotta a fejét.

– Igen, azt hiszem, ők is így lennének ezzel. Kicsi voltam még, amikor meghaltak, de szeretném azt hinni, hogy ha még élnének, nagyon fontos lenne nekik, hogy mi van velem.

– Bocsáss meg, Harper, nem tudtam, hogy ez a helyzet. Kérlek, ne haragudj! Csak jártatom a számat, anélkül, hogy…

Harper elmosolyodott.

– Semmi baj. Már nagyon régen történt.

– Nem minden sebet gyógyít be az idő – felelte Claire szomorkásan. – Vannak, akik sosem teszik túl magukat az őket ért veszteségen.

– Talán nem is értjük mindnyájan, hogy milyen értékes az idő, amit ebben a világban élhetünk. Nem érdemes a bennünket ért veszteségeken siránkozni, hanem inkább hálásnak kellene lennünk mindazért a sok jóért, ami ér bennünket. Élvezni kell az életet, függetlenül attól, hogy meddig tart.

– Tehát Luke elmondta neked…

Claire nem fejezhette be a mondatot, mert nyílt a verandaajtó.

Amint megpillantotta Luke-ot, Harper érezte, hogy felszökik a pulzusa. Csupa por volt a farmerja, a pólója a testéhez tapadt. Izzadt volt és piszkos. Még a baseballsapkáján is kiült az izzadtág. Teljesen úgy nézett ki, mint azok a szexi pasik, akik a naptárak lapjairól mosolyognak az emberre. Egy igazi dögös építőmunkás… Kemény és férfias.

– Hölgyeim – Luke adott egy puszit Harper homlokára, és a veranda korlátjának támaszkodott.

– A közelben volt dolgom, és gondoltam, beugrom – közölte Claire ártatlanul.

– Aha, persze, anya. Biztosan nem azért jöttél, hogy kifaggasd Harpert, igaz?

– Hát persze hogy nem. Viszont az a helyzet, hogy kicsit elrúgtam a pöttyöst, ugyanis valaki elfelejtette megemlíteni nekem, kisfiam, hogy Harper szülei már nem élnek. Ilyesmi nem történne velem, ha volnál szíves kom-mu-ni-kál-ni velem – ezüstös színben játszó fülbevalója minden szótagnál élénken csilingelt, mintha csak aláfestené az elhangzottakat.

– Értem, anya – forgatta a szemét Luke. – Szóval nem álltál neki kifaggatni Harpert?

– Még nem volt rá lehetőségem. Tudod, hogy vallatás során igyekszem nagyon udvarias lenni, úgyhogy első lépésben az kell elérnem, hogy Harper teljesen gyanútlan legyen – kacsintott Claire.

– És mi a helyzet a munka frontján? – váltott témát Luke. – Ma telefonált Della, és azt mondta, meg akarják csináltatni a bővítést.

Claire bólintott.

– Mondhatnám úgy is, hogy virágzik a virágbolt. Eredetileg úgy volt, hogy csak heti kétszer vagyok ott, de végül szinte már minden pénteken be kell mennem, sőt, olykor szombatonként is. Rengeteg esküvői megrendelésünk van. Della és Fred teljes állásba keres valakit, boltvezetőnek.

– Vannak már jelentkezők? – kérdezte Harper.

– Máris ki akarsz lépni tőlem? – tréfált Luke.

Harper felkacagott.

– Én nem, de úgy tudom, Gloria éppen állást keres.

– Gloria Parker? Nagyszerű! – bólintott Claire. – Már éppen ideje, hogy végre a maga lábára álljon az a lány. Szólj neki, hogy ugorjon be az üzletbe, és leszervezek egy állásinterjút Dellával.

– Hű, ez klassz lenne! Köszönöm szépen!

– Tartozom ennyivel annak a lánynak, aki rábírta a fiamat, hogy végre normális kapcsolatra adja a fejét, és ráadásul sikerült elérnie, hogy felvegyen egy irodavezetőt a céghez. Sőt, még ennek tetejébe még bútorokat is vetetett vele. Sokkal többel tartozom neked, mint néhány szelet sajttortával.

– Sajttortát említettél? – kapta fel a fejét Luke.

Luke kikísérte a kocsihoz az édesanyját, leginkább azért, hogy megbizonyosodjon róla, nem környékezi meg Harpert, hogy újabb információmorzsákat szerezzen.

– Nagyon tetszenek az új bútorok – jegyezte meg Claire, miközben előhalászta a kocsikulcsot a táskájából. – Kezd végre otthonos lenni ez a ház.

– Anya… – Luke igyekezett leplezni a türelmetlenségét.

– Ne anyázz itt nekem! Jogom van hozzá, hogy tudjam, minden rendben van a gyerekeimmel. Ha az ember negyvenhét órán át vajúdik, akkor vannak bizonyos jogai.

– Az ég szerelmére…

– Nagyon kedvelem ezt a lányt, Luke. Végre megint látlak mosolyogni – megsimogatta a fia arcát. – Már ideje volt. Nagyon is.

Válaszképpen Luke morgott valamit, elkapta az anyja kezét, és belecsókolt a tenyerébe.

– Tényleg rendes lány, anya. Én is nagyon kedvelem. Most pedig mondd, lehetne arról szó, hogy témát váltunk, és nem taglaljuk tovább a szerelmi életemet?

Claire megcsipkedte Luke arcát.

– Jól van, jól van. Vidd el vacsorázni a barátnődet! Megérdemli, nekem elhiheted.

Luke megvárta, amíg Claire kihajt az útra, majd előkapta a zsebéből a telefonját. A szülei tényleg nagyon megkedvelték a barátnőjét. Ez bizony probléma…

– Titkos, bizalmas, ám annál fontosabb tanácsra van szükségem, ezért hívlak téged – Luke fel-alá mászkált a kocsifeljárón.

– Csoda-e, ha el vagyok telve magamtól ilyenek hallatán? – kérdezte Sophie.

– Mit mondjak anyának és apának, miért megy el Harper?

A háttérben Josh kiabálása hallatszott.

– Minden rendben nálatok? – tette hozzá Luke.

– Tessék? Ja, persze. Örömében visong. Várj egy percet, bezárom a gyereket az alagsorba.

– Sophie!

– Csak viccelek, te bamba! Bejöttem a spejzba, mert nyugalomra van szükségem, hiszen azt kell kifundálnom, hogy milyen hazugságokkal etessük meg a szüleinket.

– Emlékeztetnem kell rá téged, hogy ez az egész a te ötleted volt?

– És nekem emlékeztetnem kell rá téged, hogy élvezed ezt az egészet, ami egyébként valóban az én ötletem volt?

– Ott a pont. Most pedig ki vele! Mit tegyek?

– Mikor megy el? Előbb, mint te, vagy később?

– Fogalmam sincs. Talán később.

– Megvan, hogy mi mikor fog történni?

– Még nem beszéltünk erről.

– Szerintem annak lenne értelme, ha még egy kicsit maradna azután, hogy elmentél. Ez már csak azért is jó lenne, mert nem kellene Jamest arra kérned, hogy rögtön a távozásod után intézze tovább a ház ügyeit. Gondolom, egyikőtök sem szeretné, hogy hülyének nézzék, nem igaz?

– Jól gondolod.

– Nos, akkor ebben az esetben van egy jó hírünk! Ez pedig azért klassz, mert Harper távozásának híre így kevésbé fog rossz hírnek számítani.

– Mi van?!

– Nem hiába, igazi pasi vagy. Ide figyelj! Majd azt mondjuk, hogy valami nagyszerű dolog történt Harper életében, és ezért megy el a városból. Szerepet kap egy filmben, vagy mit tudom én. Találkozik álmai pasijával.

– Tudtommal én vagyok álmai pasija.

– Csak rögtönöztem – sóhajtotta Sophie. – Egyébként, ha tényleg te vagy álmai pasija, miért nem kéred meg, hogy maradjon?

– Nem ez volt a terv, Soph. És különben sem igazságos, ha arra kérem Harpert, adjon az életéből további hat hónapot, hogy kideríthessük, valóban kapcsolatnak lehet-e nevezni azt, ami köztünk van.

– Jól van, jól van. Csak ötletelek.

HUSZADIK FEJEZET

Másnap Aldónak és Luke-nak meg kellett jelennie a bázison, mert kötelező orvosi vizsgálat és eligazítás várt rájuk. Mielőtt elment, Luke megcsókolta Harpert, és persze innentől fogva mentek a dolgok a maguk útján… húsz perc késéssel érkezett Aldóhoz. Barátja már a ház előtt várta.

Amikor annak idején Aldo úgy döntött, hogy nem a város szélén, az újonnan épített házak valamelyikébe költözik, hanem vesz egy régi házat, amely egykoron egy mesteremberé volt, Luke nem tett megjegyzést. Hogy miért választott olyan épületet, amely inkább egy család számára tökéletes, mint egy agglegénynek, örök rejtély. Természetesen meglepte Aldo döntése, de – hiába voltak gyerekkoruk óta barátok – vannak olyan dolgok, amelyekről az ember nem beszél. Nem beszél, mert nem érzi szükségesnek, hogy beszéljen.

– Épp idejében – jegyezte meg Aldo. Beszállt az anyósülésre, és becsatolta a biztonsági övet.

– Nem is késtem annyit.

– Nem kell magyarázkodnod. Látom én a bamba fejeden, hogy miért késtél.

– Baromságokat beszélsz – felelte Luke, pedig világos volt, hogy Aldo fején találta a szöget. Mint ahogy az is világos volt, hogy az utóbbi időben valóban bamba képpel mászkált. Más kérdés, hogy remélte, ez senkinek sem tűnik fel. Történetesen tévedett.

– Ismerlek, mint a rossz pénzt! Ismerlek, mióta megmentettelek a nagy bunyótól, még elsős korodban, hékás! Pontosan tudom, hogy mi a helyzet, amikor bamba képet vágsz.

– Továbbra is azt állítom, hogy ott és akkor meg tudtam volna védeni magam – felelte Luke, és kihajtott a kocsibeállóról.

– Aha, nagyon valószínű. Csak emlékeztetnélek rá, hogy hárman voltak. És negyedikesek…

– Ha elfogadjuk, hogy tényleg te mentettél meg attól, hogy agyba-főbe verjenek, akkor talán azt se felejtsük el megemlíteni, hogy tizenkétéves korunkban én voltam az, aki megmentett téged a vízbefúlástól. Igen, igen, a tónál, kispofám.

– Azt hittem, elég vastag a jég… – villantotta rá széles, hófehér mosolyát Aldo.

– Aha, és emiatt kaptunk szobafogságot egész januárra.

– Ja, emlékszem. Tökre ki voltak bukva a mamák. Tényleg, mit gondol Claire Harperről?

Luke elfojtott egy nagy sóhajt, hiszen sejtette, hogy Aldo nem fog sokat teketóriázni, előbb-utóbb úgyis a tárgyra tér. Különben sem kell minden kíváncsiskodót helyre tenni.

– Teljesen odavan érte. Azt mondja, épp rá volt szükségem.

– És igaza van?

– Ami azt illeti, valójában csendre és nyugalomra vágyom. Harper pedig ezek közül egyiket sem nyújtja.

Aldo felkacagott.

– Akkor miért van itt?

Luke vállat vont, és rákanyarodott az autópálya felhajtójára.

– Az egész egy szívességgel kezdődött. Nem volt hová mennie, és ha lett volna, akkor sem tudott volna eljutni oda.

– És mi történt azután?

Luke megköszörülte a torkát.

– Hát látod, nem?

– De igen. Szerinted megvár?

Luke a fejét ingatta.

– Nem hiszem. Van mit csinálnia, és van hová mennie. Hat hónap nagy idő. Alig ismerjük egymást, nem várhatom el tőle, hogy megvárjon.

– De ahhoz elég időt töltöttetek együtt, hogy megkérd, hogy megvárjon. Tudod jól, hogy megtenné.

– Talán. De azt nem tudom, hogy én akarom-e.

– Baromság.

– Hé, vigyázz a szádra! Erre tanított jóanyád?

– Szerinted?

Igaz, ami igaz, Mrs. Moretta nem mindennapi asszony volt. Tény, hogy vasárnaponként templomba járt, de az is vitathatatlan, hogy úgy káromkodott, mint egy kocsis. Valahányszor elragadta a hév, nem teketóriázott, hanem el-elsütött egy káromkodást.

– Ha már a csajoknál tartunk, Harper úgy gondolja, hogy odavagy Gloriáért.

– Nem is téved.

– Neked az is elég, ha valakinek formás virgácsa és nagy barna szeme van. Mindig is így volt.

– És mit gondolsz, mióta tart?

– Ha ezzel arra akarsz célozni, hogy már a gimi óta belé vagy zúgva, akkor csak egy kérdésem lenne: hogyhogy Glenn még életben van?

– Ez a kérdést én is fel szoktam tenni magamnak. Mindennap. A bevetéseknek hála van mivel foglalkoznom, így legalább ilyenkor nem jut eszembe. Azért jó a Gárda, mert remekül eltereli az ember gondolatait.

Luke pontosan tudta, mire céloz a barátja.

Aldo fészkelődni kezdett.

– Van valami, amiről beszélni akartam veled. Azt fontolgatom, hogy leszerelek. Ez már a negyedik köröm, és azt terveztem, hogy egyben az utolsó is.

– Komolyan beszélsz?

– Már gimnázium óta csináljuk. Ez tizenkét év. Összecsomagolunk, bevetésre megyünk, és reméljük, hogy ép bőrrel megússzuk. Készen állok arra, hogy kiszálljak. Szeretnék a mérnöki karrieremre koncentrálni. És nagyon kedvemre lenne, ha összejönnék egy klassz csajjal, akiből a következő Mrs. Moretta lehetne.

– Atyaég, Aldo! – Luke háta borsódzni kezdett a gondolatra. – Mondd csak, mégis mikor döntötted el?

– Körülbelül tíz perccel azután, hogy megtudtam, Gloria elköltözött Glenntől. Nehogy azt mondd nekem, hogy a te fejedben nem fordult meg, hogy leszerelsz!

– Nagyon sokat jelent nekem a Gárda. Nincs is más az életemben. Csak a Gárda és a cégem.

Aldo felhorkant.

– Ideje lenne elgondolkodnod azon, hogy családot alapíts. És Harper is a tiéd lehet, ha akarod. Micsoda érzés lenne hozzá hazatérni nap mint nap! Elmesélné, hogy mi mindenbe keveredett már megint. Minden egyes nap csupa izgalom!

– Tiszta gáz az a csaj… Aggódom, hogy mi lesz vele, ha megint a maga útját járja.

– Szüksége van rád.

– Inkább a szüleire lenne szüksége. De hiába, mert meghaltak. Nincs családja. Nincs semmije, csak a sebek, amelyeket a nevelőszüleitől kapott.

Aldo halkan káromkodott.

– És te megtennél mindent, hogy segíts rajta, csak fogalmad sincs, hogy pontosan mit is kellene tenned, igaz?

– Pontosan – sóhajtott Luke. Aldo tökéletesen átlátta a helyzetét. – A dolog úgy áll, hogy nincs helye az életemben.

– Helye éppen lenne, csak túl gyáva vagy ahhoz, hogy beengedd az életedbe.

Luke felhorkant. Világos, hogy Aldo, a családtagjai, sőt, gyakorlatilag mindenki, aki él és mozog, lelkesen csámcsog az életén, de valójában senki sem tudja, hogy milyen érzés, amikor az ember mindent megkap az élettől, amire csak vágyott, és egyszer csak mindezt elveszíti. Luke azonban a saját bőrén tapasztalta meg mindezt. És kis híján odaveszett. Alig élte túl. És az biztos, hogy az életben nincs második esély.

Az orvosi vizsgálat rendben lezajlott, az eligazítás dögunalom volt. Szerencsére emberi időben értek haza, és immár pontosan tudták, milyen feladatok várnak rájuk Afganisztánban. Ilyenkor, a soron következő bevetés előtt általában Luke érezte magában a tetterőt és a lendületet, de ezúttal csak elképesztően fáradt volt.

Volt még egy rakás tennivalója a házzal és a céggel kapcsolatban is. Ólmos fáradtság nehezedett rá. Hozzá volt szokva, hogy kevés alvással is beérje, vitte előre a koffein és az adrenalin adta lendület, de a Harperrel – mellette, alatta, fölötte – töltött éjszakák benyújtották a számlát.

Sosem volt az a kimondott lustálkodó típus, mégis úgy érezte, talán egy órácskányi tévézés elegendő lesz ahhoz, hogy új erőre kapjon, s befejezze a rá váró papírmunkát és a csomagolást.

Egy órával később arra ébredt, hogy valami az ölébe telepedett. Valami, ami meleg és nehéz…

Egy hatalmas, szürke kutya helyezkedett el rajta: mancsát és busa fejét Luke lábán pihentette.

– Harper!

Néhány szempillantás múlva a lány megállt a küszöbön. Nyilván a közelben volt egész idő alatt.

– Mielőtt kiakadnál…

– Harper, mit keres ez a nagy dög kutya az ölemben?

– Nem kell megtartanunk. Csak egy kis időre kellett valaki, aki befogadja.

– Harper, mit keres ez a nagy dög kutya az ölemben?

A kutya vakkantott és nyújtózott egyet álmában.

– Milyen kutya ez egyáltalán?

– Pitbull, labrador és még valami más keveréke. Kitették a szűrét, és van valami bőrbetegsége, meg szívgyógyszer is kell neki, úgyhogy a menhelyen nem tudták tovább tartani.

– Ez nem válasz a kérdésemre. Miért van itt ez a kutya? És miért fekszik az ölemben? – hangjára felébredt a blöki, és véreres szemmel, álmosan pislogva nézett Luke-ra.

– Hát, az úgy volt, hogy megálltam az ábécénél, és pont akkor lépett ki egy nő az állatkereskedésből, vele. Egyébként Lolának hívják.

– A nőt?

– Nem. A kutyát.

Amint meghallotta a nevét, Lola Harper felé fordított busa fejét, és kétszer megcsóválta a farkát.

– Különben a városi menhely intézi az ügyet, próbálnak gazdit találni neki, de amíg nem sikerül, addig kellett valaki, aki befogadja. Legfeljebb egy hét az egész. És akkor rám nézett azokkal a hatalmas szemeivel. Nem is tudom, hogy történt, de a következő pillanatban már a kocsiban voltunk. Mindketten. Nagyon sajnálom, Luke. Kérlek, ne haragudj. Se rám, se Lolára.

A kutya megint megcsóválta a farkát.

– Harper, nem úgy működik a dolog, hogy se szó, se beszéd, hazahozol egy kutyát.

– Tudom. Szerintem biztos hipnotizált, és azért történt. Nagyon sajnálom.

Lola Luke-ra nézett.

– Miért ilyen fura a szeme?

– Valami kis fertőzés. Naponta háromszor kell csepegtetni bele, és elmúlik.

Lola kidugta a nyelvét.

– Harper, ez az állat hatalmas. Le tudna nyelni egyben.

– De olyan édes! Nagyon helyes jószág – Harper összekulcsolta a kezét.

Lola hanyatt feküdt Luke ölében.

– De csak egy hét?

– Legfeljebb.

Lola néhány nap alatt megváltoztatta az életvitelüket. Minden etetési időt előre jelzett, és kikéredzkedett, amikor hívta a természet. Luke korábban kutyamentes háza kis idő múlva valóságos kutyajátszótérré alakult. Mindenütt műanyag sípoló játékok és műcsontok hevertek, amelyek aktuális állapotát Lola óránkénti rendszerességgel ellenőrizte. A blöki az ágy végében aludt, fejével Harper lábán.

Harper ügyelt rá, hogy a kutyával kapcsolatos teendők nagy részét ő végezze; sétáltatta, etette, beadta neki a gyógyszereket, sőt még a túlnőtt karmait is levágta.

Igyekezett a lehető legkevesebb kellemetlenséget okozni Luke-nak, és nagyon rosszulesett neki, hogy valahányszor Lola világossá tette, ő is jelen van, Luke hatalmas sóhajjal nyugtázta a tényt.

Harper minden áldott nap emlékeztette magát, hogy milyen kedves gesztus volt Luke-tól, hogy befogadta őt, és immár a kutyát is. A bűntudat és a hála vezérelte, amikor telerakta
a hűtőt Luke kedvenc ételeivel, és mindent elkövetett, hogy a ház körüli munkákban a férfi segítségére legyen.

Esténként igyekezett Luke előtt hazaérni, hogy kiengedje Lolát, de hiába, Luke minden alkalommal megelőzte. Egyik este azon kapta Luke-ot és a fiúkat, hogy próbálják megtanítani a kutyának, hogy hozza vissza a labdát. Az állat nem lelkesedett a mutatványért, ellenben Henry szívesen szaladgált a labdákért, melyeket Robbie hajigált.

Később, miután hazakísérték a srácokat, Lolának a szeme sem rebbent, amikor a kis Ava odakacsázott hozzá és ráült a hátára. Csak ásított egyet, és élvezettel tűrte, hogy a kislány apró ujjacskáival cirógassa a bundáját.

Lola érkezését követően az első néhány reggel Luke kérdezgette Harpert, hogy sikerült-e a menhelynek befogadót találni a kutya számára.

Aztán egy idő után már nem kérdezgette a lányt, sőt, reggelente titokzatos módon együtt tűntek el Lolával. Harper gyanakodni kezdett.

Másnap reggel megvárta, amíg Luke és Lola lemennek az emeletről, és amikor meghallotta, hogy becsapódik a bejárati ajtó, kiugrott az ágyból és leszaladt a földszintre.

A kutyatálban ott volt az étel, de Lolának nyoma sem volt. A konyha üres. Harper szétnézett a földszinten, aztán kiment, hátha a hátsó udvaron megtalálja a kutyát. Sehol senki.

Öntött magának egy csésze kávét, és leült a verandára. Várakozott.

Tíz perc múlva feltűnt Luke és Lola a sarkon: édes kettesben, egymás mellett futottak. A lógó nyelvű Lola izmos lábai ütemesen toppantak az aszfalton, s láthatóan Luke is élvezte a helyzetet, mert vigyorgott, mint a töklámpás.

Amint észrevette a lányt, egy pillanatra kizökkent a tempóból, és láthatóan igyekezett közömbös képet vágni. Odaértek a házhoz.

Harper megpróbálta a csészéje mögé rejteni a mosolyát.

– Jó reggelt.

– Jó reggelt – felelte Luke, és úgy tett, mintha semmi különös nem történt volna. Harper kezébe nyomta a pórázt. – Hát, ööö, Lolának ki kellett mennie, úgyhogy elvittem magammal.

– Aha. És egy teljes kört mentetek? – kérdezte Harper ártatlan ábrázattal, s megpaskolta a ziháló kutya oldalát, mire az állat megnyalta az arcát.

– Igen. Izé… egy kört mentünk.

Lola letelepedett Harper mellé, a lépcsőre és a lánynak dőlt.

– Micsoda kamukirály vagy!

Luke védekezőn feltartotta mindkét kezét.

– Na igen, tettünk egy kört. Hát, így.

– Rendszeresen elviszed magaddal, amikor futni mész! Ezért olyan punnyadt, amikor egy órával később sétálni megyek vele.

Érezte, hogy Luke latolgatja, mit feleljen.

Végül megvonta a vállát.

– Az ég szerelmére, nézd meg ezt a kutyát! Hatalmas! Féltem, hogy magával ránt téged, ha igazán beindul. Bárkinek baja eshetett volna.

– Szóval először azért vitted magaddal, hogy kiderítsd, mit tud?

– Úgy valahogy. Kíváncsi voltam, hogy rendesen bírja-e a pórázt, és érdekelt, hogy ha fáradt, akkor kevésbé fegyelmezetlen-e, mint egyébként.

– Ez igazán nagyon kedves tőled.

– Nincs okod rá, hogy felhúzd az orrod, nem igaz? – megint megjelent az arcán az a helyes kis grüberli.

– Nos, nem lenne rá okom, ha nem játszottad volna a sértődöttet, és nem éreztetted volna velem, hogy komoly hibát követtem el, amikor beengedtem a kutyát a házadba. Miközben nagyon is örülsz neki, hogy itt van!

– Nem mondanám, hogy nagyon…

– Lukas Norbert Garrison!

– Egyébként Charles a második nevem.

– Igenis odavagy érte! Ha nem, akkor tessék, nézz bele a szemébe, és mondd meg neki – Harper a tenyerébe vette a kutya fejét. – Nézz rá apucira. Nézz rá, és mondd el neki, hogy milyen szenyaság volt tőle, hogy hülyére vette a mamit. Tudod jól, hogy meg kellett volna mondanod nekem az igazat. Bizony ám.

– Ehhez nem tudok mit hozzáfűzni… Most pedig, drága hölgyeim, ha nem bánják, akkor megyek, és lefutom még a hiányzó távot. Lola csak két és fél kilométert bír – odahajolt és megcsókolta Harpert, majd nyúlt, hogy megsimogassa Lola fejét, azonban az állat megelőzte, és képen nyalta.

– A helyzet az, hogy ebben a pillanatban nem nagyon lelkesedem érte – törülte le a nyálat az arcáról.

– Ezt nagyon is megérdemelted, Norbert!

– Mit szólnál, ha ma steak lenne a vacsora? – kérdezte Luke, majd nekiindult.

– Egyszerűen örültél neki, hogy megpróbállak kiengesztelni, és élvezted a helyzetet! Micsoda egy…

– Szerintem nem biztos, hogy a szomszédok kíváncsiak rá, hogyan fejeznéd be ezt a mondatot – kiáltott vissza Luke és kikocogott a járdára.

– Rendben, de Lola megkapja a steaked felét! – Harper megvárta, amíg a férfi eltűnik a látóteréből, és csak ekkor tört ki belőle a nevetés.

Luke aznap nem ment be az irodába. E-mailben és sms-ben kommunikáltak. Harper egész egyszerűen gyáva nyúlnak nevezte.

Előbb ért haza, mint Luke, és mielőtt nekilátott a vacsorakészítésnek, elvitte Lolát egy kis sétára. Már javában a húst fűszerezte, amikor hallotta, hogy Luke megérkezett. Kiment elé az előszobába, nyomában Lolával, természetesen.

– Nocsak, előkerült a csavargó – jegyezte meg tréfásan Harper.

Luke az asztalra dobta a kulcsát. Valami furcsa csomag volt a hóna alatt.

A furcsa csomag csaholni kezdett.

– Nem, nem, nem! Ne szólj egy szót se! – motyogta Luke.

Egy csenevész terriert cipelt a hóna alatt.

Harper beharapta az ajkát, nehogy felkacagjon.

Luke letette a földre a kutyát. Három lába volt.

– Várjunk csak, nem lenne illendő bemutatni őket egymásnak? – kérdezte Harper, és megindult Lola felé.

– Dehogyisnem. Lola, ő itt Max. Max, Lola.

Max odabicegett Lolához, és megszimatolta. Lola pislogott, megfordult és elügetett. Max szorosan a nyomában.

– Hát, az úgy volt, hogy elmentem Lola gyógyszereiért, és menet közben találkoztam ezzel a blökivel. Egy nénié volt, aki kénytelen megválni tőle, de sajnos a menhelyen nincs elég férőhely, és ha bevinnék, annak az lenne a vége, hogy elaltatják.

– Három lába van.

– Igen, és őt okolják emiatt. Pedig nem tehet róla.

Harper a szája elé kapta a kezét, hogy elrejtse Luke elől a mosolyát. A férfi bement a konyhába.

– Csak ideiglenesen van nálunk – szólt vissza menet közben. – Tudod, csak egy kis időre.

– Csak ideiglenesen… – suttogta maga elé Harper, s érezte, hogy elnehezül a szíve.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Valahogy könnyebb volt megszokni a két kutyát, mint az elsőt. Max szinte észrevétlenül lett az életük része. Árnyékként követte Luke-ot, és olyan öblösen telt hangja volt, mint a nála háromszor nagyobb testű kutyáknak. Reggelente Luke Lolával járt futni, Harper pedig sétált egyet Maxszal a ház körül. Éjjelente Max Lola mellé gömbölyödve aludt.

Valahányszor Harper belépett az ajtón, mindkét blöki olyan lelkesedéssel üdvözölte, mintha időtlen idők óta nem látták volna egymást.

Lola mély vakkantásokkal csattogott végig az előszobán, Max pedig nikkelbolhaként szökdécselve ugrálta körbe. Abban a szempillantásban, amikor nyílt a bejárati ajtó, izgatottan csóválták a farkukat és vakkantgattak – mindegy volt, hogy Harper, Luke vagy épp a postás érkezik. Csodás érzés volt arra hazamenni, hogy ilyen lelkesen várják az embert.

Néhány héttel korábban Harper álmodni sem merte, hogy ilyen gyökeresen megváltozik majd az élete. Van egy pasija, akiért teljesen odavan, kényelmes otthona van, nagyszerű barátai, és ráadásul még két kutyája is, akik még a jutalomfalatoknál is jobban szeretik. Igaz, mindez csak ideiglenesen az övé. Megpróbálta kiűzni a fejéből a gondolatot, hogy mi vár rá néhány nap múlva… Luke kisétál az életéből, ő is elmegy Benevolence-ből és a céghez is találnak majd új munkaerőt. Napok kérdése, és már más fogja bontogatni a Garrison céghez érkező leveleket.

Harper határozott mozdulattal bontotta fel az első levelet. Jellemző Luke-ra, hogy heteken át meg sem nézi a postáját. Leteszi a polcra, és egyre csak gyűlnek és gyűlnek az olvasatlan levelek. Harper módszeresen végignézte az összeset. Több csekket is talált köztük, amelyeket az ügyfelek küldtek. Korábban már tartott egy kiselőadást Luke-nak arról, hogy miért fontos időben válaszolni a levelekre. Ennek hatására abban maradtak, hogy ezek után Harper intézi a postát.

Amint végzett a levélkupaccal, elszalad a pénzzel a bankba.

A borítékból egy csekk hullott az asztalra. Harper felkapta, és megnézte. Luke nevére szólt, és pontosan…

Harper döbbenten kapkodta a levegőt. Térde megrogyott, lehuppant a székre.

Soha életében nem látott még ekkora összeget csekken. És még három ugyanilyen várt rá. Kibontogatta a borítékokat és egymás mellé helyezte a csekkeket.

Kifizetendő Lucas Garrisonnak.

Tudatában volt, hogy egyre csak az asztalt bámulja, de képtelen volt összeszedni magát. Kis híján félmillió dollárról szóltak a csekkek. Vajon mire fel fizetnek ennyit Luke-nak? És egyáltalán legális dologról van szó?

Harper Luke irodája felé pillantott. A férfi épp egy beszállítóval beszélt telefonon. Hátradőlt a székében, lába az asztalon. Maga a megtestesült lazaság. Nem izgatta magát, és nyilvánvalóan nem jutott el a tudatáig, hogy milyen ellentmondásos a helyzet: elérte, hogy Harper teljesen odalegyen érte, ennek ellenére képtelen vele őszintén beszélni magáról.

És a titokzatosság ködébe burkolódzó, különösen jóképű pasi ráadásul milliomos!

Harpernek eszébe jutott, milyen kellemetlenül érezte magát, amikor Luke egy valóságos vagyont költött el a bútorokra. Akár egy tucat házat is bebútorozhatna, pusztán ezekből a csekkekből! Mi baja van tulajdonképpen? Miért várja el, hogy Harper megosszon vele mindent, amikor ő folyamatosan titkolódzik előtte? Még arra sem volt képes, hogy közölje a lánnyal, hogy milyen az anyagi helyzete. „Hé, drága, csak hogy tudd, majd felvet a pénz!”

Tombolt benne a düh. Felkapta a csekkeket, és odalépett Luke irodájának üvegajtajához. Kezében a csekkekkel bekopogott.

 – Mi a franc ez? – kérdezte némán.

Luke levette a lábát az asztalról, és láthatóan zavarba jött. Vállat vont, és ujját feltartva jelezte Harpernek, hogy várjon egy kicsit.

Harpernek azonban elege volt a várakozásból. Letette a csekkeket az iroda előtti asztalra, és ment a táskájáért. Elhatározta, hogy aznap korán ebédel, és nem fog sietni vissza. Luke kénytelen lesz megbarátkozni a helyzettel. Úgy érezte, nem tartozik semmiféle magyarázattal a férfinak.

Luke az étterem bárpultjánál ülve találta a lányt. Harper épp a kávéját iszogatta, és láthatóan a gondolataiba merült. Leült mellé, és odafordult hozzá. Abban bízott, hogy néhány perc alatt megnyugtatja, és talán még marad ideje arra is, hogy gyorsan megebédeljen. Amint közeledett a bevetés napja, úgy érezte, egyre gyorsabban telik az idő.

– Miért húztad fel magad ennyire egy-két csekk miatt?

Harper hűvös pillantást vetett rá.

– Szerinted erről van szó?! Mondd, a fejedre esett egy tégla, vagy mi?

– Valami azt súgja, hogy megkérdőjelezed a szellemi képességeimet – felelte Luke, és intett a pincérnőnek, hogy ő is kér egy kávét.

– Valami azt súgja, hogy hülyén viselkedsz – csattant fel Harper. – Messze nem a csekkekről van szó. Inkább arról, amit a csekkekkel kapcsolatos viselkedésed jelent…

– A pénzre gondolsz?

– Mindjárt behúzok egy nagyot!

Luke nem zárhatta ki, hogy valóban megteszi.

– Arról van szó, hogy nem szóltam neked a pénzről, amelynek létezéséről úgy szereztél tudomást, hogy felbontottad a postámat?

– Komolyan beszélsz?! Tényleg így akarod elintézni a dolgot? Azzal vádolsz, hogy szaglászom utánad, amikor épp te voltál az, aki megkért, hogy intézzem a postádat? Találj ki valami jobbat!

Ebben speciel igaza volt. Luke nagyot sóhajtott.

– Harper, nem szerepelt a megállapodásunkban az, hogy mindent elmondunk egymásnak.

– Most miért csinálod ezt? Mi a baj? Miért vagy képtelen rá, hogy megossz velem dolgokat? Nem a szexi és titokzatos szakaszban járunk már! Rosszulesik ez az egész.

– Miért esik rosszul? Nem titkolok el előled semmit készakarva. A pénz egy Aldóval közös, födémépítésre vonatkozó szabadalmunkból származik. Nem nagy ügy.

– Nekem nagy ügy, hogy amíg mindent elmesélek neked a múltamról, minden kényes és kellemetlen kis részletet, addig te még arra sem vagy képes, hogy legalább a jó dolgokba beavass. Miért van ez így?

– Mondtam már, hogy nem vagyok az a csupa kellem, csupa szellem bájgúnár.

– Nem kellemről és szellemről van itt szó. Amiről beszélek, az az intimitás. Nem várhatod el, hogy én mindent elmondjak neked, ha nem áll szándékodban, hogy beengedj az életedbe.

– Ilyen vagyok, Harper – vont vállat Luke. – Fogalmam sincs, hogy mi mást mondhatnék. Azokra a csekkekre egyáltalán nem számítottam. Meg sem fordult a fejemben, különösképp azért nem, mert kevesebb mint két hét múlva elmegyek, méghozzá hat hónapra. És itt hagyom a családom.

– Igen, és egyébként ez is egy olyan dolog, amiről nem vagy hajlandó beszélni.

– Miről? A bevetésről? Mit kellene mondanom neked a bevetésről? – érezte, hogy némi frusztráció vegyül a hangjába. – Elmegyek, és kész. Ennyi.

– Nagyon jól tudod, hogy nem ilyen egyszerű ez az egész.

Luke elfordította Harper székét, hogy szemben legyenek egymással, és a lány combjára tette a kezét.

– Nézd, szerintem arról van szó, hogy olyasvalamit szeretnél, amit én nem tudok neked megadni. Azt hiszem, túlságosan belelovalod magad ebbe az egészbe. Kapcsolatot szeretnél úgy, hogy ebből nem lehet kapcsolat. Nem engedek be senkit az életembe. Nem nyílok meg, és nem beszélek sem az érzéseimről, sem a mélyebb gondolataimról. És még ha megtenném is, akkor is el kell mennem fél évre. Amikor visszajövök, a „mi ketten” már nem fog létezni. És megfordult a fejemben az is, hogy talán már most sem kellene, hogy létezzen.

– Azt akarod, hogy elmenjek? – kérdőn nézett a férfi szemébe, s Luke-nak olyan érzése támadt, mintha bele akarná hajszolni abba, hogy kimondjon valamit, amit nem is gondol komolyan.

Nagyot sóhajtott.

– Nem, nem akarom, hogy elmenj – na tessék… ennyit az őszinteségről… – Szeretem, ha a közelemben vagy. És a kutyáknak is örülök. És azt hiszem, csodás a munkakapcsolatunk. De úgy gondolom, ideje lenne, hogy egy kicsit visszavegyünk, ami… ami az intimitást illeti.

– A szexre érted?

A pincérnő nagy szemeket meresztett, amikor letette Luke elé a csészét.

Luke megvárta, amíg a következő vendéghez lép, és csak ekkor válaszolt Harpernek:

– Igen, a szexre értem – mondta halkan. – Nagyon megbonyolítja az egész helyzetet. Álljunk vissza arra, ami azelőtt volt, hogy egymásba gabalyodtunk volna. Maradjunk az eredeti tervnél. Tudsz félretenni, és van időd munkát keresni. Hála neked, megszűnni látszik az adminisztrációs káosz az irodában, és amíg távol leszek, megy minden a maga útján. Sima ügy, Harper. Csak annyi kell, hogy ne bonyolítsuk a dolgokat.

– Minden világos. Elmondom neked, hogy rosszulesik, hogy nem avatsz be a dolgaidba, amire az a válaszod, hogy maradjunk meg a főnök-beosztott kapcsolatnál.

Miért nehezítik meg ennyire a nők az ember dolgát? Elvégre csak arról van szó, hogy meg akarja védeni a lányt. Hogyhogy nem érti ezt?

– Harper, mindezt a te érdekedben javaslom.

– Értem, tehát arról van szó, hogy meg akarsz védeni a saját érzelmeimtől, méghozzá azzal, hogy kiiktatod az életünkből a szexet.

Világos volt, hogy nem lelkesedik az ötletért, de Luke döntött. Lehetséges, hogy nem csak arról van szó, hogy a saját érzelmeitől akarja megóvni a lányt. Érezte, hogy van valami különleges köztük, és ez nagyon megrémítette. Nem akart még jobban elmerülni ebben az egészben. Egyáltalán nem.

– Én csak azt mondom, hogy elkezdtünk bonyolítani egy helyzetet, amelyet egyáltalán nem kell bonyolítani. Javaslom, hogy térjünk vissza az eredeti tervhez.

– Rendben, legyen így.

Megszorította a lány lábát.

– Rendben? – arra nem számított, hogy ilyen könnyen megúszhatja a vitát.

– A te életed, a te döntésed.

Luke gyanakodott, hogy valami forral a lány.

– Akkor benne vagy, hogy az eredeti terv szerint menjenek tovább a dolgok?

– Igen – sokatmondón a férfi kezére pillantott. Luke értette a célzást, és elvette a kezét Harper lábáról. – Akkor az irodában találkozunk – közölte Harper.

– Meghívhatlak ebédelni? – kérdezte Luke. Nagyon pompásnak ígérkezett a napi menüajánlat.

– Nem, köszönöm. Ma inkább egyedül ebédelnék – Harper becsukta az étlapot. – De a kávéra a vendégem voltál, úgyhogy nyugodtan elmehetsz.

Részéről nyilvánvalóan befejezettnek tekintette a beszélgetést.

Luke tartotta magát az elhangzottakhoz, és már két éjszakát a kanapén töltött. Hála az égnek, az új szerzemény lényegesen kényelmesebb volt, mint a nagymama régi kanapéja. Persze lényegesen kényelmetlenebb, mint az ágy. Az ágy, és benne Harper…

Kiderült, hogy amiről Luke azt hitte, megkönnyíti a helyzetét, voltaképp megnehezítette. Kőkemény volt. Minden szempontból. A hétvége végül a folyamatos merevedés jegyében telt. Így, hogy Harper testi értelemben kikerült a képből, csak még vonzóbbá tette őt a férfi számára. Azok az édes domborulatok… valósággal hívogatták Luke-ot.

Elkezdte kerülni a lányt, módszeresen, ahogyan egy családi összejövetelen kerüli mindenki a tökrészeg nagybácsit.
A konyhában persze mégis találkoztak. Harper a konyhaszigetnél ücsörgött, és egy magazint lapozgatott. Rövidnadrág és egy ujjatlan felső volt rajta. Luke olyan hévvel fordult el tőle, hogy véletlenül nekiütközött a hűtőnek.

Esküdni mert volna, hogy a lány arcán gúnyos mosoly villant. Kirohant a konyhából. Nyilván szórakozik vele. Mintha egyre rövidebbek lennének Harper szoknyái és egyre jobban feszülnének a felsői. És mintha egyre erőteljesebb lenne a merevedése…

Luke teljesen kikészült. Ideges volt és feszült, ami Franknek is szemet szúrt.

– Mi a franc van veled ma, hékás?

– Mondjuk úgy, hogy semmi kedvem végighallgatni, hogy hogyan hozott ki a béketűrésből megint egy megrendelő.

Frank dühösen fújt egyet, és felpakolta a faanyagot a csomagtartóra.

– Éppenséggel azt akartam elújságolni, hogy telefonált a doki, mert úgy döntött, mégiscsak meg akarja csináltatni azt a hozzáépítést. Úgy döntött, hogy érdemes. Viszont látom, hogy nem igazából vagy abban a hangulatban, hogy normálisan lehessen veled beszélni, úgyhogy majd megkérem Harpert, hogy vegye fel a munkarendedbe az egyeztetést.

Luke nagy lendülettel csukta le a kocsija csomagtartóját. Ha már Franknek is feltűnt, hogy valami nem stimmel, akkor ideje visszafognia magát, mert biztos, hogy nagyon hülyén viselkedik.

– Sajnálom, Frank. Csak egy kicsit… – mi is a helyzet? Frusztrált, zavarodott, ideges, teljesen elment az esze, mert egy bizonyos szőke nő átnézett rajta ma reggel a konyhában, ahelyett, hogy ránézett volna? – …stresszes vagyok – fejezte be végül a mondatot, kissé esetlenül.

– Stresszes? Ugyan miért? Nem újdonság, amire készülsz. Tudod jól, hogy apáddal helytállunk, amíg odavagy.

– Nem a munkáról van szó – Luke a termoszából egy kis vizet öntött a kezére és lemosta a rászáradt falfestéket.

– Tán csak nem egy bizonyos irodavezető nőcskéhez van köze a dolognak? Tudod, arra a nőre gondolok, aki az egyik pillanatban a nyakadba ugrik, a másikban meg arra készül, hogy megfojtson.

– Akkor ezek szerint nem a képzeletem űz tréfát velem.

Frank nagyot sóhajtott és nekidőlt a kocsijának.

– Hadd mondjak neked valamit a nőkről, fiam. Ha jót akarsz, ne bosszantsd fel őket. Nem éri meg. Általában úgyis olyasmiről van szó, aminek igazából nem sok értelme van. Hogy mit tanácsolnék? Hát azt, hogy ha felbosszantottad, akkor sürgősen kérj elnézést tőle, mert különben pokollá fogja tenni az életed.

Luke is sóhajtott egyet.

– Miért gondolod, hogy érdemes lenne megfogadnom egy olyan ember tanácsát, aki sosem nősült meg?

– Miért, szerinted le kell ugrani a szikláról ahhoz, hogy az ember rájöjjön, hogy életveszélyes a mutatvány?

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Még egy hét…

Harper eldöntötte, hogy hagyja, hadd csináljon Luke mindent úgy, ahogy neki tetszik. Ha hülyén akar viselkedni, ám tegye. Elég idióta volt ahhoz, hogy rémálommá tegye a bevetése előtti utolsó otthon töltött napjait…

Amikor Luke megkérdezte sms-ben, hogy vissza tudna-e menni az irodába még egy órácskára, hogy együtt fejezzenek be egy árajánlatot, Harper úgy döntött, véget vet ennek az őrületnek.

Teljes harci díszbe öltözött: szűk ceruzaszoknyája csak néhány centivel volt rövidebb, mint illendő, rövid ujjú, testhezálló, tűzpiros blúzt viselt hozzá. Melltartót nem vett fel, és egy egyszerű, fekete tanga mellett döntött. Magas sarkú, pántos szandállal tette fel a koronát a szerelésére.

A haját beszárította, füstösre festette a szemét, és kihangsúlyozta az ajkát.

Elismerően biccentett a tükörképének, és feltette a napszemüvegét. Pompás formában volt, érezte, hogy csakis ő nyerheti a csatát.

Úgy intézte, hogy előbb érjen vissza az irodába, mint Luke, és amikor a férfi megérkezett, már elmélyülten gépelt; bevitt néhány újabb adatot a könyvelőszoftverbe.

Harper akkor sem hagyta abba a gépelést, amikor Luke belépett az irodába.

Luke megállt az asztalánál, és egy papírzacskót tett le elé.

– Hoztam neked vacsorát – mondta.

Harper megfordult a székén.

– Kösz, főnök, ez igazán nagyon kedves tőled.

Luke a szokásos munkaruhájában volt: jobb napokat látott farmerban és kényelmes pólóban. Harper azon tűnődött, vajon most már minden alkalommal zakatolni fog a szíve, amikor meglátja a férfi mell- és vállizmait.

Luke tekintete Harper dekoltázsára siklott. Alig észrevehetően megrándult egy arcizma.

A lány elfojtott egy diadalittas mosolyt. Visszafordult, újra a képernyőre meredt, és folytatta a gépelést.

Luke tovább ácsorgott az asztal mellett, és végül megköszörülte a torkát:

– Jól… jól nézel ki.

– Ó, kösz! – felelte Harper vidáman. – Arra gondoltam, megkérdem Gloriát, van-e kedve kimozdulni egy kicsit meló után.

– Kimozdulni – visszhangozta Luke.

– Persze, kicsit kiengedni a gőzt.

Harper a nyomtató ikonjára kattintott, és felállt az asztaltól.

– Bocs – mondta, amikor elhaladt Luke mellett.

– Lehet, hogy nagyon későn végzünk – jegyezte meg a férfi.

Harper háttal állt neki, így bátran mosolyoghatott. Ki hitte volna, hogy ilyen élvezetes lesz megjáratni Luke-ot?

– Semmi gond, szívesen segítek az ajánlattevéssel. A mindenit! Már megint elfogyott a papír.

Harper lehajolt, hogy megnézze, van-e még papír a pult alatt.

– Luke, tudod, hol találok papírt?

A férfi szó nélkül mellette termett, kinyitotta a szekrényt, és letérdelt. Harper szándékosan úgy fordult, hogy a melle közvetlenül Luke látóterébe kerüljön.

– Hála az égnek, van még egy csomaggal! – a papírért nyúlt, s közben, mintegy véletlenül, a keblével súrolta Luke karját.

Mellbimbói azonnal megkeményedtek, s Luke úgy ugrott fel, mintha bolha csípte volna meg. Harper még lejjebb hajolt, szoknyája feljebb csúszott a fenekén, és elvette a polcról a papírköteget.

– Kösz – mosolygott, majd felállt. – Felírom a listára, hogy vegyünk utánpótlást.

Luke feszülten a hajába túrt. Harper nem tudta nem észrevenni Luke dudorodó férfiasságát, s beharapta a száját, nehogy hangosan felkacagjon.

Visszaszambázott az íróasztalához. A blúz finom anyaga kellemesen cirógatta a mellbimbóit.

– Mi lenne, ha átküldenéd a vázlatot, amit megírtál? Belekukkantanék, te pedig közben nyugodtan megvacsorázhatsz – vetette fel Luke, de rá sem pillantott a lányra.

– Rendben, legyen így.

Harper jóízűen falatozta a sajtszószos sültet, amit Luke hozott neki, s közben élvezettel figyelte, amint Luke ki-kitekint az irodájából, az üvegajtón.

Futó pillantást vetett az e-mailjeire. A fremonti cégtől behívták állásinterjúra, a jövő hétre. Ezúttal azonban nem villanyozta fel új lehetőség, az új kezdet reménye. Épp ellenkezőleg… Úgy érezte, mintha hatalmas kő lenne a gyomrában. Életében először nem izgatta, hogy miféle érdekes újdonságot tartogat számára a jövő.

Harper a kezébe temette a fejét, és behunyta a szemét. Semmi kedve nem volt újra kezdeni bármit is. Ugyanakkor semmi esélye sem volt, hogy a jelenlegi életét folytassa. Luke elmegy, és ha valami miatt mégsem menne el, akkor sincs helye a férfi életében.

– Mi a baj?

Harper összerezzent. Luke az íróasztala mellett állt, és leplezetlenül bámulta.

– A frászt hoztad rám, az a baj! – a szívéhez kapott, s pontosan tudta, hogy valójában miért zakatol annyira. Azért, mert Luke a közelében volt.

– Kamu. Mi a baj?

– Csak azon gondolkodtam, hogy találok-e olyan albérletet, ahová elvihetem a kutyákat is – ez persze nem volt igaz. Hannah már talált is egy megfelelő helyet, a közelben, egy kis házikóban, nem messze a városi kutyafuttatótól.

– Magaddal viszed a kutyákat?

– Hát, igen. Nem hiszem, hogy az alakulatodnál szívesen látnák őket. Tényleg, nem arról volt szó, hogy el akarsz intézni valamit? – Keresztbe tette a lábát, és kedvesen mosolygott. Luke hátrált egy lépést.

– Ja, dehogynem – Luke megdörgölte a tarkóját. – Szeretném, ha megnéznéd, hogy érthetően fogalmaztam-e meg a levelet. Megtennéd?

– Persze – Harper felpattant, és követte Luke-ot az irodájába. Megvárta, amíg a férfi odaül az asztalhoz, aztán mögé lépett, és közelebb hajolt a monitorhoz. Hallotta, hogy Luke lélegzete eláll.

– Erre a szövegre gondoltál?

A férfi szótlanul bólintott.

– Az a kérdés, hogy világos-e, hogy a szigetelőanyag is benne van-e az ajánlatban.

– Igen. Komolyan mondom, nagyon sokat tanultál ilyen rövid idő alatt!

– Könnyen tanul az ember, ha érdekli a téma. És meg kell mondanom, nagyon sok érdekességgel találkoztam.

– Harper…

Hangjában figyelmeztető él bujkált, de Harper nem hagyta eltántorítani magát.

– Luke…

– Azt hiszem, ezt már megbeszéltük…

Harper elhúzódott tőle.

– Mit beszéltünk meg? Először is, tájékoztatlak, hogy az érdekességeken valóban az irodai munka részleteit értettem. Másodszor, nem állítanám, hogy beszélgettünk. Én megpróbáltam, de belém fojtottad a szót, és onnantól fogva úgy döntöttél, hogy a kanapén alszol. Érett felnőttre valló viselkedés, mondhatom…

– És az mennyire vall érett felnőttre, hogy amikor a segítséged kérem, nekiállsz szórakozni velem? Pontosan tudom, hogy nem véltelenül öltöztél ma így.

– Sosem mondtam, hogy érett felnőttnek tartom magam, de legalább őszintén megmondom, hogy mit akarok.

– Szóval úgy gondolod, hogy nem vagyok veled őszinte?

Harper sokatmondó pillantást vetett rá.

– Te vagy az kettőnk közül, aki szórakozik a másikkal. Arról hablatyolsz, hogy engem akarsz megvédeni, holott a napnál is világosabb, hogy magadat véded.

Luke vett egy nagy levegőt, hogy visszavágjon, de aztán mégis csendben maradt.

– Nem érdemes vitatni az igazságot. Aggódni kezdtél, hogy ilyen intenzívvé vált a kapcsolatunk. És berezeltél. Berezeltél, mert elkezdtél valamit érezni irántam, és azt hiszed, hogy ha kiiktatod a szexet, akkor elmúlik ez az érzés.

– Tehát pontosan érted, hogy miért nem folytathatjuk.

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy te nem akarod folytatni, te vagy az, aki nem akarja ezt az egészet – pontosított Harper.

– Harper – Luke hevesen folytatta: – Akarlak téged. Kívánlak. Amióta ma este megláttalak, merevedésem van. Nem tudok olyan helyzetet elképzelni, hogy ne kívánnálak – végigsimított a lány karján, s a hüvelykujja Harper kebléhez ért. – Sokkal jobban vágyom rád, mint képzeled.

Harper az íróasztalnak támaszkodott.

– Akkor miért kellene abbahagynunk ezt az egészet? Már csak egy hetünk maradt. Miért nem élvezzük ki az utolsó percig?

– Baromi nehéz erre logikus magyarázatot adnom, kiváltképp azért, mert nyilvánvaló, hogy nincs rajtad melltartó! – már szinte kiabált.

Harper csípőre tette a kezét, mire az anyag kissé szétnyílt a blúz két felső gombja közt.

– Túlságosan sokat agyalsz ezen.

– Nem akarom, hogy bármelyikünk is belelovallja magát. Nem akarom, hogy még jobban kötődjünk. És igen, valóban, én is kötődöm hozzád.

Harper vágott egy grimaszt, és ellökte magát az asztaltól.

– Pontosan tíz napunk van, és utána elmész. És én is elmegyek. Nem áll fenn a kötődés veszélye. Mindössze tíz napunk van, és azt tervezed, hogy ezalatt büntetni fogsz.

Megfordult, hogy faképnél hagyja a férfit, de Luke megragadta a karját, mielőtt elindulhatott volna.

Maga felé fordította a lányt, és az asztal fölött odahajolt hozzá.

– Teljesen beindulok tőled – suttogta rekedten.

– Baromira fel tudsz idegesíteni – közölte Harper, és a csípőjével lökött egyet a férfin, hogy arrább menjen.

Luke kőkemény férfiassága Harper oldalához ért, s a lány kénytelen volt megkapaszkodni az asztalban.

– Eddig a pillanatig bírtam ellenállni – közölte Luke.

– Legfőbb ideje volt – jegyezte meg Harper.

Luke vasmarokkal szorította a lány csuklóját a háta mögé, és a másik kezével felhúzta Harper szoknyáját. A következő pillanatban lehúzta farmerja sliccét. Harpernek ennyi elég is volt ahhoz, hogy nedves legyen. Egyszerűen nem bírt ellenállni a férfinak.

Luke szétfeszítette a lány combját a térdével, és lerántotta róla a bugyit. Immár széttárt lábbal, nedvesen, Harper felnyögött, amikor megérezte Luke péniszének finom bőrét a combja hátulján. Luke kézbe vette a péniszét, és a hegyével simogatni kezdte Harper síkos szeméremajkát.

– Milyen nedves vagy, drága…

Egy pillanatra elengedte Harpert, de csak azért, hogy letépje róla a blúzt. Három gomb pattogva hullott az asztalra, majd onnan a padlóra.

Amint Harper keble kiszabadult a ruha fogáságából, Luke máris kezelésbe vette őket.

– Ezt akarod, drága, ez kell neked? – érdes tenyerével izgatni kezdte a lány érzékeny mellbimbóit. – Azt akarod, hogy megérintselek? Azt akarod, hogy benned legyek? Azt akarod, hogy elélvezz velem újra meg újra?

Harper térde megrogyott. Luke egyik kezével a hajába markolt, és hátrahúzta a fejét, a másikkal megragadta a nyakát.

– Igen, én is ezt akarom. Magammal akarlak rántani a sötétbe, a fájdalom világába, hogy azután mindezt valami csodás élménnyé varázsoljuk. Benned akarok lenni, azt akarom, hogy egyszerre fájjon és juttasson el a csúcsra. Meg akarok adni neked mindent. És nem, nem akarok mást, csak erre vágyom. Ha csak arra gondolok, hogy többé nem érhetek hozzád… – lecsúsztatta a kezét a lány nyakáról a keblére, s ujjai közé csippentette a mellbimbóját.

Harper levegőért kapkodott, és a férfi érintésére az egekbe szökött a pulzusa.

– Ezt akarod?

Luke ujjai érzékien játszottak a lány mellbimbójával, s Harper kéjesen felnyögött.

– Igen, Luke. Akarlak. Mindent akarok – suttogta.

A férfi hirtelen elengedte, s Harper az asztara rogyott.

– Vigyázz, hogy mit kívánsz, Harper – azzal egy határozott mozdulattal szétszakította a lány bugyiját. A finom anyag a padlóra hullott. Immár teljesen kitárulkozhatott a férfinak. Luke lassan Harper legérzékenyebb részéhez húzta a péniszét. – Ne feledd, te kérted, hogy ezt tegyem veled. Meg akartalak kímélni ettől. Azt akartam, hogy másban lelj biztonságot.

Amint ezt kimondta, elementáris erővel hatolt a lányba. Harper sosem élt át ilyen érzést. Nem volt ideje, hogy felkészüljön, hogy lassan engedje magába. Luke pénisze valósággal belé csapódott, s mintha felnyársalta volna. Tövig belényomakodott, s teljes egészében kitöltötte a teret odabent.

Harper úgy érezte, szinte a hasáig hatolt. Luke átkarolta, és megragadta a mellét. Erőteljesen masszírozta, húzogatta, ráncigálta a mellbimbóit, s a lány kéjébe édes fájdalom vegyült.

Az asztal és Luke teste közé szorítva Harper nem tehetett mást, átadta magát az élménynek. Mindent be akart fogani magába. Luke méretes golyói a combját csapkodták. Túl nagy volt, s túl heves.

Luke minden döfésnél felhördült, s Harper tudta, hogy a férfi is teljesen belefeledkezett az élménybe. Már nem lehetett volna visszafogni őt. Harper átadta magát az élvezetnek.

Hüvelyének kis izmai valósággal ráfonódtak Luke péniszére, s minden mozdulatnál erőteljesen megszorították. Az érzés magával ragadó volt, s Harper mindent akart. Eszeveszetten. Akarta az élmény sötét oldalát, az árnyakat, a fájdalmat is.

Luke elvette a kezét a lány melléről, és szilárdan megvetette lábát a padlón. Lassan benyúlt Harper combja közé, ujjai megkeresték a szeméremajkát, majd ott érintették, ahol a legjobban kívánta. Másik kezével végisimított a lány hátán, le a fenekéhez, közvetlenül az ánusza felé. Finoman benyomult, majd keményen és határozottan dugta fel ujját Harper fenekébe.

Mindenében érezte a férfit. Felkiáltott, s izmai összerándultak, amint megérezte, hogy Luke forró spermájának első lökete szétárad benne. Luke tovább masszírozta a lány csiklóját, s Harper őrületes kéjben elélvezett.

Bár lüktetett a fülében a vér, még hallotta, hogy a férfi a nevét kiáltja. Kicsit később, immár halkabban megint a nevén szólította. Megfeszültek az izmai, s a kéj csúcsán Harperbe eresztette magját. Harper érezte a benne szétáradó nedvet, miközben tovább sodródott orgazmusa hullámain.

Izzadtan hanyatlottak egymás karjába az asztalon. Mindketten ziháltak. Harper nedvességet érzett az arcán. Ugyan milyen démonok rejteznek Luke-ban, amelyek ennyi, de ennyi fájdalmat okoznak? Megérezte a férfit mardosó bánatot, s összefacsarodott a szíve.

– Harper, bocsáss meg, megpróbálok felállni, de valahogy úgy érzem, hogy a lábam nem akar engedelmeskedni – mormogta Luke, s lehelete kellemesen bizsergette meg a lány hátát.

Ürességet érzett. Tovatűntek a lesben álló árnylények, nem zavarták bántó gondolatok. Csend volt, és kellemes melegség árasztotta el.

Végül összeszedte magát, felállt, megsimogatta a lány hátát, és lassan kihúzta a vaginájából a péniszét. Nézte, amint a nedvek lassan lefolynak Harper combján – nem vitás, nagyon erős volt ez az orgazmus. Soha életében nem érzett ilyet. Ez a lány tudott valamit; elüldözte a sötétséget és fényt hozott az életébe. Úgy érezte, mintha erős lánc pattant volna el
a lelkében.

Harper szokatlanul csendes volt. Korábban ilyesmi még nem fordult elő. Ennyi ideig nem bírta szó nélkül. Még akkor sem, ha épp aludt.

– Harper – Luke felsegítette a lányt, s lassan maga felé fordította. Harper térde megrogyott, még épp időben nyúlt érte, hogy elkapja. Ekkor pillantotta meg a könnyeket. – Ó, drága, nagyon sajnálom… Bocsáss meg, kérlek. Fájt, amit csináltam? – magához húzta, és lágyan simogatta. Harper hozzábújt, és megrázta a fejét.

– Nem fájt?

Megint megrázta a fejét, és még közelebb bújt hozzá. Luke felkapta és a sarokban álló, ütött-kopott bőrkanapéhoz vitte.

– Megijesztettelek?

Harper ismét nemet intett, és átkarolta a férfi nyakát.

Luke leült, és az ölébe vonta Harpert.

– Mondd el, drága, mi a baj.

A lány felemelte a fejét, és a tenyerébe fogta Luke arcát.

– Azt hiszem, szeretlek – mondta, és fájdalmasan felsóhajtott. – És ne merd nekem azt mondani, hogy épp emiatt akartad, hogy ne legyen köztünk szex!

Luke egy pillanatra abbahagyta a simogatást, majd ismét folytatta. Most rajta volt a hallgatás sora.

– Megijesztettelek? – suttogta Harper a férfi nyakába.

Luke játékosan belecsípett.

– Talán egy icipicit.

Harper felült az ölében.

– Nekem ez teljesen új, és nem igazán tudom, hogy mit gondoljak – olyan zavartnak tűnt, hogy Luke önkéntelenül is elmosolyodott.

– Hát, szerintem azért vannak ennél rosszabb dolgok is – jegyezte meg.

– Tényleg? Nekem ebben a pillanatban semmi rosszabb nem jut eszembe. Meg kell mondanom, ez az egész nagyon, de nagyon kellemetlenül érint – vett egy mély levegőt és kiegyenesedett ültében. – Te jó ég! Mi van, ha azzal kell töltenem a hátralévő életem, hogy egy olyan férfi után vágyakozom, akivel egy Benevolence nevű városban találkoztam, volt egy kalandunk és aztán…

Luke megint belecsípett.

– Nézd, Harper… – kezdett bele a mondandójába, de a lány félbeszakította.

– Nem akarom azt kérni tőled, hogy mondd te is, hogy szeretsz. Tudom, hogy nem így érzel irántam, és nem akarom hallani, hogy miért van ez így. Csak akartam, hogy tudd, mit érzek.

– Harper, lehet, hogy valóban ideje lenne beszélnünk egy-két dologról. De előbb hozok neked valami ruhát, mert amiben jöttél, azt ugyebár tönkretettem…

A padlón ülve ették meg a szendvicseket, Luke irodájában. Valahonnan sikerült kerítenie egy céges pólót és egy rövidnadrágot, amely ugyan kissé túlméretes volt, de a célnak megfelelt.

A lány megvárta, amíg Luke a pulykamelles-sajtos szendvics utolsó falatját is lenyeli, majd így szólt:

– Rendben, akkor beszélgessünk.

Luke lassú mozdulatokkal gyűrte össze a szalvétát, aztán mindent visszapakolt a papírzacskóba. Végül vett egy nagy levegőt, és belekezdett:

– Néhány évvel ezelőtt nagyon kemény időszakon mentem keresztül. Elveszítettem néhány embert, és nagyon sok időbe telt, mire valamelyest túltettem magam a történteken.

– Az egységed tagjairól van szó?

Bólintott.

– És nem sokkal azután még valakit elveszítettem, az itthoniak közül.

– Olyasvalakit, aki nagyon közel állt hozzád?

– Igen.

– Nagyon sajnálom, Luke – megérintette a térdét. – Borzalmas, ha az embert ilyen veszteség éri, és még szörnyűbb, ha nem csak egy embertől kell végleg elbúcsúznia.

Luke szeme előtt megjelent egy kis hétéves lányka, aki a szülei nélkül maradt a világban. Megszorította Harper kezét.

– Nehéz idők voltak.

– Ezért van az, hogy a családod…

– Állandóan a nyomomban jár, és pusztán jóindulatból lesi minden léptemet?

– Milyen érzéseid vannak a közelgő bevetéssel kapcsolatban?

– Nem ez lesz az első alkalom. Az eset óta már voltam a seregben. Sosem könnyű, de ez a kötelességem, és ez már csak azért is jó, mert átsegíti az embert a nehéz időszakokon.

– Felelősnek érezted magad a történtek miatt?

Luke habozás nélkül felelt:

– Igen. Mind a mai napig felelősnek érzem magam.

– Annak ellenére, hogy tudod, nem a te hibád volt?

– Az ettől teljesen független.

– És az, akit az itthoniak közül veszítettél el?

– Amikor őt elveszítettem, minden megváltozott. Többé nem akarok olyan helyzetbe kerülni.

Harper bólintott.

– Értem.

– Ennyi? Érted?

– Ez nem jelenti azt, hogy én nem foglak szeretni.

– Harper…

A lány betapasztotta tenyerével Luke száját.

– Nem kell semmit mondanod. Értem, hogy nem tudsz viszontszeretni. És azt is értem, hogy nem akarsz kapcsolatot. Felfogtam.

– Nagyon sajnálom, Harper.

– Ne sajnáld. Az, hogy mit érzek irántad, teljesen független attól, hogy te mit érzel irántam. Nagyon kedvellek, sőt valószínűleg nem túlzás azt mondanom, hogy szeretlek. És úgy gondolom, hogy csodás pasas vagy. Ennyi.

– És hová vezet mindez?

– Oda, hogy a következő egy hétben élvezni fogjuk egymás társaságát.

– Mi értelme van ennek, ha tudod, hogy hosszú távon egyáltalán semmi jövője?

– Hát nem ismersz még? Ugyan mi van az életemben, ami bármilyen szempontból hosszú távúnak lenne nevezhető? Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne élvezze ki az ember a jó dolgokat, mégpedig addig, ameddig tartanak.

– Elképesztő csaj vagy, Harper Wilde!

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Harper elkésett. Max észrevett egy szabadon futkosó kis beagle-t, háromsaroknyival arrább, és máris kitépte magát a lány kezéből. Harper félórán át üldözte a kutyákat, mire végre sikerült elkapnia őket. A beagle-t visszavitte Scottéknak, akik rendkívül hálásak voltak, majd hazatért, a hóna alatt Maxszel.

Luke összehívott délelőttre egy megbeszélést, s Harper eredeti terve az volt, hogy jóval előtte összegyűjti neki a szükséges adatokat. Vett egy gyors zuhanyt, aztán – még vizes hajjal – nekiindult. Még a blúzát sem gombolta be rendesen.

Kirohant az ajtón, s közben a kocsikulcs után kutatott, de rájött, hogy sem a kulcs nincs meg, sem pedig a kocsija.

Luke lépett ki a ház ajtaján, egy kávéstermosszal és egy halom papírral a kezében.

– Ma együtt megyünk.

– Hol a kocsim?

Luke lesétált a veranda lépcsőjén.

– A szervizben.

– És megtudhatnám, hogy mit keres a kocsim a szervizben? – kérdezte, és Luke után viharzott.

Luke sóhajtott egy nagyot, megfordult, és a lány szemébe nézett.

– Megkértem Shortyt, hogy nézze át.

– Nincs semmi baja – nézett rosszallón a férfira.

– Már hogyne lenne.

Luke halálos nyugalommal közölte a tényt.

– Nem vagyok hajlandó beleegyezni, hogy egy csotrogánnyal járj, amely bármelyik pillanatban bemondhatja az unalmast.

– Luke, ezzel neked egyáltalán nem kellene foglalkoznod.

A férfi megint sóhajtott egyet.

– Lehet, hogy szerinted így van, de mivel te számítasz nekem, nagyon nem mindegy, hogy milyen kaszniban száguldozol a sztrádán.

Harpert egyszerre bosszantotta és meg is hatotta Luke gesztusa. Különben is, mi értelme a hátralévő hetvenkét órájukat veszekedéssel tölteni? Válaszul ő is sóhajtott egyet.

– Mikorra lesz kész?

– Holnap, valamikor délután.

– Két teljes napig tart? Mit csinálnak vele egyáltalán?

– Mindent, amit kell – azzal elejét vette a további vitának, és hevesen megcsókolta a lányt. – Szállj be a kocsiba.

– Rendben, de egy percig se hidd, hogy hagyom, hogy kifizesd – kiáltotta hevesen.

– Szállj be, Harper – szólt Luke.

Harper pufogva beült a kocsiba.

– Ide figyelj – folytatta a férfi, miközben beindította a motort –, biztonságban akarlak tudni, főleg azért, mert nem leszek itt, hogy rajtad tarthassam a szemem. Mondjuk úgy, hogy az élő Harper iránt éledt fel az érdeklődésem. Egy darabban szeretnélek látni.

– Nem gondolod, hogy kissé túlzásba viszed az aggódást? Különösen azért is furcsa ez, mert néhány órán belül már nem leszünk együtt. Semmilyen értelemben – kihajtottak az útra.

– Mondd, lehetne róla szó, hogy egy percig valami másról beszéljünk? Nem bánom, utána folytathatod a panaszkodást.

Harper vágott egy grimaszt, és megint sóhajtott.

– Hát persze, ahogy akarod.

– Láttam tegnap este, hogy elkezdtél összepakolni.

Valóban így volt. Egy-két ruhát becsomagolt már, és egy dobozba rámolt pár vicket-vackot.

– Nem akarom péntekre hagyni az egészet. Túl megterhelő lenne. Mármint lelkileg.

– Tudom, hogy megtervezted az elutazásod, de arra gondoltam, megkérdem, nem lenne-e kedved még néhány napot maradni. Miután én elmentem.

Harper rápillantott. A férfi rezzenéstelen arccal nézte az utat.

– Miért?

– Kicsit sok lenne a családomnak, ha mindketten ugyanaznap mennénk el.

– Hát még nem szóltál nekik?

Luke megrázta a fejét.

– Fogalmam sem volt, hogy kezdjek hozzá. Apa állandóan azzal nyaggat, hogy meséljem el neki, milyen klassz dolgokat csináltál megint a cégnél. Anya pedig sütiket tukmál rám, hogy hozzam haza neked.

– Kedves tőlük.

– Igen, és pont ezért lenne nagyon nehéz nekik, ha megtudnák az igazat.

– Jó, akkor mit tegyünk? Nem számítanak rá, hogy egy szép napon kereket oldok, igaz? – Harper kinézett a takaros házakra. Érezte, hogy gombóc van a torkában.

– Hát, olyasmit tettem, amit még soha. Sophie tanácsát kértem.

– Csupa fül vagyok.

– Hát, mondtam neki, hogy egyikünk sem szeretné, ha hülyének néznék.

– Jó kezdet.

– Azt javasolta, hogy mondjuk azt, megkaptad álmaid állását egy másik városban, és barátokként válunk el.

Harper eltűnődött a hallottakon.

– És mikor mondjuk meg nekik?

– Mi lenne, ha a vacsoránál csinálnánk?

– Mielőtt elmész?

– Vagy akkor, vagy az is megoldás, ha te mondod meg nekik, miután felszálltam a buszra.

– Kizárt dolog.

– Rendben. Akkor a vacsoránál mondjuk meg.

Immár eldőlt, hogyan alakul a jövője. Harper hátradőlt az ülésben, fejét a támlának döntötte, és igyekezett nem gondolni arra, ami történni fog.

Elsimította arcából az aranyló fürtöket, megtűzött néhányat a feje búbján egy csattal, a többit pedig lazán a vállára engedte. Vett egy mély levegőt, hogy valamelyest összeszedje magát, majd nekifogott a sminkelésnek. Szeretett volna tökéletesen kinézni.

Még új ruhát is vett az alkalomra. A fehér nyári ruha szorosan testhez álló felsőrésze, ejtett dekoltázsa, és libbenő körszoknyája csodásan állt neki. Vacsorához talán kicsit túlzás volt, de Harper mindenképp emlékezetessé akarta tenni a napot.

– Harper – szólt fel Luke odalentről. – Indulnunk kell, drága.

– Kész vagyok – kiáltotta vissza. Vetett még egy pillantást a tükörbe, megint vett egy mély levegőt, és biztosította magát arról, hogy valóban készen áll. Az utolsó este…

Leszáguldott a lépcsőn, s épp nekiszaladt Luke-nak, aki akkor lépett ki a nappaliból. A férfi elkapta, s magához ölelte.

– Csodásan nézel ki.

Hangja felért egy simogatással. Harper érezte, hogy sokáig tart majd, mire túlteszi magát rajta.

Luke szénfekete, bő szabású nadrágban volt és egy ugyancsak fekete, testhezálló pólóban. Mintha csak ráöntötték volna… Maga volt a két lábon járó tökéletesség. Harper végigsimított a férfi mellkasán, mire Luke rekedtesen felnyögött.

– Drága, ha most nekifogunk, akkor tuti, hogy elkésünk – Harper szoknyája alá nyúlt, és végighúzta az ujját a selyembugyi szélén. – Nagyon, de nagyon elkésünk.

– Nem hiszem el, hogy vége van – suttogta a lány, és Luke mellkasáról a vállára csúsztatta a tenyerét.

Luke egy hosszú pillanatig a szemébe nézett, és hüvelykujjával követte a lány állának, majd a nyakának vonalát.

– Gyönyörű vagy – mondta végül.

– Azt akartam, hogy emlékezetes legyen az este.

– Az egész életem nem lesz elég, hogy elfelejtselek, drága.

– Szeretlek, Luke – olyan erősek voltak az érzelmei, hogy úgy érezte, képtelen magában tartani. Szerelem és büszkeség öntötte el a lelkét, szíve csodultig telt. Luke volt az a férfi, akire egész életében vágyott.

Luke magához húzta, s állát Harper feje búbjára tette.

– Nagyon fogsz hiányozni – hangja elfojtott érzelmekről árulkodott. Harper becsukta a szemét, remélve, hogy így visszatarthatja a könnyeit. Reszketegen sóhajtott.

– Rendben, százados úr, akkor irány a buli! – végül sikerült összeszednie magát, és hátrált egy lépést.

– A te kocsiddal megyünk – Luke meglóbálta a kulcsot a lány orra előtt.

– Megcsinálták? Klassz! – nyúlt a kulcsért, de Luke olyan magasra tartotta, hogy nem érhette el.

– Nem fogok levetkőzni, hékás, hiába próbálkozol! Már így is késében vagyunk.

Luke felkacagott.

– Nem, szó sincs róla, ezúttal tényleg nem az a feltételem, hogy lekapd a ruhád! Egész másról van szó. Meg kell ígérned, hogy vigyázni fogsz rá. Rendszeresen cserélsz benne olajat. Nem hagyod figyelmen kívül a motorállapot-jelző lámpát. Mindig ellenőrzöd a hűtővíz mennyiségét, és a keréknyomást.

– Igen, uram – szalutált Harper. – Most pedig ide vele!

Luke a kezébe nyomta a kulcsot, és elindult a lány után. Harper meglepett kiáltására Max az ablakhoz rohant, és őrületes csaholásba kezdett.

– Milyen tiszta lett! És nézd! Nyoma sincs a horpadásnak a tetején! – a javítás és a profi fényezés megtette hatását. A kocsi kékes fényben csillogott a délutáni napsütésben.

Harper becsusszant az ülésbe, és végigsimított a műszerfalon.

– Újak a műszerek is?

Luke behajolt a nyitott ablakon.

– Miért nem indítod be?

Harper tapsikolni kezdett, amikor a motor az első pöccintésre indult.

– Te jó ég! Nincs semmi nyekergés! Shorty tényleg érti a dolgát.

Luke kinyitotta az ajtót és behuppant az anyósülésre.

– Majd mondom neki, hogy így gondolod.

– Nagyon köszönöm, hogy rendbe hozattad a kicsikét, Luke! Tény, hogy az albérletet és a berendezést illetően megcsappant a büdzsém, de nem számít! A kocsi sosem volt jobb formában!

– A költségeket én állom. Én fizetek, punktum. Fogd fel úgy, hogy ez a búcsúajándékom.

Harper már nyitotta a száját, hogy vitatkozzon, de Luke az ajkára tapasztotta a tenyerét.

– Mielőtt belelendülnél, el kell mondanom, hogy ez a hónap volt életem legjobb időszaka, mióta… nem is tudom, mióta. Otthonná varázsoltad a házam, rendbe tetted a céges dolgokat, és olyasmit adtál meg nekem, amiről nem is tudtam, hogy hiányzik az éltemből. Ez vagy te. Szóval, ami a kocsidat illeti, az semmi ahhoz képest, amit te adtál nekem. Köszönöm, hogy visszahoztál az életbe! Ha csak egy icipici esélye lett volna annak, hogy nem küldesz el melegebb éghajlatra akkor, ha veszek neked egy új kocsit, megtettem volna. De túl jól ismerlek már ahhoz, hogy ezt meg mertem volna tenni.

Elvette a kezét Harper szája elől.

– No, most már kiabálhatsz kedvedre.

– Bakker, Luke, már nincs okom kiabálni.

– És már nincs is okod arra sem, hogy te akard fizetni a kocsi javításának költségeit. Hacsak nem akarsz hülyét csinálni belőlem – jegyezte meg epésen.

Bárcsak ne lenne az a szexi grüberli! Igazi álomkép! A pasas mosolyog, a napszemüvegén megcsillan a fény, a pólója szexin ráfeszül, s kiadja minden izmát… a háttérben a naplemente.

Így fog megmaradni Luke örökre az emlékezetében.

Harper nagyot sóhajtott. Élete végéig szeretni fogja Luke Garrisont. És soha, de soha nem fogja megbánni, ami történt…

Luke a műszerfalra csapott.

– Most, hogy győztesként kerültem ki a vitás helyzetből, nincs más hátra, mint hogy induljunk. Farkaséhes vagyok!

Harper egyesbe tette a váltót.

– Ez komoly?! Új motor van benne?

Maga Mr. Romanos vezette be őket az étterem különtermébe, amelyet különleges alkalmakra tartottak fenn.

Harper – Luke mellett – egy pillanatra megtorpant a bejáratnál, és igyekezett befogadni a látványt. Tiszta káosz… Josh az asztal alatt mászkált, s Ty mindent bevetve igyekezett kiimádkozni onnan. Sophie újratöltötte a borospoharakat. Charlie Aldóval és Jamesszel beszélgetett, Claire pedig egy alacsony, molett, őszes hajú nővel dugta össze a fejét.

– Aldo mamája, Mrs. Moretta – suttogta Luke Harper fülébe, s a nő felé biccentett. Mrs. Moretta háravetett fejjel, hevesen felkacagott. – Zónában van, ahogy látom, úgyhogy próbáld meg elkerülni, hogy vitába keveredj vele.

Stu és Syl láthatóan nézeteltérésbe került, aminek a kenyereskosárhoz volt köze, de szerencsére a pincérnő felajánlotta, hogy hoz egy másikat. Frank egyedül ücsörgött és a sörét kortyolgatta.

– Nagyon fog hiányozni ez az egész – mondta Luke, és magához húzta Harpert.

– Nekem is – bólintott a lány –, viszont azt hiszem, az a legokosabb, ha kiélvezzük ezt az estét, amennyire csak lehet.

Luke megszorította a vállát, és kacsintott.

– Stu bácsi, tedd már le azt a kenyeret – mondta, amint belépett a helyiségbe.

Az egybegyűltek egyemberként kezdtek éljenezni, felpattantak, s kézszorítások, ölelések, hátlapogatások sora következett. Mindenki egyszerre kezdett beszélni.

Josh kibújt az asztal alól.

– Luke báccci! – kiáltotta, s odakacsázott hozzá. Luke felkapta, és a levegőbe emelte.

– Luke báccci! Idess! Álca – és terepmintás felsőjére mutatott. – Teccik?

– Mire visszatérsz, már kétszer ekkora kell neki – jegyezte meg Ty mosolyogva. – Manapság úgy nőnek a kissrácok, mint a gomba.

– Vitathatatlan – nevetett Luke. Harper átvágott a tömegen, és odament Sophie-hoz, aki egy pohár bort iszogatott.

– Minden rendben?

Harper bólintott.

– Persze – Luke-ra pillantott, aki úgy tartotta Josht, hogy közben megölelhesse Syl bácsit. – Mondta neked, hogy megcsináltatta a kocsimat?

Sophie vágott egy grimaszt.

– Szerinted olyan fából faragták a bátyámat, hogy mindent elmeséljen?

– Ott a pont – mosolyodott el Harper, azután elmondta Sophie-nak részletesen, mi történt.

– Annyira cuki! – bólogatott Sophie könnyes szemmel. – Tudod, hogy szeret, ugye? Éppúgy odafigyel rád, mint a családtagjaira.

– Tudom, hogy fontos vagyok neki, de nem hiszem, hogy készen állna egy érzelmi kapcsolatra. Ugyanakkor én… – Harper elharapta a szót, és inkább kortyolt egyet a borból.

– Biztos vagyok benne, hogy te vagy az, akire szüksége van, és most, hogy te is elmész… – hüppögte Sophie.

– Istenem, ne kezdd ezt most, mert képtelen leszek uralkodni magamon, aztán a végén mindketten megkapjuk a magunkét Luke-tól – mondta Harper, és nagyokat pislogott, hogy útját állja kitörni készülő könnyeinek. – Inkább mesélj valami vicceset!

– Tavaly történt, hogy anyáméknál aludt Josh, úgyhogy Ty még én kirúghattunk a hámból. Úgy döntöttünk, hogy otthon töltjük az estét, és egy egész üveg Krankent benyakaltunk. Pizzát rendeltünk, és fogadtunk, hogy nem mer kimenni a futárhoz a rózsaszín, cicamintás pizsamámban. Vesztettem.

Harper a szája elé kapta a kezét, de minden hiába. Kitört belőle a nevetés. Mindketten hisztérikusan vihogtak.

– Rózsaszín, cicás pizsamában ment ki? – kacagott Harper.

Sophie már csak bólogatni tudott.

– Hölgyeim, kénytelen leszek letartóztatni önöket, mert zavarják a köz nyugalmát – lépett oda hozzájuk Ty.

Erre a lányok még nagyobb hahotázásban törtek ki, s Harper Sophie-ba kapaszkodott, hogy ne dőljön el a kacagástól.

– Mit tettél a csajommal, Ty? – kérdezte Luke, sörösüveggel a kezében.

Harper letörülte a könnyeit, s titokban hálát adott a sorsnak, hogy aznap vízálló szempillaspirált használt.

– Bocs, de Sophie olyan vicces történetet mesélt…

– Ha végre megint lélegzethez jutsz, akkor szeretnélek bemutatni Mrs. Morettának.

Harper bólintott, és kihúzta magát.

– Minden rendben. Jól vagyok. Bocs, Sophie, és bocs, Mr. Rózsaszín Cica – mosolygott Tyra, és távozott.

Sophie-ból ismét kitört a nevetés.

– Bakker, Soph! Miért teregeted ki a titkainkat? – sóhajtott Ty.

Végre mindenki letelepedett az asztal mellé, s a pincérnő felvette a rendelést. Mindenkinek teletöltötték a poharát, s Charlie felállt, hogy tósztot mondjon. Luke megszorította Harper kezét az asztal alatt.

– A Garrison család hagyománya szerint mindig egy jótanáccsal engedjük útjukra a gyermekeinket. Luke, Aldo, most hozzátok szólok – a fiúk felé biccentett. – Volt szerencsém végignézni, ahogyan bajkeverő kiskamaszokból bajkeverő kamaszokká értetek. Most már felnőttek vagytok mindketten, de nem vitás, hogy olykor-olykor most sem áll távol tőletek a bajkeverés.

Harper elmosolyodott a vendégekből kitörő nevetés hallatán.

– Azonban meg kell mondanom, nagyon büszke vagyok rátok. Mindketten rendes emberek lettetek, s helyén van a szívetek. Hisztek a hűségben, a barátságban, a család megtartó erejében. Köszönöm nektek, hogy a hazátokat szolgáljátok, s kívánom, hogy mindketten épségben gyertek haza – Charlie felemelte a poharát. – Egészségetekre!

Luke megszorította Harper combját, majd felállt.

– Köszönjük, apa! Szeretném megjegyezni, hogy a bajkeverést tőled tanultuk. Általában nem szokásom pohárköszöntőt mondani, de most úgy érzem, meg kell tennem. Köszönöm a támogatásod, köszönöm mindnyájatok támogatását. Nem könnyű a távozás, egyikünknek sem. Viszont hatalmas erőt ad, hogy tudjuk, hazavártok bennünket. Nem mondhatom el elégszer, milyen sokat jelent, hogy vagytok nekünk.

Luke Harper vállára tette a kezét.

– Sokan tudjátok, hogy Harper mi mindent tett azért, hogy a bevetés előtti időszakot megkönnyítse számomra. Otthon is, és a cégénél is. Már vannak bútoraim, sőt, kutyáim is. Megvallom, utóbbi azért olykor kaotikus állapotokat is okozhat – szavaira hangos nevetés érkezett válaszul.

– Sokat beszélgettünk arról, hogy a bevonulásom kapcsán mit is tegyünk, de végül arra jutottunk, hogy ezután külön utakon járunk majd.

Harper maga elé nézett, és úgy tett, mintha nem hallotta volna, hogy az egybegyűltek felhördültek Luke szavai hallatán.

Sophie, Harper balján, finoman megrúgta a bokáját.

– Harper Fremontba tartott, amikor találkoztunk. És oda is fog visszatérni egy vagy két héten belül. Csodás lehetőséget kapott a városban, amely felvillanyozta, és ennek én szívből örülök. Harper nagyszerű lány! – Luke egy kis szünetet tartott, és végignézett az asztaltársaság tagjain. Döbbent, csalódott és zavarodott tekintetek kereszttüzébe került.

– Ó, azt hittem, hogy arra készülsz, hogy megkérd a kezét – jegyezte meg Mrs. Moretta. De senki sem nevetett.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

– Hű, ez nagyon kemény volt – jegyezte meg Luke, és becsukta a kocsiajtót.

A vacsora véget ért. Szerencsére mire a desszertnél tartottak, visszatért az ünnepi hangulat, Luke igazságbombája nem okozott helyrehozhatatlan károkat. Tény azonban, hogy a bejelentése után némiképp megfagyott a levegő.

Harper megpaskolta a férfi térdét:

– Azt tetted, amit tenned kellett.

– Láttad anyám arcát? Úgy érzem magam, mint elefánt a porcelánboltban – fújt egy nagyot.

Harper felkacagott.

– Szegénykém, de ne aggódj, most már minden rendben. Túl vagy rajta, és soha többé nem kell ilyesmit tenned. Persze lehet, hogy az gondolják, gyáva nyulak vagyunk, mert legalább Max és Lola kedvéért ki kellett volna tartanunk…

Luke kikanyarodott az étterem parkolójából, és hazafelé vette az irányt.

– Mindenki azt hitte, meg fogom kérni a kezed, én meg fogtam magam, és összezúztam az álmaikat – túrt a hajába, s nagyot sóhajtott. – Micsoda barom vagyok!

– Ha ez megnyugtat valamelyest, én is azt hittem, hogy megkéred a kezem.

– Haha, nagyon vicces!

Harper mosolyogva paskolta meg ismét a férfi lábát.

– És te hogy vagy? – kérdezte Luke.

– Mármint a történtek kapcsán?

A férfi bólintott.

Harper sóhajtott egy nagyot.

– Lelkifurdalásom van, szomorú vagyok, és aggódom. Nálad mi a helyzet?

Luke vállat vont.

– Nem is tudom… azt hiszem, az aggaszt a legjobban, hogy olyan, mintha kiraknálak az életemből, becsuknám mögötted az ajtót, és magadra hagynálak.

– Nagylány vagyok már, Luke.

– Tudom, ettől függetlenül aggódom érted. Egyébként a bevetésekkel kapcsolatban mindig az izgalom és a szorongás elegye kavarog az emberben. Már sokszor volt benne részem, úgyhogy sokkal inkább az ismert, és nem az ismeretlen dolgok aggasztanak ennek kapcsán.

– Mire gondolsz? – kérdezte Harper.

– Például a kisgyerekekre, akiknek nincs elég ennivalójuk. Vagy azokra az ottaniakra, akik sosem bíznak meg bennünk igazán. És nem is fognak. Számolnunk kell a homokviharokkal is. És állandó veszélyben élünk. De persze jó is van ebben az egészben. Az egységem nagyon összetartó, azt hiszem, a közösen megélt, emberpróbáló helyzetek kovácsoltak össze bennünket.

– Te vagy a parancsnok?

Luke bólintott.

– Igen, a gyalogsági egység parancsnoka.

– Nagyon stresszes?

– Igazából nem, mert tökéletes köztünk az együttműködés, és mindnyájan azt tesszük, amit tennünk kell. Csodálatos férfiak és nők vannak az egységemben, és tulajdonképpen emiatt sokkal könnyebb az egész.

Harper megértően bólintott.

– És milyen érzés hazajönni? Nem olyan, mintha két életed lenne egyszerre?

– Néha könnyebb a bevonulás, mint a hazatérés. Az ember odakint állandó veszélyben él, körüllengi a halál szele. Itthon pedig olyan döntéseket kell hozni, hogy melyik hamburgert válasszam az étlapról. Mindig eltart egy ideig, mire tudatosul bennem, hogy a szeretteim és a barátaim is élik a saját életüket itthon, és az, hogy nem a csatatéren küzdenek, egyáltalán nem jelenti azt, hogy kevésbé fontos számukra az élet, amit élnek.

– Szóval, amikor hazatérsz, és valaki mondjuk azon arénázik, hogy gyorshajtásért megbüntették…

– Pontosan – bólintott Luke. – Amíg az ember nem kerül szélsőséges helyzetbe, gyakran gondolja azt, hogy minden jár neki az élettől, és olyan dolgokon is fel tudja kapni a vizet, amelyeknek valójában csekély jelentőségük van.

– Hogy szoktad tölteni az első napot a hazatérés után?

– Leginkább alvással – mosolyodott el Luke.

Harper felkacagott.

– És hogyan szeretnéd tölteni ezt a néhány órát, ami a bevonulásig hátravan?

Luke keze feljebb csúszott Harper térdén, s vele együtt a lány szoknyája is.

– Ezt vegyem célzásnak? – Harper benne volt a játékban, úgyhogy széjjelebb tárta combját. A szoknyája annyira felcsúszott, hogy már teljes egészében kilátszott a bugyija.

– Hékás, elvonod a figyelmem a vezetésről! – jegyezte meg tréfásan Luke, s közben a bugyin keresztül finoman simogatni kezdte a lányt.

Lehetséges, hogy nem szerelmes, de az biztos, hogy őrületesen kívánja… Olyan hevesen, hogy az mindkettejüket megijesztette, noha egyikük sem volt éppen könnyen ijedős.

– Nem tudod, hogy veszélyes dolog elvonni a vezető figyelmét az útról? – ujjaival a bugyin keresztül körkörösen simogatta Harper szeméremajkát.

– Hm – nyögött fel a lány.

Ekkor Luke arrább húzta a bugyit, s ujjai immár minden akadály nélkül folytathatták a simogatást.

– Te jó ég, drága, máris nedves vagy!

Luke bekanyarodott a kocsibeállóra, csak úgy csikorogtak a kerekek, amikor a fékre lépett.

– Gyerünk be a házba! – mondta.

Harper fogta a táskáját, kiugrott a kocsiból, és a bejárati ajtó felé vette az irányt. Amikor nekiállt előhalászni a kulcsot a táskájából, Luke mögé lépett, és a következő pillanatban hozzásimult. Harper közelebb bújt hozzá.

Még be sem léptek, Luke kikötötte a csomót a lány ruhájának pántján, mire a felsőrész lehullt. Luke a tenyerébe fogta Harper formás keblét. Végre sikerült kinyitnia az ajtót, s Luke-ot az övcsatjánál fogva vonszolta maga után, be a házba.

Luke maga felé fordította a lányt, és egy jól irányzott lábmozdulattal becsukta az ajtót.

Lola és Max viharzott feléjük az előszobában, hogy a maguk módján üdvözöljék őket.

– Kiviszem a kutyákat a kertbe – zihálta Luke. – Találkozzunk odafenn, de ne vedd le a ruhád. Majd én levetkőztetlek.

Harper pulzusa az egekbe szökött, és kettesével szedte a fokokat. Épp annyi ideje maradt, hogy kivegye a csatot a hajából, és megszabaduljon a cipőjétől, s már hallotta is, hogy Luke felfelé tart a lépcsőn.

Amikor a férfi megállt a küszöbön, Harper szíve a torkában dobogott. Luke lassan odament hozzá, s közben megszabadult a felsőjétől.

– Micsoda tested van! – sóhajtotta Harper.

– Épp ugyanezt akartam mondani neked, drága – Harperhez lépett, és finoman megsimogatta a mellét. – Amióta megláttalak ebben a ruhában, másra sem tudok gondolni, csak arra, hogy mikor vehetem végre le rólad.

Érzéki érintésére Harper megborzongott. Nyúlt, hogy kioldja Luke övét, de a férfi megelőzte, s maga lazította meg. Két kezébe fogta Harper arcát, s így szólt:

– Ma éjjel nem sietünk el semmit, kiélvezzük minden pillanatát.

Harper szótanul bólintott, s egy pillanatra a lélegzete is elállt.

– Olyan gyönyörű vagy – Luke végighúzta kezét a lány arcélén, majd lassan le a nyakán. Lágyan megcsókolta. Harper úgy érezte, felemészti a vágy perzselő tüze.

Mintha Luke érintése mentén izzani kezdett volna a bőre, s minden idegszálával reagált a férfi mozdulataira.

Luke keze már Harper derekánál járt. Lassan lehúzta a ruhát a csípőjére, a combjára, míg végül a finom, habos-babos anyag a padlóra hullott.

Immár egy szál alsóneműben, Harper letérdelt, s lehúzta Luke nadrágját, miközben megcsodálta a férfi izmos lábát.

Bokszeralsójában, szoborszerű alakjával maga volt a megtestesült férfiszépség.

Harper benyúlt Luke nadrágjába és megragadta vaskos, kemény férfiasságát. A makk már nedves volt. Harper egy rántással megszabadította Luke-ot az alsónadrágjától, s szájába vette a péniszének hegyét.

Luke megszorította a lány kezét.

– Harper – nem húzta el magától, de Harper érezte, hogy Luke teste megfeszül.

Nagyobbra nyitotta a száját és centiméterről centiméterre haladva lassan bevette a szájába, teljesen.

Luke kéjesen felnyögött, s Harper érezte, hogy épp olyan hatással van a férfira, mint ő rá. Lassan végighúzta a nyelvét hosszában Luke férfiasságán, s eljátszadozott a nyílás környékén.

Máris gyöngyöző nedvedzés lett a jutalma.

Lelkesen nyalogatta le.

– Te jó ég, Harper.

Mindössze ennyi bátorításra volt szüksége. Teljes hosszában magába szívta a péniszt, egészen a torkáig befogadta. Luke előretolta a csípőjét, s így még mélyebbre jutott. Harper kapkodta a levegőt.

Megragadta a pénisz tövét, s szájjal és kézzel egyszerre ingerelte tovább, erőteljesen.

Luke lejjebb tolta a csípőjét, és Harper hajába markolt.

Harper újra meg újra végigcsúsztatta száját a merev, vastag, lüktető péniszen.

– Ó, drága – Luke hangjába a vágy mellé mintha félelem is vegyült volna.

Harper a másik kezébe fogta a férfi hatalmas golyóit, s szájmozgásának ütemében húzogatta és masszírozta őket.

Luke erőteljesen markolta a lány haját, s Harper pontosan tudta, fogalma sincs arról, hogy ezzel fájdalmat okoz. S ennek ellenére, vagy talán épp ezért, úgy érezte, a hatalmában tartja a férfit, s csak rajta múlik, hogy mikor jut el a csúcsra.

Ekkor azonban Luke hátrált egy lépést, kihúzta péniszét a lány szájából.

– Mindjárt elélvezek – suttogta. Felhúzta Harpert a földről, és úgy fordította, hogy háttal álljon neki. Míg egyik kezével a mellbimbóját izgatta, a másikkal benyúlt a lány bugyijába.

Harper felsóhajtott, s Luke csípőjéhez nyomta a fenekét.

A férfi a kimondatlan kérésre lassan benyomta ujját Harper vaginájába. Harper Luke mellkasának dőlt, és behunyta
a szemét. A lassú, lágy nyomás és a mellén játszó érdes ujjak kis híján az őrületbe kergették.

– Támaszkodj az ágyra – mondta Luke halkan, de határozottan.

Harper előrehajolt, és mindkét kezével a matracra támaszkodott. Keble engedett a gravitációnak, s mellbimbói a hűvös, puha lepedőhöz értek.

Luke lejjebb húzta Harper bugyiját, de még nem vette le róla. Immár teljesen kitárulkozva kínálta fel magát neki, s érezte, hogy a férfi lassan megcsókolja és finoman harapdálni kezdi a fenekét, majd a következő pillanatban benyúlt az ánuszába, s ily módon már mindkét nyílását betöltötte.

Luke kőkemény férfiassága Harper fenekéhez ütődött, s a lány érezte, hogy a nedvesség finoman a bőrére cseppen róla.

– Luke – suttogta.

Válaszul újabb, erőteljesebb nyomás érkezett mindkét területre. Amint Luke ujjai elérték a legérzékenyebb pontját, Harper felsikoltott.

Ekkor Luke kihúzta belőle a kezét, és megmarkolta a keblét, s masszírozni, simogatni, gyúrni kezdte.

Harper feljebb tolta a csípőjét, s kéjesen felnyögött, amikor a combja közt érezte Luke péniszét.

– Kérlek, tedd be – nyöszörögte.

Luke előrébb tolta őt az ágyon, s ránehezedett a hátára. Harper behajlította a térdét, és széttárta lábait, hogy a férfi jobban hozzáférhessen.

– Az őrületbe kergetsz – Luke a padlóra térdelt, és maga elé húzta a lányt. Ajkát a bugyihoz nyomta, mire Harper még feljebb emelte a csípőjét. – Imádom, hogy minden mozdulatra így reagálsz – ekkor arrább húzta a bugyit, és
a lány térdétől indulva apró csókokkal halmozta el, egészen a combja tövéig.

Harper magán érezte a férfi leheletét, és megborzongott a kéjtől. Luke a nyelvével játszott a lány szeméremajkán, majd lassan, de határozottan szétnyitotta őket.

– Te jó ég – nyögte a lány.

Luke nyelve ekkor a csiklóra csusszant, s Harper lába megremegett. Kezét ökölbe szorította. Luke nyelve varázslatos táncot járt odalenn, majd megtalálta a nyílást, és benyomult Harper vaginájába. A lány teste nekifeszült a férfi szájának.

– Lucas!

Luke ekkor elhúzódott, de csak annyira, hogy immár a lány csiklóját nyalogatva ujjaival hatoljon belé. Eleinte csak játszadozott a nyílás körül, majd egy határozott mozdulattal benyúlt, azután kihúzta ujjait, s újra meg újra belényomult. Nyelvével egyenletes ritmusban dolgozott, s Harper úgy érezte, menten elélvez.

Igyekezett leküzdeni magában a kielégülés iránti vágyat, s megpróbált arrább húzódni, hogy késleltethesse a végkifejletet, de Luke leszorította az ágyra a csípőjét.

Harper majd beleőrült a vágyba. Magában akarta érezni a férfit, s amikor Luke ujjai ismét a vaginájába hatoltak, azonnal megfeszítette minden belső izmát. Luke nyelve ritmikusan csúszkált fel-le a szeméremajkakon, s a megduzzadt csiklón. Harper nem bírta tovább, izmaival megszorította Luke ujját, szemérmét a férfi szájához nyomta, s az eget verő orgazmus végeláthatatlan hullámokban söpört át a testén.

Luke felhördült, vágya az egekbe szökött. Megragadta péniszét, és Harper vaginájához dörgölte.

– Drága, benned akarok lenni – mondta rekedtes, érdes hangon.

– Hadd üljek rád – suttogta vissza a lány.

Luke hanyatt feküdt az ágyon, s továbbra sem engedte el meredező férfiasságát. Harper végre lerángathatta róla az alsónadrágot, s Luke is kiszabadította a bugyijából, majd ráhúzta a lányt kőkeményen meredező péniszére.

– Szeretlek, Luke – suttogta, amint ráereszkedett, s elmerült a férfi tekintetében. Centiméterről centiméterre, mélyen, egészen a tövéig, élvezettel fogadta magába. Luke férfiassága teljesen kitöltötte odabent a teret. Harper előrébb dőlt, s melle a férfi ajkához ért.

Luke bekapta a lány mellbimbóját és szívogatni kezdte, miközben Harper lassú mozdulatokat tett, mélyen magába fogadva őt.

Luke megfogta a lány csípőjét, s diktálni kezdte a tempót. Péniszének vége olyan hévvel érintette Harper legérzékenyebb pontját, hogy már szinte fájt. A következő mozdulattal még erőteljesebben nyomult belé.

Harper kéjesen felnyögött, s átadta magát az élvezetnek, melyet a férfi szájának és péniszének ütemes mozgása okozott. Szemérmének izmaival erősen megszorította Luke kőkemény férfiasságát.

Hátra hajolt, s határozottan meglovagolta a férfit. Tekintetük egybeforrt, s ismét Harper diktálta a tempót.

– Igen – nyögte Luke, s hosszan kifújta a levegőt. – Ó, igen.

Minden mozdulatból, minden simogatásból áradt a szerelem.

Ekkor Luke egy utolsó döféssel ajándékozta meg a lányt, és hangosan felkiáltott, amint magával ragadta az élvezet. Harper a következő pillanatban jutott a csúcsra.

A lány átadta magát az elsöprő élménynek, s noha érezte, hogy elveszett, nem vágyott a menekvésre. Ez a kapcsolat az igazi! És már véget is ért…

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Az ablakon beszűrődő szürkés fény láttán Harper tudta, hogy még van egy kis idő, mégsem akart újra elaludni. Eljött hát a nap, amitől annyira rettegett. Soha többé nem fog Luke karjában ébredni.

Annyi mindennek lesz vége egyszerre. Még nem állt készen az indulásra, de tudta, hogy nincs más választása.

Nézte a férfit, épp úgy, mint a legelső közös reggelükön. Lassan végigsimított a Luke mellét díszítő főnixen, s közben tiszta szívből azt kívánta, térjen vissza épségben a bevetésről. Igyekezett az emlékezetébe vésni Luke testének minden domborulatát és lankáját.

Hogyan lesz képes megint normális életet élni mindezek után?

Luke lassan kinyitotta a szemét, és álmosan pislogott a lányra.

Harper nagyot sóhajtott és tenyerébe fogta Luke arcát.

Luke a lány kezébe csókolt.

– Készen állsz?

– Nem.

– De jóban vagyunk, ugye?

Harper elmosolyodott.

– Persze hogy jóban vagyunk. Csak hiányozni fogsz, még úgy tíz éven át, minden áldott nap.

Luke magához ölelte a lány, és a feje búbjára tette az állát, majd megpuszilta, és szorosan tartotta a karjában, amíg meg nem szólalt az ébresztőóra.

Luke családjával a katonai bázison találkoztak. A parkoló tele volt a bevonuló katonák rokonaival, ismerőseivel; sokan jöttek elbúcsúzni. Harper próbálta kerülni tekintetével a buszt.
A buszt, amely egy életre elviszi tőle Luke Garrisont.

Nem volt vesztegetni való idő, tartaniuk kellett magukat a tervhez.

Luke gyakorlóruhában volt. Felpakolta a buszra a holmiját, és visszatért, hogy elköszönjön. Harper nézte, amint egyre közeledett, s egyre-másra kezet fogott, megölelte az embereket. Claire szorosan magához húzta, s megölelte a fiát.

– Gyere haza épen, egészségesen – mondta neki.

– De hát mindig így van, nem igaz, anya?

Charlie-val kezet rázott, James hátát meglapogatta.

– Aztán nekem el ne felejtsd lenyírni a füvet! – figyelmeztette az öccsét.

– Te meg el ne felejts hazajönni, hogy aztán ott folytasd a zrikálásomat, ahol abbahagytad.

– Srácok! – szólt rájuk nevetve Claire.

Luke Sophie-hoz és Josh-hoz lépett. Mindkettejüket megölelte.

– Vigyázz magadra, Soph – mosolygott a húgára.

– Te is, Luke. Nagyon fogsz hiányozni – szipogta Sophie.
A kis Josh megsimogatta édesanyja arcát.

A következő pillanatban Luke már Harper előtt állt.

Tenyerébe fogta a lány arcát, és mélyen a szemébe nézett.

 – Köszönöm, Harper. Mindent köszönök.

Egyetlen könnycsepp gördült le a lány arcán, s lassan ingatni kezdte a fejét.

– Én köszönök neked mindent, Luke. Köszönöm neked életem legszebb hónapját…

– Mondd még egyszer!

– Szeretlek Lucas Garrison, és nagyon ajánlom, hogy épségben térj haza a családodhoz, különben megtalállak, és szétrúgom a feneked.

Luke elmosolyodott.

– Ilyen az én csajom.

Lehajolt és lágyan, kedvesen megcsókolta Harpert. A lány érezte a könnyének sós ízét a férfi nyelvén.

Luke lassan hátrált egy lépést, s hüvelykujjával letörülte Harper arcáról a könnyeket. Harper szája megremegett. Luke magához szorította és erősen ölelte.

– Nem felejtelek el – suttogta a fülébe. – Légy jó, és vigyázz magadra.

– Te is, parancsnok.

Luke végigsimított a lány száján, és elmosolyodott.

Amikor elfordult, Harper kis híján megragadta, hogy visszatartsa. Nem állt készen minderre. Csak egy kis időt szeretett volna még. Csak egy egész kis időt…

Nézte, amint Luke átmegy a parkolón, s csatlakozik az egységének tagjaihoz, a busz mellett. Egyszerre volt határtalanul büszke, ijedt és szomorú.

Sophie mellé lépett és átkarolta a vállát. Harper úgy érezte, ott helyben kővé válik.

– Minden rendben lesz, Harp – mondta, de az ő hangja is reszketett.

Claire is odalépett a lányhoz, és Harper derekára tette a kezét.

– Minden rendben lesz. Együtt könnyebb.

Harper bólintott, s Luke egyre távolodó alakját nézte. Tudta jól, hogy számára az „együtt” nem létezik többé. Kívülálló volt. Nem volt tagja a Garrison családnak.

Luke megállt még egy pillanatra a busz lépcsőjén, és megfordult. Integetett.

Harper dobott neki egy csókot. Luke úgy tett, mintha elkapta volna a levegőben. Harper elmosolyodott.

Beszállt a kocsiba. Még egy óra sem telt azóta, hogy Luke mellette ült az ülésen… Becsukta az ajtót. Napszemüvege eltakarta könnyes szemét. Intett Luke családjának, kihajtott a parkolóból és rákanyarodott a főútra.

Luke elment. A férfi, akit örökké szeretni fog, kisétált az életéből, s elvileg úgy kellene tennie, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Hogy viselik vajon mindezt azok, akik tényleg családban élnek, s gyermekeik vannak? Nyugalmat erőltetnek magukra, és búcsút intenek távozó kedvesüknek, támaszuknak, miközben tudják, hogy egy egészen másmilyen élet vár rá? Olyan érzés ez, amit senki más nem érthet meg, csak aki maga is átélt hasonlót.

Kitört belőle a zokogás. Gombócot érzett a torkában, s lehúzódott az útról, a leállósávba. Alig látott a könnyeitől, s úgy érezte, szétveti a fájdalom.

Mardosó szomorúság telepedett rá. Mély fájdalommal gondolt azokra a nőkre és férfiakra, akiket a háború és a kötelesség elválaszt egymástól. Tudta jól, hogy az otthon maradók szívét olyan aggodalom önti el ilyenkor, amely csak akkor múlik el, ha szeretett társuk épségben hazatér. Persze addig is igyekeznek élni az életüket, s elkövetnek mindent, hogy amikor a párjuk hazatér, a legnagyobb rendben folytathassák, közösen…

Harper élete azonban sosem lesz már a régi. Sosem tér vissza a mostani kerékvágásba, s ezen az sem változtat, ha Luke visszajön. Ugyanis nem Harperhez fog hazatérni. Benevolence többé már nem Harper otthona.

Néma zokogás rázta a testét, s a kormányra borult. Szerette ezt a férfit. Szerette Luke-ot.

Szerette, és biztosan tudta, hogy egész életében szeretni fogja.

Telefonja, a kocsi műszerfalán pittyegett. Üzenete érkezett.

Legszívesebben tudomást sem vett volna róla. Legszívesebben ott maradt volna a leállósávban, az út szélén egész addig, amíg egy kicsit összeszedi magát. Legszívesebben kisírta volna magából a világ összes fájdalmát. Azonban tudta, hogy nem megoldás, ha úgy tesz, mintha megszűnt volna körülötte az élet. Ez sosem megoldás. Fogta a telefont, és megnézte, ki üzent. Luke volt az.

Ne menj el.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Harper áttette a tálcát a bal kezébe, s felvette a hetes asztal rendelését, majd intézte a tizenkettes asztal számláját.

Kikerült egy csapat harmincast, akik a mosdó felé tartottak, élénken vihorászva, s intett a biliárdasztalnál lévő párnak, akik még egy kört kértek. A bár hátsó részébe sietett, s felpakolta a rendelést a tálcára.

Péntek este volt, a szokásos nagy forgalommal. A meleg májusi idő arra csábította a város lakosait, hogy kimozduljanak otthonról. Sokan döntöttek úgy, hogy egy kellemes vacsorával és néhány pohár itallal vágnak neki az előttük álló hétvégének. Harper nem bánta, hogy sokan vannak. Minél több a vendég, annál jobb. Ha dolgozik, legalább nincs ideje gondolkodni.

Az a furcsa szorítás a mellkasában alig-alig enyhült.

Luke Garrison hétezer mérföldnyire volt tőle, és még csak egy hónap telt el a Nemzeti Gárda hat hónapos afganisztáni missziójából.

– Ma este nem panaszkodhatunk a bevételre, Harp – kacsintott rá Sophie a sörcsap mögül. – Mit gondolsz, mire kellene elvernünk a borravalónkat?

Harper visszagyűrte a kocsma logójával díszített felsőjét a farmerszoknyájába, és felkapta a tálcát.

– Csináltassunk egyentetkót! Mit szólnál egy-egy unikornishoz?

– Csodás ötlet!

A tálcája tele sörös korsókkal, a gondolataiban Luke… Harper ismét belevetette magát a vendégek özönébe.

Már egy hónapja tartott, de még mindig nem sikerült megszoknia, hogy nagyon is valós távkapcsolatban él. Az volt a terv, hogy barátokként válnak és, és megy mindenki a maga útján. Harper igyekezett lélekben felkészülni arra, hogy elgyászolja magában a kapcsolatot, és egyedül kezdjen új életet.

De egyetlen mondat mindent megváltoztatott.

Ne menj el.

Akkor érkezett Luke sms-e, amikor a maga teljes valójában szakadt rá az elválás okozta fájdalom. Ült a kocsiban, zokogott, és gyötrődött, hogy milyen lesz az élete Luke nélkül. Remegő kézzel írta meg a választ.

Mi???

Hozzád akarok hazatérni. Ne menj el.

Nem azt írta, hogy „szeretlek”, de ez valami nagyon hasonló volt. Egyetlen sms elég volt ahhoz, hogy Harper kilábaljon a kétségbeesésből, és új remény ébredjen benne. Luke az életet és a jövőt jelentette számára; a közös élet és közös jövő lehetőségét.

A bevetés előtti éjszakán telefonon beszéltek, és Harper úgy érezte, nem alaptalan a reménye.

– Felszálltam a buszra, és arra gondoltam, ha nem lennél ott, amikor visszatérek, akkor ugyanabba az állapotba süppednék, amelyben a veled való találkozás előtt voltam. Nem akarok csak úgy vegetálni. Drága, tudom, hogy sokat kérek. Tudom, hogy a hat hónap nagy idő. Mégis, kérlek, hogy legyél ott, és várj meg – mondta Luke.

Harper szemét elöntötték a könnyek, és némán bólintott, majd így szólt:

– Luke, ha bármi van a világon, amire érdemes hat hónapot várni, akkor te vagy az.

– Visszatérek hozzád, drága.

Tehát Harper nem ment el. Lemondta a fremonti állásinterjút, kipakolta a dobozokat és a táskákat. Az első éjszaka, amit Luke nélkül töltött, maga volt a pokol.

Őrjítő volt, hogy hat hosszú hónapot kell várnia, mire újra érezheti a férfi közelségét, és láthatja az arcán azt a helyes kis grüberlit. Mindenképp el kellett terelnie a figyelmét valamivel…

Igen ám, de mivel?

Amióta Benevolence-be költözött, szinte minden gondolatát Luke töltötte ki. Luke csodás teste, Luke otthona, Luke munkája. Luke elképesztően csodás teste…

Az első éjszaka az ágy közepén feküdt, Luke pólójában, és egy szemhunyásnyit sem aludt. Hajnalig a plafont bámulta. Életében először megtapasztalhatta, hogy milyen a stabilitás érzése, s végre konkrét jövőképe volt. Arról viszont fogalma sem volt, hogyan kezelje a helyzetet.

Végül is arra jutott, hogy állandóan el kell foglalnia magát valamivel.

Kezdetben nekiállt kötni. Míg végül megszúrta magát a kötőtűvel, és összevérezte az elefántcsontszín pamutgombolyagot. Nem mintha sikerült volna rendesen követnie a mintát. A következő ötlete az albumkészítés volt. Időközben rájött, hogy nemigen van mit tennie az albumba. Hiába is díszítette az oldalakat mindenféle matricával, és színes papírmintával, egyszerűen nem voltak fotók, amiket beleragaszthatott volna.

Végül megesett rajta Sophie szíve, és részmunkaidős állást ajánlott neki Remo Kocsmájában, hogy végre kimozduljon otthonról péntekenként. Sophie pultozott, Harper pedig az egyetemi években szerzett pincérnői tapasztalatát kamatoztatta. Jó borravalót kaptak, és nem mellesleg remek alkalma nyílt megismerni a város lakosait. Előbb-utóbb mindenki betért Remóhoz – ebédelni, iszogatni egy kicsit, vagy egyszerűen csak beszélgetni egy jót.

Persze a legtöbben már ismerték névről, annak ellenére, hogy sosem találkoztak.

Igazi kisváros!

Nem mondhatni, hogy Luke túlságosan lelkesedett volna, amikor az első videóchat alkalmával beszámolt neki a fejleményekről.

– Nem, Harper. Nem, nem és nem – csattant fel.

– Most komoly? Tényleg úgy beszélsz velem, mint az embereiddel? – kérdezett vissza Harper csodálkozva.

A képernyőn látta a férfi tekintetét, és képtelen volt visszatartani a nevetését. Luke vett egy mély levegőt és taktikát váltott.

– Az a helyzet, hogy nem örülök ennek a dolognak. Péntek este egyedül zárod a bárt, meg minden, és túl későn végzel. Mi van, ha betalál valami vadbarom? Ki véd meg? – teljesen egyértelmű volt az idegessége.

– Luke, semmi értelme emiatt aggódnod.

– Nagyon rosszul érint, hogy nem lehetek ott, hogy ha kell, megvédjelek.

– Nem feladatod megvédeni engem.

– Dehogynem. Igenis az! És ajánlom, hogy vedd komolyan, amit mondok. Ha bármi bajod esik, nagyon, de nagyon mérges leszek.

– Szeretlek, és tulajdonképpen ezért vállaltam a munkát. Nagyon, de nagyon hiányzol. Van, hogy aludni sem tudok, mert akkora bennem az üresség. Ha dolgozni megyek, legalább arra a kis időre nem érzem annyira a hiányodat.

Luke felsóhajtott.

– Te is hiányzol nekem, drága. Valahányszor felébredek, s rájövök, hogy nem vagy mellettem, olyan, mintha egy késsel hasogatnának. Biztonságban akarlak tudni. Ígérd meg, Harper, hogy mindenre odafigyelsz, és nagyon óvatos leszel.

Harper a szívére tette a kezét.

– Ígérem. Ty vett Sophie-nak és nekem is paprikaspray-t. És mindketten kocsival járunk dolgozni. Egyébként mindenki tudja jól, hogy a te csajod vagyok.

Harper letette a söröket és az üdítőt az asztalra, majd sietett vissza a pulthoz, hogy kiszolgálja a biliárdasztalnál Reece-t és Danát.

Tett még egy gyors kört, s ekkor ismerős arcot pillantott meg a bárpultnál.

Gloria egy bárszéken ült és bort kortyolgatott.

– Szia, Gloria! – intett oda Harper a barátnőjének. – De jó téged itt látni!

Gloria enyhén elpirult.

– Az a helyzet, hogy ma ünneplek. Képzeld, megkaptam az első fizetésemet a virágboltban!

Így, hogy végre kiszabadult a volt barátja, az erőszakos Glenn Diller karmai közül, s többé nem volt mindennapjainak szerves része a bántalmazás, Gloria állást vállalt a helyi virágüzletben, és elkezdett félretenni, hogy egy szép napon lakást vehessen magának.

– Gratulálok! Claire azt mondja, nagyon elégedettek a munkáddal – mosolygott Harper, és újra megpakolta a tálcát. Luke édesanyja, a virágok szerelmese, részmunkaidőben dolgozott ugyanabban az üzletben, s valóságos dicshimnuszokat zengett Gloriáról.

– Köszönöm! Nagyon szeretek ott dolgozni – még jobban elpirult. – Van valami híred Luke-ról?

Harper önkéntelenül is elmosolyodott a férfi nevének hallatán. Megborzongott, mert úgy érezte, mintha hirtelen áramütés érte volna.

Bólintott.

– Szerdán kaptam tőle e-mailt, és a múlt héten beszéltünk.

Gloria a poharára nézett, és forgatni kezdte az asztalon.

– Mondott valamit Aldóról?

– Hohó! – rikkantotta Sophie a bárpult mögül. – Úgy látom, valakinek olvadozik a szíve.

Gloria arca immár lángvörös volt.

– Ne cikizd már! – grimaszolt Harper. – Ne is törődj Sophie-val! – fordult Gloriához. – Azt hiszi magáról, hogy ő Cupidó.

– Örülök a bóknak, és ha nem tévedek, te is köszönhetsz ezt-azt nekem, a helyi Cupidónak – kacsintott Sophie Harperre.

Harper valóban sokat köszönhetett Sophie-nak. Többek közt azt, hogy már a találkozásuk első napján Luke ágyába került. De persze nem állt szándékában, hogy még jobban felturbózza Sophie egyébként sem csekély önbizalmát ezzel kapcsolatban.

– Na, mindegy – mondta végül, és sokatmondóan Sophie-ra pillantott. – Luke mondta, hogy Aldo valami versenyt szervezett a táborban, amelyben a csapat több tagja is lelkesen részt vesz. Gumiabroncsokat görgetnek, kötelet másznak, ilyesmi. Azt ígérte, küld majd képeket is.

Gloria bólintott, de nem szólt egy szót sem.

– Meg tudom adni az e-mail-címét, ha gondolod.

A lány arca felderült.

– Nem gondolod, hogy kicsit… furcsa lenne, ha…?

Harper megrázta a fejét, és felkapta a tálcát.

– Szerintem nagyon sokat vártatok már így is. Nem? – Elindult, vissza a vendégek közé, de még egy pillanatra hátrafordult: – Átküldöm az e-mail-címét.

Aznap este Harper hullafáradtan zuhant az ágyba. Teljesen egyedül volt. Péntekenként James, Luke öccse elvitte magához Maxet és Lolát, hogy Harper nyugodtan mehessen dolgozni, s ne legyenek egyedül a kutyák a házban.

Harper elmosolyodott, amikor elképzelte, mit művelhetnek a blökik Jamesnél. Nyilván bekucorodnak mellé az ágyba, és az sem zavarja őket, ha Jamesen kívül még valakivel, az épp aktuális csinos lánnyal kell osztozniuk a helyen. Jamesnek – a bátyjához hasonlóan – nem volt erőssége az elköteleződés. Noha valószínű, hogy a lányok, akikkel találkozgatott, nem voltak olyan meggyőzők, mint Luke esetében Harper.

Vajon megállapodik valaha Luke? Az, hogy megkérte, ne menjen el, nyilvánvalóan nagy lépést jelent. Azonban nagyon sok minden van, amiről sosem beszéltek. Mit rejtegethet előle a férfi? Voltak köztük falak, és nem csak azok, amelyeket a ház tetejét tartották.

Harper eljátszott a gondolattal, hogy mi lesz Luke hazatérése után. Vajon folytatódik a szokásos játszma, a húzd meg, ereszd meg? Közelebb engedi magához, hogy azután megint eltolja? Hasra fordult, és magához ölelte a párnát. Kétségek kezdték gyötörni; az éjszaka csendjében és magányában különös gondolatai támadtak, bizonytalanság lett úrrá rajta, különösen azokon a napokon, amikor nem hallott hírt Luke felől.

Csaknem minden héten beszéltek egymással, és azokban a pillanatokban mindent sokkal, de sokkal jobb színben látott. Ha csak meghallotta a férfi hangját, máris kellemes bizsergés járta át a testét.

Az viszont rémes volt, amikor letették a telefont.

Harper kidolgozott magában egy szabályt ezekre az alkalmakra. Először is, tilos volt sírnia. Az volt a célja, hogy Luke jól érezze magát, tudja, hogy minden rendben, és ne legyen lelkifurdalása, ne érezze, hogy magányos.

Minden beszélgetés után adott magának öt percet, hogy kisírja magát, és teljes mértékben átélje az ürességérzetet, de azután visszatért minden a rendes kerékvágásba.

Szorosan ölelte a párnát. Aznap este a Garrison cég egyenpólóját vette fel, amelyet az irodában talált. Luke ismerős illata áradt az anyagból. Ezzel aludt el. Mélyen aludt, de nem álmodott.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Másnap délelőtt Harper szánt néhány órát arra, hogy a kertben tevékenykedjen. Charlie segített neki elegyengetni a talajt, Claire pedig elkísérte a palántabeszerző körútjára. Harper eltökélte, hogy legújabb hobbija mellett ki fog tartani, és nemcsak azért, mert szerette a cukkínit és a friss paradicsomot. Ő is hozzá akart tenni valami a házhoz, valamit, ami magán viseli a kézjegyét. Otthon akarta érezni magát. És szerette volna, ha valami kézzelfogható, szemmel látható eredménye is lenne annak, hogy itt lakik. Meggyőződése volt, hogy jövőbeni közös életüket is szebbé teheti így.

Kerti kesztyűbe bújtatott kezét csípőre tette, és felnézett az égre. A reggeli napsütésbe némi pára vegyült; nem vitás, mindjárt itt a nyár…

A verandán hagyta a telefonját. A készülék bejövő hívást jelzett – Luke csengőhangja szólt. Olyan tempóban vágtatott oda, hogy egy olimpikon is megirigyelhette volna. Felkapta a telefont.

– Harper? – a recsegő vonalban Luke hangja csendült.

– Luke!

– Harper, vissza tudnál hívni?

– Persze. Máris hozom a telefonkártyát. Tíz másodperc, és itt vagyok, rendben?

– Siess, kérlek – azzal bontotta a vonalat.

Valami baj történt. Harper szíve a torkában dobogott, amint berohant a házba a telefonkártyáért. Kétszer is félrenyomta a billentyűket, mire végre sikerült annyira összeszednie magát, hogy ne remegő kézzel tárcsázzon.

– Luke! Jól vagy? Megsebesültél?

– Jól vagyok, drága. Velem minden rendben, de Aldo… – megremegett a hangja, amint kimondta barátja nevét.

Harper szíve összefacsarodott.

– Aldo nagyon rossz állapotban van, súlyos sérülést szenvedett. Bombatámadás ért bennünket. Elvitték Bagramba. Kórházban van. Nem tudok részleteket.

Harper hallotta, hogy Luke nagyot sóhajt, s érezte, hogy a sírás fojtogatja.

– Jaj, Luke, annyira sajnálom…

Luke krákogott. Harper tudta, hogy jókora erőfeszítésébe telik, hogy uralkodjon magán.

– Te jól vagy? – kérdezte végül.

– Remekül – a férfi hangjában bujkáló fájdalom hallatán Harper könnyei feltartóztathatatlanul potyogtak. – Minden rendben van idehaza.

– Beszélj még, kérlek. Hallani akarom a hangod.

– A kutyáknak is nagyon hiányzol. Amikor hazaérek, mindig az ajtóban találom a futócipődet. Max és Lola minden áldott reggel feltúrja a szekrényt, előhalásszák a cipődet, és leviszik az ajtóhoz.

Tudta, hogy fojtott hangon beszél, ennek ellenére folytatta. Mesélt Luke-nak Ty új járőrautójáról, és a görög étteremmel kapcsolatos üzleti ügyekről. Végül a Garrison cég nyerte meg a tendert.

– Ez nagyszerű, Harp! Nagyon köszönöm.

– Szeretlek, Luke.

Hallotta a sóhajt, s tudta, hogy a férfinak szüksége volt erre a mondatra.

– Megtennél nekem egy szívességet, drága?

– Bármit.

– Menj el, kérlek, Mrs. Morettához. Nemsokára hívni fogják a kórházból. Talán elvihetnéd magaddal anyámat is.

– Persze. Ha bármit megtudok, azonnal írok e-mailt, és kérlek, te is írj, ha van fejlemény. Jó?

– Köszönöm, Harper. Én… nem is tudom, mi lenne velem nélküled.

– Bármit megtennék érted, Luke. Nagyon szeretlek.

– Hiányzol…

– Te is nekem. Hívj, amit tudsz.

– Mindenképp.

Luke bontotta a vonalat, és letette a priccsre, maga mellé a telefont. A tábori ágy megnyikordult alatta.

Fásultan nézett ki a porlepte ablakon a tábor mögött húzódó szürke hegyekre.

Vágyott az otthoni létre, vágyott arra, amit csak Harper tud megadni neki. Jólesett arra gondolnia, hogy van élet a bevetés után, hogy nem csak a sivatag poros, száraz hősége létezik. A sivatag, amelynek homokját a barátja vére festette vörösre.

A laptopjáért nyúlt, s megnyitotta a levelezését.

Azt hitte, a lehető legjobb búcsúajándékot adta a lánynak, mielőtt visszatért a seregbe. Rá kellett jönnie, hogy Harper ebben is felülmúlta. Amikor Afganisztánban első ízben megnyitotta az e-mailjeit, döbbenten látta, hogy a lány csaknem harminc képet küldött neki. Ezek közt nem egy olyan volt, amelyről Luke nem is tudott; fotók kettejükről, a kutyákról, a családjáról, az otthonáról. Majdnem mindennap végignézte ezeket a képeket.

Aznap este lassan nézegette a sorozatot. A kedvence a helyi újság online verziójában megjelent kép volt. A címlapra ugyan Harper és Linc közös fotója került, de a fényképész több képet is csinált a jeges merülés alkalmával. Volt egy Luke-ról és Harperről, amint a bárpultnál állnak. Luke épp átkarolja a lányt, és szorosan magához húzza. Keze a hasán, Harper pedig hátrafordul, és a szemébe néz. Mindketten nevetnek.

Nagyon szerette, amikor Harper így nézett rá, ragyogó szemmel, pirospozsgás arccal. Nedves tincsek keretezték az arcát. Valósággal tapintani lehetett köztük a feszültséget, s Luke hálát adott a sorsnak – és persze a fotósnak –, hogy a képen nem látszott meredező férfiassága, amelyet épp az utolsó pillanatban sikerült Harperhez nyomnia, s így elrejtenie a kíváncsi tekintetek elől. Elmosolyodott.

Aznap töltötték együtt először az éjszakát. Aznap adta fel a küzdelmet, s aznap adta át magát az érzéseinek.

Nyitva hagyta a képet, s a következőre kattintott.

Aldo csibészes mosolya töltötte be a képernyőt. Nyilván a telefonjával kapta lencsevégre Harper. Aznap készült a fotó, amikor Aldo és Gloria náluk vacsorázott. Aldo grillezett, és valami hülyeséggel ugratta Luke-ot. Mindketten vigyorogtak. Testvéri viszony van köztük, annak ellenére, hogy nem állnak vérségi kapcsolatban.

Luke becsukta a laptopot.

A térdére könyökölt. A gyakorlóruha anyagába beette magát a száradt vér és a sár.

Becsukta a szemét, és a szűkös deszkabarakkban a gondolataiba mélyedt.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Mrs. Moretta takaros, kétszintes házban élt, Luke szüleitől háromsaroknyira. A verandán számtalan tiritarka cserépedény sorakozott, tele színpompás, illatos petúniával.

A gerendán madáretető.

Harper sóhajtott egy nagyot, s hosszan fújta ki a levegőt. Claire átnyúlt az utasülésről, és megpaskolta a lány kezét a kormányon.

– Rendes lány vagy, Harper. Gyerünk, egy barátunknak segítségre van szüksége.

A házhoz vezető járda felénél tartottak, amikor Mrs. Moretta kirohant a bejárati ajtón. Széles karimájú szalmakalap volt a fején, a kezén kerti kesztyű. Harper ilyen távolságból is látta az arcán a könnyeket.

Claire odaszaladt hozzá, és a lépcsőn megölelte.

– Ó, Ina…

Összekapaszkodva álltak egy ideig.

– Nagyon köszönöm, hogy eljöttél, Claire. Most hívtak a kórházból. Életben van.

– Hála az égnek – felelte Claire, és még erősebben ölelte barátnőjét.

– Harper – Mrs. Moretta kibontakozott Claire karjából és a lány felé biccentett. – Menjünk be, jól fog esni egy frissítő.

Elindult, Claire-rel és Harperrel a nyomában. A tágas konyha hatalmas üvegablaka a mosogató felett húzódott, s a kertre nézett. Mrs. Moretta megállt, és ködös tekintettel nézett ki az ablakon. – A műtőben van. Lehet, hogy elveszíti a lábát. De túléli.

Harper a szája elé kapta a kezét, és behunyta a szemét. Aldo él, és ez a legfontosabb. Elnézést kért, s gyorsan megírta e-mailben Luke-nak a hírt.

Címzett: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Feladó: harpwild@netlink.com

Tárgy: Túlélte!

Túlélte, és a műtőben van. Lehet, hogy elveszíti a lábát, de minden jel arra mutat, hogy életben marad. Mrs. M.-nél vagyunk éppen. Elég jól viseli a megrázkódtatást. Amint megtudok valamit, azonnal jelentkezem. Szeretlek.

H.

Amikor visszatért a konyhába, Mrs. Morettát és Claire-t az asztalnál ülve találta. Csendesen beszélgettek.

– A támaszponton azt mondták, hogy elvisznek Doverbe, és amikor Aldót odaszállítják, tovább megyünk Walter Reedbe. Ha már Németországban lesz, többet fogok tudni – sóhajtott egy nagyot, és levette a kesztyűjét. – Mi lenne velünk a fiaink nélkül Claire?

– Ezt sosem fogjuk megtudni, Ina – Claire megszorította barátnője kezét. – Aldo hazatér, és hidd el nekem, ugyanannyi borsot fog törni az orrod alá, mint eddig bármikor.

– Emlékszel, hogy kisgyerekként az egész nyarat a pataknál töltötték?

– És emlékszel, amikor a kertben táboroztak, és azt tervezték, hogy ott is töltik az éjszakát, aztán másnap reggel mégis a kanapén kuporogva találtuk őket?

– Mikor nőttek meg ezek a gyerekek? Mikor lett belőlük férfi?

– Hát, ha őket kérdeznéd, szerintem azt mondanák, sokkal hamarabb, mint ahogyan mi gondoljuk.

Mrs. Moretta szipogott egyet.

– Hozhatok valamit inni, Mrs. Moretta? – kérdezte Harper. – Vizet, vagy esetleg egy teát?

– Van chardonnay a hűtőben, Harper. Mi lenne, ha megkeresnéd a lakásban fellelhető legnagyobb poharakat, és innánk egyet mindnyájan a fiaink egészségére?

Harper már harmadszorra töltötte újra a poharakat, amikor arra tért vissza az asztalhoz, hogy Claire ezt suttogja Mrs. Morettának:

– Erre a lányra van szüksége…

– Harper, Claire azzal próbálja elterelni a figyelmem, hogy Luke-ról és rólad pletykál nekem. Úgy látom, meg van győződve róla, hogy te vagy a lehető legjobb, ami a fiával történhetett.

Harper a füle tövéig elpirult.

– Én azt hiszem, ez fordítva is így van.

– Bárcsak Aldo is megállapodna vére. Képtelen egy hónapnál tovább kitartani bárki mellett – sóhajtott Mrs. Moretta.

– Lehet, hogy nem őket akarja valójában, hanem másért dobog a szíve – jegyezte meg Harper.

– Gyanús vagy te nekem. Tudsz valamit, amit én nem? – vonta fel a szemöldökét tréfásan Claire.

– Gyerünk, elő a farbával! – követelte Mrs. Moretta. – Ki vele! A bor bemegy, a pletyka kijön, nem igaz?

Harper eléjük tette a poharakat, s épp csak néhány csepp löttyent ki a terítőre.

– Hát, szerintem szikrázik a levegő Aldo és Gloria körül. Legalábbis amikor átjöttek vacsorára, ez volt a helyzet. És aztán Aldo hazavitte Gloriát.

– Hm – szusszant fel Mrs. Moretta és Claire egyszerre.

– A kis Gloria Parker – dünnyögte Claire. – Nem is gondoltam volna…

– Mintha azt is mondta volna Aldo, hogy már a gimnáziumban felkeltette az érdeklődését Gloria, és azóta tart a románc. De mindezt nem áll módomban megerősíteni, csak abban az esetben, ha a hírforrás is beleegyezik – tette hozzá Harper.

– Nem csoda, hogy annyira utálta Glennt – jegyezte meg Mrs. Moretta, s a hajába túrt. Azaz beletúrt volna, de ekkor tudatosult benne, hogy még mindig a fején van a szalmakalap. – Miért nem szóltatok, hogy rajtam maradt ez az izé? Kertészkedtem, amikor jött a hívás. Úgy nézek ki, mint egy malac – azzal lekapta a kalapot, és elhajította. Egy selyemvirágokkal teli rézkalitkára repült.

Claire és Harper felkacagott.

Végül megitták az összes fellelhető bort, megették az időközben rendelt pizzát, és kénytelenek voltak megkérni Charlie-t, hogy menjen értük.

– Nagyon köszönöm mindkettőtöknek, hogy itt voltatok velem – mondta Mrs. Moretta, és megölelte őket. – Nagyon sokat jelent ez nekem.

– Értesíts, amint megtudsz valamit Aldóról, vagy arról, hogy mikor indulsz. Segítünk mindenben, amiben tudunk. Harper holnap visszajön a kocsijáért, és hacsak nem pótolod addig a chardonnay-készleted, haza is viszi. Bármikor megismételhetjük a mai bulit, ha szeretnéd – kacagott Claire.

Charlie meglapogatta Mrs. Moretta vállát.

– Nagyszerű fiad van. Hamarosan hazatér, és minden rendben lesz.

– Köszönöm, Charlie. Harper, szólsz Gloriának az esetről? – kérdezte Mrs. Moretta és jelentőségteljesen kacsintott.

– Holnap beszélek vele, amint megtudjuk, hogy sikerült a műtét – ígérte meg Harper.

Aznap Harper a kutyákkal és Luke egyik pólójával bújt ágyba. A pólóba temette az arcát, és alaposan kisírta magát.

Kissé másnaposan ébredt. Luke levele várta.

Címzett: harpwild@netlink.com

Feladó: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Tárgy: Túlélte!

Harp, most kaptam hírt Aldóról. Sikeresen átvészelte a műtétet. Az egyik lábát térdtől lefelé le kellett vágni. Még nem tért magához, és az orvosok tartanak a fertőzésveszélytől, de ezzel együtt bizakodók. A lényeg, hogy végre magához térjen. Felvették a kapcsolatot Mrs. Morettával, úgyhogy képben van ő is. Veled minden rendben?

L.

Harper megkönnyebbülten sóhajtott. Aldo életben maradt. És biztos, hogy hamarosan magához tér. Nincs más lehetőség. Magához fog térni, és kész.

Címzett: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Feladó: harpwild@netlink.com

Tárgy: Túlélte!

Az kizárt, hogy nem fog magához térni. Ne is gondolj erre. Egyszerűen nincs más opció. Aldo magához tér, rákacsint a nővérkére, és kér egy jó hideg sört.

Mrs. Moretta nagyon kemény asszony, állja a sarat. Egyébként nagyon jól bírja a piát. Tegnap este anyukáddal az asztal alá ittak, miközben a régi szép időkről beszélgettek. Apukád jött értünk.

Amikor – szándékosan nem azt írom, hogy „ha” – Aldót kiengedik a kórházból, a Gárda értesíti Mrs. Morettát, aki elmegy érte Doverbe, és utána Walter Reedbe viszi.

Más nem sérült meg? Veled minden rendben? Tisztára ki vagyok akadva, de valahányszor hallom a hangod, vagy e-mailt kapok tőled, megnyugszom kicsit. Nagyon aggódom érted, Luke. Úgyhogy vigyázz magadra, mert ha bármi baj ér, nem állok jót magamért. Még az is lehet, hogy befestem a házat feketére, vagy mit tudom én! Komolyra fordítva a szót, nagyon várom már, hogy viszontlássalak.

Nem valószínű, hogy el tudsz ugrani egy eltávozásra, ugye? Ha megtennéd, megkérnélek, hogy vegyél fel minél több ruhát, hogy azután azokban alhassak, és érezzem az illatod. Hát, ha ez nem megoldható, akkor egy videóchattel is beérem. Annyira szeretlek, hogy szinte fáj…

H.

Ui.: Csatolok egy képet Maxről és Loláról. Amint látod, a kerti kutyaúsztatóban pancsikolnak. Küldök a kertről is egy képet. Azok a zöld izék pedig nem GAZOK, hanem NÖVÉNYEK. Úgyhogy a kerti munka sikerrel járt!

A „küldés” gombra kattintott, és vett egy mély lélegztet. Kénytelen lesz elmesélni Gloriának, hogy mi történt Aldóval. És a tegnapiak után indokoltnak látszott, hogy hosszabb sétára induljon a kutyákkal. Különben is, el kellett mennie a kocsijáért, és be akart ugrani egypár pillanatra Mrs. Morettához.

Füttyentett a blökiknek. Lola végigszáguldott az előszobán, majd fülét hegyezve a konyhába trappolt, nyomában Maxszel.

Harper a bárszéken ült. A kutyák körülugrálták annak reményében, hogy jutalomfalatot és persze némi figyelmet kapnak – vagy éppenséggel meghallják azt a bizonyos „s” betűs szót.

Harper leszállt a székről és megsimogatta a kutyák fejét.

– Rendben, srácok, akkor következzen egy kis s-é-t-a – hozzászokott, hogy betűzve mondja ki a szót, mert valahányszor egyben hangzott el, Max olyan izgatott lett, hogy menten összepisilte magát.

Az ajtóhoz érve felkapta a táskáját és a napszemüvegét. Abban a pillanatban, ahogy a pórázokért nyúlt, a kutyák heves csaholásban törtek ki.

– Az ég szerelmére, maradjatok már nyugton! – Harpernek komoly összpontosításba került, míg a lelkesen ugrabugráló Max nyakára varázsolta a pórázt. Lola egy helyben táncikált, amíg feladta rá a hámot.

– Megyünk, és meglátogatjuk Gloria nénit – közölte Harper a kutyákkal. Arra gondolt, épp kapóra fog jönni a hatsarkonyi séta Gloria édesanyjának házáig, mert ez idő alatt átgondolhatja, hogyan mondja el a hírt a lánynak.

Gloriáék takaros téglaházban laktak. A lány mosolyogva nyitott ajtót.

– Harper! Micsoda kellemes meglepetés – lehajolt, hogy megsimogassa Lola busa fejét, mire Max féltékenyen befurakodott közéjük. – Szia, Max, látlak ám téged is – kacagott fel Gloria és ölbe kapta a kutyát. – Van időd beugrani egy kicsit, vagy szaladsz máris tovább?

Harper feltolta a homlokára a napszemüvegét.

– Híreim vannak Aldóról – vett egy nagy levegőt, és egyenest mondandója közepébe vágott. – Megsebesült, Gloria. Átesett egy műtéten, és az orvosok bizakodók. Az egyik lábát térdtől amputálniuk kellett.

Látta, hogy kiszalad a vér Gloria arcából.

– Aldo? – csak ennyit volt képes mondani.

Harper bólintott, és megragadta a lány karját.

– Minden rendben lesz. Luke ma reggel írt, és azt mondja, egyedüli veszélyt a seb elfertőződése jelenthet – egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – Még nem tért magához.

Gloria magához szorította Maxet.

– De magához fog térni.

– Igen, biztosan.

Gloria reszketegen sóhajtott.

– Miután pénteken elküldted az e-mail-címét, írtam neki.

– Nagyszerű, akkor lesz mit olvasnia, amint magához tér – mosolyodott el Harper. – Ha már Aldóról van szó, nem lenne kedved elvinni bennünket Mrs. Morettához? Tegnap nála hagytam a kocsim, és különben is, szeretnék néhány szót váltani vele.

Gloria végignézett magán: rózsaszín póló és farmersort volt rajta.

Harper elvigyorodott.

– Csak nem aggódsz a mamával való találkozás miatt?

– Mrs. Morettáról van szó, Harper! Tudod jól, hogy nem könnyű eset. Ki ne lenne ideges a vele való találkozás előtt? – kérdezett vissza kerek szemmel Gloria. – Bakker! Várj, megfésülködöm, és bepakolok egy kis sütit. Ma délelőtt sütöttem.

A helyzet a vártnál jobban alakult. Mrs. Moretta ajtót nyitott, és azzal a hírrel fogadta őket, hogy Aldo magához tért, s miután megtudta, hogy az egységének tagjaival minden rendben, kijelentette, hogy sajtburgert akar enni.

Gloria vitézül állta Mrs. Moretta kérdéseinek rohamát. Minden lényegi témát érintettek, kezdve a lány vallási meggyőződésétől, egész addig, hogy hány gyereket szeretne, és milyen hozzávalói vannak a sütinek, amelyet aznap sütött.

A vallatás végeztével Ina Moretta krákogott egyet, és bólintott.

– Úgy érezem magam, mint akin átment egy gőzhenger – jegyezte meg Gloria immár odakint, nyilvánvalóan még az események hatása alatt.

– Szerintem jól ment – felelte Harper, és betessékelte a kutyákat a kocsiba.

– Fogalmam sincs, hogy hogy ment. Nem tudok eligazodni ezen az asszonyon – dőlt neki Gloria kimerülten az autója oldalának.

– Mindenesetre a sütit megtartotta, ez pedig kétségkívül jó jel – vonta le a következtetést Harper.

– És mit gondolsz, mit jelenthetett, hogy a végén szusszant egy nagyot?

– Gondolom, azt, hogy örül neked. Valószínűleg rájött, hogy nagyon is megfelelsz a fiának.

Gloria megrázta a fejét.

– Azt hiszem, a legokosabb, ha hazamegyek, és kipihenem a fáradalmakat.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Amint meghallotta a videóchat hangjelzését, Harper azonnal nyúlt a telefonért. Vacakolt egy kicsit, mire megtalálta a megfelelő ikont, de néhány pillanat múlva meglátta azt az arcot, amelyre már oly rég áhítozott.

– Szia, drága – Luke kimerültnek tűnt.

Két hosszú hét telt el azóta, hogy Aldo megsebesült, és az eltelt idő alatt Luke most először jelentkezett be a videóchatre. Harper arra következtetett, hogy nagyon megviselhették a történtek. Amint meglátta Luke arcát, a gyanúja azonnal beigazolódott, s a szíve összefacsarodott.

– Szia, szépfiú! Hogy vagy? – hátradőlt a kanapén, és magához szorította az egyik díszpárnát.

– Megvagyok. És hogy van a csajom?

– Hiányzol – igyekezett elfojtani a kitörni készülő könnyeket. Luke látványa még jobban felkorbácsolta az érzéseit. – Nagyon aggógom érted.

Luke hatalmasat sóhajtott.

– Jól vagyok, drága. Minden rendben.

– Tudom, hogy nem vagy a szavak embere, de nem akarom, hogy egy félvilágnyi távolságra tőlem azon emészd magad, hogy mi történt. Nem akarom, hogy kevésbé légy éber, mert nyomaszt a felelősség, és gyötör a lelkiismeret.

Luke pislogott. Kinyitotta a száját, aztán inkább megint becsukta.

– Látom, figyelsz arra, amit mondok – jegyezte meg Harper.

– Mondjuk, hogy igen.

– Luke, ugye nem arról van szó, hogy bármiképp is felelősnek érzed magad amiatt, ami Aldóval történt?

Luke sóhajtott egyet.

– Nem.

– Gondolom, már ő is mondta neked, hogy nem a te hibád.

– Igen, persze – felelte némiképp kelletlenül a férfi.

Olyan volt, mintha Harper szavainak egy téglafalon kellene áthatolniuk, mielőtt eljutnak Luke tudatáig.

– Rendben. Mondd csak, te telepítetted azt az aknát?

Luke vágott egy grimaszt.

– Nem.

– És te utasítottad Aldót, hogy hajtson rá?

– Nem.

– Tudtad, hogy ott van az akna, de nem figyelmeztetted?

– Nem. Harper, én…

– Még nem fejeztem be. Logikusan végiggondolva a történteket, feltételezem, hogy egyetértesz velem abban, hogy a világon semmi, de semmi okod rá, hogy magadat okold.

Néhány másodpercen át Luke szótlanul és mozdulatlanul ült.

– Nem gondolod, hogy kissé szónoklatszerűre sikerült a szöveged?

– Luke, nagyon fáj, hogy ilyen elesettnek látlak. Nem tudom, hogyan segíthetnék neked.

– Harper, drága, nem tudsz segíteni. Értem, hogy mit mondasz. Tudom, hogy nem az én hibám, ami történt. De felelősnek érzem magam a barátomért. Az ő élete, ahogyan a csapatom többi tagjának az élete is az én kezemben van. Ha nem járok el felelősségteljesen, akkor az embereknek bajuk eshet. Mint ahogyan meg is történt. És akár meg is halhatnak.

– Aldo nem halt meg.

– Ő nem, de mások igen.

Harpernek eszébe jutott, hogy Luke korábban elveszítette néhány bajtársát.

– Azért haltak meg, mert nem volt megfelelő a felderítésünk. Végeredményben ennek a felelőssége engem terhel.

– Ez hülyeség.

– Személy szerint én tehettem róla? Nem. Valóban nem. De én vagyok az egység vezetője, és ez azt jelenti, hogy bármi történjék is, én vagyok a felelős.

Harper nem tudta, mit feleljen.

Luke nagyot sóhajtott.

– Arról van szó, hogy képtelen vagyok kiverni a fejemből a vér látványát. Láttam, amikor történt. Mindnyájan elkezdtük a kocsi felé rohanni. Ő pedig ott hevert, a vértócsában – Luke a kezére meredt, mintha lepergett volna előtte mindaz, ami történt. Harper megborzongott.

– Azt hittem, meghalt. Azt hittem, a szemem láttára halt meg a legjobb barátom. És akkor eszembe jutott mindenki más, akit életem során elveszítettem. És eszembe jutott az is, mennyi veszítenivalóm van még, és az, hogy ez akár egy szempillantás alatt megtörténhet – Harperre emelte a tekintetét.

Harper letörülte a könnyeit, és azt kívánta, bárcsak megérinthetné szerelmét, hogy így biztosítsa együttérzéséről.

– Tehetetlennek éreztem magam.

– Aldo rendbe fog jönni.

– Iszonyatosan nagy szerencséje volt, Harper. Nagyon sokszor egészen más kimenetele van az ilyesminek.

– Biztos akarok lenni benne, hogy ezzel a teherrel a lelkedben nem fogsz semmi meggondolatlanságot csinálni.

– Mire gondolsz?

– Még sosem volt semmilyen élményem a katonaléttel kapcsolatban, de gondolom, hogy szép számmal állnak rendelkezésre mindenféle lehetőségek. Dühkitörés, alkoholproblémák, vakmerő manőverek…

Luke sóhajtott és halványan elmosolyodott.

– Ezek közül egyik sem fenyeget.

– Tudom, hogy nem. Csak szeretném, ha megígérnéd, hogy vigyázol magadra. Azt akarom, hogy épen és egészségesen gyere haza. Minden értelemben.

– Mindent megteszek azért, hogy így legyen – mondta Luke.

– Csak ennyit kérek tőled – megtörülte a szemét. – Most ott az éjszaka kellős közepe van, nem?

Luke elmosolyodott.

– Csak ilyenkor van lehetőségem rá, hogy egymagam legyek – fogta a laptopot, és körbefordította, hogy Harper lássa, mi van a szobában.

Most Harperen volt a mosolygás sora. Egyedül voltak.

– Pompás. Akkor ez azt jelenti, hogy leveheted a felsőd, én pedig megnyalogathatom a képernyőt.

Erre végre Luke szélesen elmosolyodott, és megjelent az arcán az édes kis grüberli.

– Hát, drága, ha valamelyikünk leveszi a felsőjét, alighanem jobb, ha te leszel az.

– Ha ragaszkodsz hozzá – Harper levetette pólóját, és megmutatta kebleit a kamerának.

Látta, hogy Luke tekintete elsötétül, és összepréseli ajkát. Fogalma sem volt, sejti-e Luke egyáltalán, hogy milyen őrületesen szexi pasi.

– Tudod, hogy egy kínzással is felér, hogy látlak, de nem érinthetlek meg? – halkan, rekedtesen beszélt.

Harper érezte, hogy lassan elpirul.

– Hiányzik az érintésed. Üresnek érzem magam. Olyan kevés időnk volt egymásra, de valahányszor bennem voltál, úgy éreztem, mintha helyükre kerülnének a kirakósjáték darabkái.

Luke felnyögött.

– Drága, ne mondj ilyeneket, amikor tizenegyezer kilométernyire vagyok tőled – a tarkójára tette a kezét. – Te jó ég, elég egy videókapcsolat ahhoz, hogy beinduljak rád. Olyan rohadtul hiányzol…

Harper behunyta a szemét, és bólintott.

– Te is nekem, parancsnok.

– Valahányszor arra gondolok, hogy milyen volt veled, kénytelen vagyok elmenni az edzőterembe. Még egy-két hét, és eggyel nagyobb méretű pólókra lesz szükségem. Többet nyomok fekve, mint eddig bármikor.

– Hát ez nem semmi – bólintott Harper –, gondolom, alaposan feladtad a leckét Aldónak. Meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok bicepsz terén, ha hazajöttetek.

– Tényleg, van hír arról, hogy mikor érkezik?

Harper megrázta a fejét.

– Váltottunk néhány e-mailt. Azt hiszem, már nemsokára itthon lesz. Említette neked, hogy mi a helyzet Gloriával?

– Mindössze kétszer jelentkezett. Egyszer akkor, amikor tudatta velem, hogy életben van, és arra kért, ne hibáztassam magam a történtek miatt, és még egyszer, amikor elküldte a német sebésze fényképét, mert szerinte egy az egyben úgy néz ki a pasas, mint Farkas az X-Menből.

– Gloria kétszer írt neki, de egyszer sem kapott választ. Kerek perec feltettem Aldónak a kérdést, hogy megkapta-e Gloria leveleit, de nem volt hajlandó válaszolni.

Luke vállat vont.

– Biztos van min gondolkodnia…

Ez Harper számára sem volt kétséges. És nem mondhatni, hogy ne aggódott volna emiatt.

– Mutasd meg megint – kérte Luke.

– Mit?

– A formás melled.

Harper eltűnődött, vajon eljön-e az az idő, amikor nem vörösödik fülig, ha Luke így beszél hozzá.

– Biztos, hogy egyedül vagy?

– Elég erős a wifi ahhoz, hogy dolgozni lehessen a táborban, úgyhogy teljesen egyedül vagyok, drága. Mutasd meg!

A hangja rekedtes volt, Harper mégis simogatónak, bársonyosnak érezte. Beharapta az ajkát, és levette a felsőjét. Úgy fordult, hogy kebleit lássa a kamera.

– És akkor most…

– Maradj csendben egy kicsit – mondta Luke. – Maradj csendben, és csináld, amit mondok.

Harper némán bólintott. Még így, többezer kilométer távolságból is úgy hatott rá a férfi, ahogyan általában szokott: máris teljesen nedves volt. Úgy állította be a telefont, hogy Luke minél jobban láthassa.

– Jó kislány. Most pedig vedd le a rövidnadrágod.

Harper megtámasztotta a telefont a kanapé díszpárnáin, és kibújt a rövidnadrágjából.

– Bakker, drága – Luke nagyot sóhajtott, és a tekintete a képernyőre tapadt. Harper lágyan végigsimított világoskék bugyija szélén.

– Állj négykézlábra, és nézz a kamerába. Nézz rám.

Harper végignyúlt a kanapén, majd a karjára támaszkodott. Keble engedett a gravitációnak, s annyira vágyott Luke ajkának érintésére, hogy szinte fájt.

– Luke, látni akarlak – suttogta.

Luke csak egy pillanatig tétovázott. Harper hallotta, hogy lehúzza a cipzárját. A következő másodpercben Luke levette a pólóját, és úgy fordította a készülékét, hogy a lány végre megpillanthatta, amire már hetek óta sóvárgott.

Még Luke kezében is hatalmasnak látszott a pénisze. Harperbe fájdalom hasított, annyira vágyott rá, hogy magában érezhesse. Azt akarta, hogy Luke meredező, vaskos férfiassága beléhatoljon, s végre újra eltelhessen vele.

– Mit nem adnék érte, ha most benned lehetnék, Harper – Luke végighúzta kezét a péniszén. – Azt akarom, hogy érintsd meg magad.

A lány tétovázott.

– Gyerünk, drága. Képzeld azt, hogy én simogatlak.

Harper zihálva vette a levegőt, és lassan a mellére tette a kezét. A telefonból jövő reszelős sóhaj arra utalt, hogy Luke látta, amit látnia kellett. Harper a mutató- és a hüvelykujja közé csippentette a mellbimbóját, és abban az ütemben kezdte mozgatni a kezét, ahogyan Luke magát simogatta.

– Drága… – ekkor elment a hang, de a kép maradt.

Harper a fülére mutatott.

– Nem hallak. Te hallasz engem?

Luke utánozta a mozdulatot, és nemet intett. Keze továbbra is a péniszén. Harper azonnal vette az adást, és visszacsúsztatta kezét a mellére. Masszírozta a kebleit, simogatta a mellbimbóját, s közben azt képzelte, Luke kényezteti a szájával.

Látta, hogy Luke gyorsít a tempón, s észrevett egy apró spermacseppecskét a férfi péniszének nyílásában. Megnyalta a száját, és lassan a bugyijába csúsztatta a kezét.

Máskor talán szégyellte volna magát, hiszen sosem volt magamutogató alkat, de ott és akkor semmire sem vágyott jobban, mint hogy Luke elélvezzen, és lássa, amint a spermája végigfolyik kidolgozott has- és mellizmain.

Harper szája kinyílt, amint ujjai a szeméremajkát érintették. Csiklója megduzzadt, vágyta a simogatást. Harper feltérdelt, és egyik kezével a mellét, másikkal a csiklóját izgatta tovább. Megszorította a mellbimbóját, mire Luke tekintetében őrült izgalom villant. Teljes hosszában húzta végig a kezét a péniszén, egyre gyorsabbak lettek a mozdulatai. Harper hasonló ütemben, körkörösen izgatta a csiklóját, gyorsított, hogy egyszerre élvezzen el Luke-kal.

Érezte, hogy már közel az orgazmus. Élvezettel nyúlt be a vaginájába, s közben Luke-ot nézte. Tudta, hogy a férfi vele tart. Luke nevét kiáltotta, amikor az orgazmus első hulláma elérte, s látta, amint a férfi magja végigömlik a hasán. Luke ajka Harper nevét formázta, amikor végigszáguldott rajta a gyönyör második és harmadik hulláma is.

Harper izmai összeszorultak, valósággal rátapadtak az ujjára. Együtt, egyszerre élveztek el.

HARMINCADIK FEJEZET

Aldo Moretta hazafelé tartott.

Miután négy hosszú hetet töltött különféle kórházakban és klinikákon, s megkapta a lábprotézisét, végre hazaindulhatott Benevolence-be.

A pszichoterapeuták tanácsára hazatérése után néhány hetet az édesanyjával tölt majd, és csak azt követően veti bele magát korábbi, önálló életébe.

Harper Aldo érkezése után másfél napot várt, s csak azután kopogtatott Mrs. Moretta ajtaján, ebédidőben. Abban bízott, hogy elég lesz megpillantania Aldót, s egy szemvillanás alatt köddé válik majd minden rossz érzése, félelme, amely az elmúlt egy hónapban befészkelte magát az agyába. Áttette a finomságokkal teli zacskót egyik kezéből a másikba, és bekopogott.

A kopogás zaját elnyomta a bentről jövő kiabálás.

– Az ég szerelmére, anya! Veled töltöttem az elmúlt két hetet! Teljesen kiakasztasz!

– Tényleg így kell beszélned azzal a nővel, aki mindent hátrahagyott, hogy rendbe jöjj, s mindezt azért, mert képtelen voltál kikerülni egy rohadt aknát?! – kelt ki magából Ina Moretta.

– Aha, tényleg. Nem te játszottál egész álló nap a Candy Crushsal, és nem te ordibáltál velem, ha nem nézhetted azt a hülye vetélkedőt a tévében? – replikázott Aldo.

– Márpedig nem mehetsz egyedül a rekreációs terápiára, és kész. Engem nem érdekel, hogy milyen nagy és kemény gyerek vagy. Ha egyedül akarsz menni, menj gyalog. Vagy stoppolj, mit bánom én. Nem azért neveltelek fel, hogy azután érett férfiként üvöltözz velem.

– A te nevelésednek köszönhetően lettem ilyen!

Harper abbahagyta a kopogást, és belépett. Letette a zacskót a földre, és tölcsért csinált a kezéből:

– Hahó!

Aldo a mankóin kibicegett a nappaliból az előszobába, és Mrs. Moretta kikukkantott a konyhából.

– Csak betörsz ide, úgy, hogy senki se hívott? Nem tanítottak meg a szüleid a jómodorra? – kiabált rá Mrs. Moretta.

– Azt hiszem, ahhoz túl korán haltak meg – felelte Harper, egy-két decibellel hangosabban, mint általában. Úgy látszik, az üvöltözés ragadós.

Aldo a padlóra hajította a mankóját, és hevesen megölelte Harpert. Harper olyan erősen szorította, amennyire csak bírta. Otthon volt végre, biztonságban volt – és nekiállt ordítozni az anyjával. A helyzet kezdett visszatérni a normál kerékvágásba…

– Szedd össze a mankókat, hé! Tudod jól, hogy az orvosok szerint még használnod kell őket egy ideig! – majd innentől olaszul folytatta tovább a szentbeszédet.

– Örülök, hogy itthon vagy. És örülök, hogy élsz – mondta Harper, és Aldo széles mellkasára hajtotta a fejét.

– Elveszlek feleségül és gyereket csinálok neked, ha elviszel ebből a házból. Fél órán belül ott kell lennem a rekreációs foglalkozáson – lépett hátrább Aldo. Harper tetőtől talpig végigmérte a férfit. Néhány centivel a térde alatt kezdődött a lábprotézise, melynek végére tornacipőt húzott.

– Lehet, hogy Luke-nak lenne némi kifogása az első ajánlattal kapcsolatban, de ami engem illet, sokért nem adnám, ha a második megvalósulna, úgyhogy részemről áll az alku. Különben is, kíváncsi vagyok, mit kezdesz ezzel a vasvirgáccsal.

– Mindent meg tudok csinálni, de még nem hagyják – morogta Aldo.

– Ha nem tartod be, amit az orvosok mondanak, akkor megsérülhet a lábad, és eltörhet a protézis – korholta tovább Mrs. Moretta, élénken gesztikulálva.

Harper látta, hogy ez már sok Aldónak, és úgy döntött, fegyverszünetet ajánl a feleknek.

– Mrs. Moretta, elviszem ma Aldót a fizikoterápiára. Tehetek önért valamit?

Mrs. Moretta egy pillanatig magában füstölgött, aztán így szólt:

– Lehet, hogy visszafelé hozhatnátok egy kis chardonnay-t.

Aldo a hátsó ülésre hajította a mankóit, és beült az anyósülésre. Fejét a támlának döntötte és nagyot sóhajtott.

– Imádom ezt a nőt, de esküszöm neked, ha ez így megy tovább, egyikünk ki fogja nyírni a másikat.

Harper felkacagott, és hátramenetbe tette a váltót.

– Olyan volt, mintha kitört volna a harmadik világháború.

– Mindig ez van, ha az ember két hetet együtt tölt Ina Morettával. Szerintem elhatározta, hogy az őrületbe kerget.

– Hát, úgy hallottam, ez az anyák dolga – felelte Harper, és kikanyarodott az útra. – Hová megyünk?

Aldo elmondta, merre menjen. Kihajtottak a városból, és északnak tartottak.

– Különben hoztam neked egy kis finomságot – jegyezte meg Harper, és a hátsó ülés felé biccentett.

Aldo odanyúlt a zacskóért.

– Cukorka is van benne? – kérdezte.

– Naná, de az alján. Luke-kal beszéltem meg, hogy mi legyen benne, úgyhogy a legtöbb dolog az ő ötlete volt.

Aldo előhúzott egy kis csomagot.

– Új fülhallgató és egy mp3-lejátszó?

– Tele van olyan zenével, ami elősegíti a gyógyulásodat, és egyébként arra is használhatod, hogy szükség esetén kikapcsold magad a mamád keltette zajból.

– Füldugó – Aldo egy kis műanyag, tojásformájú tokot húzott elő a zacskóból.

– Luke szerint édesanyád horkol.

– Horkol bizony, mint a veszedelem! És ez? Egy karkötő?

– Igen, arra gondoltam, ideje, hogy elkezdj ékszereket hordani – tréfált Harper. – Valójában lépésszámláló, és méri a szívfunkciót is. Általában azok használnak ilyesmit, akik a félmaratont csak úgy szórakozásból lefutják hétvégenként. Az edzettségi állapotot méri. És mert a következő egy-két hétben nagy valószínűséggel nem fogsz kilométereket futni, arra gondoltam, hasznát veheted a rekreációs terápián. Egyébként szinkronizálhatod a telefonoddal is.

– Hű, ez tényleg klassz, Harpikám! Kösz.

Fáradtnak és kedvetlennek tűnt, de legalább már itthon volt.

– Ez komoly? Tényleg Harpinak fogsz hívni mostantól?

– Meglátjuk, hogy hogy viselkedsz a nap folyamán – Aldo kicsomagolt egy csokit, és beleharapott.

A klinika huszonöt percnyi autóútra volt, északi irányban. Aldo édességet eszegetett út közben, és töprengve nézett ki az ablakon. Harper felhívta Bethet, és mondta, hogy csak később megy vissza az irodába, csak valamikor a délután folyamán.

– Beth azt kérte, öleljelek meg a nevében – mondta Harper, miután letette a telefont.

– Gondolom, sok ilyesmiben lesz részem a közeljövőben – láthatóan nem hozta lázba a gondolat.

– Történetesen van egy helyes kis barna lány a városban, aki nagyon szívesen elvégezné ezt a műveletet. Méghozzá személyesen.

Aldo halkan felmordult.

– Beszéltél már Gloriával?

– Nem.

– Mondd, nem lehetne szó arról, hogy bővített mondatokban válaszolj? Tisztára úgy érezem magam, mintha Luke-kal társalognék – sóhajtott Harper.

– Itt fordulj be – mutatott Aldo jobbra, egy fehér épületre.

Harper bekanyarodott a parkolóba, és megállt a kétemeletes épület hatalmas üvegajtaja előtt.

– Hozom a mankókat – mondta Aldónak, és behúzta a kéziféket.

– Odasétálok simán – felelte a férfi, és karba fonta a kezét.

Harper vállat vont.

– Ahogy gondolod.

Kettőn áll a vásár, és neki nem volt kedve vitatkozni. Viszont beindította a kocsit, és átállt a bejárattól legtávolabb eső helyre. Kiszállt, kivette a mankókat a hátsó ülésről, és megvárta, amíg Aldo is kikecmereg a kocsiból.

– Akkor irány befelé – mondta, és odanyújtotta a mankókat.

Látta, hogy Aldo arcán megrándul egy izom. Várt türelmesen.

– Bejöhetsz, ha akarsz – dünnyögte végül Aldo, majd megkerülte Harpert, és elindult a bejárat felé.

Harper kivette a kocsiból a táskáját, és ment utána.

Aldo arcán nem látszott, hogy erőlködne, de mire a recepcióhoz értek, izzadságcseppek gyöngyöztek a bőrén. Ujjai kifehéredtek a mankót szorongatva.

Dühös volt, és megerőltette magát. Nem hiába, látszik, hogy Mrs. Moretta fia; mint tudjuk, az alma nem esik messze a fájától.

Néhány percig csendben várakoztak, mire a cseresznyevirágos formaruhát viselő nővérke visszahívta őket a pulthoz.

– Moretta hadnagy, üdvözlöm a rekreációs bázison – mosolygott rá. – Annalise vagyok – nyújtotta a kezét. Aldo letette a mankót, s fogadta a kézfogást.

– Aldo.

Annalise Harperhez fordult.

– Harper vagyok – mondta, s kezet rázott a nővérrel.

– Örülök, hogy eljött – mosolygott Annalise, s elindult a kardiogépek és egyéb berendezések felé. – A családtagok jelenléte nagymértékben hozzájárul a terápia sikeréhez.

– Csak barátok vagyunk – dörmögte Aldo.

– Mindig jó, ha többen vagyunk – Annalise-t nem lehetett kizökkenteni. A pároskorlát melletti székekre mutatott. – Beállítom a magasságához, és máris itt lesz az orvosa.

Aldo a korlátra nézett, s Harper minden erejét összeszedte, hogy ne gondoljon arra a kedves, barátságos és jóhumorú férfira, aki nem is olyan régen útnak indult Benevolence-ből a bevetésre.

– Hadnagy úr – egy vékony, szemüveges, fehér köpenyes ember lépett oda hozzájuk. – Dr. Steers vagyok. Sokat hallottam önről.

Aldo kezet rázott vele, de nem felelt.

– Harper – lépett oda az orvoshoz a lány.

– Örülök, hogy megismerhetem, Harper. Kezdjünk is neki, rendben? Hadnagy úr, elküldték az anyagát Walter Reedből, és meg kell mondanom, nagy elismerést aratott az ottani kollégák körében. Alig egy hónappal a sérülés után nagyon jó állapotban van. Emberfeletti teljesítmény.

Harper észrevette, hogy Aldo szája sarkában megjelenik egy halvány mosoly. Tehát mégsem veszett ki belőle teljesen a régi Aldo.

– Csodálatos, ugye? – mosolygott Harper.

Dr. Steers visszamosolygott rá.

– Nyilvánvaló, hogy a hadnagy úr lassúnak találja a terápia ütemét, úgyhogy megteszünk mindent, amit lehet, hogy a megfelelő ütemezéssel haladjanak a dolgok. Meg kell győződnünk azonban arról, hogy a szervezete bírja az iramot, mert még a gyógyulás első szakaszában jár. Rendben?

Aldo bólintott.

– Nos, akkor legyen szíves… Ismeri a gyakorlatot, ha nem tévedek – az orvos a korlátra mutatott.

Aldo felállt, és átadta Annalise-nek a mankókat. Megragadta a korlátot, és lassan elindult. Egyik lábát a másik után tette, s haladt dr. Steers felé, aki szemben vele, egy görgős széken ült.

– Nagyon jó – mondta az orvos, és felírt valamit a jegyzetfüzetébe. – Menjen tovább, azután forduljon meg.

Aldo többször is megtette az utat a korlátokba kapaszkodva. Olykor-olykor megállt, és igazított egy kicsit a protézisen.

– Hadnagy úr, kérem, most próbálja meg úgy, hogy elengedi a korlátot.

Aldo leengedte a kezét, és lassan elindult Annalise irányában.

– Tökéletes – jegyezte meg dr. Steers. – A testtartása kiváló.

Ismét megtette az utat, segítség nélkül.

Arca rezzenéstelen volt, nem látszott rajta, hogy erőlködne, de a pólója úszott az izzadságban.

– Tartsunk egy kis szünetet, igyon, s azután folytatjuk az egyensúlygyakorlatokkal – javasolta az orvos.

Aldo vállat vont, de azonnal lehuppant a székre, Harper mellé.

– Harper, ott, a falnál, a hűtőben talál ásványvizet. Megtenné, hogy hoz egyet mindkettejüknek?

– Persze. – Harper örült, hogy végre hasznossá teheti magát. A hűtőhöz sietett, és két üveg vízzel tért vissza.

– Tessék – nyújtotta oda az egyik palackot Aldónak.

– Kösz – Aldo lecsavarta a kupakot, és egyhajtásra megitta a víz felét.

Harper legszívesebben megmasszírozta volna a férfi vállát, de visszafogta a mozdulatot.

– Tudom, hogy rettenetesen frusztráló érzés, hogy ennyi energiába kerül mindez. A térd alatti amputáció következtében a szervezet negyven százalékkal több energiát használ fel ugyanarra a mozgásra, és ez merőben eltér a megszokottól. Ezért érzi úgy magát, mintha a maratont futotta volna le. Lehet, hogy csak néhány lépésnek tűnik, de valójában hatalmas terhelést jelent a szervezetének.

– Jól vagyok, és bírom még – vont vállat Aldo.

– Hadnagy, ön igazán különleges ember! – jegyezte meg Annalise, és beállította a rudak magasságát. – Igazi küzdőszellem!

– És mikor kezdhetek el futni?

Dr. Steers a szemüvege fölött rápillantott.

– Teszek magának egy ígéretet, amit egyébként a legtöbb páciens esetében sosem tennék. Hamarosan. Egyébként azt hiszem, tökéletesen megfelelne önnek egy karbonszálas futóprotézis.

Aldo kurtán bólintott, de Harper észrevette, hogy felcsillant a szeme.

– Most pedig folytassuk egy egyensúlygyakorlattal.

Egy újabb órányi egyensúly- és erősítő gyakorlat következett, amit elektronikus kezelés és masszázs követett. Aldo fáradtan nyúlt el a masszázságyon.

Annalise egy halom papírt adott Harper kezébe.

– Ezek otthon is végezhető gyakorlatok. Nagyban elősegítik a terápia sikerét. A hadnagynak heti három alkalommal kellene bejönnie hozzánk, de ha a fennmaradó időben van segítsége, és elvégzi ezeket a gyakorlatokat, akkor gyorsabban rendbe jön.

Harper eltette a papírokat.

– Mindenképp.

– Pompás. Akkor pénteken várjuk önöket.

– Nem kell velem jönnöd a terápiára – mondta Aldo a kocsiban.

– Nem probléma. De persze megértem, ha inkább az anyukáddal szeretnél jönni.

Aldo vágott egy grimaszt.

– Nagyon vicces. Lenne kedved együtt ebédelni?

Harper gyomra nagyot kordult.

– Naná! Farkaséhes vagyok.

Bementek egy autós étterembe, aztán leparkoltak egy tavacska mellett, és felhajtották a kocsi tetőponyváját.

Harper nekiesett a hamburgerének, de Aldo csak csipegette a sült krumplit.

– Beszéltél Luke-kal? – törte meg a csendet a lány.

– Igen, néhányszor. De azóta, hogy hazajöttem, még nem.

Harper várt türelmesen.

– Úgy hallom a hangján, hogy jól van – mondta végül Aldo.

– Tényleg?

– Nem hagyja, hogy megköszönjem neki.

– Mit?

Aldo odafordult hozzá.

– Nem mondta el neked, hogy heves golyózáporban jött oda értem, hogy elvonszoljon? A többiek visszavonultak.

Harper az ölébe ejtette a hamburgert.

– Hogy mit csinált?

Aldo elfojtott egy káromkodást.

– Nekem csak ködös emlékeim vannak az egészről. Az egyik pillanatban még vezettem, a másikban pedig kirepültem a kocsiból. Nem hallottam, és nem éreztem semmit. Csak azt tudtam, hogy képtelen vagyok megmozdulni. Azt hittem, meghalok – vett egy mély levegőt, hogy kissé összeszedje magát. – Aztán azt láttam, hogy Luke hajol fölém. Mintha ordított volna valamit. Bevonszolt a kocsi mögé, és az övemet használta a szorítókötéshez. Elvesztettem az eszméletem, de azt mondták a többiek, hogy golyózáporban húzott el onnan, miközben… mások fedezékben lapultak.

– És ezt mi a francért nem mondta el nekem? – Harper a kelleténél erősebben szorongatta az üdítősdobozt.

Aldo szemébe nézett, de a férfi a fejét ingatta.

– Hát azért, mert Luke ilyen – mondták egyszerre.

Legalább az kiderült, hogy Luke mindkettejük előtt elhallgat bizonyos dolgokat.

– Azt hiszem, ma este csupa nagybetűvel fogom írni neki az e-mailt – jelentette ki Harper.

– Én pedig egy köszönőlevelet írok. Szintén csupa nagybetűvel.

– Egyébként miért kerülöd Gloriát?

– Nem mondták még neked, Harpikám, hogy makacs csajszi vagy?

– Ó, ne kezdd te is, hékás! Luke „Fenegyerek” Garrisonnal élek, úgyhogy ne gyere itt nekem ezzel az ósdi módszerrel. Nem hagyom, hogy a kérdéseimre kérdéssel felelj. Arról van szó, hogy már nem érdekel Gloria? Megváltoztak az érzelmeid?

– Nézz rám, Harper – a lábprotézisére mutatott. – Még menni is alig tudok. Hogyan tudnám hát megadni neki mindazt, amit érdemel? Hogy venném így le a lábáról?

– Nem is tudom, hol kezdjem, hogy rávilágítsak, milyen baromságokat beszélsz.

– Inkább ne is kezdj bele.

– Dehogyisnem! Először is, azt hiszed, kevesebbet érsz, mert új lábad lett? Ez a legnagyobb hülyeség, amit valaha hallottam. És hidd el, én már nagyon, de nagyon sok hülyeséget hallottam. A lábadnak semmi köze ahhoz, hogy milyen ember vagy. Azonban ami a hozzáállásodat illeti – azzal megbökte Aldo mellkasát –, hát ez az, ami igazán számít. Ez a „szerencsétlen cowboy” műsorszám, amit előadsz, nem áll jól neked egyáltalán. Szedd össze magad, és légy újra az a klassz, király, jó fej srác, aki mindig is voltál! Másodszor, Gloria nem egy törékeny nebáncsvirág. Vicces, okos, és nekifogott, hogy új életet teremtsen magának. És te részese lehetnél ennek az életnek. Tudod, hogy minek örülne igazán? Egy olyan srácnak, egy olyan férfinak, aki nem fél kimutatni előtte, hogy ő is lehet esendő. Tudod, hogy milyen sokat jelentene ez neki? Hogy végre ő lehetne az, aki segít a másiknak.

Harper kivett néhány krumplit a dobozból, és hadonászni kezdett.

– Minden alkalommal elpirul, amikor meghallja a neved. És egyébként sikeresen átvészelte a Mrs. Moretta-féle kihallgatást is.

– Kihallgatást? Ó, bakker…

– És végül, de nem utolsósorban, édesanyád elkérte tőle a sütije receptjét.

Aldo a támlának vetette a fejét.

– Ez túl sok így, egyszerre.

– Edd meg a hamburgert. Szédelegsz az éhségtől és a hülyeségtől.

Aldo kivette a zacskóból a szendvicset, kicsomagolta és jóízűen beleharapott.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Címzett: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Feladó: harpwild@netlink.com

Tárgy: TE SZÓRAKOZOL VELEM?!

KEDVES LUKE!

NYILVÁN NEKED IS FELTŰNIK, HOGY CSUPA NAGYBETŰVEL ÍROM EZT A LEVELET. AZÉRT TESZEM, MERT ÉRZÉKELTETNI AKAROM, HOGY MOST A LEGSZÍVESEBBEN KIABÁLNÉK VELED. HOGY A FRANCBA FELEJTHETTED EL KÖZÖLNI VELEM, HOGY MEGMENTETTED ALDO ÉLETÉT??? S KÖZBEN A SAJÁT ÉLETEDET VESZÉLYEZTETTED!!! AMIKOR HAZAJÖSSZ, SZÜKSÉGED LESZ VALAKIRE, AKI GARANTÁLJA A TESTI ÉPSÉGEDET, MERT ÉN NEM ÁLLOK JÓT MAGAMÉRT, AZ BIZTOS.

A NAGYON, DE NAGYON DÜHÖS HARPER

Címzett: harpwild@netlink.com

Feladó: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Tárgy: Kölyökkutyák és egyéb cukiságok

Kedves Harper!

Kérlek, fogadd szeretettel a mellékelt képeket. Amint látni fogod, kölyökkutyákat és kismacskákat ábrázolnak, és azért küldöm őket, hogy valamelyest eltereljem a figyelmed a dühödről. Az ember egyszerűen nem tud dühöngeni, amikor ilyen kis helyes szőrmókokat nézeget. Egyszerűen ellentmond az élettani sajátosságainknak.

Különben nagyon szép vagy, amikor haragszol.

Luke

Címzett: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Feladó: harpwild@netlink.com

Tárgy: Kölyökkutyák és egyéb cukiságok

A cukiságfaktor kiverte nálam a biztosítékot. A képek bűvkörébe kerültem. Most már kevésbé vagyok pipa rád. Lehet, hogy ezt az alkalmat kellene megragadnod arra, hogy elmagyarázd, miért is „felejtetted el” megemlíteni, hogy pontosan mi is történt.

Hadd vázoljam néhány pontban, mit is mondhattál volna.

A Hetvenkedő éned: képzeld, drága, ma igazi hőstettet hajtottam végre, és megmentettem egy életet. Konkrétan Aldó életét. Golyózáporban rángattam el a baleset helyszínéről. Egyébként aknára hajtott, és kis híján otthagyta a fogát. Neked milyen napod volt?

A Távolságtartó éned: nagyon élveztem a mai videóchatet veled, de meg kell mondanom, hullafáradt vagyok. Már csak azért is, mert a legjobb barátomat kellett kimenekítenem a csatamezőről. Állandó tűz alatt voltunk. Egyébként nem volt nagy ügy az egész. Mesélj, hogy haladsz a horgolással?

A Normál, Emberi Lényként Funkcionáló éned: Aldo megsebesült (itt a megfelelő katonai szakkifejezés következne), mert ráhajtott egy aknára. Szerencsére sikerült fedezékbe vinnem, de az egész borzasztóan megviselt, teljesen kiakadtam. Nagyon hiányzol, és számomra te vagy a legszebb, legcsodálatosabb, legokosabb, legviccesebb nő az egész világegyetemben.

Szeretlek.

Harper

Címzett: harpwild@netlink.com

Feladó: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Tárgy: Kölyökkutyák és egyéb cukiságok

Hála az égnek, bejött a kölyökkutyás trükk! A hivatalos bocsánatkérésem sem fog elmaradni, ígérem.

Én, Lucas Norbert Garrison, borzasztóan sajnálom, hogy nem tájékoztattam Harper Lee Sue Ellen Wilde-ot – aki a „legszuperebb csaj” névre tökéletesen rászolgált – a velem történt esemény összes részletéről. Az orvosi és elmekórtani szakkifejezés, nevezetesen a „teljes kiakadás” tökéletesen jellemzi az esemény következtében kialakult mentális állapotomat, s ennek következtében képtelen voltam megtalálni a megfelelő kifejezéseket, amelyek nevezett legszuperebb csaj számára egyértelművé tették volna a történteket. A helyzet különleges jellegéből adódóan leginkább olyan gondolatok foglalkoztattak, hogy vajon Aldo Moretta – a továbbiakban „Ájult Állapotban Baromi Nehéz” – életben marad-e. Arra nem számítottam, hogy amennyiben életben marad, az esemény minden részletét megosztja nevezett legszuperebb csajjal. Jelen levelemben vállalom, hogy a jövőben igyekezni fogok hatékonyabb kommunikációs stratégiát követni, s az élet eseményeiről részletes beszámolókkal állok majd elő. Teszem mindezt azért, mert fordított esetben én is idegbeteg lennék, ha nem mondanád el, mi történt veled.

Hiányzik a mosolyod.

Luke

Címzett: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Feladó: harpwild@netlink.com

Tárgy: Kölyökkutyák és egyéb cukiságok

Bocsánatkérés elfogadva. Ezennel úgy tekintem, az e-mailes csatározásunk végéhez értünk. Békejobbot nyújtva, olajág helyett jelen levelemhez csatolok egy képet. A mellemről.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Harper a zsámoly súlya alatt nyögve, fújtatva és lihegve tette meg az utat a harmadik emeletre. Nagy nehezen felért, s megtette a hátralévő néhány lépést Gloria új garzonjában, majd a nappaliba érve egész egyszerűen lerogyott a zsámolyra.

– Csodás formában leszel, te lány, elég, ha megteszed ezt a távot a napi bevásárlással – szuszogta Harper. – El sem hiszem, hogy segítség nélkül hoztuk fel ide a kanapét.

Gloria felkacagott. Épp a konyhában volt, és egy négyszemélyes étkészletet csomagolt ki a dobozából.

– El sem hiszem, hogy az enyém a lakás – sóhajtotta elégedetten. – Csak leteszek valamit a konyhapultra, és amikor legközelebb arra járok, még mindig ott lesz. Azt nézhetek a tévében, amit akarok. Sőt, ha ahhoz van kedvem, akár egész nap meztelenül lófrálhatok a lakásban!

Harper feltápászkodott, és körülnézett. A padló csupa karcolás, a falakon számtalan repedés… ugyanakkor az ablakból a főutca látványa tárul az ember szeme elé. Gloria lakása három emelettel volt a Dawson Pizzeria fölött, és a nappali hatalmas, íves ablakából a rendőrség épületére és a Common Grounds kávéházra nyílt kilátás.

A háztól csupán néhány percnyi sétára volt az ábécé, és Gloria munkahelye is.

– Klassz – bólintott Harper.

– Kértek valamit inni? – kérdezte Gloria.

– Naná! Kösz – felelte Sophie, aki épp egy doboznyi konyhafelszerelési cikk súlya alatt görnyedezett. Minden teketória nélkül letette a dobozt a konyha kellős közepére, és lerogyott egy székre. – Ez volt az utolsó doboz. Kész vagyunk! A költöztetés megoldva.

Harper felugrott, és a táskájába nyúlt.

– Várj, Gloria! Felejtsd el az üdítőt! Az ki van zárva, hogy az első ital a saját lakásodban más legyen, mint… – azzal elővarázsolt egy üveg jéghideg pezsgőt, amit akkor vett, amikor az utolsó kört tette meg Gloria édesanyjának házától a lány lakásáig.

– Nincs is szebb hang a pezsgősdugó pukkanásánál – jelentette ki Sophie tapsikolva. Harper sajátos módon, kávésbögrékbe töltve szervírozta az italt.

– Szeretnék pohárköszöntőt mondani – közölte Gloria. – Köszönöm mindkettőtöknek a segítséget. Nagyon sokat jelent nekem, hogy végre a magam lábára állhatok, önálló lehetek, de még ennél is jobban örülök annak, hogy számíthatok rátok. Ti vagytok a legjobb barátaim.

– Egészségünkre! – rikkantotta Harper és koccintottak a bögrékkel.

Sophie nem sokkal ezután elment, hogy megszabadítsa Tyt Joshtól, aki épp azt játszotta, hogy olyan kutyus, mint Bitzy, és kizárólag a kertben volt hajlandó pisilni. Harper maradt még, hogy segítsen Gloriának kicsomagolni és berendezkedni.

– Tényleg nagyon köszönöm a segítséged – mondta Gloria, miközben sorba rendezte a poharakat a mosogató melletti konyhaszekrényben.

– Örülök, ha segíthetek – felelte Harper. Ivott még egy korty pezsgőt, és nekiállt, hogy lecsavarja DVD-lejátszóra tekert kábeleket. – Biztos vagyok benne, hogy rájövök, hogy kell beüzemelni ezt a ketyerét, hogy este tudj nézni valami jó kis filmet.

A padlóra hasalt, és bekukkantott a tévé mögé.

Gloria visszament a konyhából, és leült a nappaliban a kanapéra.

– Hogy van Aldo? Mi van vele, mióta hazatért? – kérdezte, és magához szorított egy élénksárga díszpárnát.

Harper a csatlakozóval bíbelődött éppen.

– Megvan. Szerintem nagyon sokat segít neki pszichésen is a terápia. Persze fizikailag is, de úgy egyébként is csúcs, amit művel. Micsoda küzdőszellem!

– Hát igen, mindig is az volt – felelte Gloria szomorkásan.

Harper abbahagyta a matatást.

– Ide figyelj, Gloria, őszintén szólva fogalmam sincs, hogy mi Aldo igazi problémája, de nagyon remélem, hogy tisztában vagy vele, hogy bármi legyen is, az az ő baja. Az ő problémája. Biztos, hogy veled semmilyen szinten nincs összefüggésben.

– Azt hiszem, nagyon beleéltem magam abba, hogy lehet köztünk valami. Hogy jelenthetek neki valamit…

– Aha! Hát nézzük csak meg közelebbről ezt a témát! – Harper felkapta a bögréjét, és leült Gloria mellé. – Nem szerencsés, ha valaki mástól teszed függővé az önbecsülésedet. Ha így teszel, attól függ majd a hangulatod, hogy az illető kedvesen bánik-e veled éppen, vagy nem. Hidd el, ennek semmi értelme. Az ember értékei belülről fakadnak, s nem mások véleményén múlnak. Attól függetlenül, hogy jelentesz-e Aldónak valamit, vagy sem, te igenis értékes ember vagy.

Gloria felsóhajtott, és hátradőlt.

– Értem, és lassan kezdek is hinni ebben az elméletben. És persze magamban is. Tudom, hogy simán elleszek Aldo Moretta nélkül is, ennek ellenére szeretnék adni még egy esélyt a dolognak.

– Ez a beszéd!

– Te is így voltál Luke-kal?

– Még mindig így vagyok vele. Tudom, hogy ellennék nélküle is, igaz, csak egy nagyon hosszú gyászfolyamat után. Viszont inkább arra fókuszálok, hogy milyen nagyszerű nekem vele.

– Most, hogy a saját lakás megszerzését kihúzhatom a tennivalóim listájáról, a következő célom az, hogy nagyszerűen érezzem magam, függetlenül attól, hogy ki van az életemben.

– Szuper! – bólintott Harper.

– Jaj, ezek a pasik… – motyogta Gloria a bögrébe.

– Nekem mondod? – sóhajtott Harper.

– Rendeljünk egy pizzát!

– Ez a lehető legjobb ötlet, ami eddig ebben a lakásban elhangzott!

A következő három napban Harpernek mindene sajgott. Néhány tucatszor megtette az utat Gloria édesanyjának háza és a lány új lakása között, majd ezt követően cipekedett egy sort a harmadikra, és mi tagadás, kénytelen volt levonni a következtetéseket…

Hiába, nem volt formában.

Nagyot nyögött, amikor lehajolt, hogy új adag papírt tegyen a nyomtatóba.

– Kérsz fájdalomcsillapítót? – kérdezte Beth.

– Nem, Kösz. Próbálom emelt fővel viselni az eltunyulásom következményeit.

– Én a Baker utcában lévő edzőterembe járok. Olcsó, tiszta, és egy csomó gép van benne, a legtöbbről azt sem tudom, hogyan kell használni.

– Kénytelen leszek elkezdeni mozogni – sóhajtott Harper, és átsétált a helyiség túlsó végébe. – Szinte érzem, hogy lassan, de biztosan eltömődnek az artériáim.

– A nagyanyámnak van egy botja, ha gondolod, megkérem, hogy adja kölcsön neked – Frank lépett be nagy dérrel-dúrral az irodába.

Harper vágott egy grimaszt, Beth pedig vihorászással díjazta a férfi megjegyzését.

– Kösz, hogy a szíveden viseled a sorsom, Frank – jegyezte meg epésen Harper.

A férfi megrázta a fejét.

– Csak hogy érezd a törődést.

– Hogyhogy beugrottál? – vakkantotta oda neki Harper.

– Megvárom, amíg visszamászol az asztalodhoz, hogy átdumáljunk egy-két részletet a doki által megrendelt bővítési projekttel kapcsolatban.

Harper lehuppant a székére, és felnyögött. Nyöszörgése ugyan Franknek is szólt, de leginkább a fizikai állapota hozta ki belőle.

Frank elsorolta, hogy milyen kiadások merültek fel dr. Dunnigan ingatlanbővítése kapcsán, amely egyrészt a vizsgáló, másrészt a konyha és az előtér területének megnövelésével járt.

– Ami a járólapokat illeti, kicsúsztunk a rászánt összegből – a kimutatás megfelelő sorára bökött. – Sikerült ugyanolyat találni, ami le van rakva nála, de azóta felment az anyagár. Szerintem érdemes lenne benyelni a többletköltséget, és nem kellene vele kifizettetnünk. A többi művelettel sikerült a becsült ár alatt maradnunk, úgyhogy szerintem belefér, hogy ennek a tételnek az esetében nagyvonalúak legyünk. Különben is, a pasijával azt tervezik, hogy jövőre építkezésbe fognak, és mit gondolsz, kit szeretnének megbízni a kivitelezéssel?

– Tán csak nem a Garrison céget? – rebegtette meg szempilláit Harper.

Frank bólintott és zsebre vágta a kezét.

– És mit tehetek az ügyben?

– Mondj igent vagy nemet a javaslatomra.

Harper pislogott. Frank tehát a jóváhagyását kérte. Megköszörülte a torkát, és a számológépéért nyúlt.

– Igen – bólintott a végösszegre pillantva –, nagyon jó ötlet, Frank.

Frank kurtán biccentett, összeszedte a papírjait, és szó nélkül kiment.

– Hát ez meg mi volt? – kérdezte Harper, és kissé elfordult, hogy ne kelljen Bethre néznie.

– Fogalmam sincs. Életemben nem láttam még ilyet – felelte Beth, s hitetlenkedve csóválta a fejét.

Harper a képernyőre nézett. Lehetséges, hogy elbűvölte Franket a belőle áradó elképesztő cukiság? Vagy Luke mondta volna neki, hogy vele egyeztessen? Vagy egyszerűen csak arról van szó, hogy lassan kezdik elfogadni, és ő is a közösség részéve lett?

Ha az utóbbi, akkor bizony nem szabad visszavennie a tempóból, továbbra is a maximumot kell nyújtania. Megmutatja Franknek és a többieknek, hogy komolyan veszi a munkáját, attól függetlenül, hogy hogyan szerezte. Nagy lelkesedéssel folytatta a költségtervezést.

Dél előtt néhány perccel Charlie jelent meg az irodában.

– Két csinos hölgyet keresek, mert elvinném őket ebédelni – farmerban volt, és a cég pólójában, ami arra utalt, hogy épp most tért vissza egy leendő vagy már meglévő ügyféllel folytatott megbeszélésről.

– Szólunk nekik, ha látjuk őket – felelte Harper. – Ami engem illet, lehet, hogy ölben kell levinned a lépcsőn. Beth, te is jössz?

Beth már az ajtóban állt, táskájával a kezében.

– Hogy megyek-e? – vállat vont. – Naná! Farkaséhes vagyok.

– A saját kocsimmal megyek – mondta Harper –, mert ebéd után elviszem Aldót fizikoterápiára.

Charlie azt az éttermet választotta, amelyet állandóan a frissen sült kenyér és a kávé ínycsiklandó illata lengett be.

Harper óvatosan csusszant be Beth mellé a bokszba.

– És milyen alkalomból döntöttél úgy, hogy kirúgunk a hámból, Charlie?

– Kedd van – felelte Charlie, és Sandrára, a pincérnőre kacsintott, aki épp akkor ért az asztaluk mellé az üdítőkkel. – És nagyon odavagyok a napi tonhalas finomságért.

– Úgy látom, egyszerre két klassz csajjal is elbánsz – jegyezte meg Sandra. – Gondolom, te vagy a híres, nevezetes Harper. Bevallom, már régóta tervezem, hogy valamelyik pénteken beurgom Remóhoz, hogy megnézzelek magamnak, de eddig még nem volt rá időm.

Harper felkacagott.

– Azt hiszem, szerencsésebb lett volna, ha összehívok egy közgyűlést, és bemutatkozom mindenkinek.

– Ami késik, nem múlik. Egyébként tényleg nem lett volna rossz, mert sokaknak megspóroltad volna a szimatolással töltött időt. Komolyra fordítva a szót, érezd jól magad Benevolence-ben! Mit hozhatok a hölgyeknek?

Leadták a rendelést, és közben Harper azon morfondírozott, vajon megszokja-e valaha a kisvárosi léttel járó furcsaságokat.

– Beszéltél mostanában Luke-kal? – kérdezte Charlie, és kivette a szívószálat az üdítőjéből.

– Nem is akárhogy! Némiképp emelt hangon feddtem meg azért, mert elfelejtette elmondani, hogy megmentette Aldo életét. Azt ígérte, ezen a héten megpróbál felhívni benneteket.

– Tehát a fiam egy szűkszavú hős.

– Vajon kire ütött ez a gyerek? – vonta fel Harper a szemöldökét.

– Valószínűleg az anyjára – ütötte le a magas labdát Charlie. – Ha már a beszéd a téma, el akartam mesélni neked, hogy volt egy nem hivatalos megbeszélésem egy leendő megrendelővel. Egy fiatal párról van szó, vettek egy telket az erdő szélén, és valami nagyon különlegeset szeretnének építtetni.

– Mondjuk egy rakétasilót, vagy olyan kacsalábon forgó palotát, ami még véletlenül sem ugyanabból az anyagból van, mint a szomszédjaiké? – kérdezte Beth.

– Hát, nem is jársz olyan messze az igazságtól. Hallottatok már valaha a szuperkicsi házakról?

Harper és Beth jelentőségteljesen összenézett. Mindketten odavoltak a tévében futó új dokumentumsorozatért, amely éppen ezzel a témával foglalkozott. – Képben vagyunk – mondta Harper tárgyilagosan.

– Nos, a lényeg az, hogy szuperkicsit szeretnének, nem szimplán kis alapterületűt. Negyvenöt négyzetméterre gondoltak, geo- és napelemes fűtéssel, környezetbarát megoldásokkal és egy beépített energiatároló rendszerrel. Szerintem nagyon érdekes kihívás lenne, de ha valami idióta guruló házat, vagy mit tudom én, milyen más baromságot akarnak, akkor nem érdekel a dolog.

Harper intett, hogy várjon egy pillanatig, és a telefonjáért nyúlt. Megnyitotta a Pinteresten a „kicsi, de csodás házak” képsorozatot, és Charlie kezébe adta a készüléket.

– Mit szólnál egy ilyenhez például? – elhúzta a képet a képernyőn, mert tudta, hogy Charlie nehezen boldogul még a saját telefonjával is, nemhogy egy okostelefonnal. – Vagy egy modernebb verzióhoz, mint ez? A telek elhelyezkedésétől függően akár úgy is meg lehetne csinálni, hogy a homlokzat déli fekvésű legyen. Ezzel sokat spórolhatnának a fűtésszámlán.

– Mondd csak, van mód arra, hogy átküldd nekem ezeket a képeket e-mailen?

Harper elmosolyodott.

– Persze, simán, Charlie.

– Gondoljátok, hogy érdemes lenne bevállalni egy ilyen projektet?

Harper és Beth egyszerre bólintottak.

– Az ilyen típusú házak egyre népszerűbbek. Nem mondanám, hogy mindenkinek tetszenek, de sokan odavannak a törpeluxusért – igyekezett a fejébe vésni, hogy megkérje Claire-t, vegye fel a kisházakról szóló sorozat néhány epizódját Charlie-nak.

Charlie visszaadta a telefont Harpernek.

– Jól van akkor. Megfogadom a tanácsotokat, és meglátjuk, milyen tervet tudok összehozni nekik.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

– Meg akarok tanulni futni – jelentette ki Harper, s lábujjhegyre állt. Aldo összevonta a szemöldökét a lány bemelegítése láttán.

– Honnan jött az ötlet?

– Te is jársz futni, és Luke is. Látom, hogy amikor elmegy kocogni, tele van a feje minden hülyeséggel, de amikor visszajön, ennek már semmi nyoma. Mosolyog, mint a töklámpás. Ez nekem is nagyon jól jönne. Aztán persze az sem mellékes, hogy az utóbbi időben kicsit sokszor volt pizza az étlapomon, úgyhogy miután megvolt Gloria költöztetése, három napig alig bírtam vonszolni magam.

Aldo vállat vont.

– Rendben. Fuss el addig a fáig, meg vissza.

– Az nagyon közel van. Kilométereket akarok futni.

– Még nem állsz készen arra, hogy kilométereket fuss. Megnézem, milyen állapotban vagy, hogy megy a dolog, és aztán elmondom, min lenne érdemes változtatnod, hogy még jobban menjen. Egyébként annak, aki egész álló nap az íróasztalnál ül és pizzán él, bőven elég, ha a fáig elfut.

Harper felhorkant.

– Hiányzik a fél lábad, mégis kocogsz már a futógépen. Szerintem nem fog gondot jelenteni, hogy ép lábakkal elfussak addig a fáig, meg vissza.

Aldo rávillantotta a mosolyát.

– Akkor lássuk! Irány a fa! Ne feledd, könyörtelenül megmondom a frankót, ha visszajöttél.

Harper kiöltötte rá a nyelvét, és a tó partján megindult afelé a bizonyos fa felé. A benevolence-i park volt az egyik kedvenc helye. Aldóval majdnem mindennap kimentek oda, egy kis edzésre. Ez Aldónak is jót tett, és mi tagadás, Harperre is ráfért, hogy ne csak az irodában ücsörögjön.

Látván, hogy Aldo milyen ütemben gyógyul, Harper elgondolkodott a saját fizikai állapotán. Különösen akkor, amikor azt volt kénytelen tapasztalni, hogy a hegy tetejére érve jobban kapkodja a levegőt, mint Aldo, akinek protézis pótolta a hiányzó végtagját.

Nem kételkedett benne, hogy meg tudja csinálni. Elvégre erős és egészséges. Egyébként is, eljött az ideje, hogy elmerengjen azon, mit tartogat számára a közeljövő. Több salátát, több futást, esetleg egy kis súlyzózást – mindezt azért, hogy amikor Luke hazajön, akkor egy olyan csajt találjon itthon, aki majd kicsattan az egészségtől és tele van tervekkel.

Úgy érezte, már ezer éve fut, de mintha egyáltalán nem közeledett volna ahhoz a nyamvadt fához. Nyilván érzéki csalódás lehet…

Már alig kapott levegőt, és ólomnehéznek érezte a lábait. Te jó ég! Rájött, hogy lejtőn lefelé fut, és tudatosult benne, hogy bizony visszafelé ez emelkedő lesz…

Végre már majdnem odaért ahhoz a fránya fához! Néhány méterre tőle megállt, és úgy tett, mintha meg kellene igazítania a cipőfűzőjét. Zihált, és azt hitte, menten elpatkol.

– Gyerünk, Harp! – harsant a távolban Aldo kiáltása.

– Csak ne hányjak, csak ne hányjak – rimánkodott magában Harper, és elindult visszafelé, lényegesen lassabb tempóban.

Felkiáltott, mert szúró fájdalom hasított az oldalába.

A bordájához kapott. Nagy nehezen visszaküzdötte magát a starthoz, és a földre rogyott Aldo mellett.

– Nem is volt olyan rossz – zihálta.

Aldo felnevetett.

– Olyan vagy, mint egy láncdohányos, Harp.

– Lehet, hogy vakbélgyulladásom van. Úgy szúr az oldalam, hogy majd belehalok!

– Akkor nem túlzás azt állítani, hogy valami furdalja az oldalad…

– Furdalja?

– Gyere, segíts felkelnem, és aztán elmondom, min lenne érdemes változtatnod.

– Kezdjük talán azzal, hogy nem is kellett volna belefognom ebbe a futásmizériába…

Végigcsinálták az Aldo számára előírt gyakorlatokat, azután tettek egy kellemes sétát a tóparton.

– Hogy vagy egyébként?

– Elég jól, úgyhogy a hétvégén hazaköltözöm. A doki is rábólintott.

– És nem fog hiányozni a mamád? – ugratta Harper.

– Azt hiszem, ez az egyetlen módja annak, hogy mindketten életben maradjunk.

– Jobban alszol? Nyugodtabbak az éjszakáid, vagy még mindig nem hagy aludni a fájdalom?

Aldo vállat vont, és olyan sokáig nem válaszolt, hogy Harper azt hitte, már nem is fog.

– Néha olyan érzésem van, mintha nem tudnék különbséget tenni aközött, hogy mi történik és mi történt. Mintha valami furcsa köd ereszkedne a múltamra és a jelenemre is. Olykor a fájdalom az, ami segít abban, hogy tisztán lássak – mondta végül Aldo.

– Akkor ezért erőlteted annyira a fizikoterápiát?

– Ezért erőltetek annyira mindent.

Benevolence-ben tombolt a nyár. Harper szinte minden hétvégéjét azzal töltötte, hogy a kertben tevékenykedett, kutyát sétáltatott és futott. Utóbbi egyre jobban ment. Amikor sikerült elérnie a másfél kilométeres távot, Aldo vett neki egy futóknak való telefontartót, és telepített a telefonjára egy edzésterv-applikációt.

Harper még nem ért el abba a szakaszba, ahol a futás valóban meghozza a vágyott gondolatmentes állapotot, de a megkönnyebbülés, amelyet minden alkalommal érzett, elég volt ahhoz, hogy szinte mindennap felvegye a futócipőt, és nekiiramodjon a távnak.

Legújabb hobbija Luke kertjének és a ház homlokzatának rendbe tétele, csinosítgatása lett. Lefestette a veranda korlátjait és a kerítést, s virágokat ültetett az ágyásokba.

Egyik nap nekilátott, hogy kigazolja a ház mellett húzódó kerti ösvényt, mert a gyomok már felkúsztak az épület oldalára is.

Felvett egy rövidnadrágot, Luke egyik régi, festékfoltos felsőjét, egy baseballsapkát, és nekilátott a munkának.

A gyomok nem adták könnyen magukat. Mélyen gyökereztek a földben, indáik hosszan elnyúltak a talajon, de Harpernek kedvére volt a kemény fizikai munka.

A nyári nap melege megizzasztotta. Letérdelt, és nagyot húzott az ásványvízből. Már az ágyás felén is túl volt, s úgy kalkulált, hogy ha tartja a tempót, akkor másnap már felszórhatja mulccsal a területet.

Azon gondolkodott, vajon Luke büszke lesz-e rá, amiért a szívén viseli a ház és a kert állapotát. Szerette volna, ha a férfi azt látja, amikor visszatér, hogy jó kezekben volt az otthona és a vállalkozása is.

Ami a céget illeti, Harper minden ügyfél és minden projekt adatait bevitte az elektronikus rendszerbe, amely kompatibilis volt azzal a könyvelési szoftverrel, amelyet használt. Ily módon mindenki mentesült a szükségtelen papírmunka terhe alól. Sikerült meggyőznie Franket és Charlie-t, hogy havi rendszerességgel tartsanak megbeszélést, amelyre minden dolgozót meghívtak, a kétkezi munkástól a gyakornokig. Egyeztették a határidőket és átbeszélték az aktuális ütemterveket.

Ami a házat illeti, átfestette a verandát, és színpompás egynyári virágokkal díszítette. Claire és Sophie hathatós segítségének köszönhetően a veteményes végre valóban burjánzott. Ami a ház belső tereit illeti, rendbe hozta a lépcsőt, amely immár úgy ragyogott, mintha vadonatúj lett volna.

Az elmúlt héten megpucolta az összes ablakot, kívül-belül. James kis híján szívrohamot kapott, amikor átment, hogy lenyírja a füvet, ugyanis azt látta, hogy Harper egy magas létrán egyensúlyoz – amelyet egyébként a garázsban talált –, és kívülről tisztogatja az emeleti ablakokat.

Szerencsére tudta, hogy a nevezett ablakok belülről is nyithatók, úgyhogy könnyedén megoldható a létramentes tisztításuk. Miután megosztotta ezt az információt Harperrel, Jamesnek gondja volt rá, hogy a létrát egy kenu és egy hatalmas műtrágyakupac alá rejtse a garázsban.

– Tény, hogy helyén van az eszed – mondta neki Luke még régebben –, de valósággal vonzod a zűrös helyzeteket – nyilván ezt az észrevételét Jamesszel is megosztotta.

Már csak az alagsori ablakokat kellett megpucolnia. Harper végighúzta az ujját az egyiken. Évek óta nem tisztította meg senki. Bekukkantott. Odabent zsákokat és dobozokat látott – egészen az ablakpárkányig tornyosultak.

Harper összevonta a szemöldökét. Nem emlékezett, hogy az alagsorban bárhol látott volna ilyen magas polcokat.

Hacsak nem…

Ez nem jelenthet mást, mint hogy megtalálta Luke titkos szobájának ablakát!

Gyorsan letörülgette a piszkot az ablakról, hogy jobban belásson. A szobában nem volt más berendezés, csak a fémpolcok, telis-tele dobozokkal és zsákokkal.

Harper lehuppant a földre. Bármit tart Luke elzárva, az biztos nagyon fontos lehet. Lehet, hogy egy jókislány nem foglalkozott volna ezzel, de Harpert nem ilyen fából faragták.

Kívülről nem lehetett kinyitni az ablakot, úgyhogy bement, és megnézte, hogy az ajtó nyílik-e.

Hol tarthatja Luke a kulcsot? Harper elkezdett fel-alá járkálni.

Aztán felment az emeletre, az előszobába, ahhoz a kisasztalhoz, amelynek fiókjában Luke kulcsai voltak. A kocsi, az iroda és a ház kulcsain kívül még vagy egy tucatnyi volt a karikára fűzve. Egyik sem volt az „Alalgsori Titkos Szoba”-ként felcímkézve.

Harper lement újra, és mindegyik kulcsot belepróbálta a zárba. Egyik sem nyitotta az ajtót. Lábujjhegyre állt, és végigtapogatta az ajtófélfa tetejét, de sehol semmi. Megnézte Luke kocsijának műszerfalát és a kesztyűtartót is. Hiába.

Visszament a konyhába. Az ujján pörgette a kulcscsomót, és gondolkodott. Vajon hová tenné Luke annak a titkos helyiségnek a kulcsát? Harper szívből remélte, hogy nem ásta el valahová…

Rájött, hogy érdemes telefonos segítséget kérnie. Felhívta Hannah-t.

– Szia, Harper! Mi újság? – barátnője csicsergő hangja mindig felvidította Harpert.

– A helyzet az, hogy kicsit be vagyok kattanva, és furcsa dologra készülök. Azért hívtalak, hogy beszélj le róla, vagy ha gondolod, akkor támogass abban, hogy végrehajtsam.

– Értem. Miről van szó?

Harper röviden összefoglalta a helyzetet.

– Szóval, először is, szerinted teljesen hülye vagyok, amiért tudni akarom, hogy mi van odabent? És másodszor, milyen messzire mehetek szerinted? Mármint anélkül, hogy hülyét csinálnék magamból.

Hannah felkacagott.

– Szerintem teljesen észszerű, hogy tudni akarod, mi van a mögött a bizonyos hetedik ajtó mögött. De a helyedben a falat azért nem törném át. Megpróbálnék a lehető legkevesebb rongálás árán bejutni. Bármi lehet azokban a dobozokban, és lehet, hogy ha kideríted, mit rejtenek, nem fogsz örülni, ha Luke megtudja, hogy odabent jártál.

– Abban biztos vagyok, hogy nem hullákat, és nem is szexjátékokat tart ott.

– Lehet, hogy szeret gyűjtögetni, és a bizonyítványait tartja a dobozokban – találgatott Hannah.

– Érzem, hogy valami fontos dologról van szó. Valami olyasmiről, amivel nem akar szembenézni. Szó szerint falakat emelt köré! Kizárta a tudatából, és bezárta oda…

– Az is lehet, hogy nem az volt a célja, hogy elrejtse szem elől, hanem egyszerűen csak biztonságban akarja tudni azokat a cuccokat.

– Igen, ez nekem is eszembe jutott – bólogatott Harper.

– Lehet, hogy egy csomó pénz!

Harper szusszant egyet.

– Eleve kőgazdag. Különben az összes kulcsot kipróbáltam, amit találtam, de egyik sem nyitotta a zárat.

– Hát, ha valami olyasmi van odabent, amivel nem akar szembenézni, akkor nyilván nem oda teszi a kulcsot, ahol mindennap látja. Nem?

– Hát igen. Úgy tehette el, hogy ne kerüljön állandóan
a keze ügyébe. Mondtam neked mostanában, hogy mennyire odavagyok az eszedért, Hannah?

– Ami azt illeti, nem mondtad. Viszont megbocsátok, ha majd elmondod, mit találtál odabent.

– Hát persze hogy elmondom! Most pedig megyek, és körülnézek azokon a helyeken, ahol Luke ritkán jár.

– Gondolom, nagy csalódás lesz, ha a végén kiderül, hogy csak egy csomó régi iratot tárol ott.

– Az biztos…

Letették a telefont. Harper dobolni kezdett az ujjaival a pulton, s törte a fejét. Hol lehet az a nyamvadt kulcs? Valami könnyen hozzáférhető, de mégis rejtett helyen…

Felkapta a fejét. Hát persze! A megérzésétől vezérelve felszaladt az emeletre. Végigjárta az üres szobákat, de nem talált semmit. Nem is csoda, elvégre még csak nem is voltak bebútorozva.

Harper megállt a hálószoba küszöbén, és tekintete végigpásztázta a helyiséget. A komódot és a szekrényt mindennap használta Luke. Az ablak alatti asztal fiókjában voltak a használaton kívüli elektromos kütyük, de azokon kívül más semmi.

Harper az ágy felé fordult. Az éjjeliszekrénye tele volt mindenféle magazinnal, könyvekkel, s a tetejükön egy doboz zsebkendő pompázott. De mi a helyzet Luke éjjeliszekrényével? Harper nem emlékezett rá, hogy a férfi valaha is kinyitotta volna.

Odalépett és kihúzta a fiókot. Első pillantásra úgy tűnt, hogy üres, de valami mégis megcsillant a mélyén. Egy ezüstszínű kulcs.

Kikapta a kulcsot a fiókból és szemügyre vette. Vajon ez lehet az?

Lerohant az alagsorba és belepróbálta a kulcsot a zárba. Könnyedén mozdult a kilincs, és nyílt az ajtó.

A helyiség hosszúkás volt, a falak mentén két polcrendszer húzódott. A dobozokon és zsákokon nem volt felirat, és úgy látta, hosszú évek óta nem nyúlhatott hozzájuk senki. Készen állt a kutatásra, de fogalma sem volt, hol kezdje. Végül arra jutott, hogy módszeresen fog haladni, balról jobbra, és a bejárattól legmesszebb lévő polccal kezdi.

Levette a legfelül lévő dobozt, és leült a padlóra. Fényképalbumok voltak benne. Az elsőn cirkalmas kézírással ez állt: „Karen”. Harper átlapozta az albumot. A lány fotói közt az angyalarcú kisbaba, majd a mókás softballjátékos, és végül a csinos tini sorozatai voltak. Az óvodáskortól az érettségiig végigkövethette Karen életét – képekben.

Vajon ő az, akiről Luke beszélt? Őt veszítette el?

Harper a következő albumért nyúlt. A vékonyabb, bőrkötéses könyvecskén a „Luke és Karen” felirat díszelgett. Harper szíve a tokában dobogott. Vett egy mély levegőt, és kinyitotta az albumot.

Kedves Luke!

Amit a kezedben tartasz, nem más, mint kettőnk története. Azelőtt akartam odaadni neked, mielőtt elmész, hogy valahányszor belepillantasz, eszedbe jusson, hogy mennyire szeretlek. Lehet, hogy egy szép napon az unokáink fogják lapozgatni, s megtudják, hogyan is kezdődött a szerelmünk.

Szeretettel:

Karen

Harper lapozott. A következő oldalon egy fotó volt, a még kölyökképű Luke-ról. Szmokingot viselt, hosszabb volt a haja és szélesen vigyorgott. Harper elmosolyodott a kép láttán. Luke mellett egy magas, karcsú, barna hajú lány, smaragdzöld estélyiben. Karen. Luke keze a lány derekán. Mindkettejük fején korona.

Világos: bálkirály és bálkirálynő.

Csodásan néztek ki együtt, igazi álompár, gondtalan mosollyal az arcukon. A következő képen Luke a középiskolai futballcsapat egyenruhájában feszít, hóna alatt a sisakjával. Mellette Aldo, mindketten felszabadultan nevetnek.

Harper ismét elmosolyodott. A barátságuk gyökerei valóban messzire nyúlnak…

Talált egy újságkivágást is, amely Luke mindent eldöntő baseballdobását méltatta, s egy képet Karenről, aki a szurkolócsapat kapitányaként kedvesen mosolyog a kamerába, s kék szeme a futballpályát fürkészi.

A következő képen Luke és Karen a meccs után, egymás karjában. Karen vállán Luke dzsekije.

A futballcsapat kapitánya és a szurkolócsapat vezetője…

Biztosan mindketten nagyon menőnek számítottak a gimnáziumban. Harper sóhajtott egy nagyot. Olyan könnyedség és boldogság áradt a fotókról, amilyen manapság szinte soha nem látszik Luke arcán. Harper nagyon szívesen látta volna ilyen önfeledtnek a férfit. Energikusnak, boldognak, lelkesnek…

Aztán jött sorra a többi fénykép; szalagavató, kempingezések, kerti sütögetések, érettségi utáni képek. Karen Garrisonéknál. Luke és Karen a lány édesanyjával. Mindenki boldog, mindenki mosolyog…

Az album utolsó fotóján Luke és Karen ballagási talárban és a jellegzetes, négyszögkarimás fejfedőben, belefeledkezve egymás tekintetébe. Boldogan mosolyognak, fényes jövőt remélnek.

Harper becsukta az albumot és a mellkasához szorította. Mit nem adott volna azért, ha ő is így nőhetett volna fel! Ha szerelmes lehetett volna, és lelkesen, optimistán készülhetett volna a jövőjére…

Vajon mi történhetett velük? Hol mentek félre a dolgok?

A következő egy nehéz, elefántcsontszín album volt, arany felirattal.

A Garrison család.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Harper kinyitotta az albumot. A legelső képen Karen volt, csodás menyasszonyi ruhakölteményben. Az ejtett váll csipkéje lágyan omlott karjára, s enyhén elfedte a visszafogott kivágást. Haját klasszikus kontyban viselte, hosszú fátyla hófehér volt. Liliomcsokrot tartott a kezében.

Harper a szájához kapta a kezét.

A következő fotón Luke mosolyog, amint az édesanyja, Claire feltűzi a szmokingjára a virágdíszt.

Egy másik képen Sophie és Karen, valamint három másik nő, sötétbordó koszorúslányruhában. Nevetve nézik a szaladgáló, virágot szóró legkisebb koszorúslányt.

Luke az oltárnál, mellette Aldo. Nyugodtan és várakozásteljesen néz a templom bejárata felé. Karen, amint végigsétál a sorok között, mellette édesanyja. A szertartás képei. Az első hitvesi csók. A kivonulás.

Harper különös gonddal tette le maga mellé az albumot. Tehát házasok voltak. Luke sosem említette…

Úgy érezte, szünetet kellene tartania. Erőt kellene gyűjtenie, mielőtt folytatja. Annyi volt még hátra! Kezébe vette a következő albumot. A nászút, az első közös otthonuk. Luke a Nemzeti Gárda egyenruhájában. Az első bevetése. Az első hazaétérése. Munkaterületek, bulik, nyaralások. Luke második bevetése. És aztán semmi…

A legalján talált egy kis ékszerdobozt; két karikagyűrű és egy gyémánt kísérőgyűrű volt benne. Finoman végigsimított a gyűrűn, mielőtt visszatette volna a dobozba. Visszapakolta az albumokat, és feltette a nagy kartondobozt a polcra – pontosan oda, ahonnan elvette.

Folytatta a kutatást. A zsákok tele voltak női ruhákkal. Egy teljes gardróbnyi holmi, rendben elpakolva…

Az egyik kartondobozban csak papírok voltak. Házassági anyakönyvi kivonat. Újságkivágások a helyi lapból: az eljegyzésükről és a házasságkötésükről szóló értesítések, illetve cikkek, Luke egységéről. Levelek. Képeslapok. Egy teljes kapcsolat – dobozba zárva.

Harper felnézett, és kinyújtózott, hogy megmozgassa egy kicsit a vállát. Már sötét volt odakint. Órák teltek el, amióta kinyitotta az első dobozt.

Érezte, hogy ideje lenne befejezni, de még nem tudta a választ minden kérdésére. Vajon mi történhetett Karennel? Már csak egyetlen doboz volt hátra…

A legtetején egy levél volt, amelyet Karen írt Luke-nak. Luke egysége akkor éppen Németországban állomásozott.

Drágám!

A jövő hónapban, amikor hazatérsz, egy egészen más élet vár rád. Annak köszönhetően, hogy két hónappal ezelőtt eltávozáson lehettél, három főre bővül a családunk! Szerettelek volna felhívni, hogy halljam a reakciód, de aztán úgy döntöttem, inkább megírom, mert annak idején az én érkezésemről is levélben tájékoztatta az apukámat az anyukám. Szerettem volna megőrizni ezt a családi hagyományt. Szóval, drága Lucas Garrison, októberben apa leszel! Azt hiszem, ideje lenne elkezdenünk kipakolni a vendég- és lomtárszobát, hogy helyet csináljunk a kisfiunknak vagy kislányunknak. Még nem szóltam erről senkinek. A mi kis titkunk marad, amíg haza nem jössz, és akkor együtt mondhatjuk el a családnak. Tudom, hogy csodás apa leszel.

Szeretettel:

Karen

Harper a melléhez szorította a levelet. Tehát Luke apa volt! Hogyan lehetséges ez? Sehol egy kép, és sosem említette, hogy volt gyereke…

Harper visszatette a levelet a borítékba, és folytatta a kutatást.

Két kis rugdalódzót talált, ajándéktasakba csomagolva. Az egyiken a „Kezdődjön hát a ramazuri!”, a másikon a „Nekem van a legjobb nagymamám!” felirat díszelgett. Valószínűleg Karen így szerette volna a nagyszülők tudtára adni, hogy bővül a család.

Vadonatújak voltak, még az árcédula is rajtuk volt. Nem lett belőlük ajándék, s nem viselte őket soha senki.

Harper szíve majd kiugrott a helyéről. A doboz legalján egy halom újságkivágást talált. Néhány évvel korábbi dátum szerepelt a lapokon.

Közúti balesetben életét vesztette egy fiatal nő – katonai szolgálatáról hazatérő férjével készült találkozni

Harper remegő kézzel olvasott tovább.

Benevolence, Maryland – Karen Garrison, helyi lakos közúti balesetben életét vesztette, amikor kocsija átsodródott a szemközti sávba, és ott frontálisan ütközött egy szabályosan haladó járművel. Lucas Garrison aznap tért haza egyéves, németországi katonai kiküldetéséből, s felesége az ő üdvözlésére sietett.

Harper gyomra összerándult. Nem csoda…

Nem csoda.

Végigolvasta a cikket. Karen a családdal megbeszélt találkozóra igyekezett, amikor a baleset történt, és a helyszínen meghalt.

Harper arcán patakokban folytak a könnyek.

Biztos volt benne, hogy Luke felelősnek érzi magát a történtekért. Karen azért indult útnak, hogy vele találkozzon, az ő üdvözlésére sietett.

A rendőrség nem közölte, miért tért át a szembejövő sávba. Az újság lehozott egy képet a baleset helyszínéről. Az autó roncsából egy „Jó, hogy újra itthon vagy!” feliratú zászlócska lógott ki.

Kiszedegette a dobozból a többi cikket is, s mindet végigolvasta. Karen gyászjelentését is.

Egyikben sem esett szó Karen várandósságáról.

Vajon Luke mindenki előtt titokban tartotta volna? Azért, hogy megkímélje szeretteit egy újabb veszteségélménytől? S azóta hordozta mindezt magában, rejtegetve mások elől, mélyen a lelkébe zárva? Bezárva?

Harper vigyázva visszapakolt mindent a dobozba, és feltette a polcra, oda, ahonnan elvette.

Felállt. Mindene sajgott, hiszen hosszú órákon át kuporgott a kövön. Kiment a szobából, becsukta maga mögött az ajtót, de nem zárta kulcsra.

Kiderült tehát, hogy egy másik nővel osztozik az otthonán és az életén… És az a másik nő nem érdemli meg, hogy be legyen zárva.

Harper felment a földszintre, gépiesen felkapcsolta a villanyt, és a konyhába ment. A kutyák, amelyek addig békésen heverésztek az étkezőben, azonnal a nyomába eredtek. Éhesek és nyugtalanok voltak. Harper kiengedte őket a kertbe, hogy elvégezhessék a dolgukat, azután megetette őket. Míg lakmároztak, Harper ködös tekintettel bámult ki az ablakon, a sötétbe.

Nyúlt a telefonjáért, s figyelemre sem méltatva a korábbi bejövő hívásokat és hangüzeneteket, tárcsázta Sophie számát.

– Át tudnál jönni? Karenről szeretnék beszélni veled.

Sophie felemelte a poharat, amelyben Harper a jeges teát kínálta neki. A lecsapódó pára nyomán kis karika maradt a kerti asztalon.

Harper megpiszkálta a tüzet, majd leült Sophie-val szemben a padra. Nézte, amint a kutyák a sötétben egymással versengve szaladgálnak az elhajított fadarabért.

– Szóval – kezdett bele.

– Szóval – visszhangozta Sophie.

Lola feladta a küzdelmet, és a hátára heveredett a fűben, a terasz mellett.

– Elmondta neked?

– Nem.

Sophie elmormolt egy káromkodást.

– A bátyám nem normális. El kellett volna mondania.

– Én is így gondolom. Vajon miért nem tette? – Harper felhúzta az egyik lábát, és a térdére támasztotta az állát.

– Tudod jól, hogy milyen. Nem az a szószátyár típus. Mindig is ilyen volt. Sosem nyílt meg egykönnyen, mindig is zárkózott volt, de a baleset után még jobban begubózott. A történtek óta ki sem ejtette a száján Karen nevét. Mintha legszívesebben el is felejtené, hogy valaha is létezett, de persze lehetséges, hogy mindez arról szól, egyedül akar lenni a bánatával.

– Közeli kapcsolatban voltál Karennel?

Sophie bólintott.

– Nem voltunk barátnők, vagy ilyesmi, hanem inkább azt mondanám, hogy a családhoz tartozott. Nagyon mások voltunk. Ő céltudatos és nyugodt volt. Visszafogott. Egyszersmind melegszívű és megbízható. Jól kijöttünk egymással. Olyan régóta együtt voltak Luke-kal, hogy már akkor családtagként kezeltük, amikor hivatalosan még nem is volt az.

Harper bólintott.

– Láttam az esküvői képeket.

– Hát megtartotta őket? – Sophie kiegyenesedett. – Nem voltam benne biztos. A temetés után néhány napig nem találkoztunk. Amikor legközelebb elmentem hozzájuk, már nyoma sem volt Karen holmijának. Aztán nem sokkal később Luke átköltözött ide, ebbe a házba. De soha nem láttam semmit, ami Karennel vagy a közös életükkel lett volna kapcsolatos.

– Minden lent van az alagsorban. Bedobozolva, falakkal körülvéve, zárt ajtó mögött.

Sophie az asztalra könyökölt, és a teájába bámult.

– Nincs valami erősebb?

Harper bement a házba és egy üveg Jack Daniel’sszel, meg két doboz kólával tért vissza.

– Ehhez mit szólsz?

– Tökéletes – Sophie kiitta egy szuszra a teát, csak a jégkockák maradtak a pohara alján. Megtette ugyanezt Harper teájával is, majd kinyitotta a whiskyt.

– Mit gondolsz erről az egészről? Hogy érzed magad?

– Kavarognak bennem az érzések. Fogalmam sincs, hogy ilyen helyzetben mit is kellene éreznem. Őrülten sajnálom, hogy keresztül kellett mennie ezen. El sem tudom képzelni, micsoda veszteség lehetett, különösen az adott helyzetben – nagyot sóhajtott, majd folytatta: – Ugyanakkor dühös vagyok és csalódott. Megijeszt, hogy mindezt képes volt magában tartani. Úgy értem, nem ő az egyetlen, akit veszteség ért. Mindnyájatoknak borzalmas lehetett megélni ezt. És persze ehhez még társul az az érzésem is, hogy bár tudom, Luke az életem szerelme, mégis fáj, hogy ugyanezt már mással is átélte. Rémesen önző gondolat, tudom. És ez a lány annyira szent Luke szemében, hogy még csak említést sem tesz arról, hogy valaha létezett.

Harper nagyot kortyolt az italából és prüszkölni kezdett.

– Hékás, kifelejtetted belőle a kólát, vagy mi?

Sophie felnevetett.

– Hát, mondjuk az, hogy Jack Jackkel, és egy egészen kis adag kólával.

– Szóval tudom, hogy mi történt – folytatta Harper, és időzőjeleket rajzolt a levegőbe. – De örülnék, ha elmondanád nekem, hogy mi történt valójában. Megtennéd?

Sophie bólintott.

– Azt hiszem, tudnod kell. Luke-nak már jó ideje fel kellett volna hagynia azzal, hogy titkolódzik előttünk, és mindet magába zár. Nagyon sajnálom, hogy tőlem kell mindezt megtudnod, ahelyett hogy ő mondta volna el neked – felnézett a csillagos égre. – Az volt a terv, hogy Karen velem, a szüleimmel és Jonival, az édesanyjával találkozik az érkezési helyen, fél órával azelőtt, hogy megjön a busz. Ty szolgálatban volt, és egyébként akkor épp nem is voltunk együtt. Abban maradtunk, hogy Karen hozza az üdvözlő feliratot. A kocsim hátsó ülése tele volt héliumos lufikkal. Karen mindig is pontos volt, úgyhogy amikor nem jelent meg a megbeszélt időpontban, nagyon ideges lettem. Aztán meghallottam a szirénákat, és rögtön tudtam, hogy valami nagy baj történt. Tudod, a gyomromban éreztem… Amikor a busz beállt a parkolóba, megcsörrent a telefonom. Ty hívott, a baleset helyszínéről. Ő mondta meg nekem, hogy Karen meghalt. Összeestem. Ty beszélt hozzám, de semmi mást nem hallottam, csak a vér dobolását a fülemben. Anya megpróbált felsegíteni a földről. Azt hitte, agyvérzést kaptam, vagy mit tudom én. Aztán Luke leszállt a buszról. Szélesen mosolygott, egész addig a pillanatig, amíg találkozott a tekintetünk – Sophie vett egy mély lélegzetet, s az arcán patakzottak a könnyek. – Állítom neked, csak rám nézett, és már tudta, mi történt. Megrázta a fejét, és rohanni kezdett felénk. Hisztérikusan sírtam. Megragadta a vállam. Ty még mindig vonalban volt. Annyit tudtam kipréselni magamból, hogy „Karen”, és utána odaadtam Luke-nak a telefont.

Harper megfogta Sophie kezét.

– Annyira sajnálom, Soph.

– Soha nem felejtem el a tekintetét, amikor meghallotta, mi történt. Abban a pillanatban kihunyt benne a fény, s azt éreztem, ezek után már soha nem lesz a régi. Azt hiszem, ezért is nyugodtunk bele abba, hogy zárkózott lett velünk, és igyekszik tartani a három lépés távolságot. A szemünk előtt hullott darabokra az élete, és mi örülünk, hogy ennek ellenére megmaradt nekünk. Szerintem már fontolgatták a gyermekvállalást. Nagy volt a titkolódzás, de azt éreztem, hogy amint hazajön, belefognak a babaprojektbe.

– Attól tartottál, hogy Luke esetleg… – Harper elhallgatott. Képtelen volt befejezni a gondolatot is, nemcsak a mondatot.

– Nem tudom. Tényleg nem tudom. Napokon át nem vette fel a telefont, és nem nyitott ajtót senkinek. Egyedül intézte a temetést, és csak annyit mondott, mikor és hová kell mennünk.

– És Joni?

– Ami azt illeti, a lehető legrosszabbul alakultak a dolgok. Karen volt az egyetlen gyermeke, és nagyon jó kapcsolatban voltak. Karen apja akkor lépett le a családtól, amikor Karen még kisgyerek volt. Luke őt sem avatta be semmibe, és a lánya sírjánál Joni nem bírta tovább cérnával. Azt mondta Luke-nak, hogy az ő hibája, hogy Karen meghalt. A fejéhez vágta, hogy a hazája fontosabb volt számára, mint a felesége, és emiatt vesztett el mindent, ami valaha is számított neki az életben.

Harper a szájához kapta a kezét.

– És Luke elhitte neki, hogy így van. Ugye?

– Nem tudom biztosan, mert erről sem beszéltünk soha. De szerintem elhitte. Szerintem azt hitte, hogy ő tehet mindenről. Joni zokogott és azt kiáltozta, hogy „Elvetted tőlem a családomat!”. Luke csak állt, és nem szólt egy szót sem. Mintha ezzel akart volna vezekelni. Apa vezette el onnan Jonit, valamelyest sikerült megnyugtatnia, és ezzel vége is volt az egésznek. Joni soha többé nem állt szóba velünk. A város szélén lakik, és néha-néha szoktam látni. Ha észrevesz, kitér előlem, átmegy az utca másik oldalára, vagy hátat fordít, és elindul az ellenkező irányba. Mintha a puszta látványom emlékeztetné a történtekre.

– Hogyan sikerült feldolgoznod a történteket? – kérdezte Harper, és kortyolt még egyet a whiskyből.

– Hozzámentem Tyhoz. A szokásos gimis stílus szerint hol szakítottunk, hol kibékültünk. Amikor ez történt, épp nem voltunk együtt. Az volt bennem, hogy ha vele maradok, akkor talán elszalasztok egy sokkal jobb lehetőséget. De amikor aznap felhívott… Amikor lejárt a szolgálata, át is jött hozzánk, és az egész éjszakát a verandán töltöttük. Beszélgettünk. Olyan érzésem volt, mintha mindketten akkor jöttünk volna rá, hogy milyen rövid az élet, és hogy micsoda időpocsékolás, amit csinálunk. Egy hónappal később megkérte a kezem, és fél évre rá összeházasodtunk – kicsit fészkelődött a padon, majd folytatta. – Abban reménykedtem, hogy egy nagy, vidám lagzi, az öröm és boldogság majd visszahozza nekünk a régi Luke-ot. Ő volt a tanúm. Megtette, amit kell, de ha az ember ránézett, olyan érzése támadt, mintha egy hatalmas lyuk ásítana a szíve helyén. Ha Tyra nézek, néha az jár a fejemben, hogy én is olyan lennék, mint Luke, ha vele történne valami. Annyira szeretem! Olyan rendes, jóságos, kedves ember! És persze simán odaáll elém, és megmondja a magáét, ha éppen hülyeséget csinálok. Nagyszerű apa. Olykor megállok egy pillanatra, és elmormolok egy köszönömöt Karennek, mert a vele történtek hatására vettem észre magam. Ha ez nem történik meg, valószínűleg túl makacs és túl hülye lettem volna, s tovább kerestem volna valamit és valakit, ahelyett, hogy észrevettem volna, hogy ott van, az orrom előtt.

Harper elmosolyodott.

– Soha nem hallottalak még így beszélni…

Sophie felkacagott, és letörült az arcáról egy könnycseppet.

– Letagadom, hogy megtörtént, bárkinek is mondanád.

– Nagyon nagy szíved van, Sophie Garrison Adler.

– Ty sokkal rendesebb, mint én. És Luke is. Ha az ember odafigyel, észreveszi ám. Mindazok ellenére, amin keresztülment.

Harper bólintott. Eszébe jutott, hogy nézett rá Luke, amikor életükben először találkoztak. Az a meleg, barna tekintet. Csak úgy sugárzott róla az aggodalom, amikor fölé hajolt a parkolóban. Igen, biztosan nagy szíve van… csak éppen lakat alatt.

– Látom, hogy szokott rád nézni. Van a nézésében valami… – mondta hirtelen Sophie.

– Tényleg?

– Nem hiszem, hogy tudatában lenne annak, hogyan érez irántad, mint ahogyan annak sem, hogy milyen mélyek az érzései. De annak biztosan van oka, hogy arra kért, maradj. Nyilván nem az irodai vagy a ház körüli dolgok miatt. Úgy néz rád, azzal a… gyengédséggel… ami azt jelenti, kellesz neki. Rád van szüksége.

Harper kólát töltött a poharába. Nagyon szerette volna, hogy Sophie-nak igaza legyen ebben, ugyanakkor úgy érezte, hogy a szeretet iránti vágy sebezhetővé teszi.

– Borzasztó, hogy azt hiszi, valóban felelős Karen haláláért – mondta végül, csak hogy témát váltson.

Sophie bólintott és nagyot kortyolt az italából.

– Baleset volt. Karen nem szándékosan hajtott át a záróvonalon. A másik jármű vezetője nem szándékosan ment neki. Egy borzalmas baleset volt. Ezért nem terhel senkit felelősség. Nem lehet senkit hibáztatni miatta.

– De Luke nem így gondolja. És Joni sem.

– Vannak, akik így dolgozzák fel a veszteséget. És te? Te hogyan dolgoztad fel, hogy nem élnek a szüleid?

Harper vállat vont.

– Az én helyzetem más. Hétéves voltam. Sok idő telt el úgy, hogy képtelen voltam felfogni, megérteni, elfogadni, aztán egyszer csak eljött az a pont, amikor beletörődtem, és továbbléptem.

– Szerintem egy hétévesnek ez sokkal nehezebb lehet, mint egy felnőttnek. A felnőtt már logikusan, észszerűen gondolkodik. Képes felfogni, hogy van olyan, hogy örökre elveszít valakit.

– A halál és a veszteség sosem logikus – vetette ellen Harper. – Ha az ember mégis megpróbál valami logikát találni benne, csak ront a saját helyzetén. Bűntudata lesz, és hibáztatni kezdi magát, vagy éppen másokat. Aztán megtalálja a módját, hogy meneküljön a fájdalom elől, és ez vezet aztán a munkamániához, a piáláshoz, a drogozáshoz, a túlzásba vitt szexhez vagy épp vásárláshoz.

– Igazad van. Nem könnyű a felnőttlét.

– Na, erre igyunk! – emelte magasba Harper a poharát.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Csak a kíváncsiság hajt, gondolta Harper. A kíváncsisággal magyarázta, hogy kiment a temetőbe, ahelyett hogy egyenesen hazament volna. A Sophie-val folytatott beszélgetés mély nyomokat hagyott a lelkében.

A piacon vett egy kis csokor mezei virágot. Valójában eperért állt sorban, de meglátta a virágot, és úgy érezte, meg kell vennie. Végül is nem illő üres kézzel menni a nőhöz, akié Luke szíve.

A temető néhány saroknyira volt a városközponttól – tulajdonképpen egy szép, füves parkra emlékeztetett. Eszébe jutott, hányszor hajtottak már el mellette, s azon tűnődött, vajon kinézett-e Luke az ablakon, hogy egy pillantást vessen a felesége sírjára. Lehet, hogy megtette, csak elkerülte Harper figyelmét…

A felesége. A gyermeke anyja.

Épp új életet kezdett volna, családot alapított volna, amikor egyik pillanatról a másikra elveszített mindent. Harper szíve összefacsarodott.

Leparkolt, és kiszállt a kocsiból. Tudta, hogy merre keresse a sírt, ugyanis a temető weboldalán – bármilyen morbidnak tűnhet – egyértelmű útmutatást talált. Noha a városban száraz nyári meleg tombolt, a temető gyepje élénken zöldellt.

Harper végigsétált a parkon át kanyargó, keskeny aszfaltösvényen. Az angyalszobornál balra fordult, és egy lankásabb részen megpillantotta a sírokat.

Azonnal észrevette Karen sírkövét. Már akkor szemet szúrt neki, amikor még messze volt ahhoz, hogy el tudja olvasni a rávésett nevet. A sírt egy minta díszítette, épp olyan, mint Luke tetoválása. A főnix, amelyet a szíve fölött viselt.

Messziről egy fűnyíró zaja hallatszott, még távolabbról egy repülő zúgása. Harper számára azonban abban a pillanatban csak a főnix létezett.

Lélegzet-visszafojtva lépett közelebb a fényes, fekete kőhöz.

Karen Garrison

Csodálatos feleség, szerető gyermek

Arra, hogy Karen várandós volt, nem történt utalás. Édes titkát magával vitte a sírba.

Harper kifújta a levegőt, és letérdelt a fűbe. Gyönyörű hely volt. Mögötte fasor húzódott, amely kellemes árnyat vetett a kanyarulatban lévő tucatnyi sírra.

A sírkő mögötti vázában lévő színes virágcsokor már száradásnak indult.

Nem volt szomorú hely… inkább békét árasztott.

Harper a vadvirágcsokor szalagját csavargatta, majd megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Nem is tudom, hogy mutatkozzam be, és abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán helyénvaló-e, ha megteszem. Nagyon szeretem a férjedet, és biztos vagyok benne, hogy nem lennénk barátnők, ha életben lennél. De talán a jelenlegi helyzetben valahogyan mégis el tudod fogadni, hogy így érzek. Gondolom, csodálatos ember lehettél, és szerintem Luke is az. Biztosan nagyon boldogok voltatok együtt. Nem tudom pontosan, hogy miért is jöttem ide. Azt hiszem, nem helyes, hogy Luke hét lakat alatt őrzi az emléked. Fogalmam sincs, hogy másokat akar-e így óvni, vagy épp saját magát. Beleszerettem egy férfiba, aki képtelen őszinte lenni hozzám, és nem tudom, hogyan alakul emiatt a kapcsolatunk, amikor hazatér.

Harper néhány percig csendben maradt. Közelebb hajolt, és megérintette a főnixet. Nagyon hiányzott neki Luke. Olyan nagyon, hogy úgy érezte, meghasad a szíve. Nem tudhatta, mit tartogat a jövő, de abban a pillanatban csak egyet akart: azt, hogy Luke végre hazatérjen.

Olyan volt, mintha a munkanapok furcsa ködbe burkolództak volna; Harper igyekezett elfoglalni magát, hogy ne legyen ideje a hiányérzeten tűnődni, esténként azonban nem volt semmi, ami enyhíthette volna a fájdalmát. Végül rákapott arra, hogy korán keljen, és reggelente eljárt kocogni.

Aznap is így történt.

A perzselő nyári meleg még váratott magára. Korán volt. Harper felvette a futócipőjét. Sok ideje volt még a munkakezdésig, a megbeszélésekig, a találkozásokig. Ezt az időt a gondolatainak és az álmodozásnak szentelte.

A szokásostól eltérő útvonalat választott, amely a város csendesebb utcáin át vezetett. Időközben sikerült megtalálnia azt a tempót, amely meghozta neki a nyugalmat, s képes volt valóban lazítani futás közben.

Aldo büszke volt Harper fejlődésére, s Harper ugyancsak büszke volt Aldóra. A lábprotézis – a rajta végzett utolsó beállításoknak köszönhetően – immár valóban megfelelő segédeszköznek bizonyult. Aldo járása könnyedebb lett, s egyre nagyobb lendülettel, lelkesebben vett részt a fizikoterápiás foglalkozásokon. Harper csodálkozott, hogy a Gloriával való kapcsolata nem vett kedvezőbb irányt.

– Nem mindenki vágyik arra, hogy megélje a nagy szerelmet – ugratta Luke, még mindig több ezer kilométernyi távolságból.

A kamerába nézett, s mosolygott – Harper tudta, hogy ez jó jel. Azok után, ami Aldóval történt, Harper is megértette, milyen terhelést jelent Luke számára az ottlét, s tudta, hogy nemcsak a szó szoros értelmében, a harcmezőn vívja meg a csatákat. Hiába volt nagyon eltökélt és erős, az otthonról jövő jóhírek tartották benne a lelket. Megbeszélték a céges ügyeket is, de Harper tudta jól, hogy Luke számára az jelent igazán sokat, ha az otthoniakról mesél neki. Így hát mesélt is. Elmondta, milyen remekül halad Aldo terápiája, milyen új szót tanult Josh, vagy épp milyen vadonatúj tofurecepttel örvendeztette meg Claire Charlie-t.

Karenről nem tett említést, mint ahogy arról sem, hogy kint járt nála a temetőben. Majd eljön annak is az ideje. Személyesen, szemtől szemben.

Karen járt az eszében akkor is, amikor az aznapi futóútvonalat választotta. Egy kétszintes ikerház előtt megállt egy kicsit, hogy kifújja magát, Meadow View, 417. Ez volt a közös otthonuk. Luke és Karen itt élt… Ezek mögött a falak mögött csináltak együtt reggelit, itt szeretkeztek, itt veszekedtek, és itt tervezték a közös jövőt.

Nem tudta volna megmondani, mit várt attól, hogy eljött ehhez az épülethez. Ugyan mit érezhet, aki a múlt kísérteteit bolygatja?

Csípőre tett kézzel sétált a járdán, s tekintete újra meg újra a házra tévedt. Vajon Luke is megtette? Vajon ő is visszatért ide, a házhoz, amely az életet jelentette? És vajon kijárt a temetőbe? A temetőbe, ami a halált jelentette?

Harper valami furcsát érzett, mintha lett volna ott vele még valaki. Talán egy szellem?

Egy hús-vér ember volt. Egy nő, aki épp Harper felé tartott. Néhány lépésnyi lehetett köztük a távolság. Végigmérték egymást. Kellemes külsejű, lazán öltözött nő volt; rövidnadrágot és pólót viselt, barna hajába ezüstös tincsek vegyültek. Rövid, göndör copfja volt.

Harper úgy érezte, mintha valami csínytevésen érték volna. Félszegen intett:

– Jó reggelt.

A nő csak bámult rá. Volt benne valami ismerős. Mintha már látta volna valahol ezt az arcot. Nagyon hasonlított Karenre. Egy pillanatra elállt a szívverése:

– Joni?

A nő arca kifejezéstelenné vált.

– Szóval te vagy az – mondta végül. Lágy hangjába fájdalom, szomorúság vegyült.

– Kicsoda?

– Az, aki a lányomat pótolja Luke életében.

Harper ereiben megfagyott a vér.

– Joni, nincs senki, aki pótolhatná Karent.

– Hát, nekem nem úgy tűnik. Úgy látom, igyekszik úgy tenni, mintha a lányom nem is létezett volna, és végül talált valakit, aki segíthet neki a felejtésben.

Harper tett felé egy lépést.

– Várjon egy percet…

– Már öt éve várok – csuklott el a hangja. – Miatta veszítettem el a családomat. Sosem szerette igazán a lányomat. A hazája volt az első az életében, és a lányom mindig csak második maradhatott. Te se számíts másra ettől az embertől.

Harper észrevette, hogy Joni sír. Megrázta a fejét.

– Szerintem beszélnünk kellene egymással.

Beletelt némi időbe, mire Harper nagy nehezen meggyőzte Jonit, hogy vele tartson. Visszasétáltak. A nyári hőség és a magas páratartalom megtette a hatását: Harper hátán patakokban folyt a víz.

– Meséljen Karenről.

– Ő volt az életem értelme. Kislány volt még, amikor az apja elhagyott bennünket. Egyszer csak fogta magát, és kisétált az életünkből. Azt mondta, elege van abból, hogy férjként és apaként éljen, úgyhogy onnantól fogva kettesben maradtunk a lányommal.

Az elhagyatás borzalmasan fájdalmas volt számára, és Harper úgy érezte, még mindig nem tette túl magát rajta.

– Karen lelkes, ambiciózus lány volt. Már nyolcéves korában eltervezte, hogyan akar élni. Megtervezte az egész életét! Egyetemre akart menni, hogy aztán tudós legyen, és olyan férfihoz akart feleségül menni, akiből jó apa lesz. Csodálatos volt látni, ahogyan kitűzte maga elé a célokat, és addig küzdött, amíg végül elérte őket – Joni mélyet sóhajtott. – És most már nincs köztünk. Luke pedig úgy tesz, mintha soha nem is létezett volna. Szerette egyáltalán valaha is? Ha igen, akkor hogyan tehette ezt vele? Hogyan sétálhatott ki így az egészből? Hogyan?

Egy újabb elhagyatásélmény…

Megérkeztek Luke házához, s Joni megállt egy pillanatra, hogy alaposan szemügyre vegye a látványt.

– Karen imádta volna ezt a házat. Az, ahol együtt éltek, csak egy ugródeszka volt. Arra készültek, hogy családot alapítanak. Mindet együtt akartak csinálni.

Harper felkísérte a verandára.

– Nem zavarják a kutyák?

Joni felsóhajtott.

– Hát persze, kutyátok is van…

Harper kinyitotta az ajtót. Lola és Max odaszaladt hozzájuk, hogy üdvözöljék őket.

– Hát, sziasztok – Joni lehajolt hozzájuk, mire heves farkcsóválás volt a válasz. Mancsok, nyalogatás, csaholás.

– Adok nekik egy kis h-a-r-a-p-n-i-v-a-l-ó-t, és megmutatom önnek, mi van az alagsorban.

Harper beszaladt a konyhába, és elővett egy csomag szalonnás kutyacsemegét. Megrázta a zacskót, mire a kutyák szélvészként száguldottak be hozzá, az előszobán át.

– Jó kutyák vagytok. Most pedig lássuk… Ül! Ügyes. Tessék, egy-egy jutalomfalat mindkettőtöknek.

Joni időközben körülnézett az étkezőben.

– Minden új itt. Luke nagyon igyekezett, hogy mihamarabb megszabaduljon a közös házuktól. Áron alul adta el az ingatlant, és a bútorokat is elkótyavetyélte, vagy elajándékozta. Mindentől megvált, ami a kettejüké volt. Mindentől, ami Karené volt.

– És úgy gondolja, azért tette mindezt, mert így akart továbblépni?

– Nincs más magyarázat.

– Szerintem lehet, hogy van. Szerintem rosszul ítéli meg Luke-ot. Hadd mutassak valamit – Harper kinyitotta az alagsorba vezető ajtót.

– Nem azért akarsz lecsalogatni oda, hogy azután lemészárolj, és megetess a kutyáiddal, ugye? Nem szeretnék a nyom nélkül eltűnt emberek táborába tartozni – mondta Joni.

– Egy pillanat, máris hozom a rozsdás baltámat!

– Nagyon vicces – felelte Joni, de lement a lépcsőn Harper után.

Harper megállt az ajtó előtt.

– Luke szerelmes az ön lányába. Most is szereti, és mindig is szerette.

– Mit mondott neked erről?

– Nem mondott semmit. Magam bukkantam rá a bizonyítékra – lenyomta a kilincset, és kinyitotta az ajtót. – Tessék, menjen csak be. Nézze csak végig, amit odabent talál. Addig én főzök egy kávét.

Joni bólintott, de a figyelme már a helyiségben lévő dobozok és zsákok felé fordult.

Harper magára hagyta, s felment. Amíg főtt a kávé, kivitte a kutyákat a kertbe.

Fogalma sem volt, helyesen cselekszik-e, de arról meg volt győződve, hogy egy anya többet érdemel annál, mint hogy abban a hitben élje le az életét, hogy a lányát sosem szerette az a férfi, akihez feleségül ment, és mindig csak a második lehetett az életében. Egy anya megérdemli, hogy megtudja az igazat.

Várt még egy fél órát, aztán visszament az alagsorba. Tálcán vitte a kávét, a cukrot, a tejszínt és egy doboz papír zsebkendőt.

– Joni?

Az asszony törökülésben ült a padlón, ölében egy fotóalbummal.

– Mindent megőrzött – suttogta könnyes szemmel.

Harper észrevette, hogy a rugdalódzókat is megtalálta. Letette a tálcát a földre, és leült Joni mellé.

– Mindent… minden ruhadarabot, minden képet, minden újságcikket.

– Babát vártak – húzta végig az ujját Joni az egyik rugdalódzón. Szeme megtelt könnyel. – Nagymama lettem volna.

Harper odanyújtott neki egy zsebkendőt.

– Nem az ő hibája volt – Joni könnyei immár feltartóztathatatlanul záporoztak. – Mindig is tudtam, hogy nem az ő hibája, de amikor azt hittem, hogy egyszerűen csak továbblép… tulajdonképpen emiatt haragudtam rá. Könnyű volt hibát találni ebben a viselkedésben… – megtörülte a szemét. – És a temetésen… jaj, istenem! Miket vágtam a fejéhez! De senkinek nem árulta el a titkomat. Tudta jól, de egy léleknek sem szólt róla.

– A titkát?

– Az én hibám volt az egész – mondta Joni, kezében a zsebkendővel. – Karen miattam halt meg.

HARMINCHATODIK FEJEZET

– Karen baleset áldozata lett – mondta Harper.

Joni szomorúan ingatta a fejét.

– Annak a balesetnek én voltam az oka. Megírtam neki, hogy késésben vagyok. Az én sms-emet olvasta, amikor… amikor történt. A rendőrök mondták. Luke tudja.

– Joni – Harper az asszony karjára tette a kezét. – Nem a maga hibája volt.

– Várnom kellett volna. Tudtam jól, hogy vezetés közben is megnézi az üzeneteit. Nem lett volna szabad írnom neki.

Harper megrázta a fejét.

– Karen késésben volt. Ezt maga nem tudhatta. És nem maga mondta neki, hogy nézze meg a telefonját. És nem maga kanyarodott át a szembejövő sávba. Ön nem felelős azért, ami történt.

– Mindössze két szó: késni fogok. Akkor annyira fontosnak tűnt, hogy tudassam vele.

– Mindketten rosszul értelmezik a helyzetet, Luke is, és ön is. Nem az önöké a felelősség – rázta meg a fejét Harper. – Egyikük sem felelős azért, ami történt. Borzalmas baleset volt. Bármit tett, vagy nem tett, lényegtelen ebből a szempontból. Meg kell értenie, hogy nem a maga hibája. Különben sem segít a helyzeten, ha önmagát okolja. Vajon Karen mit szólna ehhez? Az a két ember, akiket a világon a legjobban szeretett, azzal tölti az élete hátralévő részét, hogy önmagát hibáztatja a haláleset miatt?

Joni a fejét ingatta, és lepöckölt egy képzeletbeli porszemet a fotóalbumról.

– Nem segít semmit, ha az ember magát hibáztatja. Az elfogadás és a hála többet ér.

– Hogyan lehetnék hálás azért, hogy meghalt a lányom?

– Hálás lehet azért, hogy élt.

Joni lassan bólintott.

– Ennek már több értelme van. De hogyan? Hogyan feledhetné az ember ezt a borzalmas veszteséget?

– Nem könnyen, de mi mást tehetne?

Joni körülnézett a helyiségben.

– Hát, ebben van valami.

– Joni, hiába a gyász, hiába a bűntudat, a múltat megváltoztatni nem lehet. Az számít, hogy hogyan él az ember a jelenben – mondta Harper és megkeverte a kávéját.

– És számodra, kettőtök szempontjából mit tartogat a jelen? – kérdezte Joni. – Luke tudja, hogy tudod mindezt?

Harper megrázta a fejét.

– Amíg Afganisztánban van, erről nem beszélek vele. Fogalmam sincs, mit jelent mindez neki, nekünk, vagy akár nekem. Azt mondta, képtelen szeretni engem. Korábban nem értettem, miért. Most már tudom az okát. Nem tudom, képes vagyok-e valaki más árnyékában élni – mondta Harper.

– És szerinted mi ezt tesszük?

– Lehetséges. Talán ön és Luke Karen halálának árnyékában élnek…

– Elképesztő, mennyi minden változhat egyetlen délelőtt alatt – sóhajtotta Joni, és kezébe vette a kávéscsészét. – Azt viszont nem tudom, hogyan szabadulhatnék meg a bűntudattól.

– Talán segítene, ha ismét felvenné a Garrison családdal a kapcsolatot.

Egy reggelivel kezdődött. Harper nagyon örült, hogy Claire-nak, Charlie-nak és Joninak sikerült fátylat borítania a múltra, s úgy tűnt, helyreáll a régi barátság. Joni felajánlotta Harpernek, hogy tegeződjenek.

Eltűnődött, vajon mit szólna Luke, hogy a szülei csirkékről csevegnek az anyósával. Abban a pillanatban hálát adott a sorsnak, hogy Luke nincs ott velük.

Joni talán valóban készen áll az újrakezdésre, de Harpernek fogalma sem volt, vajon Luke is így van-e ezzel.

Úgy döntött, inkább megpróbálja kiverni a fejéből ezt a gondolatot. Semmi értelme azon aggodalmaskodni, amire az embernek nincs hatása. Hétfőn határozott megkönnyebbülést érzett, hogy visszamehet az irodába, és végre a munka eltereli a gondolatait arról, hogy Karen és Joni hogyan befolyásolhatják a jövőjét.

Épp a tennivalók listáját böngészte, amikor megcsörrent az asztalán a telefon.

– Jó lenne, ha ideküldenél valakit a srácok közül, mert már azt fontolgatom, hogy kilépek – mennydörögte Frank a telefonban.

– Mi a gondod, Frank? – kérdezte Harper, és vágott egy grimaszt.

– Hogy mi a gondom? Hát megmondom én neked, mi a gondom. Az, hogy az az idióta nyikhaj nem jött be dolgozni, úgyhogy híján vagyok a munkaerőnek. Meg kellene csinálni a gipszkartonozást, és egy emberrel kevesebb van, mint kellene.

– Tényleg azért nevezed idióta nyikhajnak, mert nem ment ma be dolgozni? – kérdezte Harper negédesen.

– Nekem mindegy, hogyan, de küldj ide valakit, mert emberhiány van – zárta le a vitát Frank, és bontotta a vonalat.

Harper nagyot sóhajtott, és letette a telefont. Megnézte a gépén, hogy állnak a heti projektekkel. Mindenki, aki számításba jöhetett, munkaterületen volt. Az építkezések a kivitelezés legfontosabb szakaszában jártak, ráadásul több projekt futott egyszerre, ami persze anyagi szempontból nagyon is örvendetes volt, de a logisztikát nagyban megnehezítette. Felhívott néhány művezetőt, de azt a választ kapta tőlük, amire számított. A jövő hét elejéig minden kézre szükségük volt.

Megdörgölte az arcát. Csak remélni merte, hogy Frank nem fog gutaütést kapni attól a segédtől, aki hamarosan felbukkan nála…

Kiugrott a kocsiból. Az építkezésen Frank ellenőrzése és vezetése alatt zajlott a Delano család kis házának bővítése. Tíz évvel korábban ugyancsak a Garrison cég húzta fel a házat, és most, hogy Mr. Delano édesanyja egyedül maradt, a család úgy döntött, hogy magukhoz költöztetik.

Harper átnézte a terveket, mielőtt elindult az irodából.
A hozzáépítés valójában egy nagy hálószoba, egy világos nappali, egy fürdőszoba és egy méretes gardrób hozzátoldását jelentette. Egy kis hátsó verandát is terveztek, amelyet tolóajtó választott el a lakás többi részétől.

Harper a Garrison cég logójával ellátott baseballsapka alá gyűrte a lófarkát, és elszántan kihúzta magát. Eljött az ideje, hogy megvívja a harcát Frankkel.

– Mi a francot keresel itt? – rivallt rá Frank, egy fűrészbakra állított gipszkartonblokk fölé görnyedve, ceruzával a kezében.

– Én is örülök, hogy látlak, Frank. Én lennék a segéded. És mielőtt nekiállnál reklamálni – azzal figyelmeztetőn felemelte a kezét –, szó szerint én vagyok az egyetlen, aki szabad. A többi csapatunk is teljes gőzzel nyomja, úgyhogy be kell érned velem.

Frank elmormolt egy cifra káromkodást, és az égnek emelte a tekintetét.

– Miért velem történik ez?

Harper figyelmen kívül hagyta a műsort, és szemügyre vette az állványzatot. A szigetelés rendben volt, és – hála az égnek – az íves mennyezetet már begipszkartonozták. Az új ablakok is a helyükön voltak, úgyhogy már most tágasnak és barátságosnak tűnt az építmény.

– Csodás munkát végeztetek, Frank – mondta Harper elismerően, és bekukkantott a fürdőszobába.

– Még szép. Én csináltam, úgyhogy másmilyen nem is lehet. Miért lepődik meg ezen mindig mindenki? – morgolódott.

Harper óvatosan leplezte a mosolyát.

– Na, ha tényleg veled kell beérnem, akkor a legjobb, amit tehetünk, hogy nekiállunk a melónak – sóhajtott Frank. – Mennyit bírsz emelni?

Kiderült, hogy nem sokat. Mindenesetre ahhoz eleget, hogy Frank a helyükre illeszthette a falelemeket. Harperről néhány perc elteltével ömlött a víz.

– Hiányzik az íróasztalod, mi? – cukkolta Frank. Harper szuszogott és fújtatott, miközben megpróbálta megtartani az egyik két és fél méter hosszú elemet.

– Mondd csak, nem tudnád egy kicsit gyorsabban behajtani azokat a csavarokat? A tempó mindig fontos – lihegte.

– Hoppá-hoppá! Fontos a tempó, mi? Odanézzenek, min jár az esze a kicsikének! – ugratta Frank, miközben az elektromos csavarhúzóval végigment a lemez oldalán.

– Bocs, de lehet, hogy nem értettem jól. Ezt viccnek szántad?

– Nem kell ám rögtön becsinálni, csak azért, mert az ember megereszt egy poént. Ha nem érted a viccet, semmi keresnivalód a melóban.

Harper felhorkant, és hátrált egy lépést.

– Nem sértődtem meg, csak meglepődtem. Mást sem hallottam tőled ez idáig, mint zsörtölődést. Egyébként nagyon is vicces volt a beszólásod.

A délelőtt további része a csipkelődés és a súlyemelés jegyében telt. Frank megmutatta Harpernek, hogy hogyan kell a gipszkartont a derékszögvonalzó mentén megfelelően elvágni. Megtanította a mérésre és a speciális kés pontos használatára is.

– Nem is rossz – mondta végül, rőt szakállát birizgálva, amikor Harper diadalmasan félbevágott egy gipszelemet. – Na, tegyük a helyére ezt, aztán meghívhatsz ebédelni.

Aznap délután készen lettek a munkával. Harper behajította a szemétlapátot a zsákba.

– Ha készen vagyunk, akkor én mennék is. Vissza kell még mennem az irodába egy pillanatra.

Frank bólintott:

– Azt kell mondanom, ma igazán kitettél magadért.

– Ezt bóknak veszem, és jóindulatúan feltételezem, hogy annak is szántad.

– Mondják, hogy a hétvégén beszélgettetek Joni Whitwoddal.

– És azt is tudod, hogy mit reggeliztem? – grimaszolt Harper. – Egyébként a hír igaz. Tényleg összefutottam Jonival, és valóban beszélgettünk.

– Hogy van?

Harper megpróbálta kitalálni Frank arckifejezéséből, hogy miért is érdekelheti a téma, de hiába.

– Elég jól – a vállára vette a táskáját.

– Kemény időszakon ment keresztül. Ő is, és Luke is.

Harper bólintott.

– Úgy tűnik, Luke egyre jobban van, most, hogy feltűntél a színen. Jó lenne, ha Joni élete is helyre jönne.

– Jól ismered?

Frank a cipője orrát kezdte tanulmányozni.

– Hát, valamikor jól ismertem. Réges-régen.

Harper várt, hátha folytatja Frank, de a férfi sarkon fordult, és megnézte, hogy rendesen le van-e zárva a gipsztartály teteje.

– Holnap is kell segítség? – kérdezte végül Harper, és kihalászta a kocsikulcsot a táskájából.

– Megoldom a glettelést egyedül is. Visszamehetsz nyugodtan az íróasztal mögé – tény, hogy nyersen fogalmazott, de mintha lágyabb lett volna a hangja a szokásosnál.

– Szívesen, Frank. Örülök, hogy segíthettem – mondta Harper, és kisétált az ajtón.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

A július negyediki rendezvény Benevolence-ben még a Nem is olyan jeges Merülésnél is sokkal nagyobb eseménynek számított.

Egy kora reggeli futással kezdődött, pirossal, fehérrel és kékkel jelzett, különböző hosszúságú távokkal. Aldo előző nap egy amerikai zászlós felsővel és egy rajtszámmal állított be Harperhez.

– Öt kilométer?! Nem tudok annyit lefutni!

– Már hogyne tudnál? Ha én meg tudom csinálni ezzel a francos, kézi hajtású bringával, akkor te is. Majd mellettem futsz – jelentette ki, és lehuppant a kanapéra.

A fizikoterápiás orvos nem javasolta, hogy Aldo lábon tegye meg a távot, azonban a kézi hajtású kerékpár ellen nem volt kifogása.

– Ha ott esetlenkedsz majd mellettem, mindenki téged fog bámulni, és senkinek nem tűnik fel, hogy a Falábú Aldo cirkuszi bringán nyomul.

– Ne is próbáld velem elhitetni, hogy lámpalázas vagy! Nagyon jól tudjuk mindketten, hogy te leszel a figyelem középpontjában – bökte meg játékosan Harper a férfi vállát.

– Nem olyan könnyű ám felhívnia magára a csajok figyelmét annak, aki úgy viselkedik, mintha mozgásában korlátozott lenne.

– Csak vedd le a pólódat, és senkit sem fog érdekelni, hogy hogyan csinálod végig a távot. Akár egy pónin is indulhatnál. Egyébként van olyan lány, aki különösen érdekel?

Aldo ivott egy korty vizet:

– Talán.

Egymás mellett álltak, a startvonalnál. Rengetegen odamentek Aldóhoz, hogy kezet szorítsanak vele, megöleljék, és megköszönjék neki, amit a hazájáért tett. Látszott, hogy nagyon jólesik neki a sok kedves gesztus. Eszébe jutott, hogy Luke hogy viselkedne, ha hasonlóképp a figyelem középpontjába kerülne. Biztos volt benne, hogy Karen halála után fojtogatónak érezte az emberek jóindulatú közeledését, részvétnyilvánításait.

A többi induló is gyülekezni kezdett a startvonalnál. Már csak néhány perc volt kilenc óráig, és Harper szíve majd kiugrott az izgalomtól.

– Úgy izgulok! Normális ez ilyenkor? – sziszegte Aldónak.

Azonban válasz nem érkezett, mert a hangosbemondóban felcsendült a verseny szervezőjének hangja:

– Hölgyeim és uraim, kérek mindenkit, hogy álljon fel. Peggy Anna Marsico előadásában meghallgatjuk együtt a himnuszt.

Aldo leszállt a kerékpárról, felállt és szalutált. Harper a könnyeivel küszködve nézte, amint a férfi, aki oly sokat áldozott a hazájáért, a zászló előtt tiszteleg.

Vajon Luke és az emberei hogyan ünnepelnek? Ez a nap is olyan nekik, mint bármelyik másik, vagy ők is együtt emlékeznek a hősökre, ahogyan egész Amerika teszi?

Peggy csodás szopránja visszarántotta Harpert a valóságba. Tetőtől talpig libabőrös lett a lány varázslatos hangja hallatán.

Állt a szikrázó napsütésben, július negyedike reggelén, s a szívét büszkeség töltötte el. Igazi hősöket ismer: a férfit, akit szeret, és a legjobb barátját.

– Jaj, Aldo, a halálomon vagyok… nem bírom tovább – fújtatott Harper.

– Amíg beszélni tudsz, addig nincs miért aggódnom.

– Te még csak nem is lihegsz – morogta Harper.

Aldo rávillantotta a mosolyát.

– Bírni fogod. Nagyon jó tempóban haladsz – odaintett egy csapat kissrácnak, akik az út mellől drukkoltak a mezőnynek. Csaknem a teljes szakaszon álltak drukkerek, a városlakók felsorakoztak az út mentén. Hamarosan Mrs. Moretta háza tűnt fel a bal oldalon, de az asszony nem volt kint az utcán.

– Hol van a mamád?

– Valószínűleg a célvonalnál.

– És az még milyen messze van? Nem hiszem, hogy végig tudom csinálni. Lehet, hogy inkább itt maradok. Aztán ha vége, visszajössz értem.

– Ne dramatizáld túl a helyzetet. Hallod ezt a kiáltozást?

– Alig hallok mást, mint a tüdőm sípolását!

– Az már a célvonal.

– Csakugyan? Mindjárt vége?

– Kevesebb mint egy kilométer, és kész.

– Tényleg? – Harper felderült. – Azt hiszem, annyi még belefér.

– Hát persze hogy belefér. Meg tudod csinálni. Le tudod futni ezt a távot. És azt hiszem, én is – azzal rákanyarodott a házukhoz vezető útra.

Harper is megállt, és kétségbeesetten kapkodta a levegőt.

– Aldo…

Aldo óvatosan leszállt a járgányról, és lehajolt, hogy megigazítsa a lábprotézisét.

– Mielőtt belekezdenél az okoskodásba, tájékoztatlak, hogy Steers doktor rábólintott a dologra. Azt mondta, ezen a távon egy lassú kocogás belefér. Készen állsz? A célvonalig meg sem állunk!

– Gyerünk!

Lassabb tempóban visszakanyarodtak a ház elől az útra, és csatlakoztak a mezőnyhöz. Aldo mozgása egyenletes volt.

– Ha az ember rád néz, az a benyomása, hogy semmiség ez az egész – pufogott Harper.

– Hidd el, nekem nem tűnik semmiségnek. Viszont meg kell tenni.

Befordultak a következő sarkon, s a tömeg kiáltozása szinte fülsiketítő volt. A célvonal már csak kétsaroknyira volt, Benevolence főutcájában. Amikor az emberek meglátták, hogy Aldo futva közeledik, örömujjongásban törtek ki.

– Gondolom, azt hiszik, hogy te vagy a helyi ügyeletes hős – cukkolta Harper.

Aldo épp csak elmosolyodott, s Harper megérezte, hogy valójában most érkezett meg. Hazatért – lélekben is. Átadta magát a tömeg lelkesedésének, s ez segítette át az utolsó szakaszon. Amint a célvonalhoz értek, Aldo megragadta Harper kezét, és a magasba lendítette.

Két díszegyenruhás veterán várta a célvonalnál a futókat, és mindenkinek átadtak egy érmet.

A katonák egyszerre vágták magukat vigyázzba, s szalutáltak Aldónak.

– Köszönjük, amit a hazájáért tett, hadnagy úr.

Aldo is szalutált, s azután átvette tőlük a futóérmet.

– És tessék, egy érem a kisasszonynak is – mondta az alacsonyabbik férfi. Vastag lencsés szemüveget viselt, és a haja hófehér volt. Harper nyakába akasztotta az érmet.

Harper határtalanul boldog volt. Adott egy puszit az idős katona arcára.

– Köszönöm!

– Luke fenékbe fog billenteni, ha megtudja, hogy nekem köszönhetően lecserélted egy másik katonára – kacagott Aldo, és a vízpult felé terelgette Harpert.

Mrs. Moretta és a teljes Garrison család állta útjukat.

– Megcsináltad! – Sophie szeretettel ölelte meg Harpert. – Mondjuk alaposan megizzadtál, folyik rólad a víz, mint a veszedelem, de azért így is nagyon büszke vagyok rád.

Harper nagyot kacagott.

– El sem hiszem, hogy megcsináltam! Azt hiszem, a nap további részében már mozdulni sem fogok tudni, de azt kell mondanom, megérte!

– Tudtál róla, hogy Aldo nem a teljes távot teszi meg azzal a járgánnyal?

– Fogalmam sem volt. Elképesztően király!

– Haaarper néni! – kiáltotta Josh. Aprócska baseballsapka és napszemüveg volt rajta. Odaszaladt Harperhez, és megölelte a lábát. – Vegyél fel!

Harper felkapta a kisfiút.

– Na, már itt is vagy, cukiság! Jól érzed magad?

– Megyünk a felvonulásra – jelentette ki Josh diadalmasan, majd megsimogatta Harper vállát. – Cuki! Cukk-cukk.

Harper felkacagott, és megölelte Josht, majd letette.

– Menj oda Aldóhoz, és mondd meg neki, hogy nagyon ügyes volt!

Josh odakacsázott Aldóhoz, és a karjába vetette magát.

– Te is cuki vagy!

Claire tartott feléjük, banánnal a kezében.

– Tessék, srácok. Egy ilyen menet után ez jól fog jönni. Ti ketten felbolygattátok az egész várost!

Harper hatalmas lelkesedéssel kezdett falatozni.

– Csinált valaki képet arról, amikor Aldo áthaladt a célvonalon? Szerintem Luke nagyon örülne neki.

Sophie felemelte a telefonját.

– Úgy hétszáz képet csináltam. Kiválogatom a legjobbakat, és átküldöm neked.

– Kösz, Soph – Harper leült a járdaszegélyre, és innentől fogva ültében fogadta a további gratulációkat.

– Szia, Harper! Micsoda célba érkezés volt! – Gloria tűnt elő a tömegből. Fehér rövidnadrágot, tengerészkék felsőt viselt, s haját egy helyes kis piros pánttal fogta hátra.

– Csodásan nézel ki – jegyezte meg Harper elismerően. – Megölelnélek szívesen, de azt hiszem, nem tenne jót a szerelésednek.

Gloria felkacagott.

– Majd ha lezuhanyoztál, megölelsz. Azért jöttem, hogy megkérdezzem, van-e itt valaki, aki szívesen velem tartana megnézni a felvonulást. Nálam vannak a legjobb ülőhelyek – mondta, és a háza lépcsőjére mutatott. – Épp itt fog elhaladni a menet.

– Klassz ötlet! Kösz! Mikor kezdődik?

– Rögtön az után, hogy az utolsó futó is beérkezik. Mondjuk úgy, hogy ő vezeti fel a felvonulókat – mosolygott Gloria.

– És mondd csak, több embernek is jut hely a lépcsődön? Esetleg még kettőnek? Anyám teljesen odavan a felvonuláson osztogatott cukorkáért.

Gloria összerezzent, amint meghallotta Aldo hangját. Harper észrevette, hogy mielőtt odafordult volna a férfihoz, kecsesen kihúzta magát.

Aldo levette a pólóját; kidolgozott felsőteste úszott az izzadságban.

Harper biztos volt benne, hogy Gloriának kemény erőfeszítésébe telt, hogy ne kiáltson fel meglepetésében, amikor megpillantotta a formás izmokat.

– Szia, Aldo – préselte ki végül magából.

– Szia, Gloria. Csodásan nézel ki, és látom, az alkalomhoz öltöztél.

A lány füle égővörös lett.

– Köszönöm. Te is… jól nézel ki.

Aldo elvigyorodott.

– Nem gond, ha én is csatlakozom hozzátok?

– Már hogyne! Mármint nem. Minél többen vagyunk, annál jobb.

– Pompás. Akkor mindjárt jövök – azzal hátat fordított és elment. Gloria a kezével legyezgette magát.

– Hűha… Mi történt? Elájultam, vagy mi?

Harper kacarászni kezdett.

– Azt hiszem, erre mondják, hogy Aldo kiverte nálad a biztosítékot. Készülj fel egy lehengerlő élményre vele kapcsolatban…

– Nem hiszem, hogy készen állok erre. Nem lehetne arról szó szerinted, hogy egy éven át csak hetente egyszer odaköszönjön nekem, amíg szép lassan hozzászokom a látványhoz?

– Nem hiszem. Szerintem ezzel a sráccal ez a dolog nem így működik. Hidd el nekem, hamarosan összeházasodtok.

Gloria játékosan megveregette Harper vállát.

– Harper!

A neve hallatán sarkon fordult; a két szomszéd kissrác, Robbie és Henry hevesen integetve tartott felé az utca túloldaláról, nyomukban nevelőanyjukkal, Mrs. Agostával. A nő karjában a kis Ava ücsörgött.

– Harper! Megcsináltad! – csapott a levegőbe Robbie.

– Nagyon menő! – Henry először nekirontott, aztán egy robbanó bomba hangját utánozta.

– Kösz, srácok! A felvonulásra jöttetek?

– Aha, és épp helyet keresünk, ahonnan jól láthatjuk majd a tűzoltókocsikat, és persze egy csomó cukrot gyűjthetünk! – jelentette ki Henry.

– Gratulálok Harper – lépett oda hozzá Mrs. Agosta. – Láttam, hogy hetente többször is elfut a ház előtt, és minden alkalommal egyre gyorsabb volt.

– Tényleg. Már nem tűnik úgy, mintha a halálodon lennél – toldotta meg Robbie.

– Hű, még szerencse – nevetett Harper.

– Lenne kedvetek csatlakozni hozzánk? Első osztályú helyünk van – mutatott Gloria a lépcsőkre.

– Azta, komolyan? – Henry letette a járdára, Harper mellé az összecsukható gyerekszékét. – Tökéletes!

– Biztos, hogy nem zavar a gyerekzsivaj? Mert abból lesz itt bőven, ha maradunk – kérdezte Mrs. Agosta Gloriától.

– Minél többen vagyunk, annál jobb – felelte Gloria, és Harperre kacsintott. – Tekintettel arra, hogy némiképp megnövekedett a létszám, és alighanem mindenkinek jólesne egy frissítő, segítenél egy kis limonádét és jeges teát csinálni?

– Csak akkor, ha kapok egy egész literrel, és persze, ha felviszel ölben a harmadikra.

– Simán!

A felvonulás egészen elképesztő volt. A futóverseny utolsóként célba érő indulója egy hetvenhat éves veterán katona volt. Az amerikai zászlót lengetve vezette fel a gimnáziumi mazsorettcsapatot, s a menetnek egy népszerű induló adta a zenei aláfestést.

A csapat megállt egy pillanatra a célvonalnál, s Aldo ezt használta ki arra, hogy odalépjen a veteránhoz, és a nyakába akassza a táv teljesítéséért járó érmet, majd szalutált a férfinak. Az öreg katona viszonozta a tisztelgést, majd megölelte Aldót, s meglapogatta a hátát. A tömeg egyemberként állt fel, mindenki tapsolt, és éljenzett.

Harper észrevette, hogy Gloria letörül egy könnycseppet.

A srácok remekül elvoltak Josh-sal, így Sophie odaszaladhatott Tyhoz, hogy megcsókolja, amikor a villogó járőrkocsi odaért hozzájuk a menetben.

– Sophie néni megcsókolt egy rendőrt! – kiáltotta lelkesen Henry.

Charlie, Claire, Mrs. Agosta, Mrs. Moretta és Gloria édesanyja, Sara a lépcsőn ücsörögtek, és élvezettel kortyolgatták az italokat.

Harper számtalan fotót készített, és azonnal át is küldte őket Luke-nak. Nagyon hiányzott neki a férfi…

A telefonja jelzett, hogy új e-mailje érkezett.

Címzett: harpwild@netlink.com

Feladó: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Tárgy: Felvonulás

Küldd a képeket, drága, amennyit csak tudsz! Csoda klasszak! Nagyon hiányzik az édes mosolyod.

Szeretettel:

Luke

Harper magához szorította a telefont, és szipogni kezdett.

– Ó, hát ennyire hiányzik? – Sophie figyelmét nem kerülték el Harper könnyei, s átkarolta a lány vállát.

Harper bólintott.

– Nagyon.

– Mi a gond, Harper? – kérdezte Henry.

– Hiányzik neki Luke – felelt Sophie a kisfiúnak.

Henry megpaskolta Harper karját.

– Minden rendben lesz, Harper. Majd mi vigyázunk rád. Este elviszünk a karneválra, és megnézzük együtt a tűzijátékot. Hidd el, az segíteni fog!

– Kösz, kisbarátom. Nagyon rendes vagy – mosolyodott el Harper, és a kisfiú meglepetésére meg is ölelte. Henry vigyorgott, mint a töklámpás, aztán visszaszaladt a legjobb cukorkaszedő helyre.

Mrs. Agosta nagyot sóhajtott.

– Nem hiszem, hogy a karnevál és a tűzijáték belefér nekem, a mai izgalmak után.

– Mi lenne, ha elvinném őket én? – kérdezte Harper. – Örülnék, ha még többen lennénk a tűzijátékon.

– Jaj, drágám, hogy is kérhetnék ilyet?

– Szívesen megteszem. Gondoljon csak arra, milyen jól alszanak majd utána!

– Nem tudom, lenne-e elég hely a kocsiban, és Robbie allergiás a méhekre…

Harper érezte, hogy a nő komolyan fontolóra vette az ajánlatát.

– Negyedórával a tűzijáték után már otthon is lesznek. Nem engedem, hogy kólát igyanak hét után.

– Ha tényleg komolyan gondolja…

Harper számított rá, hogy nem lesz egyszerű mutatvány a három gyereket és a babakocsit bepakolni a Bogárba, ezért elhívta Claire-t, Jonit és Gloriát is. Ily módon a négy felnőtt két kocsival könnyebben boldogult. Harper úgy érezte, nem lesz gond az este.

– Éljen a tűzijáték! – kiáltotta Henry és futásnak eredt.

– Lassabban, hékás – kacagott Harper.

– Tyűzí-tyűzi – csicseregte a rózsaszín napszemüvegben pompázó Ava a babakocsiból.

Robbie utolérte öccsét, a nyakába vette és visszanyargalt vele a többiekhez.

– Nagyon jó bátyus vagy – dicsérte meg Claire, és megigazgatta a srác baseballsapkáját.

Robbie szeplős orrát ráncolva komolyan megjegyezte:

– Nem gáz a kistesó. Legalábbis akkor nem, ha nem lóg állandóan az ember nyakán.

– Obbie, vegyél fel! – nyújtotta Ava kis karocskáit bátyja felé.

Robbie vágott egy grimaszt.

– Nincs egy perc nyugta sem az embernek! – sóhajtotta.

– Micsoda bölcsesség ilyen fiatalon – kacagott fel Joni.

Megindultak a gyerekekkel, átvágtak a karneváli tömegen, és megkeresték a lehető legjobban kivilágított részt, ahonnan nyugodtan végignézhették a tűzijátékot.

Harper és Gloria megfelezett egy kürtőskalácsot, Robbie és Henry pedig kipróbáltak egy ügyességi játékot, amelynek fődíja élő aranyhal volt.

– Mrs. Agosta kinyír, ha a srácok hallal térnek haza – aggodalmaskodott Harper.

Robbie diadalittasan kiáltott fel, amikor a pingponglabdája az akváriumban landolt.

– Bakker! Úgy néz ki, Lolának és Maxnak új lakótársa lesz…

Henry sikongatott és győzelmi táncot járt.

– Az ég szerelmére, Claire! Ne adj nekik több pénzt! Joni, szerinted nem láttam, hogy épp most csúsztattál a markába egy dollárt?

– Hát, nem kizárt, hogy holnap akváriumot kell venned – jegyezte meg nevetve Gloria.

– Csak nevetgélj nyugodtan, ha kedved tartja, de elmondanám, hogy közeledik a végzeted – biccentett Harper.

Aldo tartott feléjük a tömegben, frissen borotváltan, rövidnadrágban és evezőscipőben. Napszemüvegét testére feszülő tengerkék pólója nyakába tűzte.

– Miért van az, hogy így reagálok, valahányszor meglátom? – suttogta Gloria, és egy enyhe pánikroham tüneteit produkálta. Lángvörös arcához kapta a tenyerét, hátha valamelyest sikerül lehűtenie magát.

– Csak add át magad a pillanatnak – sziszegte vissza Harper. – Kérdezd meg, hogy lenne-e kedve megnézni velünk a tűzijátékot – azzal finoman Aldo felé lökte Gloriát, és visszament a halas játékhoz, hogy kettesben maradhassanak. És persze azért is, hogy végre véget vessen az ördögi körnek, melyben Claire és Joni felváltva adták a pénzt a srácoknak, hátha sikerül még néhány újabb aranyhalra szert tenniük.

Amint leszállt az est, Aldo vitt mindenkinek egy-egy limonádét. Hagyták, hogy a gyerekek válasszák ki a helyet, ahonnan a tűzijátékot nézik majd, leterítették a fűre a plédeket, és felállították az összecsukható székeket.

Robbie és Henry egymás szavába vágva bombázták Aldót a lábprotézisére vonatkozó kérdéseikkel, Joni és Claire pedig azon igyekeztek, hogy értesüléseket szerezzenek a felvonulás óta szárnyra kapott pletykákról. Harper észrevette, hogy lopva oda-odapillantanak Aldóra és Gloriára – akik titokban egymás kezét fogták –, és gyanította, hogy a két nő éppenséggel a szövődő románcról beszélget.

Benevolence nem az a hely, ahol bármi is titokban maradhat. Előbb-utóbb minden kiderült…

A tűzijáték első fényei beragyogták az eget, az egybegyűltek legnagyobb örömére. Mindenki visongott és ujjongott, amikor felszikráztak a színes fények, hogy azután kihunyjanak az éj sötétjében.

Ava mocorogni kezdett, hogy jobban lásson. Harper azon aggódott, hogy talán sírni kezd, mert bizonyára fáradt lehet, ám a kislány az égre mutatott.

– Bumm – suttogta.

– Bumm – bólintott Harper.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Címzett: harpwild@netlink.com

Feladó: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Tárgy: Már megint?

Mondd csak, mit kell tennem, hogy végre távol tudjalak tartani az idegen pasiktól?

A levél melléklete az a kép volt, amelyen Harper az öt kilométeres futás után átveszi az érmet a veterán katonától, és puszit ad az arcára.

Címzett: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Feladó: harpwild@netlink.com

Tárgy: Már megint?

Nem csókolóztam vele. Vágytam az oxigénre, miután lefutottam életem első öt kilométeres távját. Ami azt illeti, inkább ezzel a sráccal csókolóznék…

Csatolt egy fotót, amelyen Luke volt látható, amint épp vicces pofákat vág Josh kedvéért.

Címzett: harpwild@netlink.com

Feladó: lucas.c.garrison282@us.army.mil

Tárgy: Már megint?

Nagyon jóképű. Szerintem is érdemes lenne vele kavarnod.

Amikor később, a nap folyamán Harper megnyitotta az e-mailjeit, váratlan örömhírt kapott.

Címzett: harpwild@netlink.com

Feladó: hannahnanner@mail.pro

Tárgy: Hiányzik a barátnőm

Olyan régen találkoztunk, hogy lassan már kezdem elfelejteni, hogy nézel ki. Úgyhogy ha a hétvégén ráérsz, akkor meglátogatlak! Tankolj fel arcmaszkból és pizzából, mert nálad alszom!

Puszi!

Hannah

Címzett: hannahnanner@mail.pro

Feladó: harpwild@netlink.com

Tárgy: Hiányzik a barátnőm

Komolyan??? Ugye, nem viccnek szántad? Nagyon, de nagyon rossz vicc lenne…

Nekem nehogy azt merd írni, hogy csak tréfáltál!

Harper

Címzett: harpwild@netlink.com

Feladó: hannahnanner@mail.pro

Tárgy: Hiányzik a barátnőm

Már össze is csomagoltam. Finn lemegy a hétvégére a tengerpartra a srácokkal, úgyhogy itt a remek alkalom, hogy végre megismerkedjem az új barátaiddal, megnézzem a házatokat, és megszeretgessem a kutyáidat. Finn azt ígérte, hogy bármi történik, leteszi értünk az óvadékot. Nagyon várom már a találkozást! Őrült jó buli lesz!

Efelől Harpernek szemernyi kétsége sem volt.

Péntek este, a konyhában Harper új és régi barátnőivel együtt nekilátott a buli előkészületeinek. Mindnyájan kényelmes pizsamában voltak, és egy itallal nyitották meg a csajos estét.

Gloria átnézte az étlapokat, hogy eldöntsék, mit rendeljenek házhoz, Sophie margaritát kevert, Hannah pedig a filmek közt válogatott – igazi csajos filmek jöhettek csak számításba: romantikus vígjátékok, érzelmes drámák, és természetesen egy-két olyan, amelyben meztelen férfiak is feltűntek.

Harper kiengedte a kutyákat a kertbe, hogy kedvükre szaladgálhassanak. Kellemes meleg este volt.

– Na, lányok, milyen diétás, kalóriaszegény ételt rendeljünk ma estére? – kérdezte.

– Arra gondoltunk, hogy a Dawson Pizzériából rendelünk, pizzát és csibefalatokat – próbálta túlkiabálni a turmixgép zúgását Sophie.

– És desszertnek?

– Csokis sütitésztát hoztam – csicseregte Gloria –, méghozzá olyat, amit nem is kell megsütni, hanem így nyersen is fogyasztható. Persze meg is süthetjük, ha szeretnétek.

– Ez lesz a legcsodásabb csajos este! – sóhajtotta Harper elégedetten. Arra gondolt, mikor volt része legutóbb ilyesmiben. Mikor fordult elő vele, hogy egy csapatnyi barátnője volt. A középiskolás évek alatt sosem töltött annyi időt egy helyen, hogy hosszan tartó barátságot köthetett volna bárkivel is. És most? Hirtelen egyszerre lettek barátai, családja és jövője…

Sophie a konyhapulthoz lépett, kezében a turmixgép kancsójával, és nagy szakértelemmel töltötte szét a margaritát négy rózsaszín műanyag pohárba. Gloria zöldcitromgerezdekkel díszítette az italokat, Hannah pedig egy-egy szívószálat tett a poharakba.

– Most pedig, hölgyeim, következzék a pohárköszöntő – mondta Sophie és a magasba emelte a poharát. – Igyunk Harperre, és arra, hogy milyen szerencsések vagyunk, hogy megismerhettük őt!

– Harperre! – kiáltották kórusban a többiek.

– És rátok! Most halljátok az én tósztomat! Köszönettel tartozom mindnyájatoknak. Ti vagytok a családom. Nagyon szeretlek benneteket.

Röpke ujjongás után kortyoltak egyet az italukból.

– Nagyon klassz mixer vagy, Sophie – bólogatott elismerően Hannah.

– Akkor kezdődjék a buli! – kiáltotta Harper és tárcsázta a pizzéria telefonszámát.

Leadta a rendelést, Hannah pedig egy-egy filmet nyomott minden lány kezébe.

– Na, csajok, mit nézzünk meg? Legyen mondjuk egy pucér pasis romantikus vígjáték?

Harper felhördült:

– Hé, lányok, ne hülyéskedjetek már! Mindnyájatokat otthon vár a saját pucér pasija! Ne kínozzatok engem ilyesmivel, amikor tudjátok jól, hogy az én pasim a világ másik végén van.

– Tényleg, a pasikról még nem is dumáltunk – jegyezte meg Sophie, és összeütötte a tenyerét.

– Az én pasim, a te bátyád, ugyebár. Így azért nem könnyű a helyzet, nem gondolod? – felelte Harper, és vágott egy grimaszt.

– Ma este úgy teszünk, mintha nem az én tesóm lenne.

– Egyébként van egy kapcsolat, amely nagyon, de nagyon izgatja a fantáziámat – vigyorgott Harper. – Gloria, mi a helyzet veled és Aldóval?

Gloria félrenyelte a margaritát.

– Miből gondolod, hogy van köztünk valami? – kérdezte ártatlanul.

– Van szemem, és nem vagyok hülye – felelte tréfásan Harper. – És különben is, láttam, hogy a július negyediki tűzijáték alatt volt egy kis picsi-pacsi.

– Hm, Gloria Moretta… nem hangzik rosszul – jegyezte meg Sophie.

Gloria a füle tövéig elpirult.

– Tetszik neked a pasi! – kacagott Harper.

– Ki ez az Aldo? És megérdemli Gloriát? – kérdezte Hannah.

– Aldo egy csupaizom pasi, olasz ősökkel, és a gimnázium óta odavan Gloriáért – tájékoztatta Harper.

– Ő Luke legjobb barátja, igaz? Hát, ha a gimi óta beléd van zúgva, akkor az tényleg nem semmi – mosolygott Hannah. – Ez azt jelenti, hogy nagyon klassz csaj vagy.

– Az bizony – bólintott Harper.

– Hé, lányok! – nevetett fel Gloria. – Egyelőre még csak barátkozom a gondolattal.

– Milyen gondolattal? – csapta le Sophie a magas labdát.

– Hát azzal, hogy Aldo és én… találkozgatunk.

– És ez már hivatalos bejelentésnek számít? – ujjongott Harper.

Gloria elmosolyodott és bólintott.

– Igen, hivatalosan is együtt vagyunk. Próbálom lassítani a dolgokat, de Aldo annyira komolyan áll hozzá – legyezgetni kezdte magát a Dawson Pizzeria étlapjával.

– El sem hiszem, hogy a mi kis Aldónknak végre benőtt
a feje lágya – sóhajtotta Sophie.

– És mondd csak, van fotód erről az olasz csődörről? – érdeklődött Hannah kíváncsian.

Gloria megint elpirult, és bólintott.

– Igen, van néhány kép a telefonomban.

A tekintetük Gloria telefonjának kijelzőjére tapadt, és amikor Hannah elismerően füttyentett, Harper Sophie-ra kacsintott.

Az asztalon megcsörrent Sophie rózsaszín telefonja.

– Ha már a klassz pasiknál tartunk, azt hiszem, az enyém épp most hív – bement az étkezőbe, és felvette a telefont.

Harper elégedetten karba tette a kezét; mindenki boldog körülötte, s csupán egyetlen dolog van, amitől még jobban érezné magát, mégpedig az, ha Luke épségben hazatérne.

Már csak néhány hónap, és otthon lesz. Megbeszélnek mindent. És azután Harper végre tudni fogja, mire számíthat. Abban biztos volt, hogy mire van szüksége: olyan őszinte, kölcsönös szeretetre, amely Sophie és Hannah házasságát jellemezte, s amely kibontakozóban volt Aldo és Gloria között. Vajon képes lenne ennél kevesebbel beérni?

Sophie visszatért a konyhába, és átadta a telefonját Harpernek. Harper szemében aggodalom villant.

– Ty van a vonalban. Szeretne beszélni veled. Nagyon hivatalosnak tűnik a hangja.

Harper felvonta a szemöldökét, és elvette Sophie kezéből a telefont.

– Szia, Ty! Mi újság? Azt hittem, ma este nem vagy szolgálatban.

– Harper, figyelj ide. Glennért letették az óvadékot, és ma este kiengedték a börtönből. Egyenesen az anyjához kellett volna mennie, de nem ment oda.

Harper megremegett.

– Szerinted elképzelhető, hogy idejön?

– Valószínűbb, hogy Gloriához megy, de nem kizárt, hogy nálad is felbukkan.

Bakker, bakker és bakker.

– Gloria is itt van nálam, és Sophie meg Hannah is. Épp várjuk a pizzát, de persze ennek most semmi jelentősége. Csak ideges vagyok… ezért beszélek összevissza. De most már befogom.

– Figyelj, most elmegyek Gloria lakásához, aztán az édesanyjához, és megnézem, mi a helyzet. Szólok, ha előkerül Glenn. Viszont arra kérlek, hogy most menj, és zárj be minden ajtót.

Harper nyelt egyet. Letette a telefont. A lányok kérdőn néztek rá, s várták a felvilágosítást.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte Sophie feszülten.

– Glennt kiengedték a börtönből. Ty szerint valószínűleg Gloria lakására ment.

– Te jó ég… – suttogta Gloria, s a szája elé kapta a kezét.

– Minden rendben lesz. Ty elindult a lakásodhoz, hogy megnézze, minden rendben van-e. A rendőrök tudnak róla, hogy nyoma veszett Glenn-nek. Már a keresésére indultak. Biztosan nem esik bajod. Vigyáznak rád…

Gloria mély levegőt vett, hogy valamelyest megnyugodjon, és bólintott.

– Írok egy sms-t Aldóak, hogy képben legyen.

– Remek ötlet – mondta Sophie, és bátorítólag megpaskolta a lány kezét.

Fogta a telefonját és bement az étkezőbe. Sophie és Harper összenézett.

– És mi van, ha odamegy, és rájön, hogy Gloria nincs otthon? – kérdezte halkan Sophie.

– Akkor ide fog jönni.

– Bakker… – sóhajtotta Hannah.

– Ty azt mondja, semmi ok az aggodalomra, de lehet, hogy mindezt csak azért mondta, hogy ne kezdjünk pánikolni. Azt kérte, hogy zárkózzunk be, biztos, ami biztos.

Az étkezőből Gloria hangja hallatszott.

– Nyilván visszahívta Aldo – suttogta Sophie.

Harper bólintott.

– Nem lenne rossz, ha Aldo átugrana. Sophie, beengednéd a kutyákat, és bezárnád a hátsó ajtót? Én intézem a bejárati ajtót. Hannah, kérlek, nézd meg az ablakokat, hogy be vannak-e zárva rendesen. Nyilván csak óvintézkedésről van szó, de azt hiszem, nem árt, ha felkészülünk a legrosszabbra.

Fogta a telefonját, és felhívta Mrs. Agostát. Hátha kint vannak még a gyerekek szentjánosbogarakat gyűjteni. Megkérte az asszonyt, hogy terelje be a srácokat, és zárkózzanak be.

– Valószínűleg nem fog történni semmi, de biztos, ami biztos, érdemes megtenni az óvintézkedéseket – mondta.

Valószínűleg nem fog történni semmi, ismételte el magában Harper. Nyilván túlreagálják a dolgot… Glenn jó eséllyel benyomott, és részegen fekszik valahol, jó messzire innen.

Remegő kézzel fordította rá a biztonsági zárat a bejárati ajtón. Lola az előszobán át felé tartott, és halkan morgott.

– Minden rendben, kicsim – Harper lehajolt és megsimogatta a kutya ezüstösen csillogó szőrét. – Biztonságban vagyunk.

Ideges lett, amikor az ablakon át a kinti sötétségbe pillantott, és jobbnak látta, ha felkapcsolja a veranda lámpáját.

Ekkor pillantotta meg a férfit.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

A bejárati ajtó melletti ablakon át Glenn Diller nézett vele farkasszemet. Az éjszakai árnyak még vésztjóslóbbá tették. Harper szíve a torkában dobogott.

Még arra sem volt ideje, hogy figyelmeztesse barátnőit, Glenn fogta a páfrány terrakotta kaspóját, és betörte vele az étkező ablakát.

– Rohanjatok ki innen! – kiáltotta Harper a többieknek, amikor Glenn egyik lábbal már a szobában volt. – Menjetek át Mrs. Agostához! – a férfi léptei alatt ropogtak az üvegcserepek.

Lola hangosan morgott Harper mellett, s a hátán égnek állt a szőre.

– Nicsak, ki van itthon! – Glenn tekintete élesen villant.

Harper hátrált egy lépést, és remélte, hogy a lányok már kijutottak a kertbe.

– Gloria nincs itt. Biztonságban van, és kihívta a rendőröket.

– Nem érte jöttem – azzal előrántott a háta mögül egy vadászkést. A konyhából kiszűrődő fényben megcsillant a tizenöt centis penge. Glenn még egy lépést tet Harper felé, s Lola morgása vicsorgásba csapott át.

– Nem szaladsz el? – Glenn megnyalta a száját. Harper gyomra összeugrott.

– Ha futni kezdenék, a kutyám leszakítaná az arcod. Ami azért nem lenne szerencsés, mert nagyon szeretem ezt a szőnyeget.

Mintha lassított felvételen látná, Harperben tudatosult, hogy Glenn nekilódul, és ráveti magát. Megragadta a lány csuklóját, mire Lola hangosan morogva felugrott, és megharapta a férfi kezét. Glenn elejtette a kést.

Felkiáltott, s a fegyver hangos csörömpöléssel esett a padlóra. Glenn lerázta magáról a kutyát. Lola nagy puffanással csapódott a falnak és felsírt. Harper sikoltott, és rávetette magát a férfira. Az arcába mélyesztette a körmeit.

Glenn-nek sikerült megint elkapnia, ezúttal a lófarkánál fogva. Lerántotta Harpert a padlóra, de közben ő is kibillent az egyensúlyából. Harper kihasználta a pillanatot, négykézlábról vetődött a késért, de a férfi elkapta a bokáját, és visszahúzta. Rávetette magát Harperre, a padlóhoz szorította, és erősen megmarkolta a kést.

Harper sikoltozást hallott, de időbe telt, mire tudatosult benne, hogy a saját sikolyát hallja. Halálra volt rémülve, és majd szétvetette a düh.

Sikerült a könyökével a férfi arcába vágnia, de Glenn kezében még mindig ott volt a kés.

A következő pillanatban úgy tűnt, minden lámpát felkapcsoltak a házban. Sophie és Hannah rohant át az előszobán. Sophie kezében baseballütő. Harper nem látta, hol érte az ütés Glennt, de a roppanásból arra következtetett, hogy érzékeny területen találta el.

Glenn felüvöltött, mint egy sebzett állat, s Harper arcához emelte a kést. Harper ereiben megfagyott a vér. A penge hegye az arcához ért, s belehasított a bőrébe, amint a férfi lassan lejjebb húzta, míg a torkához nem ért.

Harper egész testében reszketett. A szeme sarkából látta, hogy Lola megpróbálja összeszedni magát. Glenn vicsorogva zihált. Érezte, hogy a kés pengéje végighasít a bőrén. Nem! Az nem lehet, hogy ez legyen a vége…

Ekkor csupasz talpak lépteit hallotta a parketten, s a következő pillanatban fémes csattanás töltötte be a teret. Glenn eszméletét vesztette, és Harperre zuhant.

Mindenki egyszerre kezdett kiabálni.

– Vegyétek le rólam! – üvöltötte Harper. – Teljesen összenyom!

Lola odavánszorgott Harperhez és megnyalta az arcát.

– Kicsikém – suttogta Harper. Lola farkcsóválással válaszolt.

Gloria és Hannah lehúzta Glenn mozdulatlan testét Harperről, s a lány végre lélegzethez jutott. Hanyatt feküdt a padlón, és a plafont bámulta. Lola az orrával bökdöste Harper fülét.

– Ragaszd össze a kezét! – mondta Sophie. Hannah lovaglóülésben Glenn-re telepedett, és széles ragasztószalaggal tekerte körbe a férfi csuklóját.

– Tegyél rá egy kicsit feljebb is, hogy a szőrére ragadjon – javasolta Gloria, aki még mindig kapkodta a levegőt.

Harper Gloria felé fordult. A lány a lépcsőn állt, kockás pizsamaalsóban, kezében Luke öntöttvas serpenyőjével.

Az egyikük nevetni kezdett, s innentől nem volt megállás.

Hahotázva borultak egymás karjába, s végül már a padlón fetrengtek. Rázta őket a nevetés, és borzongtak az ereikben száguldozó adrenalintól.

Lola odabicegett mindnyájukhoz, és rendre megnyalogatta őket, mintha csak arról akarna bizonyosságot szerezni, hogy jól vannak.

A bejárati ajtó hatalmas robajjal szakad le a pántokról, a padlóra zuhant, kis híján Sophie-ra. Ty és Aldo nyomult be a helyiségbe. Ty előreszegezett pisztollyal állt, Aldo szeme vérben forgott.

– Bejöhettek volna az ablakon át – jegyezte meg Harper.

Két másodpercnyi néma csendet követően a lányokból megint kitört a hisztérikus nevetés.

A pizzafutár a rendőrökkel egyidőben érkezett. Harper megragadta az alkalmat, hogy a megnövekedett létszámra való tekintettel újabb rendelést adjon le, ezúttal négy pizzára.

Harper biztos volt benne, hogy a rendőröknek, a pizzafutárnak és a szomszédoknak köszönhetően már az egész város tudja, mi történt.

Glennt megbilincselték, és beszállították a kórházba, ugyanis – mint kiderült – erős agyrázkódást szenvedett.

Senki sem akarta Harpert egyedül hagyni éjszakára, ezért Aldo és Ty úgy döntött, hogy csatlakozik a csajos bulihoz, majd egy órával később Hannah férje is felbukkant. Hozta magával a hálózsákját és a horgászfelszerelését.

– Nem hagyhatom magukra a lányokat egy pillanatra sem anélkül, hogy valakit le ne tartóztatnának a közelükben – jegyezte meg tréfásan, majd mindkettejüket megölelgette.

Ty áthívta a szomszéd város ügyeletes állatorvosát. A doktornő pizsamában érkezett, és megvizsgálta Lolát, az este hősét.

– Valószínűleg néhány napig lesznek fájdalmai, de szerencsére nem tört el semmije. Kemény kislány vagy, ugye picikém?

Lola nagyon élvezte a helyzetet; hanyatt vágta magát, és hagyta, hogy a doktornő simogassa a hasát, miközben Max eszeveszetten rohangált körülöttük. Fájdalomcsillapítót írt fel Lolának, és azt kérte Harpertől, hogy néhány napig ne engedje, hogy a kutya megerőltesse magát.

Miközben a rendőrök felvették a jegyzőkönyvet, Frank és a Garrison cég egyik csapata átjött, hogy felmérjék a kárt.
A kitört ablakot és ajtót furnérlemezzel fedték.

– Holnap eljövünk megint, levesszük a méretet, és megrendeljük az üveget – mondta Frank, és megtörülte a kezét egy szalvétában. – Köszönjük a pizzát. Jó lenne, ha ma este már nem engednétek be több őrültet a házba.

Mindenki felhívta a családtagjait, hogy megnyugtassák őket a történtekkel kapcsolatban. Harper gyanította, hogy az események híre futótűzként terjedt a városban. Másnap biztosan tele lesz a kert a suliújság lesifotósaival…

Elmondták, mire emlékeznek a betöréssel kapcsolatban.

Amikor Ty befejezte aznap este a Harperrel folytatott telefonbeszélgetést, azonnal Gloria lakásához ment. Tiszta volt a terep, úgyhogy még gyorsan beszaladt Gloria édesanyjához is, azután elindult Harperhez. Aldóval egyszerre érkeztek a ház elé, s együtt nyomultak be a lakásba, amikor kiabálást hallottak odabentről.

Amikor Harper elkiáltotta magát, hogy meneküljenek, Hannah levitte Maxet az alagsorba, Sophie és Gloria pedig fegyverként használható tárgyakat keresett.

A végső leszámolás előtt az előszobában találkoztak. Gloria egy jól irányzott ütést mért Glenn arcára az öntöttvas serpenyővel. Glenn azonnal elveszítette az eszméletét.

– Nagyon fura volt az egész. Mintha nem is vett volna észre – mondta. – Annyira lekötötte a figyelmét az, hogy téged elintézzen, Harper – megborzongott, mire Aldo magához ölelte.

– Nem szívesen mondom ki, Harper, de szerintem te is tudod, hogy mi a következő lépés – jegyezte meg Ty és Harper kezébe nyomta a telefont.

– Nem szeretném… – rázta meg a fejét Harper. – Azt fogja gondolni, hogy az én hibám az egész, és nagyon mérges lesz.

– Ne is folytasd. Tárcsázz. Most – Ty hajthatatlan volt.

– Hajnali két óra van – erősködött tovább a lány.

– Szép próbálkozás. Náluk nyolc órával később van, mint nálunk. Tedd meg, vagy én teszem meg. Utóbbi esetben még mérgesebb lesz.

Nagy morgások közepette Harper megnyitotta a videóchat alkalmazást. Tudta jól, hogy Luke mindent látni akar, és messze nem lesz neki elég, ha csak meghallgatja, mi történt. Persze lehet, hogy a végén nem is lesz semmi gond. Valóban a legjobb, ha mihamarabb túlesik az egészen.

Luke azonnal felvette.

– Mi a baj, drága?

– Honnan tudod, hogy valami baj van?

– Hajnali két óra van…

Ty karba tette a kezét, mire Harper vágott egy grimaszt. Átment a nappaliból az étkezőbe.

– Harper, miért van tele a ház hajnali kettőkor? És mi a franc történt az ablakkal? Jól vagy? Miért van kötés az álladon?

Harper az állához emelte a kezét.

– Jól vagyok, és mindenki más is jól van. Senki sem sérült meg. De volt egy kis bonyodalom. Glennt kiengedték a börtönből, és este betört ide, és nekiállt törni-zúzni, de aztán Lola megharapta, és Gloria kiütötte az öntöttvas serpenyőddel.

Luke egyre sápadtabban hallgatta a beszámolót, s nagy levegőt vett, hogy némiképp lecsillapodjon.

– Mindenki jól van. Lolát megnézte az állatorvos, és rajta kívül egyikünket sem érte még egy karcolás sem.

Luke két kézzel fogta a laptop monitorját, és Harper azon aggódott, hogy ha így megy tovább, két darabban marad a kezében…

– Ty – kiáltott át a másik helyiségbe –, szerintem jó lenne, ha megnyugtatnád Luke-ot, hogy minden rendben.

Ty hivatalos arccal vette át a telefont Harpertől.

– Mindenki jól van… – kezdett bele, de Luke félbeszakította.

– Mi a franc történt?!

Harper kiosont az előszobába, és hagyta, hogy Ty oldja meg a helyzetet.

Amikor végre Luke abbahagyta az ordítozást, Ty rendre elmesélte, hogy mi történt. Harper csak beszélgetésfoszlányokat hallott, Ty említette a kést és a ragasztószalagot is.

Néhány percen át folyt a beszélgetés, és mire Ty megmutatta a kamerán keresztül, hogy milyen károk keletkeztek a ház ablakán és bejárati ajtaján, Harper látta, hogy Luke valamelyest már megnyugodott.

Bekukkantott az étkezőbe.

– Most már tudunk beszélni szerinted? – suttogta.

Ty bólintott.

– Most visszaadom a telefont Harpernek. Kérlek, ne ijessz rá! Szegénykének amúgy is kemény éjszakája volt.

Harper átvette a telefont.

Luke vett egy mély lélegzetet.

– Szia.

– Szia. Nagyon sajnálom, ami történt, Luke.

– Drága, nem tettél semmit, ami miatt bocsánatot kellene kérned. Mindent jól csináltál. Csak egy kicsit kiakadtam, mert megfordult a fejemben, hogy mi lett volna, ha…

– Lola és Gloria csodásan viselkedtek.

– Ty azt mondta, hogy az a szemét egy kést szorított a torkodnak – érezhető a hangján a visszafojtott indulat.

– Csak egy kis karcolás, semmi az egész.

– Akár el is veszíthettelek volna – összeszorult a torka. Fájdalommal vegyes tehetetlenség vegyült a hangjába. Rekedtesen beszélt.

– Nem volt olyan vészes a helyzet. Szerintem csak rám akart ijeszteni.

Luke megdörgölte az arcát.

– Na, elmondom, hogy mi lesz. Felmész a hálószobába, leveszed az összes ruhád, hogy a saját szemmel lássam, valóban nem esett bajod. Aztán megbeszéljük, hogy hány fegyveres őrt rendelek a házhoz, hogy vigyázzanak rád, amíg haza nem érek.

Harper felkacagott.

– Te jó ég! El sem hiszed, mennyire hiányzol.

– Gondolom, azt hiszed, hogy viccelek. Nyomás fölfelé!

Másnap reggel, amikor felébredt, Harper nem érezte a lábát. Egy pillanatra átsuhant az agyán, hogy talán megbénult. Kinyitotta a szemét, és látta, hogy valójában semmi baj. A két blöki döntött úgy, hogy a lány lábán fekve töltik az éjszakát. A nyaka is sajgott. Be kellett látnia, hogy nem volt okos ötlet a padlón aludnia.

Felült és körülnézett. Aldo és Gloria békésen aludt a kanapén, egymás karjában. Ty és Sophie a kétszemélyes, lábtartós fotelben töltötte az éjszakát. Jobbra tőle Hannah és Finn szunyókált, a férfi hálózsákjában. James Harper lábánál talált helyet magának, félig Lola kutyafekhelyén.

Hajnali háromkor érkezett, valószínűleg azután, hogy Claire elmesélte neki, mi történt.

Mindenki biztonságban volt, túlvoltak a veszélyen. Harper megborzongott, amikor eszébe jutott a hideg penge érintése.

Biztonságban volt. Vele volt az új családja…

Harper kikászálódott Lola és Max alól, és bement a konyhába. A blökik halkan morogtak valamit álmunkban.

Reggel nyolc óra volt, tökéletes alkalom egy nagyszabású reggeli készítéséhez.

Harper kivett a fagyasztóból több csomag szeletelt szalonnát, és a mikróba tette, hogy gyorsabban kiengedjenek. Hála Claire-nek, illetve a csirkéinek, két tucat tojás volt a hűtőben.

Feltett egy nagy adag kávét.

Örült, hogy Ty rábeszélte, hívja fel Luke-ot. Az, hogy hallotta a hangját, és látta a férfit, sokat segített. Ennek köszönhetően még nagyobb biztonságban érezte magát. Luke szemrevételezte Harper sérüléseit és zúzódásait, majd megnyugodott, hogy a lány valóban nem rejteget előle semmi életveszélyes sebet. Megeskette Harpert, hogy a nyár további részében semmi olyasmit nem tesz, amitől akár csak a haja szála is görbülne. Harper készségesen megígérte, hogy vigyáz magára.

Mire a nappaliban mozgolódás támadt, a szalonna már vidáman sercegett – természetesen nem abban serpenyőben, amely Glenn fején landolt – és a kávé is készen volt.

Új nap virradt.

NEGYVENEDIK FEJEZET

Szeptember, október, november…

– El vagyok bűvölve Harpi-marpi – füttyentett Aldo, amikor befordultak a sarkon. – Néhány hónappal ezelőtt még a focipályát sem tudtad volna körbefutni, most meg odanézzenek, micsoda fejlődés!

Aldo legújabb becenév-szüleménye hallatán Harper vágott egy grimaszt, és vállat vont.

– Ha engem kérdezel, mindez rólad is elmondható – fogta tréfára a dolgot, és könnyedén felvette a férfi által diktált tempót.

– Lehetséges, de én különös állatfajtának számítok. Futásra születtem, függetlenül attól, hogy hány lábam van. Te pedig egy csoffadt irodakukac voltál.

Harper nagyot fújt, s a reggeli hidegben kis párafelhőcske formálódott előtte.

– Irodakukac?

– Tudod, az a típus, aki nem tölt ugyan sok időt a tévé előtt, de annál többet ücsörög az íróasztalánál.

– Honnan veszed ezt?

Aldo megkopogtatta a homlokát.

– Hát innen! Tudod, a fejemben van az univerzum összes rejtélyének megoldása.

– Lássuk, hogy ez a nagy tudás a segítségedre van-e abban, hogy növeld egy kicsit a tempót! – azzal gyorsítani kezdett. Aldónak egyébként igaza volt. Néhány hónappal korábban elképzelhetetlennek tűnt volna számára már a gondolat is, hogy nyolc kilométert fusson, s mindezért hajnali hét előtt induljon el otthonról. És tessék! Most simán megtette, sőt, úgy érezte, a lábai valósággal suhannak az aszfalton, s játszi könnyedséggel viszik előre.

Aldóval hetente egyszer hosszabb távot futottak a tó körül. A pasas valóban emberfeletti fizikai teljesítményre volt képes. A fizikoterápiás orvosai csodálkoztak, hogy milyen gyorsan javul az állapota, és Harper szívét melegség járta át, ha arra gondolt, többé már nem látja Aldo arcán a frusztráció okozta ráncokat. Tény, hogy a szerelem a legjobb motiváló erő.

Gloria és szívből jövő kedvessége valóságos gyógyír volt Aldo depresszív hangulatára. Nem túlzás azt állítani, hogy a lánynak köszönhető, hogy Aldo nem végzett Mrs. Morettával. Vagy épp fordítva…

– Csak vetítesz – nevetett Harper, amikor Aldo gyorsított a tempón. – Nehogy aztán elhagyd a lábad útközben!

– Jó lenne, ha még napfelkelte előtt odaérnénk!

Harper megnyújtotta lépteit, és sikerült is beérnie Aldót, igaz, völgymenetben. Másfél kilométer után a széles fapallókon kiértek a tóhoz, s épp elérték a napfelkeltét. Ez volt Harper kedvenc napszakja; szerette megcsodálni az ég alját színező, s a tó felszínéről visszatükröződő bíbor fénysugarakat. Úgy érezte, a napfelkelte a szülei ajándéka, mellyel azt tudatják vele, hogy minden rendben lesz, hogy az élet gyönyörű, és bolondság akár csak egy pillanatát is elvesztegetni.

– Készen állsz Luke hazajövetelére? Jövő héten érkezik, igaz? – kérdezte Aldo lazán. Világos, hogy meg sem kottyant neki a sprint.

– Csak ritkán jut eszembe. Mondjuk, úgy minden fél percben – sóhajtotta Harper. – Nem mondhatni, hogy túl sok időt töltöttünk együtt, mielőtt elment, ennek ellenére úgy érzem, amióta nincs velem, mintha levágták volna a lábam. Nem úgy értettem… Szóval, hat hónap nagy idő. Izgulok, és félek is, és ezen felül ezernyi más érzés kavarog bennem.

– Félsz?

– Hét hónapja tart a kapcsolatunk, s ebből hat úgy telt el, hogy szó szerint egy világ választott el bennünket egymástól. Mi van, ha már nem tetszem neki? Mi van, ha minden más lesz, mint volt? Mi van, ha nem fogom tudni túltenni magam azon, hogy nem mondott semmit Karenről?

Aldo megállt, és Harper karjára tette a kezét.

– Mi a baj? Álljunk meg egy kicsit pihenni?

Aldo rávillantotta mosolyát.

– Úgy nézek ki, mint aki pihenni akar?

Napsütötte arca ragyogott, majd kicsattant az egészségtől. A Nemzeti Gárda kapucnis felsője és a hozzáillő melegítőnadrág volt rajta. Testének izmai és formás domborulatai arról árulkodtak, hogy nagyon is ügyel az állapotára. Elszánt volt, és keményen megdolgozott azért, amit elért.

– Nem. Inkább úgy, mint aki simán lefut egy félmaratont is, ha épp úgy tartja kedve.

– Bizony! Hidd el, semmi okod az aggodalomra. Ti ketten egymásnak valók vagytok.

– Nagyon jólesik, hogy ezt mondod, Aldo. Szeretlek!

Meglepetés villant a tekintetében.

– Nem abban az értelemben! – grimaszolt Harper. – Olyan, mintha a bátyám lennél. Sosem volt tesóm, de szerintem ilyesféle érzés lehet. Ebben az értelemben szeretlek.

– Bakker… És is szeretlek, Harpi-marpi – mondta végül szégyenlősen.

– De ne csak azért mondd, mert én is mondtam – bokszolt bele Aldo karjába Harper.

Aldo a hóna alá fogta a lány fejét, és megborzolta a haját.

– Nem azért mondtam, okostojás! Te vagy az én kishúgom, akit mindig is szerettem volna.

Nekiiramodtak, és fokozatosan felvették a megfelelő ritmust.

– Szóval, tervezel valamilyen meglepetést Luke-nak?

Harper felsóhajtott.

– Mondd, szerinted van valami, ami jobban idegesítené, mint egy meglepetésbuli, vagy valami hasonló? Nem, nem tervezek semmit. Annyit mondott, hogy nem akarja azt sem, hogy a buszhoz kimenjek. Majd otthon találkozunk.

– Tudod, hogy miért, ugye?

Harper még egyet sóhajtott.

– Persze, tudom. Ennek ellenére nagyon zavar, hogy amikor megjön, nem lesz ott senki, aki fogadja. Olyan sokáig volt távol! Sajnálom, hogy nem töltjük együtt azt az időt, amit a hazaút jelent. Amióta elment, és azt mondta, hogy visszatér hozzám, minden perc egy órának tűnik. Már nagyon várom, hogy itt legyen. A szemébe akarok nézni, és…

Amikor átvágtak az erdőn, a napsugarak már a fák lombjai felett táncoltak. Egy katonai gyakorlóruhás alak tűnt fel előttük, szemben velük, háttal a napnak.

– Nem hiszem el – suttogta Harper, és megrázta a fejét. Valósággal sokkos állapotba került. – Én…

A férfi széttárta a karját, s Harper lélekszakadva rohant oda hozzá.

Ő is nekiiramodott, szélsebesen szaladtak egymás felé, majd boldogan ölelkeztek össze. Luke felkapta Harpert, és szorosan magához húzta. Harper átkulcsolta lábaival a férfi derekát, és a tenyerébe fogta Luke arcát.

– Tényleg te vagy az? Tényleg hazajöttél?

Elmerült a férfi meleg, barna szemében, csodálta a hosszú pilláit, karakteres arcát, és szép ívű, borostás állát.

– Itthon vagyok, drága! – reszelős, rekedtes hangon beszélt.

Harperből kitört a zokogás, mire Luke még erősebben szorította magához. Ajkaik találkoztak, s forró, vágytól égő csókban forrtak össze. Harper ereiben felforrt a vér, amikor Luke nyelve megérintette az övét. Úgy érezte, ezért érdemes élni. Luke karjában minden értelmet nyer.

Élvezettel szívta be Luke lélegzetét. Semmi másra nem vágyott. Abban a pillanatban úgy érezte, minden az övé.

Harper sós ízt érzett – saját könnyeinek ízét.

Halkan felnyögött, s Luke reszelősen sóhajtott – lassan elhúzódott a lánytól, s a csók utolsó mozzanataként még finoman beharapta a lány alsó ajkát. Harper Luke gallérjába kapaszkodott, hogy minél közelebb érezze magához őt, s Luke erősebben markolta a lány fenekét.

Harper ismét csókra nyitotta a száját, de a mozdulat abbamaradt. Valaki krákogott.

– Hé, srácok, nem látom tőletek rendesen a napfelkeltét – tréfálkozott Aldo.

Luke lassan letette a földre a lányt, de továbbra sem vette le róla a kezét.

– Tudtad, de nem szóltál róla egy szót sem! – bokszolt Aldo karjába Harper.

A férfi mosolyogva felelt:

– Meglepetésnek szántuk.

– Köszönöm – mondta Luke, és megölelte Aldót, egy kézzel, amúgy férfi módra.

Aldo meglapogatta Luke hátát. Egyetlen ilyen barátságos csapás elég lett volna ahhoz, hogy Harpert a földre terítse.

Harper torkát a sírás szorongatta. Hátrább lépett, hogy a férfiak kedvük szerint köszönthessék egymást. A félkaros ölelésből igazi, testvéries ölelés lett.

– Jól nézel ki, Moretta – borzolta meg Aldo sötét, göndör fürtjeit Luke.

– És jól is érzem magam. Ide süss, milyen klassz virgácsom van! – azzal Aldo felhúzta a nadrágszárát, és megmutatta Luke-nak a protézisét.

Harper észrevette, hogy Luke ádámcsutkája hevesen ugrál, és tudta, hogy a férfi a könnyeivel küszködik, mert megjelent lelki szeme előtt a kép, amint gyermekkori barátja ott hever előtte a földön, saját vérében. Bólintott, de nem jött ki hang a torkán.

– Hékás! – Aldo meglapogatta Luke vállát. – Tényleg jól vagyok. Igazán.

Luke összeszorította az ajkát, és még egyszer megölelte barátját.

– Nagyon sajnálom, haver.

Aldo adott neki egy taslit.

– Elég már, hé! Nincs mit sajnálni ezen, tökfej!

Luke játékosan taszított egyet Aldón.

– Baromarcú!

Aldo megingott, de néhány karcsapással sikerült megőriznie az egyensúlyát. Luke szemében aggodalom villant, s nyújtotta kezét, hogy segítsen neki.

– Pszichopata – vigyorgott Aldo, és lábujjhegyre állt. – Kemény vagyok, mint a szikla, kisapám, méghozzá ennek a csajnak köszönhetően!

Luke Harper felé nyújtotta a kezét, és ismét magához húzta a lányt. Benyúlt a felsője és a pólója alá, s finoman végigsimított a derekán.

– Rendesen gondodat viselte?

– Sőt, még egy jó kis csajt is szerzett nekem.

Harper vágott egy grimaszt.

– Ne beszélj úgy Gloriáról, mintha hivatásos lenne!

Aldo az órájára pillantott.

– Nagyon jó lenne még itt maradni és csevegni veletek, de ha már a csajom került szóba, elmondanám, hogy mennem kell, ugyanis már vár. Ez pedig azt jelenti, hogy háromnegyed órátok van, és aztán irány az étterem.

– Az étterem? – nézett Luke kérdőn Harperre.

Aldo terve meglepte a lányt.

– Ez az! A többiek is tudják, hogy Luke itthon van?

Aldo kacsintott egy nagyot.

– Nem – azzal odahajított Luke-nak egy kulcsot. – A kocsid ott áll, a fák mögött.

– Hogy hoztad ide a kocsiját?

– Gloriával loptuk el tegnap este a garázsból. Mondhatom, úgy alszol, mint a bunda.

– Visszajössz velünk? – kérdezte Luke Aldótól, de úgy érezte, képtelen levenni a szemét Harperről.

– Nem, kösz, Gloria vár a saját kocsimban. Nemsokára találkozunk! Nagyon örülök, hogy itthon vagy, Luke. Szia, Harpi-marpi! – azzal eliramodott, és a parkoló felé vette az irányt.

Luke meg sem várta, amíg barátja eltűnik a fák között. Egyszerűen képtelen volt levenni a szemét Harperről. A karjába vonta a lányt. Harper szőke haja lófarokban volt, és tetőtől talpig testhezálló, elasztikus futóruhában, hogy bírja a reggeli hideget. Szexibb volt, mint valaha. Luke teljesen le volt nyűgözve.

Amióta elment, más sem járt az eszében, mint a lány szerelemre éhes tekintete. Most mintha valahogy még szebb lenne, mint volt… Nagyon rég nem vágyott már ennyire arra, hogy végre lejárjon a szolgálati ideje, s hazatérhessen.

Harper átkarolta a nyakát és mélyen a szemébe nézett.

– El sem hiszem, hogy hazajöttél! – mondta végül.

– Hiányoztam, drága? – kérdezte Luke, és az erdő sűrűjében vezette a lányt.

– Az elmúlt száznyolcvankilenc nap minden egyes percében – Harper megállt, a tenyerébe fogta a férfi arcát, s végigsimított hüvelykujjával Luke borostás állán. – Fel nem foghatom, miért, de úgy érzem, jobban szeretlek, mint amikor elmentél.

Luke nagyot sóhajtott – maga is csodálkozott, hogy ilyen hatással vannak rá a lány szavai. Ez volna a megkönnyebbülés? Tény, hogy a huzamosabb ideig tartó kiküldetések során gyakran mindkét érintett fél sokat változott: az is, aki elment és az is, aki otthon maradt. A hosszú, magányos, sötét éjszakákon Luke fejében olykor megfordult, hogy talán a lány nem várja meg, vagy nem fog már úgy vágyakozni rá, mint korábban.

Túl sok éjszaka telt el, túl sokat várt; igazi megkönnyebbülést jelentettek számára a lány szavai.

Hevesen megcsókolta Harpert. Érezte, hogy a lány megremeg, s csaknem összecsuklik.

– Szükségem van rád – Luke érezte, hogy túl harsányan mondta ezt ki, de képtelen volt lágyabb hangon beszélni. Nagyon felizgatta a lány. Végigsimított a testén, majd lehúzta a vékony dzseki cipzárját, és felhúzta Harper hosszú ujjú felsőjét, hogy végre a bőrét érinthesse. A lány sportmelltartót viselt a felső alatt.

– Hogy kell levenni ezt az izét? – suttogta a lány szájába. Harper fátyolos nevetése elég volt ahhoz, hogy megfeledkezzen a gyengédségről. – Érinteni akarlak, Harper. Bízol bennem, ugye?

Egy kicsit hátrább lépett, nagy szemekkel nézett a férfira, és bólintott.

Luke elővette zsebéből a katonai kését.

– Majd veszek neked másikat – suttogta és egy gyors mozdulattal szabályosan kettészelte a melltartó vékony anyagát.
A kést a földre dobta, és két kezébe fogta Harper előbuggyanó melleit.

Érzékien érintette a lányt, s reszelős hangon a fülébe súgta:

– Nem fogunk eljutni a kocsiig, drága.

– Reméltem, hogy ezt fogod mondani – felelte Harper, és forró csókokkal halmozta el a férfi nyakát, majd megmarkolta az övét.

Luke mindennél jobban vágyott rá, hogy végre benne legyen, hogy érezze, amint a lány izmai megszorítják a péniszét. Vágyott arra a bizonyos álmatag pillantásra, amellyel Harper az orgazmus után szokott ránézni.

Luke elkapta Harper kezét, és a fák közé húzta a lányt. Letépte magáról a pólót, és a mohás talajra hajította. Egyetlen gyors mozdulattal eldöntötte Harpert, s a földre fektette. A lány Luke szájába sóhajtott, ezzel még jobban felkorbácsolva a férfi vágyát.

Luke attól tartott, az első mozdulat után elélvez. Megszakította a csókot, és lejjebb csúsztatta ajkát. Megcsókolta Harper kulcscsontját, majd a melle következett.

– Erről álmodtam – suttogta, s lehelete finoman simította végig Harper mellét. A következő pillanatban Luke a szájába vette Harper mellbimbóját. A lány teste íjként feszült meg, s Luke a köztük lévő textilen át is érezte, hogy Harper máris nedves.

– Nedves vagy, drága? – kérdezte, noha tudta a választ, hiszen azonnal érezte, amikor a lány testének nyomta feszülő, lüktető péniszét. Harper másik mellét kényeztette tovább, nyalta, csókolta és szívogatta, míg a mellbimbó kőkeményen meredezett. Harper nagyon érzékenyen reagált minden érintésére; egyetlen simogatás, egyetlen csók elég volt ahhoz, hogy lángra gyúljon. Luke addig csiklandozta nyelvével Harper mellbimbóját, míg a lány kéjesen sóhajtotta a nevét.

Milyen rég vágyott már arra, hogy hallja ezt a hangot!

– Ha elkezdem, nem fogom tudni abbahagyni, drága – figyelmeztette a lányt.

– Kérlek, Luke… csak arra vágyom, hogy magamban érezzelek. Kérlek, csináld – ennek hallatán Luke megoldotta az övét, és gondolatban hálát adott a cipzár feltalálójának. Elővette, s a következő pillanatban már péniszén érezte Harper forró lüktetését.

Harper igyekezett mihamarabb megszabadulni a futónadrágtól. Luke segített lehúzni a bokájáig, majd levette a lány cipőjét, s végre készen álltak.

Képtelen volt tovább várni: leszorította a lányt az erdő talajára, és egyenesen a nedves nyílásra irányította meredező péniszét. Egyetlen másodpercig habozott csupán. Emlékezetébe akarta vésni a lány arcát, tomboló szenvedélyét, mindent elsöprő vágyát. Harper semmi mást nem akart, csak magában érezni a férfit. Luke ki akarta elégíteni a lányt. Harper immár hozzá tartozik…

Luke erőteljesen nyomult be, Harper a férfi vállára hajtotta a fejét, és elfojtott egy sikolyt.

A férfi azt érezte, végre ott van, ahol lennie kell. Megérkezett.

Nem hagyott időt a lánynak, hogy megszokja a helyzetet.

– Te jó ég, drága, olyan szűk vagy – hörögte kéjesen, és ismét beléhatolt. Tövig benne volt. Mindenhol érezte azt a jóleső szorítást. Újra és újra beléhatolt, herezacskója minden mozdulatnál a lány testének ütődött. A következő pillanatban érezte, hogy Harper izmai remegni kezdenek. Tudta, hogy közel jár az orgazmushoz.

Lehajolt a melléhez, és a szájába vette a mellbimbóját. Erősen szívta, s tudta, hogy Harper gyönyöre fájdalommal vegyes. Mozdulatai rövidebbek és erőteljesebbek lettek. Harper még feljebb húzta lábát a férfi derekán, hogy a lehető legközelebb férkőzhessen hozzá.

Luke ágak ropogását, falevelek zizegését hallotta, de nem törődött a zajjal. Harper nagy szemekkel, kérdőn nézett rá, és a hangok irányába fordította fejét. Néhány méternyire tőlük egy kis ösvény húzódott. Luke a lány szájára tapasztotta tenyerét, és visszafordította Harper fejét. Ismét találkozott a tekintetük.

Luke megrázta a fejét, s egy pillanatra sem hagyta abba a mozgást; fölé magasodott, beléhatolt, majd az utolsó pillanatban megváltoztatta a mozdulat szögét. Harper ködös tekintettel élvezte, amint újra meg újra belényomul a férfi, s mélyen, a legérzékenyebb ponton érinti a péniszével.

Futók kis csoportja száguldott végig az ösvényen, de Harper számára nem létezett más, csak az, ahogyan Luke némán azt kéri tőle, amint ismét mélyen beléhatol:

– Élvezz.

A lány remegő izmai végre faladták a küzdelmet, s utolsó erejükkel összeszorultak Luke pénisze körül. A férfi Harper vaginájába élvezett. Hagyta, hogy Harper izmai az utolsó cseppet is kisajtolják belőle, majd a lányra borult, hogy végre a mellkasán érezze a formás, meztelen kebleket.

Harper megszorította Luke-ot a combjával, szinte kérlelve, hogy maradjon még benne.

– Ne hagyj el – suttogta.

– Soha többé, drága.

Hanyatt fordult, Harpert magára húzta, és simogatta, ahol csak érte.

– Nem is tudom, mit szóljak ahhoz, hogy ilyen szerelésben jársz futni. Ki tudja, hány férfi lát így? Ne felejts el szólni, hogy vegyek neked egy bő mackóruhát.

– Aldóval járok futni, és különben sem akar minden férfi az erdő sűrűjébe rángatni, hogy azután üzekedjen velem – jegyezte meg tréfásan Harper.

– Csak hogy tudd, a látványodra mindenkiben, akinek farka van, és nem teljesen hülye, ilyen gondolatok ébrednek – játékosan megpaskolta a lány csípőjét, s közben segített neki felvenni a futónadrágot. – Gyere, menjünk haza, és töltsük ezzel az egész napot – mély hangjában vágyakozással, megcsókolta Harper hasát.

– Rendben, de előbb beugrunk enni valamit, jó? – Harper elmosolyodott, amikor arra gondolt, hogy Luke családja mit sem sejt arról, hogy a férfi hazatért. Micsoda meglepetés lesz!

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Benyitottak az étterem üvegajtaján, s Harper azonnal megpillantotta a többieket. Amióta Luke elment, heti rendszerességgel együtt reggelizett itt a család. Persze nem mindig tudott mindenki ott lenni, azonban aznap hiánytalan volt a létszám, még össze is kellett tolni az asztalokat, hogy kényelmesen elférjenek.

– Bocs a késésért. Van még szabad hely? – kérdezte Harper, és kézen fogva húzta magával Luke-ot. Csodás érzés volt látni, amint Claire felállt, hogy az üdvözlésére siessen, majd egy pillanatra lefagyott, amint meglátta Luke-ot. Sophie felsikoltott, és őrült tempóban vágtatott bátyja felé. Ty és Josh a meglepetéstől kábán meredtek maguk elé. Claire arrább tolta a székét, és kishíján összeütközött Sophie-val. Mintha azon versengtek volna, hogy melyikük ölelje meg elsőként Luke-ot.

Harper elengedte a férfi kezét, és hátrább lépett, hogy anya és lánya szabad teret kapjon.

– A jó ég áldjon meg benneteket, hát még csak két nap telt el azóta, hogy találkoztatok Harperrel, mi ütött belétek… – Charlie megfordult a székén, hogy megnézze, mi végre ez a nagy lelkesedés.

Amikor meglátta, hogy a felesége és a lánya Luke-kal ölelkezik, lassan felállt. James odaugrott a bátyjához, ő is megölelte, s az étterem személyzete és vendégei hangos üdvrivalgásban törtek ki.

Charlie átkarolta Harper vállát.

– Ez aztán a klassz meglepetés, kicsim!

Harper Charlie derekára tette a kezét és így felelt:

– Fogalmam sem volt semmiről. Én is nagyon meglepődtem, amikor egyszer csak, kocogás közben előbukkant a semmiből az erdőben. Aldo volt a fő szervező – pajkosan odaintett a férfinak.

Aldo nagyot kacsintott az asztal mellől. Gloria, arcán széles mosollyal, biccentett.

Claire megköszörülte a torkát, és odahajolt Harperhez:

– Tele van a hajad ágakkal, meg levelekkel – kacsintott, és a fiához lépett. Harper zavartan kezdte kiszedegetni hajából az oda nem illő dolgokat. Könnyeiket törülgetve Claire és Sophie hátrább lépett, hogy Luke és Charlie is üdvözölhessék egymást.

– Apa – nyújtotta a kezét Luke.

– Fiam – Charlie megrázta Luke kezét, majd a következő pillanatban magához ölelte őt. – Örülök, hogy újra itthon vagy.

Charlie elengedte Luke-ot, és Harper észrevette, hogy amikor Luke megpillantotta Jonit, aki ugyancsak arra várt, hogy üdvözölhesse őt, elborult a tekintete.

– Joni – mondta Luke alig hallhatón. Tekintete Harper arcára vándorolt, s a lány pontosan tudta, hogy kavarognak benne az érzelmek.

– Szervusz, Luke – felelte halkan Joni. – Örülök, hogy újra itthon vagy – vett egy mély levegőt, és ölelésre nyitotta karját.

Harper szipogott. Claire a lány vállára tette a kezét. Luke egy pillanatra megmerevedett, amikor Joni hozzáért, majd félszegen megölelte az asszonyt.

Luke tekintete továbbra is el-elkalandozott, s Harper arcát fürkészte.

– Annyira sajnálom, Luke – suttogta Joni Luke-nak.

Harper megszorította Claire kezét.

– Menjetek, beszélgessetek egy kicsit, én pedig rendelek neked egy kávét. Mit szólsz, Luke?

Luke finoman kibontakozott Joni öleléséből, és Harperhez lépett. Kedvesen a tenyerébe fogta a lány arcát.

– Nagyon sajnálom, Harper – suttogta olyan halkan, hogy más nem is hallhatta.

Harper összeszorította az ajkát, s könnyes szemmel bólintott.

– Menjetek nyugodtan. Megvárlak – mondta. Luke odahajolt hozzá, mintha meg akarná csókolni, de végül meggondolta magát, és csak egy puszit adott az arcára. Aztán ment, kinyitotta az étterem ajtaját, előre engedte Jonit, s kiléptek az utcára.

Harper visszaült az asztalhoz, s igyekezett figyelmen kívül hagyni azt a furcsa, gyomorszorító érzést, amely immár nem volt ismeretlen… Tudta jól, hogy nem volt más választás, ennek így kellett történnie. Mindkettejüknek így a legjobb. Függetlenül attól, hogy mit hoz mindez a jövőre nézve, az biztos, hogy Luke-nak és Joninak erre volt szüksége ahhoz, hogy továbbléphessenek.

Claire odafordult hozzá, és hogy elterelje a figyelmét a történtekről, az iránt érdeklődött, hogy hogyan kerülhetett a hajába ennyi ágacska és zöld levél.

Az étterem lépcsőjén állva, a hidegben Luke összehúzta magát és zsebre vágta a kezét. Valójában az ő hazatérése lett volna a nap meglepetése, s tessék… teljesen váratlanul ilyen furcsa helyezetbe került: halott felesége édesanyjával beszélget. Hogyan lehetséges, hogy a múltja és a jelene találkozott, miközben ő sok ezer kilométernyire volt? És vajon milyen hatással lesz ez az érintettekre?

– Fogalmam sem volt, hogy ma érkezel – törte meg a csendet Joni. – Ha tudtam volna, nem tolakodtam volna ide, amikor a családoddal találkozol.

– Mindig szívesen látunk, Joni – felelte Luke és a hajába túrt.

– Valószínűleg azon gondolkodsz, mit keresek itt – halványan elmosolyodott. – Legalábbis a helyedben én biztosan ezen gondolkodnék.

– Hát, nem tagadom, megfordult a fejemben – önkéntelenül is viszonozta a mosolyt.

Joni vett egy nagy levegőt. Barna fürtjeibe kapott a lágy szellő, s folytatta, amibe belekezdett: – Az egész néhány hónappal ezelőtt kezdődött, amikor összefutottunk Harperrel. Amikor megtudtam, ki ő, valami nagyon kellemetlen dolgot mondtam neki.

Luke lefagyott egy pillanatra, de Joni feltartott kézzel folytatta:

– Ne aggódj, helyre tett a lány. Azt mondta, teljesen rosszul látom a helyzetet, de nem baj, mert ha az ember gyászol, olykor egész nagy hülyeségekre ragadtatja magát. És egyébként ebben teljesen igaza is volt. Amikor Karent elveszettem, pontosabban elvesztettük, úgy éreztem, a halála napján az életemnek is vége szakadt. Neked ott volt a családod és a céged, meg persze a Gárda, de nekem nem maradt semmim. A lányom volt az életem. Attól féltem, hogy majd továbblépsz, és végleg elfelejted őt. Attól is tartottam, hogy az élete, és ezen keresztül az enyém is, voltaképpen teljesen értéktelen számodra. Téged hibáztattalak – az utolsó szavak kis híján sírásba torolltak. Luke karba tette a kezét, de nem szólt semmit. – Azt akartam hinni, hogy mindez a te hibád, hogy miattad halt meg, de az az igazság, hogy én tehetek az egészről.

– Joni, igazad volt, amikor engem hibáztattál a történtekért. Ha nem kértem volna, hogy jöjjön ki elém…

Joni megrázta a fejét, és már valóban a sírás határán volt. – Sms-t küldtem neki. Azt írtam, hogy késésben vagyok. Az én üzenetemet olvasta, amikor áthajtott a szembejövő sávba. Miattam volt. Az én hibám…

Luke hatalmasat sóhajtott, majd megrázta a fejét.

– Nem a te hibád. Baleset volt.

– És mondd csak, hányan mondták neked ugyanezt az eltelt évek során? És hány alkalommal segített mindez abban, hogy ne érezd felelősnek magad?

– Rengetegen. És egyszer sem – Luke a korlátnak támaszkodott. – Én nem hibáztatlak téged, Joni.

– Én sem hibáztatlak téged, Luke. Azt hiszem, valójában sohasem hibáztattalak. Bocsánatot kérek azért, amit a temetésen mondtam neked. És azért is, hogy valahányszor segíteni próbáltatok nekem, visszautasítottam a közeledéseteket. És kérlek, bocsáss meg azért is, amit Harpernek mondtam. Hozzáteszem, azzal fenyegetett, hogy ha még egyszer szóba hozom a témát, az lesz a vége, hogy behúz egyet.

Ennek hallatán Luke elmosolyodott.

– Szóval, miután Harperrel megbeszéltük a dolgokat, meghívott hozzátok az egyik vasárnap, vacsorára. És… hát, azóta itt tartunk. Megértem, ha nem akarsz itt látni…

– Te is a családhoz tartozol, Joni – mondta Luke, és ezt komolyan is gondolta.

Bekukkantottak az étterem ablakán, s látták, hogy a többiek palacsintát és rántottát adnak körbe az asztal körül.

– Tudom, ha abból indul ki az ember, hogy ki vagyok, és milyen helyeztben vagyok, kissé furcsán fog hangzani, amit mondok, de megkedveltem Harpert. Nagyon is.

Luke bólintott. Valóban furcsán hangzott…

Joni Luke karjára tette a kezét.

– És van még valami.

– Hát, nem tudom, hogy be tudok-e fogadni ma még valamit – hangzott a félig tréfás, félig komoly felelet.

– Tudtam a babáról, Luke. Karen elmondta, és megígértette velem, hogy nem szólok senkinek. Azért mondtam el most, mert akartam, hogy tudd, tisztában voltam azzal, mi mindent veszítettél el aznap.

Harper aggodalmasan pillantott ki az ablakon; annyi bizonyos, hogy egyikük sem üvöltözött, és nem is rohantak el. Ez mindenesetre jó jel.

Vett egy nagy levegőt. Amikor aznap reggel felkelt, nem is sejtette, érzelmek micsoda kavalkádja vár majd rá.

Joni és Luke csatlakoztak a többiekhez. Joni mosolygott, de Luke arckifejezése nem volt egyértelmű; tekintete Harperét kereste. Leült a lány mellé, de ahelyett, hogy magához ölelte volna, ügyelt rá, hogy tartsa a távolságot. Harper azt kívánta, bárcsak kettesben lehetnének. Jobb híján folytatta az evést.

A lényeg, hogy Luke végre itthon van! A többi majd csak megoldódik valahogy.

A reggeli végeztével kávézás következett. Mindenki elmesélte, mi történt Luke távolléte alatt, s Luke élvezettel hallgatta az elmúlt hat hónap beszámolóit. Harper csak fél füllel figyelt a beszélgetésre, s azon igyekezett, hogy ne kerítse hatalmába az aggodalom amiatt, hogy mit fog szólni Luke azokhoz a történetekhez, amelyeket ő mesél majd neki.

Joni távozott elsőként, indulnia kellett, mert sok dolga volt.

Luke az asztal alatt Harper térdére tette a kezét. Harper megszorította. Érezte, hogy a férfi érintésének hatására megkönnyebbül – mintha az egész teste fellélegzett volna.

– Menjünk – suttogta a fülébe Luke. Ajka finoman birizgálta Harper bőrét.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

Végre otthon… Az elmúlt fél év során Luke számtalanszor gondolt a házra, és arra, aki benne lakott. Nagy vonalakban minden ugyanaz maradt, de kétségtelen, hogy a részletekben megmutatkozott a változás.

Sok minden történt az eltelt hat hónap alatt. Maga sem volt biztos benne, hogy valójában mit is érez bizonyos változásokkal kapcsolatban, mint ahogy abban sem volt biztos, hogy vajon mások hogyan vélekednek minderről. Harper szokatlanul csendben volt hazafelé. Luke-nak fogalma sem volt, hogy került Joni a képbe, de afelől nem volt kétsége, hogy ez igenis jelentős mozzanat. És mindenekelőtt azt jelenti, hogy Harper tud Karenről…

Az a furcsa, pánikszerű érzés, ami Joni és Harper láttán ébredt benne, még mindig nem múlt el teljesen. A világa összeomlott, és fogalma sem volt, milyen fejleményekre számíthat. Az, hogy Jonit a reggelinél együtt látta a családjával és Harperrel, valóban döbbenetes élmény volt. Sosem hitte volna, hogy valaha is rendbejön a kapcsolata Karen édesanyjával. Az, hogy ismét találkoztak, olyan volt, mintha visszarepítették volna a múltba. Még mindig fájtak neki az asszony szavai, amelyeket a temetésen mondott. Valójában azt mondta ki, amit Luke is érzett és gondolt. Most pedig elnézést kér mindezért? Joni nem tartozik neki bocsánatkéréssel. Inkább neki, Luke-nak kellene bocsánatot kérnie – Jonitól és Harpertől.

Tiszta barom volt, hogy abban reménykedett, érintetlenül hagyhatja a múltját… Hát nem érdemelte volna meg Harper, hogy megtudja, miért nem képes többet nyújtani neki? Egyrészt önzés, másrészt hülyeség volt azt feltételezni, hogy a lány nem fog rájönni semmire. Megtörtént. És tessék, ennek hatására hatalmas távolság feszül köztük…

Hazafelé megpróbálkozott a bocsánatkéréssel.

– Szóval… Joni?

Harper azonban nem kapta be a horgot.

– Hát igen – bólintott. És részéről lezárta a témát.

Legalább a házzal minden rendben volt.

A szépen gondozott virágágyásokat már mulcs borította, hogy könnyebben átvészeljék a téli hideget. Harper még tavasszal egynyári növényeket telepített a veteményesbe, s minden héten küldött képeket Luke-nak az épp aktuális kerti munkafolyamatokról. A tökök, amelyeket halloweenra tett félre Harper, ott sorakoztak a bejárati ajtó mellett. Az új bejárati ajtó mellett – pontosított magában Luke, összeszorított foggal.

Egyébként az új ajtó csaknem tökéletes mása volt az eredetinek. Frank igazán jó munkát végzett. Azonban az ajtó arra emlékeztette Luke-ot, hogy nem volt itt, amikor Harpernek segítségre és védelemre lett volna szüksége.

Harper elfordította a kulcsot a zárban, és hátrapillantott a férfira:

– Alig várom már, hogy mit fogtok szólni egymáshoz! – mosolygott.

Luke megragadta a lány szőke copfját, és maga felé fordította, mert látni akarta az arcát:

– Előbb csókolj meg!

Harper nem siette el a dolgot. Tett egy lépést Luke felé, és átkarolta a nyakát.

Luke a lófarkánál fogva feljebb emelte Harper fejét, szája a lány nyitott ajkára tapadt. Valósággal összeolvadtak a szenvedélyes csókban, együtt lélegeztek, s végül Luke azt érezte, szinte eggyé váltak. Erőteljesen nyomult nyelvével a lány szájába, s elvette, amire legjobban vágyott – Harper némán alávetette magát a férfi kívánságának. Luke úgy érezte, nem tud betelni vele – édes, édes, édes… Valahányszor megérezte az ízét, magával ragadta a hév.

Amint ajkaik összeértek, olyan volt, mintha villám csapott volna beléjük: vágy a vággyal találkozott, s tudták, bárhogyan is alakul a kapcsolatuk, a testük lángol, kimondhatatlanul kívánják egymást. Nem akarták, s nem is tudták volna leplezni. És tagadni sem.

Luke úgy vágyott Harperre, ahogyan fuldokló a levegőre.

– Te jó ég, nagyon hiányoztál – suttogta a lány szájába.

Harper nem felelt, de ujjaival erősen markolta a férfi felsőjének gallérját.

Luke ismét megízlelte, s amint Harper megremegett a vágytól, erőnek erejével megszakította a csókot, mert attól tartott, ha ez így megy tovább, ott helyben, a verandán lerángatja a lányról a bugyit.

– Gyerünk be, drága – suttogta érdes hangon.

Harper bólintott, és nagyot sóhajtott.

– Előbb intézzük el a kutyákat. Aztán menjünk fel – visszafordult az ajtóhoz. – Készen állsz a szó szerint nyálas találkozásra?

Noha mosolygott, a szeme hűvösen csillogott.

Igazi kihívás volt… Luke képes lett volna bármit megtenni – akár téglánként lebontani a köztük lévő falat.

Lehetséges, hogy nem szeretheti úgy Harpert, ahogyan megérdemelné, de minden mást kész volt megadni neki.

Harper kinyitotta az ajtót, és a kutyák kitörő lelkesedéssel fogadták Luke-ot: amint Lola észrevette, az izgatott csaholást boldog nyüszítés és heves farkcsóválás váltotta fel. A farka olyan hévvel ütődött a falnak, hogy félő volt, leszedi a festéket. Luke letérdelt, Lola felugrott, mellső lábait a férfi vállára tette, s egy váratlan pillanatban megnyalta Luke orrát.

Max Luke hátára szökkent, s vékony hangon vakkantgatott. Luke elkapta, s magához szorította. Lola mellkasát megsimogatta és így szólt:

– Hallom, megmentetted a mami életét. Okos kislány vagy.

Lola Luke simogatását lelkes csaholással jutalmazta, majd ismét felugrott a vállára. A váratlan mozdulat elég volt ahhoz, hogy Luke kibillenjen az egyensúlyából és hanyatt essen.

– Úgy látom, nekik is hiányoztál – nevetett Harper.

– Ők is nekem. Majdnem annyira, mint te – felelte Luke, és kikecmergett a lelkes kutyák alól. – Azt hiszem, egy ilyen üdvözlést követően a legokosabb, ha lezuhanyozom – tette hozzá, és magához húzta Harpert. – Jössz te is lefeküdni?

Harper hozzábújt:

– Ez nem kérdés.

Luke beállt a zuhany alá, és lemosta magáról a sivatagban töltött hat hónap minden porát, s mintha egyúttal az embert próbáló aggodalom is enyhült volna…

Végre megint otthon volt, s elkezdhette élni az itteni életét. Az étteremben nem érinthette meg úgy Harpert, ahogy szerette volna – Joni jelenlétében semmiképp sem. Hogyan is lehetne Harperrel Karen után? Elhessegette a gondolatot. Senki sem léphet Karen helyébe. Ez semmiképp sem történhet meg. Ő, Luke azonban itt van, és életben van. És ez is fontos…

Elzárta a csapot és a törülközőért nyúlt. A törülköző is új volt; méretes, bolyhos fürdőlepedő, akkora, hogy egy egész autót megszárogatna, nemhogy egy embert.

A derekára csavarta és bement a hálószobába.

Amint megpillantotta Harpert, szerszáma máris kőkeményen ágaskodott. A lány az ágyon fekve várta. Futóruháját sötétszínű, egyszerű vonalvezetésű szaténfűzőre cserélte, melynek csipke mellrésze nem sok teret engedett a fantáziának. Dús kebleit épp hogy csak takarta a leheletfinom anyag.

– Gyere ide – mondta Luke-nak, s feltérdelt az ágyon. A férfi teste önkéntelenül válaszolt a hívásra. Luke lekapta magáról a törülközőt, és Harper mellé vetette magát.

– Elképesztően gyönyörű vagy, Harper – suttogta, s egy csókban forrtak össze. – Ez valami új – végighúzta ujjait a fűző csipkés szegélyén.

– Vettem egy-két dolgot, a hazatérésed tiszteletére.

Luke képtelen volt kimondani azt a bizonyos szót, amire
a lány annyira várt, de minden mást megtehetett:

– Minden percben te jártál az eszemben, drága. Úgy éreztem, már sosem jövök haza – a szájáról az állára, a nyakára csúsztatta ajkát. – Nagyon hiányoztál.

A lány megremegett, s ujjait a férfi vállába mélyesztette.

– Szeretlek, Luke.

– Ne sírj, drága – hüvelykujjával letörülgette a lány bársonyos bőréről a könnyeket.

Harper sűrűn pislogott, hogy abbamaradjon a sírás.

– Még mindig kellek neked?

Luke egy pillanatra abbahagyta a simogatást.

– Harper – suttogta –, csak te kellesz nekem.

A lány finoman eltolta magától Luke-ot, míg a férfi feje a párnára ért.

Lassan ránehézkedett – a fűző lágy csipkéje kellemesen cirógatta a férfi bőrét. Harper Luke arcélétől kezdte, majd
a nyakáig csókokkal borította be a férfit, s ezt követően haladt tovább, lefelé: csókolta, nyalogatta, puszilgatta a mellkasát, a hasát, s aztán még lejjebb.

Amikor ajka Luke péniszének érzékeny csúcsát érintette, a férfi minden ízében reszketett. Csípőjét közelebb tolta a lány szájához, amint az édes ajkak lüktető férfiasságára simultak.

Harper egészen mélyen, a garatjáig beszívta magába Luke péniszét.

– Te jó ég, drága – sóhajtotta reszelősen a férfi.

Harper ekkor a tövénél ragadta meg a vastag, lüktető péniszt, s hosszában húzogatni kezdte, miközben a szájával a makkját ingerelte.

A lány élvezettel felnyögött, s vibráló vágya láttán a férfi kis híján a csúcsra jutott. Luke megragadta Harper lófarkát:

– Drága, nem akarom elsietni. Benned akarok lenni.

Harper hagyta, hogy a férfi lassan feljebb húzza, s forró csókban forrtak össze ajkaik. Luke hanyatt akarta fordítani a lányt, de Harper a vállára tette a kezét, s megállította a mozdulatot. – Maradj így – suttogta, s lovaglóülésbe helyezkedett.

Megfogta Luke ágaskodó férfiasságát, és a combja közé húzta, hogy a férfi érezze, mennyire vágyik rá. Teljesen nedves volt már. Luke megfogta a lány csípőjét, s lassan magára húzta őt. Centiméterről centiméterre került egyre beljebb, amíg végül teljesen magába fogadta.

Luke leküzdötte a vágyát, hogy ő diktálhassa a ritmust, hogy erőteljesen hatoljon belé újra meg újra.

– Csináld úgy, hogy sokáig tartson, drága – suttogta. Harper a tenyerébe fogta a férfi arcát, felemelkedett, s aranyszín fürtjei lágyan keretezték az arcát. Behunyta szemét, s lassú ritmusban kezdett fel, s alá mozogni Luke lüktető, vastag péniszén. Harper teste karcsúbb és erősebb volt, mint hat hónappal azelőtt. Olyan volt, mint egy istennő, aki épp csatába lovagol.

– Nyisd ki a szemed, Harper.

Lassan, álmatagon nyitotta ki szürke szemét. Elmosolyodott, amint ismét egy lökéssel beljebb került benne a férfi. Luke hagyta, hogy Harper diktálja a tempót, s belefeledkezzen az élvezetbe. Mintha megállt volna az idő,. Luke átadta magát a varázslatnak – a lány a mennyekbe repítette.

Felült, s leszakította Harper melléről a csipkét. A lány mellbimbói kőkeményen meredeztek, s vágyták a férfi érintését. Luke bekapta az egyiket, s hosszan, érzékien csókolni kezdte.

Harper egyre gyorsuló légzése még jobban felizgatta Luke-ot. Ismét a megszívta Harper mellét, ezúttal erősebben – válaszként Harper vaginájának izmai szorosan ölelték körbe a péniszét. Luke a golyóiban érezte, hogy orgazmusa kirobbanni készül.

– Luke.

– Add át magad, drága – erősebben szorította a lány csípőjét, s péniszére húzta, a lehető legmélyebben hatolva belé. Harper combja összezárult a testén, majd izmai megremegtek. Luke a péniszén érezte a kellemes vibrálást, s a rándulásokat, amelyek immár képtelenek voltak gátat szabni a kitörő orgazmusnak. Harperben élvezett el. Forró spermája szétömlött a lány testének mélyében.

Harper reszketve omlott Luke mellkasára. Akármit mondtak egymásnak korábban, akármi történt köztük, a testük egymásnak volt teremtve.

Harper szerette a férfit. Testestül, lelkestül.

– Beszélnünk kellene – suttogta Luke, fejét a lány vállára hajtva.

– Aludj egy kicsit, majd utána beszélgetünk.

Megsimogatta a hátát. Harper arcán patakokban folytak a forró könnyek, amelyek azután Luke nyakára és vállára cseppentek.

Néhány óra múlva Harper felébredt. Luke-on hasalt, s a férfi még mindig benne volt. És még mindig kemény volt… Harper ösztönösen összeszorította vaginája izmait Luke pénisze körül, miközben igyekezett lemászni róla. A mozgásra Luke felébredt.

Hanyatt fordította a lányt, s továbbra is benne maradt. A vállára hajtotta a fejét, kissé kijjebb húzta a péniszét, majd ismét beléhatolt.

Harper teste azonnal reagált, máris benedvesedett. Széttárta combját, hogy Luke a lehető legközelebb kerülhessen hozzá.

Luke Harper keblére simította a tenyerét, majd határozottan megmarkolta, s közben döfései egyre erőteljesebbek, egyre gyorsabbak lettek. Szédületes tempót diktált, együtt száguldottak az orgazmus felé.

– Szoríts meg, drága – lihegte.

Harper összeszorította vaginájának izmait, s Luke ismét döfött. Minden mozdulatnál kéjesen felnyögött. Harper érezte, hogy elsöprő erejű orgazmus ébred benne.

Luke hatalmas, kőkemény pénisze egyre erősebben hatolt a lányba, míg végül az orgazmus első lökete elérte. Harper érezte, amint szétárad testében a férfi magja, s maga is elélvezett. Orgazmusával Luke spermájának utolsó cseppjei is célt értek.

– Az enyém vagy – suttogta Luke. – Az enyém…

Egy órát még pihent, majd kibontakozott Luke öleléséből és felkelt. Luke álmában még utánanyúlt, mire Harper adott egy puszit a homlokára, s betakargatta. Megpaskolta az ágyat, ezzel jelt adva a kutyáknak, hogy elfoglalhatják a helyüket. Lola Luke mellé kuporodott, Max pedig békésen elhelyezkedett a férfi mellkasán.

Harper bement a fürdőszobába, és megnyitotta a csapot a zuhanyzóban. Levette a fűzőt, s belépett a zuhanykabinba.

A szokatlan megerőltetéstől sajgott minden porcikája, de ezt a fájdalmat szívesen fogadta. Elmosolyodott.

Végre itthon van Luke! Egy új kezdet vár rájuk…

Visszament a hálószobába, csendesen elővette a ruháit. Ezúttal kényelmes darabokat választott, halkan becsukta a fiókot, és lábujjhegyen lépdelve lement a földszintre. Hideg volt a házban. Úgy döntött, nem csavarja fel a fűtést, hanem inkább begyújt a nappaliban a kandallóba. Amíg a szoba lassan átmelegedett, a konyhába ment, és feltett egy kávét.

Kicsit korán volt még a vacsorához, de tekintettel arra, hogy aznap kihagyták az ebédet, tárcsázta a Dawson Pizzeria számát, és leadta a rendelését.

Ha Luke felébred, megvacsoráznak, és megbeszélik, amit meg kell beszélniük.

A csengetésre Luke felébredt. Pizsamában és pólóban szaladt le az alsó szintre, majd a frissen sült pizza illatát követve a konyhába ment.

Harper cicanadrágban és combközépig érő gyapjú zokniban volt. Széles mosolyt villantott a férfira. Puha, áfonyaszín, lezser pulcsija alól kivillant a válla, szőke haját laza kontyban fogta össze a feje búbján, láttatva nyakának karcsú ívét.

– Szia, szépfiú! Kérsz egy kávét?

– Hű, az bizony jólesne.

Harper fogott egy bögrét, miközben Luke mögé lépett, s a lány nyakának bársonyos bőréhez érintette orrát.

– Éhes vagy? – kérdezte Harper elcsukló hangon.

Luke évődve megpuszilta az arcát.

– Igen.

– Lucas Garrison, ha most kiszívod a nyakam, én…

Luke hátrább lépett, és megpaskolta a lány fenekét. Micsoda formás, és kemény fenék!

– A mindenit, drága, igazi amazon lettél! Ki vagy gyúrva, az biztos!

Harper felkacagott, és Luke kezébe adta a bögrét.

– Beiratkoztam egy edzőterembe. El kellett foglalnom magam valamivel, hogy ne csak azzal foglalkozza, egész nap, hogy rólad álmodozom.

– Aldo azt mondja, nagyon kemény vagy, ami a futást illeti.

Harper újabb mosolyt villantott rá.

– A legkeményebb harcos volt az edzőm – felelte, és elővett két tányért a konyhaszekrényből.

– Hogy van egyébként?

Harper odaadta neki a tányérokat, és a konyaszigeten lévő pizzásdobozra mutatott.

– Nagyszerűen. Bevallom, kicsit aggódtam miatta, amikor hazajött. Látszott, hogy nagyon megviselték a történtek. De ismered Aldót! Minél nagyobb a kihívás, annál keményebben küzd.

Harper töltött magának is egy csésze kávét, és megbolondította egy kis tejszínnel.

Luke kinyitotta a dobozt, és élvezettel szippantotta be a szalámis-zöldpaprikás pizza ínycsiklandó illatát.

– Komolyan mondom, nem egyszer álmodtam odakint erről a pizzáról – sóhajtotta, s egy-egy szeletet tett a tányérokra.

Harper fogta a csészéket, és elindult a nappaliba.

– Ez is új? – kérdezte Luke, s letette a tányérokat a kandalló előtt álló, fényes felületű dohányzóasztalra. Még sosem gyújtott be a kandallóba…

Harper leült az asztal mellé a földre, egy kényelmes párnára, keresztbe tette a lábát maga előtt, és a tányérjáért nyúlt.

– Egy garázsvásáron bukkantam rá. Húsz dollárért elhozhattam.

– Klassz – Luke körülnézett a nappaliban. Természetesen alapjaiban nem változott semmi, azonban a részletek nagyon is megújultak: színes díszpárnák, könyvek a polcokon, s az asztalokon, párkányokon gyertyatartók.

Hosszú idő óta első alkalommal érezte, hogy valamiképpen „megváltozott” az otthona. Korábban a változás mindössze abból állt, hogy vastagabb porréteg borított mindent, mint az elutazás előtt, és legalább egy hétbe telt, mire nagyjából ki tudott takarítani.

Tudta jól, hogy ezúttal egy hétnél is hosszabb idő kell majd ahhoz, hogy minden apró változást észrevegyen.

Belekortyolt a kávéba, és elvette a tányérról a pizzaszeletet.

– Szóval, Joni… – amint Harper kimondta Luke anyósának nevét, pillanatnyi csend ereszkedett a szobára.

– Azt hiszem, tartozom neked egy bocsánatkéréssel, de nem igazán tudom, hol is kezdjem – sóhajtotta Luke. Lelkifurdalás és az a régi, ismerős fájdalom kerítette hatalmába, s úgy érezte, a torkán akad a falat.

– Kezdd talán azzal, hogy hogy érezted magad, amikor ma délelőtt találkoztál vele.

– Bepánikoltam – rázta meg a fejét Luke. – Nagyon meglepett, hogy ott van, és együtt reggelizik a családommal. Ráadásul fogalmam sem volt, mit jelent ez az egész. És azt sem tudtam, mit hoz mindez a jövőre nézve. Nekem. Neked. Neki. És igazság szerint még most sem tudom…

– Nem terveztem, hogy kész helyzet elé állítalak vele kapcsolatban. Annyira meglepett, hogy hazajöttél, hogy el is feledkeztem minden másról.

Luke ismét megrázta a fejét.

– Az én hibám, hiszen én tartottam vissza az információt. Nem beszéltem neked ezekről a dolgokról…

– És miért nem?

Luke tekintete a tűzbe révedt. Hogyan is önthetné mindezt szavakba? Hogyan is értethetné meg vele, hogy miért tartotta mindezt magában? Hogyan mondja el, hogy Karen nevének hallatán mindmáig határtalan fájdalmat érez…

– Mindent úgy csináltam, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Hozzámentem a gimis szerelmemhez, aztán beléptem a seregbe. Saját vállalkozásom lett. Terveim voltak. Tudtam, hová tartok. Azt beszéltük meg, hogy veszünk egy házat, és családot alapítunk – nagyot nyelt, mintha a könnyeivel küszködne. Eszébe jutott a gyereke, akit sohasem láthatott. – Amikor meghalt… ahogyan meghalt… – ekkor Harper Luke karjára tette a kezét. Könnyek csillogtak a szemében. – Aznap mindenemet elveszítettem. A múltamat, a jövőmet, a terveimet – krákogott, hogy megszabaduljon a torokszorító érzéstől. – Fogalmam sem volt, hogyan élek túl egy napot nélküle, nemhogy éveket… Végül arra jutottam, hogy egyszerre mindig csak egyetlen napra fogok koncentrálni, arra, amelyik épp előttem áll. Keményen dolgoztam. Mindent mélyen eltemettem magamban. Csak az lebegett a szemem előtt, hogy az adott napot átvészeljem valahogy.

– És miért nem beszélsz róla? – Harper meg is feledkezett a pizzáról.

Luke a fejét ingatta.

– Nem tudom, hogyan tehetném, mert ha csak szóba kerül, hatalmas űrt érzek a lelkemben. Nem nekem kellett volna életben maradnom. Mindig is én voltam az, aki készen állt a halálra. Az ember számol ezzel a lehetőséggel, amikor bevetésre indul. Felkészül rá, hogy megtörténhet, hogy véget érhet az élete. Arra viszont nem voltam felkészülve, hogy elveszíthetem a feleségem.

Egy pillanatra elnémult. Furcsa érzés volt, hogy elhunyt feleségről beszél a barátnőjének. Nem helyes, hogy vegyíti a múltat a jelennel…

Harper az ölébe bújt, s szembe fordult kedvesével. Luke vállára hajtotta a fejét.

– Nagyon sajnálom, Luke.

Luke Harper pólója alá nyúlt, és megsimogatta a hátát. Valahányszor megérintette a lányt, valahányszor a közelében volt, úgy érezte, már nem olyan áthatolhatatlan a sötétség.

– Én is nagyon sajnálom, drága. Bárcsak többet adhatnék neked! Mindent megérdemelsz, de egyszerűen képtelen vagyok…

Harper átkarolta Luke vállát, és magához ölelte a férfit.

– Nem akarok többet. Azt akarom, ami van. Téged akarlak.

– Drága, én egy végtelenül önző alak vagyok. Te olyasvalakit érdemelnél, aki eszét vesztve szerelmes beléd. Szerelmes, és elvesz feleségül, s az élete hátralévő részben megad neked mindent, amit csak akarsz. Én képtelen vagyok a szerelemre. Nem szerethetek már többé senkit. De téged nagyon akarlak. Olyannyira, hogy úgy érzem, minden pillanat, amit nélküled töltök, üres és értelmetlen.

Harper nagyot sóhajtott.

– Szeretlek, Luke. Mit jelent mindez kettőnk szempontjából?

– Ha megfelel, akkor csinálhatjuk úgy, hogy egyszerre csak az adott napra koncentrálunk.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

Harper úgy döntött, nem csinál problémát abból, hogy Luke nem tett említést születendő gyermekéről. Épp elég lehetett neki, hogy Joni elmondta, tudott arról, hogy Karen babát vár. Ennek kapcsán alakult ki az első, és egyetlen beszélgetésük, amelyben Karen neve szóba került. Harper már ezt is jelentős előrelépésnek tartotta, és nem akarta erőltetni, hogy Luke előálljon az összes részlettel.

Olykor szokatlanul csendes volt, különöseképp, ha Joni a közelben volt. Harpernek feltűnt, hogy amikor az asszony ott van a társaságban, Luke ügyel rá, hogy tartsa a távolságot. Joni jelenlétében nemigen ért hozzá. Szívből remélte, hogy az idő múlásával ez változni fog.

Lassacskán megnyugodott, amint kezdték kialakítani a közös, új életüket. Azonban volt néhány régebbi szokás, amely mégis megmaradt. Luke továbbra is Lolával járt futni reggelenként, s Harper pulzusa továbbra is az egekbe szökött, valahányszor meglátta Luke-ot meztelenül… és akkor is, ha fel volt öltözve…

Azonban az állandóság érzete új helyzetet teremtett.

Harper péntek esténként Remo kocsmájában dolgozott, és ilyenkor Luke is odament. Hetente egyszer közös reggelire találkozott a család, de persze továbbra sem ért rá mindig mindenki, hogy ott legyen.

Munkanapokon együtt dolgoztak a cégnél, esténként pedig épp olyan hevesen szeretkeztek, mint korábban. Egymás iránti vágyuk cseppet sem lanyhult.

Harper megmutatta Luke-nak, mi minden történt a távolléte alatt. Frankkel remek munkát végeztek, többek közt kialakítottak egy járható gardróbot, gipszkartonból. Az egyik, eddig üresen álló szobába emeletes ágy került. Luke-ban egy pillanatra megállt az ütő.

– Harper, gyerekeink is vannak? És… és halaink?

– Meglepetés! – rikkantotta a lány. – Valójában nem. A helyzet az, hogy kéthetente itt alszanak a srácok, hogy Mrs. Agosta egy kicsit szusszanhasson. Elegem lett abból, hogy állandóan felfújjam a gumimatracokat, úgyhogy vettem Bobnál egy emeletes ágyat. A halakat a srácok nyerték a július negyediki bulin, és úgy gondoltam, okosabb, ha megtatom őket, mert Mrs. Agostának csak eggyel több tennivalót jelentenének. Ava a másik szobában szokott aludni, a franciaágyon. Egyébként hercegnőágynak hívja.

Luke bekukkantott a másik szobába, ahol az ágy tele volt rózsaszín, pihepuha díszpárnákkal, melyek közt egy hatalmas, plüss egyszarvú pöffeszkedett.

– Látom, nem unatkoztál. Van még valami meglepetés a következő szinten is?

Bár a háznak nem volt több szintje, voltak más területek, amelyeket elért a változás. Például a Garrison cég sikeres miniház-projektje, melynek kapcsán Luke édesapja ragaszkodott hozzá, hogy hetente egyszer együtt ebédeljen Harperrel és Bethtel. Amikor Luke kiment az építkezésre, döbbenten látta, hogy Harper és Frank együtt szereli a gipszkartonrendszert. Elképedése kiült az arcára – valószínűleg senki sem felejti el, milyen képet vágott.

Egyik nap, amikor hazaért, meglepetten tapasztalta, hogy Syl néni a konyhában kávézik Harperrel.

Claire azt javasolta, hogy Luke és Harper rendezzék a hálaadási vacsorát, amely egyben remek alkalom arra is, hogy megünnepeljék Luke hazatérését. Harper belevetette magát a tervezésbe. Ami az édesburgonya-köretet illeti, a Pinteresten képek tömegét gyűjtötte össze, és vett egy tizenkét személyes étkészletet is.

Luke csak mosolygott és bólogatott, valahányszor Harper félhangosan latolgatta, hogy milyen mennyiségű sült kelbimbót és vörösáfonyát kellene tennie a pulyka töltelékébe. Számára ez lesz az első igazi, családi hálaadási ünnepség, s eltökélte, hogy minden résztvevő számára emlékezetessé teszi. Olyan lesz, amilyenről mindig is álmodott.

Végre elérkezett a nagy nap. Harper hajnali négykor kelt, és nekilátott a készülődésnek. Szívből remélte, hogy olyan csodás lesz a hálaadási vacsora, amilyenben Luke-nak már nagyon rég nem volt része.

Luke álmodott. Terepszínű gyakorlóruhában volt, és hazafelé tartott a bevetésről. A buszon ült. Rá is átragadt a többiek lelkesedése, és izgatottan számlálta, hány kilométer van még hátra, mire végre Benevolence-be érnek. És végre találkozhat Karennel…

Aznap fogják megosztani a jó hírt a családdal. Elmondják, hogy a Garrison famíliába kisbaba érkezik.

Luke meghozta a döntést. Elhatározta, hogy leszerel. Otthagyja a Gárdát. A cége igen jól prosperált, és emiatt szükség volt arra, hogy személyesen felügyelje az ügymenetet. Azt tervezte, épp olyan odaadó apja lesz a gyermekének, amilyen az ő édesapja, Charlie volt. Jelen lesz. És részt vesz mindenben.

A busz befordult a sarkon. Megpillantotta a parkolót. Azonnal észrevette a családtagjait.

Az egyikük hiányzott.

A busz erősen fékezett, az ütközés elkerülhetetlen volt. Mindnyájan oldalra vetődtek, s Luke hajló fém nyikorgását és törött üvegcserepek csörömpölését hallotta. Megborzongott, mintha a húsába vájt volna a kellemetlen zaj.

Másodpercekkel az ütközést követően baljós csend ereszkedett rájuk. Luke nekiállt, hogy kivonszolja magát a busz roncsai közül, körülötte mindenütt törött üveg- és fémdarabok.

A busz belsejében nem volt mozgás. Csupán ő volt. Ő és a vágya, hogy mielőbb kijusson a roncsból.

Kirúgott egy ablakot, és az aszfaltra mászott. A sűrű füstben alig látott, nehezen vette a levegőt. Ennek ellenére minden erejét összeszedve továbbment.

Karen kocsija – amelyet egyébként egy városi terepjáróra akart lecserélni, a baba érkezése miatt – szinte a felismerhetetlenségig roncsolódott. A motor betört az utastérbe, mindenütt gomolygott a füst. A szélvédő ripityára tört. A légzsák lassan vérvörösre színeződött. Egy szőke fej pihent rajta, mozdulatlanul.

Várjunk csak! Valami nem stimmel! Karen gesztenyeszín fürtjeit kellett volna látnia… Nem szőke tincseket…

Luke a kocsihoz rohant. Remegő kézzel nyúlt be a betört ablakon át, és megérintette a nőt. Megmozdította az élettelen alakot… s meglátta az arcát.

A csodaszép arcot, s a homlokán éktelenkedő hatalmas, vérző sebet.

Harper.

Abban a pillanatban beléhasított a felismerés, hogy már soha többé nem láthatja a szürke szempárban azt a kedves csillogást.

Kiáltozást hallott, és szirénák hangját, de semmi más nem létezett számára abban a pillanatban, csak az az élettelen arc.

Luke szíve hevesen vert, s amint felriadt álmából, ösztönösen nyújtotta kezét, s Harpert kereste. Még a rémálom nyomasztó hatása alatt állt. Harper érintésére vágyott, úgy érezte, csak az hozhatja vissza a nyugalmát. De az ágy üres volt.

Felült, és a szívére tette a kezét. Ujjai a főnixtetoválást érintették. Mióta van ez így? Mióta érzi azt, hogy a lány érintése nyugalmat hoz?

Ettől rettegett az elejétől kezdve. Nem volt hely a szívében senki másnak. Senki másnak, csak Karennek. A feleségével kapcsolatos emlékek kiszorítottak minden mást.

Nem teheti meg, hogy a veszteség űrjét valaki mással töltse be. Hogyan jutott ilyen messzire? Hogyan keveredhetett ilyen helyzetbe?

Luke felkelt, és tűzforróra állította a zuhanykabinban a vizet. Azt remélte, a forró víz talán felolvasztja a szívét borító jégpáncélt.

Amikor lement az alsó szintre, a konyhában már állt a bál. Az asztal és a pult tele volt pakolva, teljes gőzzel folytak a hálaadásnapi vendégség előkészületei. A tűzhely mellett Lola és Max lelkesen lefetyelte a padlóról a lecseppent szószt.

Harper tekintetében lelkesedés csillogott. A lány elsuhant mellette, adott egy futó csókot és mosolyogva köszöntötte:

– Jó reggelt, szépfiú – a kezébe nyomott egy csésze kávét, azután ismét a tűzhely felé fordult. – Tudom, mi jár a fejedben, de hidd el, tényleg feltakarítok magam után. Csak szeretném, ha minden, de minden tökéletesen sikerülne.

– Hány embert várunk? Úgy látom, ennyi kaja elég lenne egy teljes zászlóaljnak.

– Ebédre tizenketten jönnek, aztán a desszertre már Mrs. Agosta és a srácok is csatlakoznak.

Luke elvégezte a számítást. – Mrs. Moretta, Aldo és Gloria, így megvan a tizenegy. És ki a tizenkettedik?

Harper a tűzhelyen gőzölgő lábasba nézett.

– Meghívtam Jonit is. Általában a nővére és a sógora rendezik a vacsorát, de idén Észak-Karolinába mentek, meglátogatni a fiukat.

Hát persze, meghívta Jonit is… Ő az egyetlen, akinek a jelenléte elég ahhoz, hogy Luke-ot emlékeztesse a veszteségére, és arra, hogy milyen szerepet játszott mindebben. – Azért megkérdezhettél volna, nem gondolod? – csattant fel.

Észrevette, hogy Harper összerezzen szavai hallatán.
A konyhai időmérő berregni kezdett, s Harper átlépte Maxet, hogy kivegye a pitéket a sütőből. Letette a süteményeket a rácsra, hogy hűljenek, és melléjük tette az edényfogó kesztyűt.

– Ne haragudj. Valóban meg kellett volna kérdezem, hogy mit szólsz.

Látszott rajta, hogy komolyan gondolja a bocsánatkérést, de Luke-nak mindez még nem volt elég.

– Azt hiszem, érdemes lenne figyelembe venned, hogy amennyiben az én családomról, az én házamról, és az én cégemről van szó, enyém a döntés joga – szavai éles késként hasítottak a levegőbe.

Harper összevont szemöldökkel nézett rá.

– Megértettem. Köszönöm, hogy világossá tetted mindezt.

– Nem hiszem, hogy bölcs döntés lenne most balhéznod velem – olyan lendülettel csapta le a bögrét az asztalra, hogy kilöttyent a kávé.

– Én sem hiszem. Inkább gondoskodom arról, hogy kellemesen teljen a hálaadás a családod számára, a házadban – azzal hátat fordított neki, és fogta a vágódeszkát, rajta a szabályos hasábokra vágott krumplival.

– Elmegyek futni – mondta Luke és kiviharzott a házból.

Remélte, hogy minden egyes lépéssel tisztulni fog az agya. Csak egy álom volt. Mégsem sikerült meggyőznie magát arról, hogy nincs semmi különösebb jelentése. Harper nem Karen. És ez volt az igazi probléma.

Nem a megszokott útvonalat választotta. Tudatosan figyelt a tempóra és a légzésére. A házak, és a kocsikkal teli beállók, amelyek mellett elhaladt, furcsa masszává olvadtak össze, s szinte a semmiből bukkant elő a főutca üzletsora. Befordult a sarkon, majd egy másikon, s egyszeriben az épületek helyett már fák és sírkövek tárultak a szeme elé.

A temetőbe ért. Nyilván a tudatalattija vezérelte ide, Karenhez. Luke lassított, és követte a keskeny aszfaltcsíkot, amely Karen sírjához vezetett.

Egy kis töklámpás díszítette a fekete gránit sírkövet. Biztosan Joni készítette.

Joni.

Akármennyire szerette volna, nem tudta feledni a múltat. Joni valahogyan mindig arra az életére emlékeztette, amelyet egykor élt. Az életére, amelybe többé sosem térhet vissza. Nem értette, hogyan fejlődhetett idáig az asszony Harperrel való kapcsolata. Vajon úgy tekint rá, mint olyasvalakire, aki legalább részben pótolhatja a lányát?

Hát nem jut el Joni tudatáig, hogy Karen pótolhatatlan?

Megérintette a sírkövet, amelyet a reggeli nap fénye már felmelegített.

– Boldog hálaadást, Karen…

A konyhai időzítőket úgy állította be, hogy legyen tíz perce felszaladni, és átöltözni. Ami az ünnepi megjelenést illeti, a Garrison család a laza viseletet részesítette előnyben, ami adott esetben nem zárta ki, hogy egyesek pizsamanadrágban és melegítőben érkezzenek. E furcsa családi hagyomány Harpernek sem volt ellenére. Jóganadrágot és egy kényelmes, V nyakú, vörösáfonya-színű felsőt vett fel az alkalomra.

Bárcsak Luke is itt lenne már! Jobban aggódott miatta, mint azt akár önmagának is hajlandó lett volna beismerni. A férfi hangjából áradó düh, s feldúlt tekintete egyszerre megijesztette és fel is dühítette a lányt. Ha Luke még csak arra sem hajlandó, hogy megbeszéljék ezeket a dolgokat, hogyan segíthetne neki?

Egyszerre szólalt meg a csengő és a konyhai időmérő is. Harper letörült egy könnycseppet a konyharuhával, s úgy érezte, minden erejére szüksége lesz, hogy ellenálljon a kísértésnek, és ne billentse fenékbe Luke-ot. Majd másnap…

Nem tudta nem észrevenni, hogy az utóbbi időben egyre gyakoribbak a furcsa kis csendek, és ilyenkor mintha távolabb is kerültek volna egymástól. Valami gond volt, és ezt nem lett volna célszerű figyelmen kívül hagyni. Harper szívből remélte, hogy lehet vele kezdeni valamit. Annyira szerette a férfit, hogy a lelke mélyéig megrázta mindez; ha Luke-nak fájt valami, Harper is szenvedett.

Harper kikapcsolta az időmérőt, kihúzta magát, és ajtót nyitott Luke családtagjainak.

Mindnyájan ott voltak: Claire, Charlie, James, Ty, Sophie és Josh. Otthon érezték magukat. Bele-belekóstoltak a konyhában készülő és a nappaliban tálalt ételekbe, Charlie bekapcsolta a tévét, hogy megnézze a meccset, Josh pedig a kutyákkal hancúrozott, össze-vissza rohangáltak, ki a konyhából, be a nappaliba, és fordítva.

Harper azt mondta, Luke elment futni, hogy előre ledolgozza az ételmennyiséget, amelyet aznap fog elfogyasztani. Látszólag mindenki kielégítőnek találta a magyarázatot.

Amikor Luke kimerülten és izzadtan visszatért, Harper vidám mosolyt erőltetett az arcára, és a konyhába ment, hogy ne legyen a férfi útjában. Szerette volna a támogatásáról biztosítani, de valami azt súgta, hogy nem ezt a hatást keltené, ha a családja szeme láttára beledöfne egy húsvillát.

Örömmel hallotta, hogy Luke nem megjátszott szívélyességgel köszönti a többieket. Josht felkapta a vállára, Claire-t kedvesen megpuszilta. Sophie-t a hűtő felé menet kapta el, és ugyancsak adott neki egy puszit. Vitt egy-egy sört Charlie-nak és Jamesnek. Ty szolgálatban volt, így ő nem sörözhetett.

Luke kerülte a szemkontaktust Harperrel, ami egyáltalán nem volt a lány ellenére. Megkönnyebbülten sóhajtott, amikor hallotta, hogy Luke felmegy az emeletre, lezuhanyozni.

Joni egyszerre érkezett Aldóval, Gloriával és Mrs. Morettával. Harper örült, hogy ennyien vannak a házban, mert a nagy felfordulásban nyugodtan a konyhában maradhatott, újonnan érkezett segítőivel. Luke már a nappaliban volt, a többiekkel.

Harper nem tudta, vajon őt vagy Jonit kerüli-e Luke. Nem kizárt, hogy mindkettejüket.

Egyszer rajtakapta a férfit, hogy őt nézi. Joni épp egy tálat adott Harper kezébe, benne saját készítésű babos egytálételével, s mellé adott egy kézzel írt receptet is:

– Édesanyámé – mondta Joni, elérzékenyült mosollyal. – Szeretném, ha a következő generáció tovább vinné.

Harper nagyon meghatódott, s megölelte az asszonyt. Első családi ünnep, első családi recept. Látta, hogy Claire, a konyhasziget túloldaláról rájuk mosolyog. S ekkor érezte, hogy valaki más is őt nézi. Luke állt a konyhaajtóban, döbbent arckifejezéssel.

A tekintetük találkozott, s egy pillanatra összeforrt. Harper elengedte Jonit, Luke kivett még egy sört a hűtőből, majd kiviharzott a konyhából.

Mindenki úgy tett, mintha nem érezné a feszültséget. Ebédnél Harper nem Luke mellé ült, hanem a lehető legmesszebb tőle, az asztal másik oldalára. Ekkor sem szólt senki semmit.

Mindenki másodszor szedett az ételből – James és Ty kivételével, ugyanis ők már harmadszor –, de Harper csak ide-oda tologatta a sült pulykát és a krumplipürét a tányérján. Olyan íze volt mindennek, mintha sós mogyoró lett volna hagymaszósszal leöntve.

Luke sem evett túl sokat, helyette viszont igen gyakran töltötte újra a borospoharát.

A beszélgetésben sem vettek részt igazán.

Gloria és Aldo egymást etetgették a pulyka töltelékével, Mrs. Moretta és Sophie pedig a biozöldségekről csevegett.

– Amikor Aldo kisgyerek volt, simán megette a brokkolit, amit elé tettem, annak ellenére, hogy akkoriban mindenki növényvédőszerrel permetezte a zöldségeket. Megette, és nem lett tőle semmi baja – jelentette ki Mrs. Moretta, aki az alkalomra pulykamintás pulcsit vett fel.

Charlie és James felváltva szökdöstek be a nappaliba, hogy megnézzék a meccs állását.

Amikor az ebéd a vége felé közeledett, Joni, aki Claire jobbján ült, halkan krákogott, majd így szólt:

– Szeretném megköszönni Harpernek és Luke-nak, hogy meghívtak erre a mai összejövetelre. Az elmúlt néhány évem elég nehéz volt, és nagyon sokat jelent, hogy családtagként bántok velem. Örülök, hogy emlékeztettetek rá, hogy mi az, ami igazán fontos az életben, és köszönöm, amit értem tettetek. Köszönök mindent. Boldog hálaadást! – azzal koccintásra emelte poharát.

A többiek követték a példáját.

– A családra! – mondta Charlie, és Harperre kacsintott.

– A családra! – visszhangozták a többiek.

Aldo megpaskolta Harper kezét, és rákacsintott.

– Szép munka, Harp – suttogta.

Harper lopott pillantást vetett Luke-ra; a férfi homlokráncolva meredt üres poharába.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

Úgy döntöttek, hogy a mosogatást későbbre halasztják, és a lakomát egy kis barátságos meccsel vezetik le. Ahogy az lenni szokott, a családi meccsek kezdeti csipkelődése olykor Garrisonéknál is hevesebb vegzálásba fordult.

Az egyik csapatot Harper, Luke, Aldo és Gloria alkotta, míg a másikat Ty, Sophie és James. Amíg ők odakint játszottak, a család többi tagja a nappaliban maradt, és tévét nézett, vagy éppen szunyókált.

Néhány bemelegítő gyakorlat után Harpernek jobb kedve kerekedett.

Claire hallótávolságon kívül volt, így a testvérek megengedtek maguknak egy-két keresetlen megjegyzést. James a játék elején egy briliáns dobással pontot szerzett a csapatának, mire Luke epés megjegyzést tett Harper védekezési stratégiájára. A következő hosszú dobásnál, amellyel Ty remekelt, Harper készen állt. Ráugrott James hátára, és amint a fiú elkapta a labdát, Harper úgy kapaszkodott belé, mintha az élete múlott volna rajta, el nem engedte volna.

James a szabadon lévő kezével hátranyúlt, megragadta Harpert, és átvetette a vállán. Felugrott, s így, bár némi többletsúllyal is meg kellett küzdenie, meg sem állt, amíg hazai terepre nem ért a labdával – nevezetesen Harper veteményeséig szaladt.

Körbe-körbe futkosott örömében, mire Harperből kitört a nevetés.

– Te jó ég! Tegyél le, mert a végén még lehánylak – fújtatta a lány.

Épp hogy csak érintette a lába a földet, Luke máris olyan erővel rontott neki Jamesnek, mint egy tank. James hátratántorodott.

– Mi ütött beléd, tesó?! – kiáltotta James, s a következő pillanatban már a földön voltak. A verekedés messze nem volt játékosnak mondható.

– Luke! – Harper éles sikítása nem volt elég ahhoz, hogy abbahagyják.

Sophie finoman Ty mellkasába bokszolt.

– Hé, Rend Bősz Őre, te meg mire vársz? Menj már oda, és szedd szét őket!

– Soph, most ettem három tányérral a pulykából. Lehajolni sem tudok…

– Az ég szerelmére… – Aldo odalépett, és lerángatta Luke-ot Jamesről. – Engedd el a dolgot! – mondta, s a veranda felé terelte barátját. – Nyugodj le, mielőtt még nagyobb hülyét csinálsz magadból.

– Mi bajod van? – James inkább zavart volt, mint ideges.

Harper karba fonta a kezét, s didergett a novemberi hidegben.

– Ivott, ami azt illeti, és nem is keveset – mondta. – Fogalmam sincs, mi van vele.

Sophie megrázta a fejét.

– Jobban jársz, ha kideríted, mi a helyzet, mielőtt anya észreveszi, hogy valami gáz van. Tuti, hogy ha lendületbe jön, az lesz a vége, hogy pszichológushoz küldi a bátyámat.

– És az még a verésnél is rosszabb – jegyezte meg Aldo.

Harper nagyot sóhajtott, és átsétált az udvaron. Odament Luke-hoz. A férfi a kerti asztalnál ült, és a jobb kézfején lévő sebet nézegette. Figyelte, amint egy vércsepp lassan legördül a kezén, és a veranda padlójára hullik.

– Gyere be velem, lekezelem a sebed – nyújtotta a kezét.

Luke elhúzta a kezét.

– Majd én megcsinálom.

Harper közelebb hajolt hozzá:

– Ne hülyéskedj már. Két lehetőséged van: vagy feljössz velem az emeletre, és hagyod, hogy ellássam a sebet, vagy szólok Sophie-nak, hogy mondja el az anyukátoknak, hogy épp arra készültél, hogy leszedd az öcséd fejét, mert a csapata megverte a tiédet. S mindezt hálaadáskor…

– Fogdosott téged.

– Tudod jól, hogy ez baromság. És Claire is ugyanezt fogja gondolni. Gyere!

Luke arcán megrándult egy izom, de végül felállt, és Harper után kullogott.

Odafent, a fürdőszobában Harper gyengéden megtisztította a sebet, szappanos vízzel.

– Ezt én is meg tudom csinálni – morogta Luke.

Harper figyelemre sem méltatta. Egy vékony réteg gézt tekert Luke kezére.

– Mi van? Most haragszol rám?

– Most? Inkább még mindig – felelte Harper hűvösen.

– És mi a franc miatt, ha szabad kérdeznem? Minden megvan, amit csak akartál – azzal felállt.

Luke lényegesen magasabb volt, ezért Harpernek nem volt más választása, csípőre tett kézzel lábujjhegyre állt és így felelt:

– Fogalmam sincs, mi jár a fejedben, de azt hiszem, hogy az a piamennyiség, amit elfogyasztottál, nem sokat javít a helyzeten. Azért haragszom rád, mert most sem vagy hajlandó normálisan beszélni velem arról, ami nyomaszt. Mi van veled? A hazatérés miatt vagy ilyen? Joni miatt? Miattam? Nem vagyok gondolatolvasó, a jó ég áldjon meg! – azzal megbökte Luke mellkasát, pusztán a nyomaték kedvéért. – Tudom, hogy valami miatt rossz kedved van, és nyilván megvan rá az okod. De ahelyett, hogy beszélnél velem róla, hagyod, hogy elhatalmasodjon rajtad, és ilyen helyzetekben egyszer csak kitör belőled az indulat. Hát emiatt haragszom, ha tudni akarod – megtörülte a kezét, majd egy laza mozdulattal a pultra hajította a törülközőt. – Úgyhogy vagy menj, és keress valakit, akivel meg tudod beszélni ezeket a dolgokat, vagy találj valami más módot arra, hogy elmúljon ez a hangulat. És ne másokon vezesd le a feszültséged.

Harper indult, hogy otthagyja a férfit, de azon vette észre magát, hogy Luke karja és a fürdőszobaszekrény csapdájába került.

Felszegte a fejét, és a férfi szemébe nézett. Egy pillanatra úgy érezte, mintha valami megcsillant volna a szomorú szemekben, de aztán ennek már nyoma sem volt. Luke hevesen vetette rá magát, s olyan hévvel csókolta, hogy Harper levegőt venni is elfelejtett.

– Bakker! Miért csinálod ezt velem? – kérdezte Luke, s ajka Harper arcán táncolt, míg keze a lány felsője alá csusszant. Megkereste a melltartó elülső kapcsát, és kiszabadította Harper kebleit.

Tenyerébe vette a lány mellét, s száját Harper ajkára tapasztotta.

Egyszerre nyögtek fel a vágytól.

Luke benyúlt Harper jóganadrágjába, majd ujjai a lány szeméremajka közé, s onnan a vaginájába csusszantak.

– Gyűlölöm, hogy ennyire kívánlak – még mélyebbre nyúlt, s Harper felsóhajtott. Luke pénisze majd szétvetette a nadrágját.

Újra meg újra kihúzta s bedugta ujját Harper vaginájába, miközben térdével széjjelebb feszítette a lány combját. Harper megpróbált haragudni rá, de a teste immár a maga útját járta. Amikor Luke hozzáért, többé semmi sem számított.

– Luke – lihegte alig hallhatóan. A férfinak ez elég volt, visszazökkent a valóságba, és kihúzta az ujját. Homlokát Harper homlokához érintette, és igyekezett normál ütemben lélegezni.

– Miért hagyod, hogy így bánjak veled? Hogy… hogy használjalak?

Azzal hátrább lépett, sarkon fordult és kiment a fürdőszobából.

Harper remegő lábbal támaszkodott a mosdókagylónak. Hogy használja? Hát ezt gondolja erről az egészről, ami köztük van?

Még néhány órába telt, mire hazamentek a vendégek. Mielőtt távoztak volna, segítettek elmosogatni; minden tányér, tál, fazék és lábos tökéletesen tisztán került vissza a helyére. Lola és Max elintézték a padló rendbetételét, majd lelkesen belakmározták azt az ételadagot, amelyet Charlie tett le nekik titokban az asztal alá.

Leszállt az éj, s Harper egy csésze kávéval a kezében leült a konyhában, hogy kipihenje a korai ébredés és a napi izgalmak okozta fáradalmakat. Fizikailag és lelkileg is kimerült.

Az odafent történtek után Luke abbahagyta az ivást. Visszament a nappaliba, és ott maradt a többiekkel, tévézni.

Vajon mennyi időnek kell eltelni ahhoz, hogy végre megnyíljon neki, és elmondja, milyen gondolatok gyötrik?

Harper pillantása a mosogató melletti levélkupacra esett. A súlyából ítélve jó néhány nap alatt gyűlhetett össze. Ami azt illeti, Luke azon szokása, hogy sokáig nem nézi meg a leveleit, mit sem változott a kiküldetése alatt, s a hazatérése óta sem.

Végignézte a küldeményeket, s közben szét is válogatta őket.

Az egyik borítékon ismerős kézírást fedezett fel. Nem egyszer látta már… Óvatosan két ujja közé csippentette a borítékot. Vajon a képzelete űz tréfát vele, vagy valóban csak úgy süt belőle a gyűlölet, mintha bármelyik pillanatban átperzselhetné a papírt?

Az elmúlt évek során minden egyes levelet végigolvasott, az első betűtől az utolsóig. Olykor előfordult, hogy egy nagy pohár bor segített összeszedni a bátorságát. Olykor addig várt, amíg valamin nagyon felbosszantotta magát, és csak akkor nyitotta ki a borítékot. Amikor történetesen jól mentek a dolgai, általában egy-két hétre félretette, s addig nem is foglalkozott a levéllel.

Hajlandó volt bármit megtenni, hogy ne hasson rá a levelekből áradó erőszak. Most azonban számításba sem jöhetett, hogy várjon, érezte, hogy jobban teszi, ha azonnal felbontja a levelet. Ezúttal nem várhat heteket… Sürget az idő. Megfogadta magában, hogy el fog jönni az a nap, amikor csupán szánalmat fog érezni e levelek láttán. S tudta, hogy eljön az a nap is, amikortól fogva többé nem kap ilyen levelet.

Vett egy nagy levegőt, és feltépte a borítékot. A szokásos, vonalas jegyzetlap volt benne. A levél kanyargós, dőlt, cikornyás kézírással íródott.

Drága Harperem!

Hosszú évek teltek el, mióta láttuk egymást. Miért nem jöttél el meglátogatni? Csak nem félsz tőlem? Gyakran gondolok ám rád. Idebent van ideje az embernek gondolkodni, és tervezgetni. Rengeteg tervem van, kettőnkkel kapcsolatban. Nem is tudom, melyikkel kezdjem majd. Hogyan is hajthatnám be rajtad a fizetséget az elmúlt tizenkét évért? Mert biztosan te is tudod, hogy meg kell fizetni azért, ha valaki ennyi évet elvesz egy másik ember életéből. Vajon mi minden történt veled ezalatt? Akármi is, az bizonyos, hogy nem lehet elégtétel mindazért, amit elvettél tőlem. Bízom benne, hogy hamarosan személyesen is elbeszélgethetünk minderről. Nagyon hamar…

Decemberben viszontlátjuk egymást.

Apa

December. Az évek elteltek, már csak néhány hét, néhány nap van hátra. Harper felment az emeletre, és a ruhásszekrény aljából elővett egy dobozt. Levette a tetejét, és betette a levelet a többi közé.

Másnap majd lemásolja, és elküldi Melissának. Melissa pedig elteszi a többi mellé, mert pillanatnyilag semmi mást nem tehetnek. Nincs megoldás. Egyelőre.

Tudta, hogy eljött az idő. El kell mondania Luke-nak. Már nem csak önmagára kell gondolnia. A múltja immár másokra is hatással van. Ha nem avatja be Luke-ot, azzal veszélybe sodorja. Akarta, hogy tudja. Eljött az ideje, hogy végre felhagyjon a meneküléssel és a bujkálással.

Harper visszatette a tetőt a dobozra, s eltette a szekrény mélyére. Lement a földszintre és megállt a nappali ajtajában.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

Luke úgy tett, mintha nem vette volna észre, hogy Harper az ajtóban áll. Tompán meredt a televízió képernyőjére. Alig várta már, hogy végre véget érjen a nap.

– Luke, szeretnék beszélni veled. Fontos lenne.

Odapillantott a lányra, s Harper ezt beleegyezésnek vette.

– Történt valami, és egy kicsit aggódom, mert…

Luke megnyomott egy gombot a távirányítón, s lenémította a tévét. – Én is szeretnék beszélni veled valamiről.

– Rendben. Kezdd te – Harper nem mozdult az ajtó mellől.

– Nem működik – mondta kurtán.

– Mi nem működik?

– Az, hogy itt vagy. A kapcsolatunk.

Harper nagy szemeket meresztett, és nem szólt semmit.

Luke felállt, és folytatta:

– Csak egy éjszaka. Csak egy hónap. Csak ideiglenesen. Idejöttél, és átvetted az irányítást. Azt hiszed, hogy azért, mert azt mondod nekem, mindez csak ideiglenes, hagyom, hogy ez így menjen tovább. És lehet, hogy eleinte igazad is volt. De mostantól nem megy így tovább.

Harper összerándult.

– Luke, nagyon sajnálom. Sosem állt szándékomban, hogy…

– Az egész életed egy nemlétező kapcsolatra építetted.

Látta, hogy nagyon megdöbbentette a lányt, amit mondott. És vérig sértette.

– Tudod jól, hogy van köztünk valami. Nem csak az én fejemben létezik. Szeretlek.

– Én viszont nem szeretlek téged.

Harper hátrált egy lépést, mintha fizikailag fájtak volna neki a férfi szavai.

– Befejeztük – mondta Luke. Megfordult, és indult kifelé a szobából, de Harper elkapta a karját.

– Karen miatt van? Tudom, hogy magadat hibáztatod. De nem a te hibád.

– Nem akarok erről beszélni. Fogalmad sincs az egészről – megpróbálta lerázni magáról a lány kezét.

– Luke, tudok a babáról.

A férfi izmai megfeszültek, Harper erősen szorította a karját…

– Beengedtelek az otthonomba – tört ki belőle a fékezhetetlen indulat –, beengedtelek az életembe, és így fizetsz meg a jóságomért? Belegázolsz a személyes terembe? Kutatsz utánam? – innentől már nem volt megállás. Luke képtelen volt uralkodni magán.

– Nagyon sajnálom, Luke. Nagyon sajnálom, hogy elveszítetted a családodat. Nagyon sajnálom, hogy felelősnek érzed magad miatta – hatalmas szürke szemében könnyek csillogtak. Luke gyűlölte magát azért, amit épp tett és tenni készült.

– Nem arról van szó, hogy felelősnek érzem magam. Felelős vagyok azért, ami történt.

– Nem élheted úgy a hátralévő életed, hogy egy olyan balesetért okolod magad, amelyhez semmi közöd!

– Azért jött oda, hogy hazavigyen! – hátat fordított a lánynak, és elkezdett fel-alá járkálni. – Azt terveztük, hogy aznap jelentjük be a családnak, hogy babát várunk. Tudod, milyen érzés volt? Életem legboldogabb pillanatára készültem, már hetekkel korábban ennek éltem, és akkor egy szempillantás alatt mindez szertefoszlott. Leszálltam a buszról, és Karen egy összeroncsolódott autóban haldoklott. A gyerekünk akkor halt meg, amikor odaértem a családtagjaimhoz. Azért haltak meg, mert én nem voltam mellettük. Azért haltak meg, mert én visszatértem.

Harper keservesen sírt, arcán patakokban folytak a könnyek. Luke ránézett. Aranyhaj, angyali arc…

Nem neki való ez a lány. Neki nem való senki. Kapott az élettől egy esélyt, és elszúrta.

– Csakis azért lehetsz itt, mert ő már nincs köztünk – suttogva mondta ki, s talán épp emiatt szinte hasítottak a levegőben a szavai. – És nem veheted át a helyét. Sem Joni életében, sem az enyémben.

Harper lassan bólintott.

– Tudom. És nem is próbáltam ezt tenni.

– Nem kellene itt lenned. Nem akarom ezt tovább csinálni. Képtelen vagyok, Harper. Azt akarom, hogy menj el.

Harper csak állt, és nézte a férfit. Tekintetében összeolvadt a reménykedéssel a mélységes bánat…

– Képtelen vagyok úgy rád nézni, hogy közben ne kívánjam azt, bárcsak ő lenne itt.

A remény kihunyt.

Harper lesütötte a szemét.

– Összepakolok egy táskát, és a többi cuccomért majd később visszajövök.

Luke egy szót sem szólt, amikor a lány kiment a szobából. Az ajtófélfának támaszkodott, s úgy szorította, mintha az élete múlna rajta.

– Én vagyok az, akinek nem kellene itt lennie – suttogta a sötétben.

Az emeleten Harper azt tette, amit már oly sokszor korábban: összepakolt egy táskányi holmit.

Zsibbadt mindene. Még szerencse. Tudta, hogy amint hatalmába keríti a fájdalom, képtelen lesz mozdulni is. Nem állhat meg. Nem gondolkodhat. Megteszi, amit meg kell tennie. Keres valami biztonságos helyet, és aztán… aztán…

Tisztálkodószereket és kozmetikumokat dobált egy kis cipzáras neszesszerbe, s behajította a sporttáskába, néhány ruhával, meg a futócipőjével együtt. Elvette a telefontöltőt az éjjeliszekrényről, s eltette azt is.

Lola és Max követte minden mozdulatát. Lola hatalmas, bánatos szemmel nézte, Max pedig összevissza futkosott és nyüszített. Érezték, hogy valami baj van.

Harper lehajolt, s Lola dús szőrébe fúrta az arcát.

– Nagyon szeretlek benneteket, srácok. Köszönöm, hogy a családtagjaim voltatok. Most mennem kell, de arra kérlek benneteket, vigyázzatok a gazdira. Most nagyon nagy szüksége van rátok. Szóval vigyázzatok rá, ahogyan rám is vigyáztatok, amikor nem volt itthon. Rendben? Ígérem, megtalálom a módját, hogy egyszer még viszontlássuk egymást.

Lola fújt egyet, Max pedig Harper combjára tette mellső lábait, és nyüszített.

Harper minden erejével azon volt, hogy visszafojtsa
a sírást; hatalmas gombócot érzett a torkában.

Luke az ajtóban állva nézte, amint Harper elbúcsúzik a kutyáktól, és görcsbe rándult a gyomra. Ő volt az, aki kidobta a lányt, aki véget vetett ennek az egésznek. Míg azon fáradozott, hogy visszatérjen az életbe, a lányt továbbra is csak az foglalkoztatta, hogy vigyázzon rá…

Harpernek meg kell értenie, hogy többet, jobbat érdemel.

Harper Wilde-nak meg kell tanulnia vigyázni magára. Luke a tenyerébe temette az arcát. Te jó ég! Ki fog ezután vigyázni a lányra? Ki szól majd neki, hogy töltse fel a telefonját, tankoljon idejében, és zárja be éjszakára az ajtót?

Okos, kedves és gyönyörű lány. Biztosan nem lesz sokáig egyedül.

Egy másodpercre megfordult a fejében, hogy Harper egy másik férfi oldalán találja meg a boldogságot. Ökölbe szorult a keze. Biztos, hogy szeretni fogják. És vigyázni fognak rá. Ez a lány megérdemli, hogy így legyen.

Harper felnézett pakolás közben, s észrevette, hogy Luke az ajtóban áll. Letörülte a könnyeit. Nem nézett a férfi szemébe. Behúzta a cipzárt, és a vállára vette a táskát.

Még egyszer megsimogatta a kutyákat. Luke látta, hogy megremeg a szája, és csodálattal nézte, ahogyan Harper erőt vesz magán, és visszafojtja a könnyeket. Lám, ennek a szabad, szertelen lánynak nem akármilyen tartása van! Micsoda lelki erő…

– Tessék – nyújtotta oda neki a telefonját. – Nem akartam, hogy itt hagyd.

Harper szó nélkül vette el tőle a készüléket, és a farzsebébe csúsztatta. Továbbra sem nézett a férfira. Luke szinte hálás volt neki ezért. Ha belenézne abba a hatalmas, szürke szempárba, talán meggondolná magát.

– Szeretném, hogy ezt eltedd – mondta, és gurigába csavart bankjegyeket nyújtott oda a lánynak.

Harper figyelemre sem méltatta. Elment mellette és a lépcső felé indult. Luke a nyomában volt. – Harper, tedd el ezt a pénzt. Nem akarok azon aggódni, hogy a kocsiban töltöd az éjszakát, vagy…

A lépcső aljához érve Harper megfordult, és a szemébe nézett. Találkozott a tekintetük, és abban a pillanatban Luke életében először érezte, hogy fogalma sincs, mi járhat a lány fejében. Harper elzárkózott tőle, többé nem volt nyitott könyv.

Luke-ot nagyon megrázta a felismerés.

Ugyanakkor tudta, hogy ez így van rendjén. Ezt többször is elismételte magában. Csak legyünk már túl rajta. Mint amikor hirtelen letépik a kötést a sebről. Hirtelen nagyon fáj, de megspórolható vele többévnyi szenvedés. Nem akart szenvedést okozni a lánynak, nem akarta, hogy olyan férfival élje az életét, akinél sokkal jobbat érdemel.

– Kérlek, fogadd el – megpróbálta a lány kezébe nyomni a pénzt, de a bankjegyek a földre hullottak.

– Többé nem kell aggódnod miattam – mondta tompán. A férfi szemébe nézett, mintha egyenesen a szívébe látott volna… aztán sarkon fordult, kiment az ajtón, és halkan becsukta maga mögött.

Luke nézte, amint bedobja a táskát a hátsó ülésre, azután beszáll a volán mögé. Harper nem nézett hátra. Kitolatott, és elhajtott.

Luke visszament a nappaliba, és leült a kanapéra. Várta, hogy jöjjön a megkönnyebbülés. Hiába várt. Csupán ürességet érzett. Mindent felőrlő ürességet.

Vajon hová megy?

Miért nem volt képes reggelig várni ezzel? Segíthetett volna neki megfelelő helyet találni. Elvihette volna. Most – hála neki – lehet, hogy egész éjszaka vezetni fog.

Felállt, és járkálni kezdett a szobában.

Akárhová nézett, minden a lányra emlékeztette. A bútorok. A magazinok és könyvek a dohányzóasztal polcán.
A málnaszínű pelerin, a bejárati ajtó melletti fogason. Egyáltalán vitt magával kabátot?

Levette a pelerint a fogasról, és az arcához szorította. Érezte benne a lány illatát. Napfény és citrus…

Nem jött a várva várt megkönnyebbülés. Hányinger kerülgette.

Lehet, hogy érdemes lenne összepakolni Harper holmiját. Mégpedig azért, hogy ne maradjon semmi ebben a házban, ami a lányra emlékezteti…

Luke a kanapén ébredt, hajnalban. Odakint még szürke volt minden. A kutyák mellégömbölyödve aludtak. Harper pelerinjét álmában is a mellkasához szorította.

Alig két órával korábban nyomhatta el az álom, miután összepakolta Harper holmiját, s a dobozokat lehordta a nappaliba. Alkoholos filccel mindegyikre ráírta a lány nevét, és a tartalmukat is.

Hiába töltött itt több hónapot, akkor sem volt néhány tucatnyinál több dobozra való holmija. Eldöntötte, hogy amint megfelelő lakást talál magának a lány, odaadja neki a bútorokat is, és a konyhafelszerelés nagy részét. Rengeteg minden gyűlt össze, amíg kiküldetésben volt.

A dohányzóasztalon lévő képre nézett. Harpert és szüleit ábrázolta. Harper elfelejtette magával vinni, egy dobozban volt, a gardrób mélyén. Luke elhatározta, hogy vigyáz a fényképre, amíg Harper nem talál új otthont magának.

Megdörgölte a mellkasát. Még mindig nem érzett mást, csak ürességet. Megint az övé volt az élete – egyedül az övé. Nyugodtan fókuszálhatott végre a saját terveire. A saját céljaira. Nem kellett többé senkihez alkalmazkodnia.

Miért érezte mégis olyan fullasztónak a helyzetet?

Kiment a konyhába, hogy igyon egy kávét. Nem volt lefőzve.

Túl nagy volt a csend. Füttyentett a kutyáknak, és kiengedte őket a hátsó ajtón, a kertbe.

A fájdalom el fog múlni, biztatta magát, s nézte, amint Max és Lola futkározik a kertben. A kertben, amely ebben a formájában nem létezett, amikor elindult Afganisztánba.

NEGYVENHATODIK FEJEZET

Korán érkezett az irodába. Még senki nem volt ott. Tekintete azonnal Harper íróasztalára siklott. Mikor történt mindez? Mióta van úgy, hogy amint felér a lépcsőn, az első pillantása a lány asztalát fürkészi?

Bakker. El kell mondania a többieknek, hogy mától nincs irodavezető. Nyilván lesznek kérdéseik, amelyekre nem fog válaszolni. És persze egyre csak gyűlni fog a papírmunka, amellyel nem fog foglalkozni. De megint az övé az iroda. Csak az övé. Ezt akarta.

Vagy mégsem?

Luke idegesen nyomkodta a kávégép gombjait, mire végre életre kelt a szerkezet. Bevitte a csészét az irodájába, és berúgta maga mögött az ajtót. Nem volt rá ideje, hogy egy üres asztalt bámuljon.

Egy hangüzenetet hallgatott éppen – immár harmadszor, mert valahogy mindig elkalandozott a figyelme –, amikor Frank toppant be az irodába. Kopogás nélkül.

– Mi a francért van csukva az ajtód?

– Mert így akarom.

Frank vállat vont.

– Ahogy gondolod. A következő kérdésem az, hogy miért telefonált a nőd azzal, hogy beteget jelent mára?

Luke ösztönösen felpattant.

– Megmondta, hogy hol van?

Frank karba tette a kezét.

– Nem. Nem tudod, hogy hol van?

Luke válaszra sem méltatta. Visszaült az asztalhoz.

– Azt mondta, beteg? – legalább életben van. Valahol…

– Azt mondta, nem jön ma be dolgozni, mert nem érzi jól magát. Miért tőlem hallod ezt először? Miért nem mondta el neked ő maga?

– Harper mostantól nem dolgozik itt – felelte Luke szárazon. – Hadd intézzem el ezt a telefont, és aztán kimegyünk az építkezésre, Adamsékhez – fogta a telefonját, és tárcsázni kezdett. Figyelmen kívül hagyta Franket, aki értetlenül ácsorgott egy darabig, aztán kiment.

Harper összegömbölyödve ébredt egy hálószobában. Besütött a nap. Még az előző esti ruhájában volt. Nem ölelte senki. Nem voltak a lábánál a kutyák.

Egyedül volt.

Megmarkolta a takarót, és feljebb húzta, egészen a feje búbjáig. Ki akart zárni mindent a tudatából. A napfényt.
A fájdalmat. A magányt.

– Mi van? – reccsent rá Luke Sophie-ra a telefonban, noha pontosan tudta, miért hívja a lány. Gondolhatta volna, hogy Sophie lesz az első, akit Harper értesít.

– Mondhatom, kedvesen üdvözlöd a legcukibb húgocskádat!

Luke áttette a telefont a másik fülére.

– Ne haragudj. Mondd, miért hívtál.

– Csak szeretném, ha megnyugtatnál. Úgy volt, hogy együtt ebédelünk Harperrel, de nem jött el. És nem is válaszol a hívásaimra. Megpróbáltam elérni az irodában is, de azt mondták, nem ment ma be dolgozni. Tudom, hogy hülyeségnek hangzik, de… – Sophie képtelen volt befejezni a mondatot.

Luke-nak eszébe jutott egy másik alkalom, amikor Sophie hiába próbált elérni valakit… Aznap mindnyájuk élete megváltozott. Nem csak az övé…

– Gondoltam, Harper szólt neked, hogy mi a helyzet.

– Miről szólt volna? Elküldted wellnessezni, vagy mi? Esetleg egy újabb kutyát fogad örökbe?

– Szakítottunk.

Luke felkészült, hogy eltartsa a fülétől a telefont, mert arra számított, hogy Sophie nekiesik és ordítozni kezd. Azonban a vonal másik végén néma csend volt.

– Soph? Ott vagy még?

A vonal néma maradt egy ideig, aztán a lány suttogva felelt:

– Nem… nem értem. Ti annyira…

– Egyszerűen nem működött. Mindketten mást akartunk – Luke torkára forrtak a szavak.

– Szakítottatok? És… és hol van Harper?

– Nem tudom. Tegnap este elment.

– És jól van? Mármint, úgy értem… atyavilág, Luke. Úgy érzem magam, mintha gyomorszájon vágtak volna. Nem gondoltam volna, hogy ez lesz. El sem tudom képzelni, hogy érzi most magát.

– Ne felejtsd el, hogy Harperről van szó. Nyilván jól van. Keményebb dolgokon is túltette magát, mint egy szakítás. Mindig talpra esik, hiszen tudod.

Sophie egy pillanatra csendben maradt.

– Luke, az a lány nagyon szeret téged. Hat hónapot várt rád. És nem, nem gondolom, hogy mindig talpra esik. És ha te nem indulsz el a keresésére, akkor megteszem én.

Luke-nak sehogyan sem akaródzott beismerni, hogy az elmúlt háromnegyed órában azzal töltötte az ebédidőt, hogy cirkált a városban, és a lány kocsiját kereste. Csak meg akart bizonyosodni róla, hogy biztonságban van. Ez minden.

– Nem hiszem, hogy lenne okunk az aggodalomra.

– Te is aggódsz. Hallom a hangodon.

– Nem hiszem, hogy bármit is hallanál a hangomon.

– És mi van, ha történt vele valami? Mindketten pontosan tudjuk, hogy a jó emberekkel is történhetnek rossz dolgok. És azt is tudjuk, hogy Harper valósággal vonzza a bajt. Mi van, ha elrabolták, amikor megpróbált bejelentkezni egy szállodába, vagy mit tudom én?

Luke akár még nevetett is volna Sophie felvetésén, ha nem fordult volna meg a fejében ugyanez a gondolat. Felhívta mindkét városi motelt, és érdeklődött, hogy Harper bejelentkezett-e az éjszaka.

– Felhívta Franket, és szólt neki, hogy ma nem jön dolgozni.

– És ez neked elég? Felhívta Franket, és akkor ez azt jelenti, hogy nincs miért aggódni? – Sophie hangján egyértelműen hallatszott, hogy kezd bepipulni.

– Nem, Soph, nem elég. Nem veszi fel a telefont, nem jelentkezett be a Facebookra, és sem Aldo, sem Gloria nem találkozott vele. Fogalmam sincs, mi mást tehetnénk, mint hogy értesítjük a rendőrséget.

– Miért tetted?

– Honnan tudod, hogy nem Harper szakított velem?

– Onnan, hogy Harper nem az a beszari típus, aki nyomban kereket old, mihelyst nehézségek támadnak.

– Én sem vagyok beszari. Egyszerűen nem működött a dolog köztünk, és kész. Az egész életét körém építette fel, úgy, hogy nekem abba még csak beleszólásom sem volt. És aztán mindenki csodálkozik, hogy a végén kiderül, én nem ilyen lovat akartam – Luke már kiabált, s úgy érezte, képtelen visszafogni magát.

Sophie-t sem kellett félteni! Visszaüvöltött a bátyjának:

– Igazán? Tényleg nagyon nehéz elképzelni, hogy van olyan férfi a világon, akinek az a nő kell, aki szerint ő szarta a spanyolviaszt. Aki hülyére dolgozza magát azért, hogy a férfi lakásából otthont varázsoljon, és nem mellesleg a pasas munkahelyi dolgaiban is segít, s teszi mindezt azért, hogy a férfi élete végre ne csak a káoszról szóljon!

Luke megeresztett egy káromkodást, majd így felelt:

– Te ezt nem értheted.

– Ó, dehogyisnem! Nagyon is értem. Inkább csak arra várok, hogy végre te is felfogd, hogy miről van szó. Épp most dobtál el valamit, amiről a legtöbb ember csak álmodozik. Ne haragudj, de képtelen vagyok folytatni ezt a beszélgetést.

Luke elképzelte, amint húga idegesen járkál fel s alá.

– Akkor elmész megkeresni?

– Mit érdekel az téged?

– Csak… ha megtalálod, kérlek, szólj. Tudni akarom, hogy minden rendben, és biztonságban van – Luke bontotta a vonalat és az anyósülésre hajította a telefont.

A ház homlokzatát bámulta. Harper nyári kaspói a garázsban voltak, s a helyüket vaskos fenyőgirlandok vették át a verandán. Kérdezte, hogy mit szólna Luke a karácsonyi lámpácskákhoz. Harpernek sosem voltak még karácsonyi lámpácskái…

Amikor Sophie telefonált, Luke már tíz perce ült a kocsiban, a ház előtt. Képtelen volt a munkára koncentrálni, ezért úgy döntött, inkább hazamegy. Azonban amikor rájött, hogy odabent a dobozok látványa fogadja majd, inkább mégis a kocsiban maradt. Ott volt a házban annak bizonysága, hogy egy ideig Harper része volt az életének. Ott volt minden, bedobozolva, mintha sosem létezett volna…

Mikor élheti végre a saját életét?

Eldöntötte, hogy futni megy. Egy hosszú futás a hidegben biztosan segít abban, hogy tisztán lásson.

Kopogtak. Harper felriadt.

Kinyílt az ajtó. Harper kikukkantott a takaró alól. Halványan rámosolygott a nőre, aki tálcával a kezében lépett a szobába.

– Csináltam neked pirítóst és egy kis teát – mondta Joni, és letette a tálcát az éjjeliszekrényre.

– Ne fáradj miattam, Joni. Nagyon hálás vagyok azért, hogy itt tölthettem az éjszakát.

Joni megpaskolta Harper kezét.

– Örülök, hogy végre nem üres a ház.

– Még akkor is, ha fel sem kelek? – Harper megpróbálkozott egy hervatag nevetéssel, de végül csak csuklásra futotta tőle.

Joni a kezébe nyomta a bögrét.

Harper kortyolt egyet a teából, és nagy szemeket meresztett, amikor lenyelte a forró, mézédes italt.

– Remélem, nem bánod, de tettem bele egy kis whiskyt is. Nekem mindig segít.

Harper két kézre fogta a bögrét, és felsóhajtott. Nagyon jólesett neki a forró ital. Mást nem is érzett. Csak a pillanat volt, és a fájdalom.

– Nagyon szép ez a szoba – mondta kedvesen. A halvány kékeszöldre festett falakat itt-ott tengeri minták tarkították. Az ablakpárkányon kialakított kényelmes ülőkéről a kétszintes ház hátsó kertjére lehetett látni.

– Köszönöm. Karené volt. Segített kifesteni, mielőtt elköltözött.

– Amikor ő és… amikor férjhez ment? – képtelen volt kimondani Luke nevét.

Joni bólintott. Leült az ágy szélére.

– Nagyon kedves lány vagy, Harper. Hidd el, a végén minden rendbe jön.

Harper az ajkába harapott, remélve, hogy gátat tud szabni kitörni készülő könnyeinek. Szipogott egy kicsit, és megszorította Joni kezét.

Joni körülnézett a szobában.

– Nem te vagy ám az egyetlen lány, aki ebben a szobában Luke Garrisonért könnyeket hullat – szomorkásan elmosolyodott.

– Karen is sírt miatta? De hát olyan tökéletesen összeillettek…

– Jaj, kicsim, nincs olyan tizennyolc éves, aki tökéletesen összeillene bárkivel is.

– Veszekedtek?

– Szakítottak – mondta Joni, és Harper döbbent tekintetét látva bólintott. – Bizony. Luke szakított Karennel, két héttel a ballagás előtt. Azt tervezte, hogy belép a Nemzeti Gárdába, és azt akarta, hogy Karen egyetemre menjen. Karen viszont már házasodni szeretett volna. Luke úgy gondolta, hogy ezzel csak tönkretenné a jövőjét, és ezért inkább szakított vele.

– Hogy jöttek össze megint?

– Karen felvételizett az egyetemre, és randevúzott Lincoln Reeddel. Másnap megint együtt voltak Luke-kal.

– Hát ezért utálja annyira Lincet Luke?

– Mindig is rivalizáltak egymással.

Harpernek eszébe jutott, hogyan reagált Luke, amikor meglátta, hogy Linc ölben viszi ki őt a tóból. És eszébe jutott az is, mi történt aznap este. Vajon fog még valaha így érezni bárki iránt? Vajon lesz még, aki ennyire vágyik rá? Lesz még, akinek kell?

Nem érzett mást, csak az elhagyatottság szorongató kínjait.

– Ami a telefonodat illeti, reggel óta megállás nélkül csörög. Ahogy a ti korosztályotok mondja, izzik a vonal.

Harper nagy szemeket meresztett.

– Nagyon sajnálom. Ki kellett volna kapcsolnom.

– Semmi baj, de azt hiszem, jó páran aggódnak érted.

Harper megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy képes lennék most erre. Még nem.

– Van valaki, akit szeretnél, hogy értesítsek? Csak szólok, hogy minden rendben veled, és ennyi.

Harper megint megrázta a fejét.

– Nem is tudom. Úgy érzem, itt mindenki Luke-hoz áll közel, és nem akarom még jobban megnehezíteni a helyzetét. Nem akarom, hogy azt higgye, megpróbálok…

– Mindenkit ellene fordítani, azért, mert idióta módjára viselkedett? – fejezte be Joni helyette a mondatot.

– Hát, úgy valahogy… Vagyis, pontosan erre gondoltam – Harper kipréselt magából egy halvány kacajt. – Nem akarom, hogy bárki úgy érezze, hogy választania kell köztünk. Ez Luke szülővárosa, én csak amolyan átutazó vagyok… – ekkor már nem tudott megálljt parancsolni a könnyeinek.

Joni elvette a kezéből a bögrét, és egy csomag zsebkendőt adott neki.

– Ne gondold, hogy a kapcsolataid, amelyek itt szövődtek, egy átutazó kapcsolatai. Benevolence éppúgy a tiéd is, mint akárki másé. Mindnyájan szerencsésnek mondhatjuk magunkat, hogy megismerhettünk téged.

– Annyira szeretem őt! – szipogta Harper.

– Tudom, kicsikém, tudom.

– És annyira sajnálom, hogy mindezzel ide jöttem, hozzád. Nyilván nem lehet egyszerű velem foglalkozni, amikor éppen Karen az, akinek Luke volt a szerelme. Csak azért lehetek itt, mert ő már nincs itt – zokogta a gombóccá gyűrt zsebkendőbe.

Joni felvonta a szemöldökét.

– Harper Wilde, most nagyon megleptél. Hát nem érted? Karen hozott téged Luke életébe. Te vagy az, aki hozzásegítheti őt ahhoz, hogy új életet kezdjen. Hogy egyáltalán élni kezdjen megint – végigsimított a takaró világoskék szegélyén. – Nincs semmi, ami feldühítené a lányomat, csak az, ha azt látná, hogy a szerettei nem hajlandók tovább élni, és nem képesek szeretni. Én is azt az utat választottam, amit Luke. Önmagam hibáztatása és a lelkifurdalás mögé bújtam, s nem érdekelt semmi más, csak a múlt. Rengeteg évet pazaroltam el ezzel. De ennek vége. Többé nem rejtőzködöm. És azt hiszem, előbb-utóbb Luke is eljut erre a pontra.

Harper bólintott, noha tudta jól, hogy akkorra már hét határon túl lesz. Másik munkája lesz, és egy másik városban fog élni, messze innen. Lesz egy másik baráti köre, de ők sem fogják tudni betölteni benne azt az űrt, amit csak egy család tölthet be az ember életében.

Lehet, hogy az a sorsa, hogy egy kicsit mindig magányos legyen. Hogy mindig mások szeretete után sóvárogjon…

– Nagyon fáradt lehetsz, kicsikém. Pihenj csak, aludj. Majd holnap reggel beszélgetünk.

Harper bólintott, és visszazuhant az ágyba.

– Mit szólnál, ha elmondanám Gloriának, hogy itt vagy? Akkor senki sem aggódna érted.

Harper a bögréért nyúlt, és két kézbe fogta. Jéghideg volt a tenyere.

– Rendben. És légy szíves, mondd meg neki, hogy majd később felhívom, ha… ha összeszedtem magam.

– Csak pihenj nyugodtan. Maradhatsz, ameddig akarsz.

– Köszönöm, Joni – suttogta Harper könnyes szemmel.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

Három nap múlva Harper megfogadta, hogy nem sír többet. Még mindig nagyon fájt, ami történt, de a szervezete jelzett, hogy elég a sírásból. Mintha már nem maradtak volna könnyei. Mintha kiszáradt volna a rengeteg sírás miatt.

Ideje volt, hogy felkejen.

Kivonszolta magát Karen egykori szobájának napsütötte biztonságából, és lezuhanyozott, remélve, hogy egyúttal lemoshatja magáról a bánatát is.

Letörülte a tükörről a párát, s halvány tekintetébe révedt.

Csak lépj tovább, suttogta.

Visszament a szobába, keresett a táskájában egy farmert és egy pólót. Felöltözött, és mezítláb ment le az emeletről. Sophie és Gloria előző nap meglátogatta, és vittek neki ruhákat is. Harper gondolni sem akart arra, milyen beszélgetés zajlott Luke és Sophie között.

Hasogatott a feje, és fájt a szíve. Viszont talpon volt. Túl fogja élni ezt is. Valahogy…

A konyhapulton Joni üzenete várta.

Bementem a városba. Kérlek, egyél valamit. Szendvicsnek valót a hűtőben találsz. Fagyi a mélyhűtőben.

Harpernek nem volt étvágya, ezért inkább csak egy pohár vizet ivott, azután leült a konyhaasztalhoz, és megnézte a telefonját. Ideje, hogy visszatérjen a való életbe.

A hangpostája megtelt. Végigfutotta a híváslistát. Kiderült, hogy a legtöbb nem fogadott hívása Sophie-tól érkezett.

Gloria is próbálkozott jó néhányszor, és munkaügyben is keresték. Aldo, Beth, James, Claire és Hannah is jelentkezett, utóbbinak nyilván elképzelése sem lehetett arról, mi történt. Még Harapós Frank is kereste, kétszer.

Kavargó érzelmei közé befészkelte magát a bűntudat is. Úgy érezte, önzés volt részéről, hogy se szó, se beszéd, egyszerűen kivonult a világból, s egy időre kivonta magát a forgalomból. A barátai aggódtak érte. Ráadásul feleslegesen. Ennél sokkal, de sokkal többet érdemelnek.

Harper elhatározta, hogy rendbe hozza a dolgokat.

Aznapról, amikor elköltözött, két hangüzenet várta. Tőle. Harper nem állt készen rá, hogy végighallgassa a magyarázkodását, ami feltételezése szerint körülbelül annyiból állhatott, hogy „Nagyon sajnálom, de ennek így kell lennie, mindenkinek így lesz a legjobb” – ezért inkább elmentette az üzeneteket, hogy majd később hallgassa meg őket.

A hangüzenetek után az sms-eket nézte meg, majd az e-maileket. Kiderült, hogy munkaügyben sok az elvarratlan szál, és világos volt, hogy Joni házából, psuztán telefonon nem mindent lehet elintézni.

Harper az órára nézett. Délután öt óra volt, vasárnap. Az irodában biztosan nincs senki. Elhatározta, hogy bemegy, és megnézi, mit tud elintézni. Egyedül. Nem érezte úgy, hogy Luke-nak tartozna ezzel, sokkal inkább arról volt szó, hogy a csapatnak tartozott ennyivel. Elrendez mindent, amit csak lehet, mielőtt végleg búcsút int nekik.

Joni messzebb lakott az irodától, mint Luke, és Harper eleve kerülőutat választott, hogy még véletlenül se kelljen elhaladnia Luke háza előtt. Készen állt arra, hogy kibújjon a csigaházból, de ahhoz semmi kedve nem volt, hogy friss sebeibe sót dörzsöljön.

Megkönnyebbülten látta, hogy az irodában sötét van, és senki nincs odabent. Minden zárva volt. Remek.

Benyitott, majd belülről ráfordította a kulcsot, és nekidőlt az ajtónak. Szándékosan nem nézett Luke irodája felé, sőt úgy döntött, hogy még az íróasztalát is arrább teszi. A hátralévő napokban máshová kerül a fókusz…

Az új helyről, az ablak felől remek kilátás nyílt az utcára, és – háttal az üresen kongó irodának – nekiállt dolgozni.

Volt néhány új számla, amelyeket felvitt a könyvelőszoftverbe, és a következő hét esedékes kifizetéseit is rendbe tette. Amikor végére ért az ügyfelek és a munkatársak által írt e-maileknek, a telefonja jelzett, hogy sms-e érkezett.

Luke volt az.

Frank mondja, hogy küldtél neki e-mailt. Az irodában vagy? Beszélhetnénk?

Harper gyomra görcsbe rándult, s behajította telefonját az íróasztal fiókjába. Hogyan is találkozhatna vele szemtől szemben, ha még arra is alig képes, hogy az üzenetét elolvassa?

Világos, hogy el kell mennie Benevolence-ből. Nincs más megoldás. Elviselhetetlennek tűnt számára, hogy összefusson vele Remo kocsmájában, vagy akár a reggeli kocogás közben. Úgy érezte, nem élné túl.

Jól tudta, mit kell tennie.

Címzett: luke@garrisoncon.com

Feladó: harper@garrisoncon.com

Tárgy: Két hét felmondási idő

Kérlek, tekintsd jelen e-mailemet a felmondásomnak. Két hét felmondási idővel számolok, kérlek, december 15-től jelents ki a Garrison Építőipari Kft.-től. A fennmaradó időben 18.00 órai munkakezdést vállalok. Szeretnélek kérni, hogy amikor bent vagyok, ne gyere be.

Elküldte a levelet, behunyta a szemét, és a kezébe temette az arcát.

Lépj tovább, nincs megállás, suttogta.

A telefonja csörögni kezdett az asztalfiókban. A kijelzőre nézett, hogy lássa, ki telefonál. Luke hívta. Harper visszacsukta a fiókot, felállt, és járkálni kezdett a helyiségben. Egyfelől mindennél jobban vágyott arra, hogy hallja a férfi hangját, másfelől azonban pontosan tudta, hogy csakis úgy szabadulhat meg tőle, ha minden kapcsolatot megszakít vele.

Megcsörrent az asztali készülék. Harper vágott egy grimaszt. Mindössze annyi mondanivalója lehet a számára ezek után, hogy a továbbiakban nem tart igényt a munkájára. Nos, Luke Garrison ezzel kapcsolatban bizony bakot lőtt, ez ugyanis messze nem róla szól. Harper úgy érezte, igenis van dolga még a cégnél, és emberek sorsa függ attól, hogy mit csinál.

Üzenetet jelzett a mobilja. Sophie írt.

Most küldtél e-mailt Luke-nak, igaz? Felpattant az asztaltól, olyan lendülettel, hogy a vizet is felborította. Kint mászkál anyáék kertjében, káromkodik, mint a kocsis, és bolond módjára nyomkodja a telefonját.

Harper halványan elmosolyodott.

Megint megcsörrent a mobilja. Luke hívta ismét. Harper kinyomta, és visszaírt Sophie-nak.

A felmondásomat küldtem el neki, két hét felmondási idővel számolok. Gondoltam, hogy nem örülne, ha ezt az időt velem kellene eltöltenie, úgyhogy 15-ig esti műszakban járok be.

Sophie azonnal válaszolt.

Nehogy már megsajnáljam ezt az idiótát! Tisztára úgy néz ki, mintha álmatlanságban szenvedne. Szerintem lett néhány ősz hajszála is az elmúlt napokban. Anya háromszor is szólt neki, hogy adja oda a zöldségestálat, mire végre eljutott az agyáig, hogy hozzá beszél.

Harper sóhajtott és visszatette a telefont a fiókba. Egyáltalán nem akart Luke-ra gondolni, és még kevésbé volt kedve ahhoz, hogy elképzelje, amint a Garrison család apraja-nagyja az asztal körül ül, és békésen vacsorázik. Életében először került olyan helyzetbe, hogy azt érezte, családtagként fogadja be egy közösség.

Lehet, hogy számára mindössze ennyit tartogatott az élet.

A számítógép képernyőjére nézett. Luke válaszüzenete várta.

Címzett: harper@garrisoncon.com

Feladó: luke@garrisoncon.com

Ha nem veszed fel a telefont, fogom magam, és odamegyek.

És ezt követte egy másik e-mail.

Címzett: harper@garrisoncon.com

Feladó: luke@garrisoncon.com

Ha elmész, akkor utánad megyek Jonihoz.

Harper összeszorította a fogát. Luke akarta. Rendben, nincs más választás. Felvette a kesztyűt.

Címzett: luke@garrisoncon.com

Feladó: harper@garrisoncon.com

Én tiszteletben tartottam a kérésedet. Elvárom, hogy te is tiszteletben tartsd az enyémet. Nem akarok beszélni veled. Csak 15-ig maradok a cégnél, így van időd arra, hogy találj valakit a helyemre. És noha nyilván nem örülsz annak, hogy még itt vagyok, elmondanám, hogy fogalmad sincs róla, hogy hogyan működik a számlázási rendszer és az adatbázis-kezelő. Ígérem, hogy nem zavarom a köreidet, amennyiben te sem jössz be az irodába, amikor esténként itt vagyok.

Luke néhány percen belül válaszolt.

Címzett: harper@garrisoncon.com

Feladó: luke@garrisoncon.com

Rendben. Szólj nekem, vagy ha úgy jobban tetszik, akkor Franknek, ha bármire szükséged van. Egyébként jól vagy?

Harper úgy döntött, hogy erre a kérdésre nem válaszol. Inkább folytatta a munkát.

A kocsiban ült és bámulta az emeleti ablakot. Csak egyetlen irodában égett a villany. Várta, hogy feltűnik a lány sziluettje. Magának sem tudta megmagyarázni, mit keres ott. Felugrott a vacsoraasztaltól, és se szó, se beszéd bevágódott a kocsiba. Öt percen belül már az irodaépületnél volt, mert tudta, hogy a lány ott van.

Három napja nem látta.

Végre válaszolt. Igaz, hogy csak azután, miután megfenyegette, de legalább válaszolt. Életben van. Biztonságban van. Ennyi elég is volt Luke-nak. Vagy mégsem?

Körülnézett az üres parkolóban. Mi a francot keres itt egyáltalán? Szakított a lánnyal, mert nem bírta elviselni, hogy Harper feláldozza az életét egy olyan kapcsolatért, amelynél sokkal jobbat érdemelne.

És most mégis ott dekkolt a parkolóban, abban a reményben, hogy legalább megpillanthatja őt az ablakban.

Meg akart bizonyosodni róla, hogy minden rendben van. Ennyi az egész. Ha látja, hogy minden rendben, legalább fog tudni aludni.

A kezébe temette az arcát. Hiába tette ki az életéből, ez a nő valahogy még mindig az őrületbe tudja kergetni.

Elérkezett az idő, hogy végre uralja a helyzetet. Beindította a motort és hazament.

Harper néhány órával azután ébredt, hogy beszédült az ágyba. Éjfél is elmúlt már, amikor elindult az irodából. Csodálkozott, milyen hatékonyan tud dolgozni olyankor, amikor nem zavarják meg percenként telefonhívások, vagy látogatók.

És persze sokat segített az is, hogy Luke nem volt a közelben.

Álmos, szürke reggelre ébredt. Az égen nagy fellegek gyülekeztek. Lehet, hogy havazni fog.

Úgy gondolta, semmi értelme az ágyban maradnia, hogy a történteken gondolkodjon, vagy abban a hitben ringassa magát, hogy el fog tudni aludni. Felkelt, felvette a futónadrágját és egy meleg pulcsit. Bekötötte a cipőfűzőjét, és halkan kiosont a házból. A kocsijából előhalászta a fülmelegítőjét és a neonszínű kesztyűt, majd nekiindult.

Benevolence még aludt ezen a kora hajnali órán. Ebben az egyedüllétben volt valami, ami különös nyugalmat árasztott.

Felvette a szokásos tempót, és a park felé kanyarodott, ahol a hűvös hajnalon az utcai lámpák fénye halványan vetült a tó körüli sétányra.

Aldo hívta korábban néhányszor, hogy megkérdezze, vele tart-e a szokásos kocogásra, de Harper tudta, hogy ezzel csak tovább bonyolítaná a helyzetet Luke számára. És persze a maga dolgát sem könnyítené meg. Luke számára az a legfontosabb, hogy visszakapja a régi életét, és ehhez a barátai is hozzátartoznak.

Harper megrázta a fejét. Figyelj a légzésedre. Ne gondolkodj. Felejtsd el őt.

Lélegzete kis párafelhőket rajzolt, melyek minden egyes lépésnél gomolyogva törtek elő belőle.

Csak ő volt, és a hideg hajnali levegő. Semmi más.

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

Megpillantotta a lányt – mintha a gondolatai hívták volna elő, egyszer csak felbukkant. Szőke haja libbent, cseresznyepiros felsője megvillant a távolban, úgy százméternyire tőle. A lány átvágott az úton.

Luke kiesett a tempóból. Megtorpant. Lehet, hogy csak az alváshiány teszi vele mindezt? Érzéki csalódás, semmi más? Valószínűtlen, hogy ilyen korai órán Harper hajlandó legyen felkelni. Különösen úgy, hogy előző éjszaka sokáig bent volt az irodában.

Lehet, hogy nem csak ő nem tud rendesen aludni…

Átcikázott a fején a gondolat, hogy megfordul, és hazamegy. Aztán inkább arra gondolt, hogy utoléri a lányt, és vele fut tovább. Nem jó ötlet, hogy ilyenkor egyedül kószál. Egyáltalán miért nem gondol arra, hogy ez akár még veszélyes is lehet?

Luke nem tette fel magának a kérdést, hogy vajon őt magát miért is zavarja mindez. Felvette ismét a tempót, és noha eredetileg azt tervezte, hogy nyílegyenesen halad tovább, valami miatt mégis jobbra vette az irányt.

Megint megpillantotta. A tónál járt, épp ott, ahol néhány hete találkoztak, amikor Luke hazatért a bevetésről. Harper megállt. Nekifeszült a hideg szélnek és a napfelkeltét nézte.
A fény a fák koronájának vonalán táncolt, s a szürke fellegeket lassan rózsaszínre festette.

Luke megállt az erdő szélén. Nem akarta, hogy a lány észrevegye. Attól tartott, ha beszédbe elegyednének, a végén még megkérné, hogy menjen vissza hozzá.

Maradt tehát ott, ahol volt. Ilyen messziről is tisztán látta, hogy Harper sír. A válla reszketett, és olykor-olykor az arcához emelte a kezét, hogy a ruhája ujjával törülje le a könnyeit.

Luke igazi seggfejnek érezte magát, amiért ilyen helyzetbe hozta a lányt. Ha akarta, ha nem, jókora lelkifurdalása volt, s tudta, hogy hibát követett el.

A nap a fák fölé kúszott, s a tó jeges vize immár rózsaszínben játszott. Luke nézte, amint Harper felszegi a fejét, nagy levegőt vesz, aztán még egy nagy levegő, és már neki is indul, folytatja a kocogást a sétányon. Szőke lófarka ütemesen mozdult minden lépésnél.

Luke megvárta, amíg a lány eltűnik a látóteréből, azután megfordult és hazament.

Semmivel sem lett jobb a kedve, amikor beért az irodába. Az asztalán egy irodavezetői pozícióról szóló álláshirdetés várta – már csak annyi volt vele a dolga, hogy a megfelelő helyen közzétegye – és emellett talált egy részletes leírást arról, hogy hogyan működik a Craiglist.

Luke lecsapta a csészéjét az asztalra, és komoly erőfeszítésébe telt, hogy ne gyűrje össze a papírt, és ne hajítsa azonnal a szemetesbe.

Végtére is Harper csak a munkáját végezte. És nem túlzás azt állítani, hogy nagyon is jól végezte. A könyvelési anyag rendben volt, naprakészen, a bérjegyzék előkészítve, már csak Luke aláírására várt.

Fogta az álláshirdetés-tervezetet, és az iratkupac aljára süllyesztette, azután megnézte azt a dossziét, amelyen a Bónuszok/Fizetésemelés felirat volt. Harper készített egy kimutatást a cég évi nyereségéről, és két tervezetet a lehetséges dolgozói bónuszokról, valamint az órabéremelésről.

Látható, hogy nem felejtetette el, amit Luke korábban kért tőle. Ott volt előtte az éves forgalomra vonatkozó könyvelési anyag, melynek alapján átgondolhatta, milyen jutalmakat adhat a dolgozóknak. Kinézett az ablakon. Havazni kezdett.

Bakker! Mi lesz vele Harper nélkül?

Aznap este, amikor Harper belépett az irodába, ismerős ugatásra lett figyelmes. Lola szaladt felé, sarkában Maxszel. Harper leguggolt hozzájuk, mire a kutyák heves farkcsóválással és hatalmas nyelvcsapásokkal adták tudtára, hogy nagyon örülnek a viszontlátásnak. Lola nyakörvén egy üzenetet talált:

Gondoltam, neked is annyira hiányoznak, amennyire te nekik. Munka után elhozhatod őket, de az is jó, ha írsz, amikor végeztél, és elmegyek értük.

Luke

Ui.: Mit szólnál, ha közösen gondoznánk őket? Beszéljünk erről.

Harper két vadonatúj kutyaágyat vett észre az asztal alatt. Mellettük egy kosárnyi játék, amelyet a blökik már szemrevételeztek, és fel is túrtak, annak rendje és módja szerint.

Harper odaadta a papírt Lolának, aki – ahogyan az várható volt – elvitte a kutyaágyába, és módszeresen fecnikre tépkedte. Közös gondozás? Erre korábban nem is gondolt. Arra számított, hogy amikor elmegy, magával viszi a kutyákat, és kész.

A közös gondozás vajon azt jelentené, hogy úgy fog működni a dolog, mint az elvált szülők és gyermekeik esetében? Találkoznak egy gyorsétterem parkolójában, a srácok átülnek egyik kocsiból a másikba, és a felnőttek gyakorlatilag nem is szólnak egymáshoz? Brrr. Nem. Ez kizárt. Harper tudta, hogy képtelen lenne erre. Biztosan van valami okosabb megoldás is.

Szűkszavú válaszüzenetet küldött Luke-nak: Kösz, hogy elhoztad a kutyákat. Éjfél körül végzek.

Luke azonnal válaszolt: Nagyon hiányoztál nekik. Elmegyek értük, ha végeztél.

Köszönöm. Azzal betette a telefont az íróasztal fiókjába, és nekilátott a munkának.

A kommunikációjuk erre a szinte jutott.

Harper az ábécé előterébe ért a bevásárlókocsival. Megcsapta a bentről áradó kellemes meleg. A havazással idén korán érkezett a tél, és Harper úgy érezte, állandóan fázik. Persze nem kizárt, hogy azért didergett, mert a szíve helyén immár egy hatalmas jégtömb volt, de persze lehet, hogy azért is, mert a télikabátja Luke-nál maradt.

Lassacskán sikerült túltennie magát a fájdalmán, de ami a lelkéből maradt, vajmi kevésnek bizonyult ahhoz, hogy visszatérjen az igazi életbe. Lehetséges, hogy eljön a nap, amikor már nem fogja úgy érezni, hogy a mosolya álarc csupán. Lehetséges, hogy eljön a nap, amikor majd újra tud nevetni. Lehetséges, hogy eljön a nap, amikor a lelke helyén már nem ez a végtelen űr tátong.

Azonban most dolga volt. Bevásárlás. Felajánlotta Joninak, hogy elintézi a vásárlást, és a listához adott még egy-két további tételt, amit magának akart beszerezni. Tettesd, amíg nem válik valósággá – ez volt a mottója. Pontosabban, tettesd, amíg annyira ki nem ütöd magad, hogy végül ájultan zuhansz az ágyba. Ami a valóságot illeti, nos, az várhat…

Harper a zöldségeknél kezdte. Kedvetlenül válogatott a banánok és a fehérrépák között. A mérleghez tartott, amikor Georgia Rae bukkant fel mellette.

– Szia, kicsim! De jó, hogy újra látlak! Nem is találkoztunk, mióta… szóval érted…

Nagyon is érette. Nagyon köszönöm, hogy emlékeztetsz minderre, Georgia Rae.

– Georgia Rae! Hogy vagy? Készülsz már a karácsonyra?

Harper robotként folytatta a beszélgetést. Georgia Rae mellett haladt, a nő csak csacsogott és csacsogott, ő pedig felváltva bólogatott és hümmögött, ahogy épp a téma megkívánta. Amikor a polcsor végére értek, és befordultak a következőbe, Linc-be botlottak. A férfi éppen Remo kocsmájának egyik pultoslányával, Sheilával beszélgetett, mellettük Luke szomszédja, Mr. Scotts az italhűtőnél nézelődött.

Mindnyájan odaköszöntek nekik. Hát ezért tart egy örökkévalóságig a bevásárlás Benevolence-ben. Az ember mindenkit ismer – szó szerint mindenkit –, és épp ezért udvarias néhány szót váltani.

Miért nem volt annyi esze, hogy a városon kívül intézze a bevásárlást?

Linc rákacsintott:

– Szia, tündérke! Hogy vagy?

– Megvagyok – felelte Harper, és noha igyekezett vidám hangon felelni, valahogy mégis szomorkásra sikeredett. A további faggatózástól Peggy Ann mentette meg. A molett pénztárosnő rohamléptekkel közeledett feléjük, és eszeveszetten hadonászott.

– Bocs a zavarásért – mondta a lehető leghangosabban suttogva –, de az a helyzet, hogy valaki épp most jött be az üzletbe, méghozzá olyasvalaki, akivel azt hiszem, nem szívesen találkoznál, Harper.

Harper gyomre görcsbe rándult.

Georgia Rae kikukkantott a polcsor végén. A zöldséges pultnál vette észre:

– Ott van!

Harpert hatalmába kerítette a pánik. Nem létezik, hogy itt van! Miért? Nem akarja látni!

Harper lefagyott, ezért Georgia Rae vette kézbe a dolgokat.

– Mr. Scotts, ön és én eltereljük a figyelmét. Linc, te elviszed innen Harpert, és elbújsz vele valahol addig, amíg tiszta nem lesz a levegő. Sheila, te akkor lépsz akcióba, ha Luke közeledik. Mozgás, mindenki a helyére! – tapsolt egyet, mire a többiek szétszéledtek.

Harper tátott szájjal nézte, hogy Peggy Ann visszaszalad a kasszához, míg Mr. Scotts a mélyhűtött rákokkal és kutyaeledellel megpakolt bevásárlókocsit tolva Georgia Rae társaságában a zöldségpult felé veszi az irányt.

Ott állt, földbe gyökerezett lábbal a nagy kavarodás kellős közepén, s egyszer csak arra lett figyelmes, hogy Linc megragadja a karját, és az italhűtőkkel teli helyiség felé vonszolja.

– Várj, a kocsim ott maradt – sziszegte Harper.

– Nem számít – felelte Linc, és becsukta maguk mögött a hűtőhelyiség ajtaját.

Harper a kezébe temette az arcát, és előrehajolt, abban a reményben, hogy végre ismét képes lesz normálisan lélegezni.

– Minden rendben? – kérdezte Linc, és hatalmas tenyerét Harper hátára tette.

– Ha most arról kezdesz nekem hablatyolni, hogy készen állsz a szájból szájba lélegeztetésre, kinyiffantalak.

Linc felkacagott, s Harper végre kiegyenesedett.

– Ne haragudj – felelte –, nem akartalak kinevetni, de a helyzet az, hogy komolyan veszem, amit mondasz. Úgy nézel ki, mintha kifacsartak volna, és feltehetően úgy is érezed magad.

– Ez igazán kedves tőled – jegyezte meg Harper.

– Kedves srác vagyok – bizonygatta Linc.

Harper megborzongott. Nem elég a havazás, most még ehhez hozzájön az italhűtő is, és erre az egészre az teszi fel a koronát, hogy bármelyik pillanatban szemtől szemben találhatja magát azzal a férfival, aki összetörte a szívét. Minden ízében reszketett.

– Gyere csak ide, mielőtt jégszoborrá fagysz – Linc átkarolta, és magához húzta.

Harper egy pillanatra ellenállt, de a férfiból áradó melegség túlságosan is csábító volt. Eleinte kissé mereven állt, de azután Linc lassan a mellkasára vonta a fejét, s ez elég volt Harpernek ahhoz, hogy megtörjön az ellenállása.

– Nem fogsz pityeregni, ugye? – kérdezte Linc.

Harper nagyot sóhajtott.

– Azt hiszem, képes vagyok uralkodni magamon.

– Jól van. Minden rendben lesz, meglátod.

– Tényleg? Mondd csak, van valami különleges, tűzoltóknak kifejlesztett varázsgömböd, amibe csak belenézel, és máris látod a jövőt?

– Mondjuk inkább azt, hogy amolyan titokzatos sugallatról van szó.

Harper elmosolyodott. Nagyon furcsa volt Linc szájából ilyesmit hallani.

– És miről szól ez a titokzatos sugallat?

– Arról, hogy minden rendben lesz. Erős csaj vagy, okos és nagyon, de nagyon klasszul nézel ki bikiniben. Is. Nem arra születtél, hogy szomorúságban teljen az életed, vagy épp egy élelmiszerbolt italhűtőrészlegében bujkálj.

– Nagyon különleges sugallat, annyi bizonyos.

Linc megragadta a lány vállát, és a szemébe nézett.

– Harper, hidd el, minden jóra fordul. Igazi harcos vagy. Egy amazon. És ez nagyon sokat számít, különösen akkor, ha éppen rosszul mennek a dolgok az életben.

– Kösz, Linc – jólesett elmosolyodnia.

– És ha az a seggfej nem fogja fel, hogy mekkora szerencséje van, hogy találkozott veled, akkor ne feledd, bármikor beugorhatsz a tűzoltóbázisra, és…

Harper Linc szájára tapasztotta a tenyerét.

– Ne rontsd el ezt a szép pillanatot valami baromsággal.

– Csak azt akartam mondani, hogy ha bejössz a bázisra, megengedem, hogy csúszkálj egy kicsit a… a rúdon – fejezte be Linc a mondandóját.

Harperből ezúttal igazi nevetés tört ki.

– És kész! Ennyit az érzelmes pillanatról!

Linc elvigyorodott.

Mindketten megmerevedtek, amikor hirtelen kinyílt a hűtőhelyiség ajtaja.

– Ez nagyszerű, Georgia Rae. Megyek, és hozok egy…

Luke a mondat közepén elnémult, s megállt az ajtóban. Tekintetében a zavarodottságot egy szempillantás alatt düh váltotta fel. Harper kibontakozott Linc öleléséből, s a férfi egy mozdulattal a háta mögé penderítette a lányt.

– Garrison – Linc hangja hűvösebb volt, mint a hűtőhelyiség alaphőmérséklete.

– Nem pazarlod az időd, igaz? – Harper észrevette, hogy amikor Luke Linc mögé pillantott, megrándult az arcán egy izom.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – felelte Linc nyugodtan.

– Nem hozzád szóltam.

Harper érezte, hogy a rosszulléte azonnal dühbe fordul át. Arrább lépett, hogy kikerülje Lincet, de a férfi már elindult a hűtőhelyiség ajtaja felé. Luke a helyiség belseje felé tartott, így épp félúton találkoztak. Harper felsikított, amikor elcsattant az első pofon.

Georgia Rae, Mr. Scotts, Sheila és Peggy Ann az ajtóban álltak, tátott szájjal.

– Hívjátok Tyt! – kiáltotta Harper, és az egyik férfi kezébe csimpaszkodott. – Hagyjátok már abba! Elég volt!

Beküzdötte magát közéjük, Luke-kal szemben állt, Lincnek háttal.

– Ha még egyszer hozzá mersz érni, én…

Harper mindkét kezét Luke mellkasára tette.

– Fogd be! Fogd már be! – nekifeszült, és teljes erejéből meglökte a férfit. – Semmi közöd ahhoz, hogy ki ér hozzám, és ki nem. Már nem vagyunk együtt – elcsuklott a hangja, aminek nagyon nem örült, de nem tehetett róla.

Luke megragadta a lány csuklóját, és a szemébe nézett. Harper érezte, hogy a sírás környékezi, s hirtelen olyan volt, mintha megállt volna az idő.

Luke szája felrepedt, a szeme villámokat szórt. Napok óta nem borotválkozott. Harper látta, hogy egyrészt meg van bántva, másrészt nagyon dühös. Mindenestre ez már nem az ő ügye. Luke az, aki nemet mondott erre a kapcsolatra, aki kiadta az útját.

Kiszabadult a szorításból.

– Harp – fájdalom érződött a hangján.

– Nem – suttogta a lány, és a férfi mellkasára szegezte a tekintetét. Képtelen volt a szemébe nézni.

Luke tett felé egy tétova lépést, de a lány hátrálni kezdett, és védekezőn maga elé tartotta a kezét.

– Azt mondta, nem – harsogta Linc, és maga mellé húzta Harpert.

– Maradj ki ebből, Reed – Luke meglökte Lincet, s ezzel egy újabb verekedés vette kezdetét. A söröspultnak tántorodtak.

Két hatos csomag hatalmas csörömpöléssel a földre zuhant, és ripityára tört. Harpernek épp sikerült elugrania. Linc megragadta Luke-ot, és a polcsornak penderítette.

– Miért vagy ekkora faszfej?

Luke az állán találta el Lincet, mire Harper felkiáltott.

– Segítsen már valaki!

Ekkorra már valóságos tömeg gyűlt össze a hűtőhelyiség előtt. Minden ajtót kinyitottak, hogy jobban lássák, mi történik odabent.

– Hoppá, az épp világos sör volt! Kár érte – sóhajtott valaki, amikor egy újabb hatos csomag landolt a padlón, s tört diribdarabra. Minden sörben úszott.

Harper összerezzent, amikor Linc ököllel Luke mellkasába vágott. Jó esély volt rá, hogy péppé verik egymást. Harper megragadta Linc karját, amikor a férfi arra készült, hogy bepancsol még egyet Luke-nak. Harper a levegőbe repült, amint Linc meglendítette a karját.

Luke behúzott egy nagyot ellenfelének, s Harper érezte, amint a levegő elsüvít mellette. Nagyon fel volt dúlva. Számára is világossá vált, hogy képtelen lesz véget vetni a verekedésnek.

Valaki hirtelen átkarolta a derekát, és a következő pillanatban a hűtőhelyiség ajtajában találta magát.

Ty, ezúttal egyenruhában, nekiállt, hogy rendet tegyen.

– Ty, állítsd le őket!

– Azon vagyok. Maradj ott, ahol vagy.

Ty belevetette magát a küzdelembe, és gyakorlott mozdulatokkal gátat vetett a verekedésnek. Néhány másodperc elég volt ahhoz, hogy Lincet elrángassa Luke közeléből. Luke lecsillapítása több időbe telt, ugyanis nekitámadt Tynak, egy pillanatra elfelejtkezve arról, hogy voltaképpen a sógorát támadta meg. Ty kitért az ütés elől, és határozott csapást mért Luke állcsúcsára, ami elég volt ahhoz, hogy a férfi megtántorodjon.

– Ne kényszeríts rá, hogy kiverjem belőled a szart. Megteszem, ha kell, és tudod, mit, még az is lehet, hogy élvezni fogom – figyelmeztette.

Luke megadóan feltartotta a karját.

– Csak tartsd távol a lánytól azt a seggfejet – Harperre pillantott. Luke állán hatalmas vörös folt éktelenkedett, és a szájából szivárgott a vér. – Minden rendben? – tekintete elárulta, hogy kavarognak benne az érzelmek.

Harper megrázta a fejét, és elfordult.

– Harper – kiáltott utána Luke.

Az egyik pillanatban sértegeti, a másikban úgy tesz, mintha egyetlen vágya az lenne, hogy a karjában tartsa. Az egyik pillanatban szenvedélyesen szeretkezik vele, a másikban eltaszítja magától, s kidobja az életéből, mint más a szemetet. Harper tudta, hogy képtelen lenne túlélni a várakozást. Képtelen lenne kivárni, hogy a férfi eldöntse végre, mit akar. Lehetséges, hogy sosem fog rájönni, mi kell neki igazán.

– Lehetne arról szó, hogy néhány percig kibírjátok anélkül, hogy egymásnak estek? – kérdezte Ty, mielőtt kiment a hűtőhelyiségből. – Georgia Rae, megtennéd, hogy szemmel tartod a srácokat?

Ty a gabonapelyhek polcsorához húzta Harpert.

– Biztos vagy benne, hogy nem folytatják? – kérdezte aggódva a lány.

– Ha Georgia Rae ott van velük, akkor biztos nem mernek egy lépést sem tenni egymás felé. Tudja kezelni a helyzetet. Mi a franc történt egyébként?

Harper elmondta, amit tudott.

– Azért jöttem, hogy bevásároljak Joninak. Tudod, hogy valamiképp viszonozzam a kedvességét. Nagyon rendes volt velem. És még ezt sem tudom normálisan megcsinálni, mert… – abbahagyta, mert érezte, hogy még egy szó, és kitör belőle az ordítás, annyira frusztrálta a helyzet. Összeszedte magát, és folytatta: – Először találkoztunk azóta, hogy megkért, menjek el a házából. És látod, mi történt…

– A pasas halálosan szerelmes beléd, Harper.

– Nem hiszem, Ty – ingatta a fejét a lány.

– Pedig nekem elhiheted, kicsim. Pontosan tudom, milyen az, amikor valaki halálosan szerelmes. Mindenesetre Luke sokkal hülyébben viselkedik, mint az ilyen helyeztben lévő férfiak általában.

– Nagy bajban vannak egyébként? – váltott témát Harper.

– Beszélek a tulajdonossal, és kiderül, hogy akar-e vádat emelni. Tégy meg nekem egy szívességet, és ne menj vissza, amíg nem rendeződik a dolog.

Amkor Ty kivezette őket a hűtőhelyiségből, Harper észrevette, hogy Linc szeme alatt már kialakulóban van egy nagy, sötét karika. Linc rákacsintott. Luke elindult felé, de Ty a mellkasára tette a kezét.

– Nem teheted.

– Nem akadályozhatod meg, hogy beszéljek vele – Luke egyik pillanatról a másikra megint indulatos lett.

– Márpedig megakadályozom, egész addig, amíg Harper meg nem kér az ellenkezőjére. Most pedig állj oda, és ha lehet, ne kezdj el megint balhézni.

– Elfelejtetted, hogy amikor a húgom szakított veled, én voltam az, aki elmondta neki, hogy mekkora baromságot csinált?

– Hát, annyi a különbség, hogy én nem álltam neki verekedni a közértben, nem törtem-zúztam, nem mostam be senkinek, és ezúttal te vagy az, aki baromságot csinált. Mondtam, hogy állj oda, fogd be, és meglátjuk, hogy hogyan lehet kikeveredni ebből a slamasztikából – olyan nyugodtan, sőt, barátságosan mondta mindezt, hogy Harper csak ámult és bámult.

Luke odaállt, ahová Ty mondta, de le nem vette volna a szemét Harperről. Zsebre vágta a kezét, és úgy tett, mintha észre sem venné, hogy immár tucatnyi ember gyűlt össze körülöttük. A polcsorok között hagyott bevásárlókocsiktól mozdulni sem lehetett az üzletben, míg az eladók és a vásárlók az akciós hús- és tökkonzervek körül őgyelegtek, annak reményében, hogy nem maradnak ki semmiből, ami a balhét illeti. Linc a hűtőhelyiség ajtajának támaszkodott, és egy csinos árufeltöltő kislánnyal csevegett. Minden jel arra mutatott, hogy akár még randevú is lehet a dologból.

Harper kényszerítette magát, hogy ne nézzen Luke-ra. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire Ty végre visszatért.

– Na, srácok, mondom, mi a helyzet. Miz Valencio nem perel be benneteket, ha beleegyeztek a feltételeibe. Ez a következőt jelenti: először is, megtérítitek a kárt, és felesben fizetitek a hatos csomag sörök árát, mind a kilenc csomagét, amelyet teljesen értelmetlenül ripityára törtetek, továbbá közösen feltakarítjátok a disznóólat, amit magatok után hagytatok.

Linc vállat vont, és Luke-ra pillantott. Luke grimaszolt, de rábólintott az ajánlatra.

– Ezzel még nincs vége. Befejezitek Harper helyett a bevásárlást, és ki is fizetitek a számlát.

– Add ide a listád – nyújtotta a kezét Luke.

– Jaj, nem, dehogy. Ty, erre semmi szükség – szabadkozott Harper. A bevásárlólistán többek közt tampon is szerepelt.

– Ez Miz Valencio feltétele. Nem akarja, hogy üres kézzel távozz az üzletéből, pusztán azért, mert ez a két marharépa képtelen volt mit kezdeni a tesztoszteronfeleslegével.

– Add ide a listád.

Harper tudta, hogy a végzete felé száguld, de nem látott kiutat. Lassan közelebb lépett. Kivette a farzsebéből a bevásárlólistát, és két ujja közé csippentve Luke kezébe adta. Luke azonnal megragadta a lány kezét, és magához húzta Harpert.

– Harper.

Megvárta, amíg a lány ránéz.

– Bocsáss meg azért, amit mondtam. Minden rendben?

Harper lassan bólintott. Úgy érezte, képtelen lenne megszólalni. A férfi érintése elég volt ahhoz, hogy forróság öntse el a testét.

Luke a másik kezével gyengéden elsimított néhány tincset Harper arcából.

– Nagyon sajnálom, hogy megijesztettelek.

– A jó életbe, Garrison! El a kezekkel a lánytól! – kiáltotta Ty, és közéjük lépett. Elvette Harper kezéből a listát, és odaadta Luke-nak. – Peggy Ann, kérlek menj, és hozz seprűt, lapátot, vödröt, felmosót. Harper, mi lenne, ha átugranál a szomszéd kávézóba, és innál egy jó kis kávét? Körülbelül egy óra múlva végzünk itt.

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

– Tényleg csak annyi volt, hogy meg akartam melengetni egy kicsit – mondta Linc lazán, kezében az ipari méretű szemeteslapáttal.

Luke sokatmondón nézett rá, de szótlanul söpörte tovább a padlót.

– Szó sem volt arról, hogy egymásba gabalyodtunk volna, vagy épp szexre került volna sor. Csak beszélgettünk. Nagyon fázott.

– Aha, értem. Csak beszélgettetek egy kicsit a hűtőhelyiségben. Decemberben.

– Ne értsd félre a helyzetet – folytatta Linc. – Tény, hogy szívesebben megismerném egy kicsit jobban. Mármint… érted. Csak rá kell nézni, és…

Luke megszorította a seprűnyelet, s azt képzelte, Linc nyakát markolássza.

– Nem tartozol nekem magyarázattal – hördült fel.

Linc a szemetesbe borította az üvegcserepeket.

– Különben is, miattad jöttünk be ide. Harper látni sem akart téged. Fogalmam sincs, hogy dolgozhattok még mindig együtt.

– Esti műszakban jár be, úgyhogy nem találkozunk.

– És hagyod, hogy ezt csinálja?

– Harper nem az a fajta nő, akinek „hagyod”, hogy bármit is csináljon.

– Kemény csaj, az biztos – kacagott fel Linc. – Éppen ezt mondtam neki akkor, amikor megjelentél itt, és hisztériázni kezdtél.

– Nem hisztériáztam.

– Dehogynem. Tisztán emlékszem, hogy még toppantottál is.

– Ha így is volt, az csak azért lehetett, mert figyelmeztetni akartalak, hogy nagy bajban vagy – Luke folytatta a söprögetést.

– Szerintem pedig arról van szó, hogy egyszerűen túlreagálod az egészet, mert megbántad, hogy kiadtad az útját. Mondd csak, miért van az, hogy állandóan elüldözöd a nőket magad mellől? Mire számítasz? Azt hiszed, hogy életük végéig egyedül maradnak ezek után?

– Az ég szerelmére, lehetne arról szó, hogy csendben fejezzük be ezt az egészet? Ty nem fog örülni, ha beverem a képedet a seprűnyéllel.

Harper megfogadta Ty tanácsát, és a rendelkezésére álló órát azzal töltötte, hogy a szomszédos kávézóban finom tejeskávét kortyolgatott.

Két kézre fogta a csészét, és igyekezett a helyzet pozitív oldalát nézni. Nem sírta el magát, ami nagyon szép eredmény. Nem könyörgött Luke-nak, hogy érintse meg még egyszer, ami még szebb eredmény. Sajnálatos azonban, hogy egyáltalán nem volt kisminkelve és a haja is rendezetlenül, laza kontyban volt. Hát igen, elvégre csak beugrott a közértbe. Ha előre tudta volna, hogy összefutnak, sokkal jobban ügyelt volna a kinézetére, hogy Luke-nak tátva maradjon a szája, ha ránéz. Valami dögös szerkót választott volna. És ami a helyszínt illeti, nos, nem az italhűtő lett volna, annyi bizonyos. Ráadásul bőven elég lett volna az is, ha csak tisztes távolságból látják egymást. Mindenesetre azt nem tudta hová tenni, hogy Luke miért reagált ilyen hevesen, amikor meglátta, hogy kettesben van Linc-kel.

Harper bement a kávézó aprócska, mészkőborítású mosdójába, hogy feltegyen egy kis szájfényt, és valamelyest rendbe hozza a frizuráját. Kibontotta a hevenyészett kontyot, és gyorsan befonta a haját. A fonatot átvetette a vállán.

Az üzlet felé menet megfordult a fejében, hogy beugrik a kocsiba, és otthagy csapot-papot. Majd előáll valami kifogással, elmagyarázza Joninak, hogy miért nem intézte el a bevásárlást, aztán magzati pózba kuporodva ágyban tölti a következő tíz órát.

Mégsem futamodott meg. Ahhoz túlságosan büszke volt. Nem szabad, hogy Luke lássa, mennyire fáj – emlékeztette magát.

Luke és Linc az önkiszolgáló kasszánál épp arról vitatkozott, hogy hogyan csomagolják be a megvásárolt árucikkeket. Harper vágott egy grimaszt, amikor látta, hogy Luke épp egy doboz tampont nyom Linc kezébe.

Hát igen, lehet, hogy mégis inkább a megfutamodást, és a magzatpózt kellett volna választania…

A vita hevében Luke vette észre először a lányt. A szóváltás tárgya történetesen az volt, hogy hogyan csomagolják el a csirkemellet.

– Szia, tündérke! Újrahasznosítható szatyrokat választottunk neked – rikkantotta Linc, és Harperre villantotta a mosolyát. Luke-nak kedve támadt behúzni neki egyet. Végül egy oldalba vágással megelégedett, aztán zsebre vágta a kezét. Ez volt az egyetlen módja annak, hogy ne ragadja meg a lányt… és ne törje el Linc orrcsontját.

Elég volt Harperre néznie, s máris görcsbe rándult a gyomra. Micsoda tekintet! Igaz, most láthatóan zaklatott volt, és hatalmas karikák húzódtak a szeme alatt. Nyoma sem volt a szokásos tűznek… És mintha fogyott is volna, annak ellenére, hogy bő felsőt viselt, látható, hogy leadott néhány kilót. Látszott az arcán.

Fáradt volt. És üres. Luke leghőbb vágya volt, hogy kitöltse ezt az ürességet. Hiába, nem tehetett semmit. Meghozta a döntést. Üres az ágya, és csendes a háza. És ennek így is kell lennie. Így van rendjén.

Amikor benyitott a hűtőhelyiségbe – remélve, hogy így végre megszabadul Georgia Rae szóáradatától –, meglátta Harpert Reed karjában… és észrevette, hogy a lány a férfira mosolyog… még most is összerándult a gyomra a gondolatra.

A reakciója, a hirtelen támadt vak düh, őt magát is meglepte. Egy szempillantás alatt veszítette el a kontrollt, mintha csak elszakadt volna benne valami. Luke ki nem állhatta az ilyen helyzeteket, és azt az érzést, hogy nem ura annak, ami benne, vagy éppenséggel körülötte történik.

És akkor kitört belőle. Nem csak fizikai értelemben tombolt. Tudta, hogy Harpert is ott sebezte meg, ahol az a lánynak a legjobban fájt. Megvádolta – méghozzá teljesen alaptalanul. Látta, hogy a szavai éles késként hasítanak a lány lelkébe. És akkor Linc megindult felé. Luke megállíthatatlanná vált, amikor nem volt ura a helyzetnek. Tény, hogy Harpernek már volt alkalma többször is megtapasztalni ezt.

Nem a lány hibája volt. Csakis ő, Luke tehetett mindenről.

Érezte, hogy tartozik Harpernek egy bocsánatkéréssel. És Ty-nak is. Ha már itt tartunk, akár még Linc-nek is, de lehet, hogy ez azért már túlzás lenne. Annak ellenére, hogy tulajdonképpen volt némi igazság abban, amit Linc mondott. Valóban ő adta ki Harper útját. És tényleg, mire számított?

Talán nem érdemli meg a lány, hogy végre boldog legyen, hogy szeressék, és hogy legyen mellette valaki, aki figyelmezteti, hogy vegye fel a kabátját, mert hideg van?

– Hol a kabátod? – reccsent rá Harperre, s a következő pillanatban már meg is bánta, hogy ilyen hangnemben szólt hozzá. Úgy látszik, az önkontrollja a lány jelenlétében elillan.

Harper vállat vont.

– Nálad.

Minden más holmijával együtt. Készen arra, hogy elszállítsa onnan.

– Beadom neked. És a többi cuccodat is elviszem.

Harper a fejét ingatta.

– Nem hiszem, hogy Joni…

Ekkor megcsörrent a telefonja. A csengőhang a Bad Boys volt. Luke észrevette, hogy Harper arcán átsuhan a rettegés, és remegő kézzel nyomja meg a gombot.

– Szia – szólt bele a telefonba, s máris elfordult. A füléhez szorította a készüléket.

– Nem, nem kaptam meg. Időközben elköltöztem – Luke felé pillantott. Halkabban folytatta a beszélgetést. – Tudom, és sajnálom. Hirtelen történt minden.

Egy percig csendben volt, s figyelmesen hallgatott. Luke esküdni mert volna, hogy egy pillantás alatt futott ki a vér az arcából.

– Kiengedik? Mikor? – leült az ablak melletti keskeny párkányra. Beharapta az ajkát, és ismét Luke felé pislogott, majd amikor észrevette, hogy a férfi őt nézi, elkapta a tekintetét.

Linc egy zacskó salátát hajított Luke felé.

– Gyerünk, tesó, még nem végeztünk! – rikkantotta.

– Várj egy percet… és ne szólíts tesónak!

– Rendben. Akkor gyerünk, faszfej!

Luke közelebb lépett Harperhez, de nem sok mindent tudott kivenni a beszélgetésből. Harper halkan ellenkezett.

– Nem kell idejönnöd, és testőrt játszanod. Tudok magamra vigyázni…

Egy újabb perc telt el, Harper tovább suttogott, aztán letette a telefont, minden további nélkül felpattant, és se szó, se beszéd, elviharzott.

– Hová megy? – lépett oda Luke-hoz Linc. – Itt hagyta a cuccokat.

Ahogyan az várható volt, Harper nem válaszolt az sms-ekre. Luke bosszúsan hajította az anyósülésre a telefonját. Kifizette az ábécében, amit kellett, és vállalta, hogy maga szállítja házhoz Harpernek az élelmiszereket.

Előtte azonban még hazaugrott a lány kabátjáért.

Képtelen volt kiverni a fejéből azt a furcsa telefonhívást, és nem tudta hová tenni a lány különös reakcióját. Harper nem az a fajta lány, akinek könnyen inába száll a bátorsága. Luke komolyan aggódott, hogy ezúttal ilyen feldúltnak látta.

A vásárolt holmit a kocsiban hagyta, és bement a házba. Addig kutatott a dobozokban, míg végre megtalálta Harper fekete szövetkabátját. Az arcához emelte, és beszívta az illatát.

Rájött, hogy rém érzelgősen viselkedik, ezért gyorsan összehajtotta a kabátot és az étkezőasztalra tette. Eldöntötte, hogy összepakol a lánynak még néhány pulóvert is, hogy ne fagyjon meg a téli hidegben. Persze nem lenne rossz egy sídzseki sem, gondolta Luke. A marylandi telekről sok minden elmondható, de az semmiképp sem, hogy enyhék lennének. Lehet, hogy az outletben találna is egy mutatós darabot a lánynak…

Atyaég! Mit tett vele Harper?! Már nincsenek is együtt, s ennek ellenére arról fantáziál, hogy milyen sídzsekit vegyen neki! Úgy látszik, szép lassan elveszti a józan eszét. Ha sikerült is ideig-óráig kivernie a fejéből Harpert, az biztos, hogy a közértben történtek után ez már nem lesz ilyen könnyű. Elég volt egy pillantást vetnie rá, és máris ott tartott, ahol a kezdet kezdetén.

Két pulóvert hajított a kabátra. Ennyi. Elég volt. Csak kideríti, hogy mi történik Harperrel, hogy miről szól ez az egész, és aztán elviszi a cuccait az irodába, és ezzel vége. A dobozok elférnek ott, amíg a lány el nem hagyja a várost.

Eszébe jutott, hogy a hét folyamán nem is foglalkozott azzal, hogy milyen postai küldemények érkeztek. Ott hevertek a borítékok a konyhaasztalon. Elhatározta, hogy végignézi a kupacot, és ha van közte olyan, amit Harpernek címeztek, akkor azt még átviszi Jonihoz. Még egyszer találkozik Harperrel, és aztán kész, vége. Végleg.

Luke nekilátott, hogy véginézze a borítékokat. A szórólapokat azonnal a szemetesbe hajította. Harpernek két levele érkezett.

Az egyiken egy piros pecsét volt – azonnal felkeltette Luke érdeklődését. Áldozatvédelem. Luke szíve hevesebben vert.
A másik boríték sarkában egy kisebb, lila bélyegző volt. Büntetés-végrehajtási Intézet.

Mintha valami ismerős lett volna a második borítékkal kapcsolatban. Furcsa érzése volt, de nem tudta, miért. A feladó helyén nem szerepelt név, csupán egy cím. Luke elővette a telefonját, és rákeresett a címre. Sussexi Büntetés-végrehajtási Intézet.

Azonnal hívta Harpert, de csak az üzenetrögzítő válaszolt. Luke elharapott egy káromkodást, és letette a telefont.

Ujjaival dobolt a konyhapulton és számításba vette a lehetőségeket. Abban biztos volt, hogy Harper nem fogja elmondani neki, hogy mi ez az egész. Viszont ha valami miatt veszélyben van a lány, akkor arról neki is tudnia kell.

– A rohadt életbe – morogta, és feltépte a borítékot. Egy csíkos jegyzetlap hullott ki belőle. Luke irtóztató, jeges gyűlöletet érzett, s megremegett a keze. Az aláírás helyén mindössze ennyi állt: Apa.

Lecsapta a levelet a pultra, és járkálni kezdett. Nyilván nem ez az első levél, amit küldött. Kell, hogy legyen több is valahol…

Hát persze! A dobozok… Luke a nappaliba rohant, és lekapta annak a doboznak a tetejét, amelyen a látszólag ártalmatlan Papírok felirat állt. A legfelső mappa a Levelek címet viselte. Több tucat felbontott levél volt benne, kronológiai sorba rendezve. A legelső dátuma Harper tizennyolcadik születésnapja volt. Luke leküzdötte a kísértést, hogy kihajítsa a dobozt az ablakon.

A rohadék! Mindegyik levél aláírása ugyan volt: Apa. Az a szemétláda valahogy mindig kiderítette, hogyan alakult Harper élete, amióta kikerült az állami gondozásból. És a lányt hibáztatta azért, mert börtönbe került. Hát ezzel magyarázhatók a cigaretta okozta égési sebek. A pasas fizikailag bántalmazta Harpert, amíg le nem csukták, és utána éveken keresztül kínozta tovább, immár lelki terrort alkalmazva.

A dobozban további öt olyan levél volt, amelyet Luke címére küldött a lánynak. Három akkor érkezett, amikor Luke bevetésen volt, a legutóbbi pedig hálaadás előtt néhány nappal. Harper egy szót sem szólt ezekről…

Vagyis… megpróbált beszélni róla, csak éppen…

Luke, szeretnék beszélni veled. Fontos lenne.

Ő pedig ült a kanapén, és határtalanul dühös volt magára. Viszont ahelyett, hogy ezt akár csak önmagának is bevallotta volna, Harperen vezette le az indulatait. Nem törődött vele, mit akart mondani neki a lány. Csak a saját dühe létezett akkor. És a saját félelmei.

Harper megingott ugyan egy pillanatra, de mégsem adta fel a próbálkozást.

Történt valami, és egy kicsit aggódom, mert…

De hiába, mert Luke félbeszakította, nem hallgatta meg, és hideg fejjel arra kérte, hogy sétáljon ki az életéből. S tette mindezt éppen akkor, amikor a lány segítségért fordult hozzá. Ahelyett, hogy segített volna, eltaszította magától.

Harper bízott benne, s ő elárulta a lányt. Nem is egyszer. És most Harper egyedül van…

Luke megdörgölte az arcát, és átkozta magát. Mit tett?!

Egy nevet kell kiderítenie. Eszébe jutott az Áldozatvédelem levele. Végtére is egy levelet már kibontott. Miért ne tenné meg még egyszer?

Hivatalos levél volt, amelyből kiderült, hogy az elkövető neve Clive Perry. Figyelmeztették Harpert, hogy a férfit december 18-án kiengedik a börtönből, ugyanis azzal a nappal telik le a büntetési ideje.

Luke elővette a telefonját és tárcsázott.

– Szia, helyzet van.

 ÖTVENEDIK FEJEZET

– Amkor láttam, hogy te hívsz, azt hittem, bocsánatot akarsz kérni – mondta Ty, és felállt az íróasztaltól. – Aztán amikor azt mondtad, helyzet van, arra gondoltam, hogy valahol a városban furikázol, a csomagtartódban Linc holttestével.

Luke lehuppant egy székbe, Ty asztalához. A rendőrőrsöt kávé és régi könyvek illata lengte be. – Tény, hogy tartozom neked egy bocsánatkéréssel, viszont nem öltem meg senkit. Egyelőre – Harper mappáját az asztalra hajította. – Harper bajban van.

– Hogyhogy bajban van?

Luke elmondott mindent, amit megtudott az ügyről. Ty nagyot füttyentett, amikor Luke a mondandója végére ért.

– Hát, úgy látom, elég meleg a helyzet.

– Hogyan lehetne megakadályozni, hogy az a rohadék kijöjjön a börtönből?

– Utánajárok a dolognak. Viszont azt tudnod kell, Luke, hogy a törvények értelmében Perry szabad ember, mert letöltötte a büntetését – átfutotta a kupac tetején lévő levelet. – Adj egy kis időt, hogy utánanézzek ennek az ügynek a nyilvántartásunkban. És el akarom olvasni a leveleket is. Mi lenne, ha addig hoznál egy kávét? Fél óra múlva itt találkozunk.

– Csak mondom, hogy tudd, nem engedem, hogy ez a rohadék Harper közelébe kerüljön. Nem számít, hogy ezt milyen eszközzel érem el.

– Értem, amit mondasz, de szerintem akkor menjünk át a hídon, amikor odaértünk. Most pedig menj, és hozz egy kávét. Én két cukorral iszom.

Luke elment. Nemcsak kávét, hanem – mert közeledett a vacsoraidő – egy pizzát is vett. A késő délutáni napfény megcsillant a főutcát borító kis hókupacokon. A benevolence-i főutca karácsonyi hangulatát nem lehetne egykönnyen felülmúlni. A karácsonyi kórus vasárnap a parkban kezd, s utána végighaladnak az egész városon, s utolsó állomásuk a tűzoltóbázis, ahol a város apraja-nagyja összegyűlik egy kis forró csokira. Játék- és ruhavásárt is rendeznek, amolyan bolhapiac jelleggel. A kávéspoharakat a pizzásdoboz tetején egyensúlyozva, Luke odaintett a gimnáziumi matektanárának, aki a feleségével épp a moziba igyekezett. Aztán összefutott Sheilával, a Remo pultosával. A lány az utca másik oldaláról füttyentett oda neki, Luke pedig visszaintegetett.

Tény, hogy ebben a városban senki sem idegen. Hiába is szerette volna Luke olykor, hogy elvegyülhessen az arctalan tömegben, erre itt semmi esélye nem volt. Ha az ember végigsétál a csodásan feldíszített, igazi karácsonyi hangulatot árasztó utcákon, a fényfüzérek és vidám girlandok forgatagában, az az érzése támad, hogy ebben a városban semmi baj nem történhet.

Azonban baj mindenhol történhet. Még Benevolence-ben is. Luke abban reménykedett, hogy sikerül megelőznie…

Amikor visszatért a rendőrőrsre, az arcába csapott a meleg. Meglepte a szokatlanul nagy csend. Alma, a seriff felesége, és egyben a kapitányság irodavezetője, már hazament. Luke bement, és meg sem állt Ty irodájáig.

Ty épp akkor fejezett be egy telefonbeszélgetést.

– Pizzát és kávét hozol, sőt a nap folyamán volt szerencsém behúzni egyet neked! Azt hiszem, piros betűs ünnepként jegyzem be a naptáramba a mai napot.

Luke letette az asztalra a szerzeményeket, és megdörgölte az állát.

– Hát, ami azt illeti…

– Igen?

Luke kivette az egyik poharat a tartóból és leült.

– Azt hiszem, tényleg tartozom neked egy bocsánatkéréssel, mert vadbarom módjára viselkedtem.

– Bocsánatkérés elfogadva.

– Ez könnyen ment.

– Mindnyájan követünk el ökörségeket, ha szerelmesek vagyunk – Ty nem hagyott időt arra, hogy Luke tiltakozhasson, hanem mintha mi sem történt volna, folytatta: – És ha már épp a szerelem került szóba, van egy hírem a lányról, aki elrabolta a szíved. Viszont attól tartok, nem nagyon fogsz örülni.

– Miről van szó?

– Megtaláltam ennek a Clive Perrynek a teljes anyagát. Kemény sztori. Perry sok gyereket vett magához, és rendszeresen terrorizálta őket. Verte, éheztette őket, és egyáltalán nem törődött velük úgy, ahogyan kellett volna. Harper körülbelül két hónapig volt nála. A rendőri jelentések szerint egyik este a pasas részegen ment haza, és nekiesett az egyik legkisebb gyereknek. Harper kitessékelte a többieket a házból, átvitte a srácokat a szomszédba, és aztán visszament, hogy megmentse a kicsit.

Luke dühösen a térdére csapott.

– Az lett a vége, hogy tettlegességig fajult a dolog, és ekkor Harper a pasas elé állt, hogy védelmezze a kicsit, és állta a sarat, amíg végre átment a szomszédból a férj, egy puskával és sarokba szorította Perryt. A konyhában ért véget a csetepaté. Kiment a rendőrség. Harpert csúnyán összeverte a fickó, eltört a karja, tele volt zúzódásokkal és nyílt sebekkel. Kórházba szállították, és ott kiderült, hogy korábban is helybenhagyta őt Perry. Harpernek több bordája is eltört. Mindent elmondott a rendőrségnek. Ez elég volt ahhoz, hogy a pasas tizenkét évre rács mögé kerüljön.

– Még gyerek volt – Luke felállt, és idegesen járkálni kezdett Ty aprócska irodájában.

– Próbáltam elérni telefonon azt a nyomozót, aki annak idején eljárt az ügyben. Már nyugdíjba vonult, de a lakásán sikerült felhívnom. Megadta a számát annak az akkor még újonc zsarunak, aki a helyszínelésen is kint volt. Kiderült, hogy a nő nagyon jó kapcsolatot alakított ki Harperrel, s mindketten megjelentek Perry összes tárgyalásán. A pasas többször is kérvényezte, hogy helyezzék feltételesen szabadlábra, de sikertelenül.

– Beszéltél már ezzel a rendőrnővel? Tudja, hogy Harper veszélyben van?

– Még nem. Éppen akkor akartam felhívni, amikor megjelentél Dawsonék pizzájával – vágyakozva pillantott a dobozra.

– Előbb hívd fel, és utána kajálunk.

– Rendben – bólintott Ty, és már nyúlt is a telefonért. – Amíg tárcsázok, tessék, itt van valami, ami talán feldobja a napodat – Luke elé tolt egy kinyomtatott cikket.

Luke elvette az asztalról a papírt, és olvasni kezdte. Másfél évvel korábbi újságcikk volt, egy városi tűzesetről szólt. A képen Harper volt látható, amint egy idős, hálóinget viselő nénit támogat ki egy égő házból. Harper ruhája és bőre csupa korom és hamu.

Luke összecsippentette ujjait az orrnyergén, abban a reményben, hogy gátat szabhat feltörni készülő könnyeinek.

– Te jó ég! Nekem annyit mondott erről az egészről, hogy épp otthon volt, amikor kigyulladt a ház. Azt nem említette, hogy emberéletet mentett.

– Két embert és egy macskát menekített ki a lángok közül – pontosított Ty, miközben befogta a telefonkagylót.

Luke végigolvasta a cikket, Ty pedig várt a kapcsolásra.

Micsoda bátor lány! Nem futamodik meg a kihívások elől. Luke azon tűnődött, vajon mit gondolhat Perryről. Vajon fél tőle? Nem kizárt, hogy valami őrületes tervet forgat a fejében. Lehet, hogy azt tervezi, személyesen találkozik azzal a vadállattal.

– Rameson nyomozó? Adler seriffhelyettes vagyok, Benevolence-ből… Nem, minden rendben, jól van. De valóban miatta telefonálok. Itt van velem egy… kollégám – Luke-ra pillantott. – Nem bánja, ha kihangosítom? Rendben, köszönöm – azzal megnyomott egy gombot a készüléken, és letette a kagylót.

– Ott van, nyomozó?

– Igen – a nő hangján erősen érezhető volt a jellegzetes jersey-i akcentus. – Mi a helyzet Benevolence-ben?

– Clive Perryről lenne szó. Mit gondol, veszélyt jelent Harperre?

Luke hallotta, hogy a nő nagyot sóhajt.

– Hála az égnek, hogy végre beszélt erről az ügyről. Már évek óta nyaggatom, hogy tegye meg. Mindig győzködtem, hogy legyen valami terve…

Luke felhorkant. Harper és a tervezés…

– A reakciójából arra következtetek, hogy elég jól ismeri Harpert. Nem maga az a balfasz, aki olyan csúnyán szakított vele, ugye? Borzalmas ízlése van ennek a lánynak, ami a pasikat illeti.

Ty krákogott.

– Nos, nem én vagyok az a balfasz, hanem a kollégám. De nem is tudom, talán nem balfasz, hanem inkább seggfej. Azt hiszem, ez a kifejezés találóbb.

– Én meg azt hiszem, inkább azzal kellene foglalkoznunk, hogy ez a Perry vajon felkeresi-e Harpert, ha kiszabadul – vágott közbe Luke.

– Olvasták a leveleket? – kérdezte a nő.

– Én mindet. Ty, a kollégám, pedig épp eleget olvasott el közülük ahhoz, hogy végül eldöntse, felhívja önt ebben az ügyben.

– Világos. Ez az idióta Perry néhány havonta ír Harpernek, amióta a lány betöltötte a tizennyolcat. Akárhová megy, valahogy mindig rátalál, kideríti a címét, és ír neki. Mindig ugyanaz a baromság: tartozol nekem, megfizetsz azért, amit tettél velem, blablabla. Jó hír, hogy ezek a levelek nem mozdították előre a feltételes szabadlábra helyezési ügyeit, a rossz hír viszont az, hogy sosem fenyegeti meg egyértelműen a lányt. Ugyanis amíg nem egyértelmű a fenyegetés, addig nem tehetünk semmit. Értik, mire gondolok?

– Mire számít vele kapcsolatban?

– Nem tudok túl sokat. Szemmel tartom a pasast, és a börtönből is kapok információt vele kapcsolatban, ez afféle nem hivatalos szakmai segítség. A pasas a hatvanas éveiben jár, de ne úgy képzeljék, hogy valami keménykötésű legény, aki akár tévéreklámban is szerepelhetne, mert majd kicsattan az egészségtől. Inkább olyan fazon, akinek minden baja van, és napi két doboz cigit is elszív. Mégis van benne valami, valami sötét… Az ösztönöm azt súgja, hogy problémás lehet, de semmi bizonyítékom nincs ellene. Ha lenne, sokkal egyszerűbb helyzetben lennénk. Azt hiszem, ha kiszabadul, és próbálkozik Harpernél, végre lesz a kezünkben valami, amit felhozhatunk ellene.

– Ez ki van zárva – csattant fel Luke.

– Ebben a tekintetben egyetértek a faszfej kollégájával, de egyelőre semmi biztosat nem tudok mondani.

Valami motoszkált Luke fejében, egy kósza gondolat csupán, de hirtelen megvilágosodott.

– Sussexben van, ugye?

– Igen, itt töltötte le a büntetését.

– Ty, Glennt hová vitték?

– A szemétláda! – kiáltotta Ty, és villámgyorsan gépelni kezdett. – A megyében zsúfolásig tele voltak a börtönök, és ő visszaesőnek számított, úgyhogy…

– Talált valamit?

– Néhány hónappal ezelőtt egy helyi pasast szállítottak Sussexbe, előzetes letartóztatásban volt. A vád ellene bántalmazás, testi sértés, családon belüli erőszak. Letették az óvadékot, és kiszabadult. Megjelent Harpernél, és késsel fenyegetőzött. Szerencsére Harpernek és a barátnőinek sikerült lefegyverezniük a pasast. Azt hittük, a volt barátnőjét hajkurászta, és csak véletlen volt, hogy Harper lett az áldozata.

– A mindenségit annak a lánynak! Még csak nem is tett említést tettlegességről vagy fizikai bántalmazásról. Gondolják, hogy a maguk embere ismerhette Perryt?

– Azt hiszem, érdemes lenne egy kicsit elbeszélgetnünk erről Glenn-nel.

– Nem gond, ha beszállok én is az ügybe? – kérdezte Rameson nyomozó.

– Számítunk a segítségére.

Harper leparkolt a járdaszegély mellett, és a támlának döntötte a fejét. Becsukta a szemét, és remélte, hogy lassan visszatér a szívverésének normál ritmusa. Nagyon felzaklatta a Melissával folytatott beszélgetés, és elég volt ahhoz, hogy máris sebezhetőnek érezze magát.

Amikor először találkoztak, Melissa még újonc volt a rendőrségnél, Harper pedig egy rémült tizenkét éves kislány volt. Rameson épp akkor végzett az akadémián. Egyenruhája makulátlan volt, haját szoros kontyba fésülve hordta. Barátságuk azzal kezdődött, hogy meghívta Harpert egy forró csokira. A lánynak nagyon tetszett Melissa Rameson különleges jersey-i akcentusa.

Azóta sokat változtak a dolgok. Néhány éve Melissa Baltimore-ban nyomozói rangot kapott, és Harperről sem lehetett azt mondani, hogy ugyanaz a rémült kislány lett volna, aki egykor volt. Mindazonáltal a kapcsolatuk jellege nemigen változott. Annak ellenére, hogy az immár felnőtt Harper hevesen tiltakozott, Melissa továbbra is rajta tartotta a szemét. Közösen mentek el Perry minden tárgyalására, együtt tettek tanúvallomást ellene. Együtt néztek szembe a szörnyeteggel. Clive Perry hiába adott be számtalan kérelmet, nem helyezték idő előtt szabadlábra.

A börtönben töltött tizenkét év alatt nem tehetett semmit a lány ellen. Látta, hogyan nő, hogyan érik, hogyan válik egyre erősebbé, miközben Harper azt vette észre, hogy a férfi egyre gyengébb, egyre erőtlenebb lesz. Harper biztos volt benne, hogy fizikailag nem jelent számára veszélyt a férfi. Ugyanakkor ez nem jelentette azt, hogy nem tud ártani neki bármilyen más módon.

Vajon ő lesz a célpont? Vagy valaki, akiről tudja, hogy fontos neki? Vagy az egész csak egy kegyetlen játék? Lehetséges, hogy végül úgy dönt, él a szabadság adta lehetőséggel, és új életet kezd…

Ugyan! Perry egy megkeseredett, hibbant öregember.
A lelkiismeret számára nem létező fogalom, semmi reménye, semmi terve a jövőjére nézve. Bizonyos, hogy hátralévő éveit a gyűlölet és a fájdalom jegyében éli majd le.

Egy elpazarolt élet…

Nos, Harper abban biztos volt, hogy ő nem fogja elpazarolni a saját életét. És azt is elhatározta, hogy semmiképp sem teszi ki veszélynek azokat az embereket, akik fontosak számára. Nincs más megoldás, szedi a sátorfáját, és odábbáll. Fremont nyilván számításba sem jöhetett. Perry ott biztosan a nyomára bukkanna, és ezzel Hannah is veszélybe kerülne.

Lehet, hogy az a legokosabb, ha keletnek indul el. Keres egy kellemes óceánparti kis városkát, és ott húzza ki a következő néhány hónapot. Tény, hogy nem egy nagy terv, de azért mégiscsak terv. Még nem állt készen arra, hogy visszamenjen Joni házába. A pillantása az anyósülésen lévő tornazsákjára esett. Nem is lenne rossz edzeni egy kicsit a teremben, a futógépen. Ennek hatására előbb-utóbb bekövetkezik az az állapot, amikor képes lesz nevetni ezen az egészen.

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

A futópad megtette hatását, ám Harper nem állt le. További félóra következett az elliptikus tréneren, majd vett egy gyors zuhanyt. Mire hazaért Jonihoz, már sötét volt. Nagyon elfáradt. A jégvirágos ablakokban barátságosan hívogató fény pislákolt.

Harper belépett a házba, és a kellemes illatokat követve egyenesen a konyhába ment.

– Mi ez a csodás illat?

Joni felnézett a tűzhely mellől, és rámosolygott a lányra.

– A nagymamám híres-neves kukoricás csirkelevesét csinálom éppen. Frissen sült pirítóssal az igazi. Vegyél el magadnak egy tányért – mondta, s a konyhaszigetre készített mélytányérokra mutatott.

– Ha csak fele olyan finom, mint amilyen isteni az illata, elsírom magam.

– Rendben, te lány, viszont nagyon örülnék, ha evés közben elmesélnéd, hogy miért éppen Luke hozta el az ábécéből, amit vettél, és miért téblábolt itt még egy jó ideig, amikor rájött, hogy nem vagy itthon.

– Te jó ég, a bevásárlás! – csapott a homlokára Harper. – Eljöttem úgy, hogy mindent otthagytam az üzletben.

– Semmi gond. Luke személyesen hozta el a cuccokat, és egyébként a kabátodat is, meg néhány pulcsit. Valamit makogott arról, hogy tél van, és te nem öltözöl fel rendesen.

Harper sóhajtott egy nagyot.

– Egyszerűen nem értem Luke-ot. Azt mondja, hogy nem szerelmes belém, és nem akarja, hogy a közelében legyek, de közben mégis ilyeneket csinál.

– Arról van szó, Harper, hogy nagyon fél. Azt hiszem, olyan érzéseket ébresztettél benne, amelyekkel képtelen mit kezdeni.

– Nem tudom, hogy ettől jobban vagy rosszabbul érzem-e magam.

– El sem tudod képzelni, hány verzióban hallottam már, mi történt köztetek! Bevallom, szívesen meghallgatnám tőled is, hogy mi volt. Különben Luke állán szép kis hupli lett.

Harper a kezébe temette az arcát.

– Elmentem az edzőterembe, hogy addig fussak, amíg végre jól érzem magam a bőrömben, de az lett a vége, hogy kidőltem. Nagyon elfáradtam. Úgyhogy még mindig zabos vagyok rá, és egyébként teljesen hülyén érzem magam.

– Vedd elő azt az üveg bort a hűtőből, és szépen eliszogatunk, amíg végül már viccesnek fogod találni ezt az egészet.

Harpernek nem kellett kétszer mondani. Elővett két poharat a konyhaszekrényből és kitöltötte a bort. Megölelte Jonit, és azután a kezébe adta az egyik poharat.

– Te vagy a csúcs, Joni. Nagyon, nagyon, de nagyon köszönök mindent, amit értem tettél.

Joni viszonozta az ölelést, alaposan megszorongatta Harpert.

– Most pedig, kicsim, halljuk, mi történt. Gyerünk! Együnk, igyunk, ne bánkódjunk!

Bevitték a tányérokat a nappaliba, ahol vidáman pattogott a kandallóban a tűz, és Harper részletesen elmesélte Joninak, hogy mi történt a közértben, viszont arról, hogy Melissa hívta, nem tett említést.

– Ütötték egymást, mint a répát, mindkettő nekiesett az állványoknak, úgyhogy sörben úszott a padló, és törött üvegek hevertek mindenütt. De hiába, csak folytatták tovább! Aztán szerencsére megérkezett Ty. Gyorsan rendet teremtett. Linc azonnal abbahagyta a balhézást, de Luke képtelen volt leállni, úgyhogy Ty behúzott neki egyet, pont a közepébe. Aztán szégyenszemre minnyájan kioldalogtunk a hűtőhelyiségből, a fél város szeme láttára.

Harper maga alá húzta a lábát, és belapátolt még egy kanál levest.

– Most láttam először azóta, hogy… na, szóval azóta.

– És mindez akkor történt, amikor épp Linc karjában voltál, és édesen mosolyogtál rá. Pompás – élcelődött Joni.

– Azt hitte, hogy van köztünk valami!

– Hát, kicsim, még mindig jobb, hogy egy jóképű tűzoltó karjában talált, mintha melegítőben, mosatlanul csapzott hajjal, felmosás közben látott volna meg.

– Ebben van igazság.

– Nagyon helyes, hogy látja, mibe hajszolt bele. Ilyen az életed nélküle. Ennyi.

– Nagyon nehéz volt az egész. Újra látni, meg minden… Képtelen vagyok úgy ránézni, hogy közben ne érezzem azt, mennyire odavagyok érte. Fogalmam sincs, miért nem vagyok képes egyszerűen elfogadni, hogy ez van, és emelt fővel továbblépni. Felnőtt módjára.

Kezében a borospohárral, Joni felkacagott:

– Azt hiszem, Harper, ma bebizonyítottad, hogy sokkal érettebben kezeled a helyzetet, mint Luke. Nem te kezdtél hisztériázni, és nem miattad kellett rendőrt hívni.

– Ez speciel igaz. Gondolod, hogy Ty és Luke megbeszélik a dolgokat, és rendbe jön minden köztük? Úgy érzem, egy csomó galibát okoztam ma ennek a családnak.

Joni megpaskolta Harper térdét.

– Férfiak, úgyhogy szerintem már réges-rég megbeszélték a dolgot, egy sör és egy kis harapnivaló mellett.

– Olyan bölcsen beszélsz, amikor a férfiakról van szó. Gondolod, hogy egyszer még választasz magadnak egyet, és kikötsz mellette?

– Olyannyira, hogy ma este randim van. Vacsorázni megyek.

– Tessék? – Harper olyan hirtelen ült fel, hogy kis híján magára borította a levest. – Kivel?

– Egy úriemberrel, név szerint Frank Barryvel. Ha nem tévedek, ismered az illetőt – rebegtette meg Joni viccesen a szempilláit.

– Te és Morcos Frank?! Hát ez… Hogyhogy így alakult?

– Az egész sok-sok évvel ezelőtt kezdődött. Frank a gimis szerelmem volt. Csak rövid ideig randizgattunk, de a mai napig felejthetetlen emlékeim vannak róla.

– És miattad nem lett házasság a dologból? – kérdezte Harper.

Joni legyintett.

– Kétlem, hogy csak erről lett volna szó. Viszont nagyon várom az esti randevút. Egyébként az én ötletem volt. Összefutottunk az étteremben, amikor az ebédért mentem.

– Klassz! És tudod már, hogy mit veszel fel?

– Valami meleget, az biztos, mert kutyahideg van.

– Jó gondolat. Hiába, ilyen ez a város, az ember minduntalan összefut a régi szerelmével. Nem maradhatok. Luke nem tud rám nézni anélkül, hogy Hulk-üzemmódba ne kapcsolna, és az sem érdekli, ha Georgia Rae és az egész város szeme láttára csinál bolondot magából. Egyébként én sem tudok ránézni anélkül, hogy ne az járna a fejemben, milyen jó lenne megcsókolni, és egyben felpofozni, hogy végre magához térjen, és észrevegye, milyen idiótán viselkedik.

– Ne hagyd, hogy a mai események elvegyék a kedved ettől a várostól, Harper.

Harper a poharáért nyúlt, és ivott egy korty bort.

– Az jár a fejemben, hogy ha Luke így viselkedik, amikor egy másik férfi társaságában lát, akkor vajon én hogyan reagálnék, ha meglátnám egy másik nővel? Nem hiszem, hogy tudnék mit kezdeni a helyzettel. A legjobb, amit tehetek, hogy elmegyek innen. A távolság mindkettőnknek jót fog tenni – legalábbis ezt remélte.

– Örülnék, ha maradnál.

– Én is nagyon szívesen maradnék. Ha majd lesz új otthonom, meglátogatsz?

– Örömmel. Ígérem, hogy meglátogatlak. Különösen akkor, ha valami kellemesebb klímájú helyre költözöl.

– Meglátom, hogyan alakul. Szombaton indulok.

Joni nagyot sóhajtott, és Harper vállára tette a kezét.

– Nagyon fogsz hiányozni nekem, Harper.

– Te is nagyon fogsz hiányozni nekem. És nemcsak a finom főztöd, meg a bor miatt. Szerintem el kellene mennünk, és vennünk kellene egy helyes kis pulcsit a mai randira. Lehet, hogy egy széles nyakkivágású fazon lenne az igazi, egy jópofa sállal. Aztán ha minden jól megy, leveheted a sálat.

Joni nagyot kacagott, és töltött még egy kis bort mindkettejüknek.

Luke Ty terepjárójának támaszkodott. Nem mehetett be, hogy beszéljen Glenn-nel. Haragja és frusztrációja valósággal felforralta a vérét, így nem csoda, hogy a reggeli hideg meg se kottyant neki. Még csak meg sem borzongott. Rameson felügyelő jeges tekintete sem volt rá hatással.

Az aszfalt repedéseit rugdosta.

Neki kellene odabent lennie. Nem pedig itt, ebben a hülye parkolóban várakoznia. Teljesen hasznavehetetlennek érezte magát, és ez merőben új élmény volt számára. Nehezére esett a háttérbe húzódni, és hagyni, hogy más intézze a dolgokat. Pláne azért, mert igenis tudta, hogy mit akar tenni, és a maga módszereit akarta alkalmazni. Úgy gondolta, meg kellene várni, hogy az a rohadék megtegye az első lépést, és akkor lecsapni! Ennyi az egész.

A Gárdánál az övé volt a felelősség, és ő volt döntési helyzetben. És ez így volt jó. Tény, hogy a felelősségnek súlya van, de ha azt nem vállalja az ember, akkor úgy jár, mint ő most. Ácsorog, és várja, hogy valaki más végezze el a munka oroszlánrészét.

Amikor előző este hazaindult a rendőrőrsről, megpróbálta megint felhívni Harpert. Hiába. Válaszként mindössze egy sms érkezett, amelyben Harper megköszönte, hogy elvitte Jonihoz a vásárolt holmikat és a kabátot. Ezt követően Harper nem reagált semmire. Luke-nak komoly erőfeszítésébe került, hogy ne menjen oda Jonihoz, és ne rángassa ki a házból Harpert, hogy végre normálisan beszélhessen vele. Végül arra jutott, hogy a lány tudta nélkül intézi a helyzetet. Így lesz a legjobb mindenkinek.

Végre előkerült Ty és Rameson. Kiléptek az épületből, és a kocsi felé tartottak.

– Na?

– Elcsíptük – mondta Ty, és a motorháztetőre csapott.

 – És mit mondott? Perry küldte?

– Mit szólnátok egy reggelihez, srácok? Közben megbeszélhetnénk, hogyan tovább – vetette fel Rameson nyomozó, és felhúzta a cipzárját.

Luke az étterembe menet kérdésekkel bombázta Tyt.

– Ne várassatok már ennyi ideig! Gyerünk, ki vele, mi a helyzet?

– Jól van, jól van. Ha Sophie-ról lenne szó, én sem tudnék nyugton maradni – sóhajtotta Ty. – Glenn úgy dalolt, mint egy pacsirta, mihelyst Rameson közölte vele, hogy ha nem teszi, a börtönben fog megrohadni, mint a haverja, Clive Perry. Kiderült, hogy miután behozták, az első héten megismerkedett Perryvel, és amint a pasas kiderítette, hogy Glenn ismeri Harpert, nekiláttak terveket szövögetni. Glenn azt mondta, Perry anyja tette le érte az óvadékot, és ezért mindössze annyit kellett vállalnia, hogy elintézi Harpert. A megállapodás szerint sikeres akció esetén még több pénz ütötte volna a markát. Az volt a dolga, hogy nyisszantsa el Harper torkát, és amíg haldoklik, ennek a rohadéknak a nevét suttogja a fülébe.

Luke lelki szeme előtt azonnal megjelent a kép. Nagy nehezen elhessegette a rémes gondolatot, és vett egy mély levegőt, hogy magához térjen.

– Glenn esküdözött – folytatta Ty –, hogy nem akarta megölni a lányt, de úgy érezte, tartozik Perrynek annyival, hogy legalább ráijeszt egy kicsit – leparkolt egy hosszúkás, lapos épület előtt, melynek felirata azt hirdette, hogy házias konyha várja a betérőt.

– Jól vagy?

Luke legszívesebben ököllel verte volna be a terepjáró szélvédőjét, s közben arra gondolt volna, hogy Perry pofáját intézi el éppen. Kedve támadt kipattanni a kocsiból, hogy a hazáig hátralévő harminc kilométert futva tegye meg, s mihamarabb találkozhasson Harperrel, megölelhesse a lányt, és megígérhesse neki, hogy nem hagyja, hogy akár csak egy hajszála is meggörbüljön. Harper kis híján meghalt, és ő nem volt ott, hogy megvédelmezze…

Ezúttal másként lesz.

– Jól, persze. Menjünk – felelte Luke, és ügyelt rá, hogy természetesen csengjen a hangja.

Kiszálltak a kocsiból. Rameson már az étterem ajtajában várt rájuk. – Ahogy elnézem az ábrázatát, valószínűnek tartom, hogy Adler elmondott magának mindent.

– Perry halott ember – csattant fel Luke.

– Na persze, kemény srác! Gyerünk, együnk valamit, mert farkaséhes vagyok – Rameson bemasírozott Luke mellett az étterembe.

Kávét és rántottát rendeltek a pincérnőtől, aki ránézésre olyan volt, mint egy tizenkét éves kislány. Nekiláttak megvitatni, hogyan tovább.

– Jó helyzetben vagyunk, hiszen Glenn beadta a derekát. Biztos, hogy Perry ellen tanúskodik majd, hogy a saját seggét védje.

– Viszont akkor vagyunk egyenesben, ha Perry is beismerő vallomást tesz – tette hozzá Rameson, és elképesztő mennyiségű cukrot öntött a kávéjába.

– Nem hiszem, hogy szóba állna a rendőrséggel – jegyezte meg Luke.

– Nos, ez tényleg nem túl valószínű – bólintott Rameson, és végigmérte Luke-ot. – Viszont egy dühös férfiemberrel, aki megfenyegeti, hogy a barátnőjének még csak a közelébe sem mehet, nos, vele talán szóba áll.

Luke cinkosan mosolygott.

– Naná, elvégre egy gyenge, öreg és szánalmas öregemberről van szó.

– Pontosan – mosolygott a nyomozó. – Nohát, a végén még hasznát is vesszük ennek a pasasnak, annak ellenére, hogy olykor valóban seggfejként viselkedik!

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET

Luke kinyitotta a börtön látogató-bejárójának nehéz vasajtaját, és belépett a szűk előtérbe. Az üvegfal mögött ülő őr a kinti mikrofon kapcsolójára mutatott.

Luke közelebb hajolt a mikrofonhoz:

– Clive Perryhez jöttem – úgy érezte magát, mint egy mozi jegypénztáránál.

– Van önnél fegyver, vagy bármi más, amit tilos bevinni a börtön területére? – kérdezte az őr, és egy táblára mutatott, amelyen tételesen felsorolták a tiltott tárgyakat. Tilos volt bevinni többek közt mobiltelefont, gyógyszereket és egyéb tudatmódosító szereket. Az őr egy látogatói adatlapot csúsztatott át az üveg alatt Luke elé.

– Nincs.

– Itt írja alá – olyan unott hangon mondta mindezt, mint a kisiskolás, aki a szorzótáblát magolja.

Luke odakanyarintotta az aláírását, és mellé írta Perry nevét. Csodálkozott, hogy nem tört ripityára a kezében a toll.

– Menjen be ott, át kell haladnia egy fémdetektoros kapun is. A látogatók regisztrációja jobbra lesz – mondta, és megnyomta a berregőt. Luke belépett a váróterembe.

A hatalmas helyiség falait szürkére festették. Néhányan már várakoztak odabent, a regisztrációs pult felé néző műanyag székeken ücsörögve.

Miután Luke ismét válaszolt a tiltott tárgyakra vonatkozó kérdésekre, egy műanyag tálcára tette a napszemüvegét, a kulcsait és a tárcáját, majd áthaladt a fémdetektoros kapun.

A látogatóregisztrációs pultnál ülő asszony inkább vidám nagymamára hasonlított, mint marcona börtönőrre.

Őszülő szalmaszőke haját laza kontyba fésülve viselte, melyből kósza hajtincsek meredeztek a szélrózsa minden irányában. Kerek arcát halvány szeplők borították; nemcsak az orcáján, hanem az orrán is ott virítottak.

– Mit tehetek önért, kedvesem? – elnyújtva ejtette a szavakat, jellegzetes nyugat-virginiai akcentussal beszélt.

– Clive Perryhez jöttem.

– Rendben. Kérem, mutassa a jogosítványát.

Luke odaadta, a hölgy pedig lefénymásolta, majd visszaadta neki.

– Nos, kedvesem, menjen csak oda, foglaljon helyet, én meg kerítek valakit, aki szól Mr. Perrynek. Biztosítunk maguknak egy üres beszélőt.

Luke megköszönte, és leült, szemben az íróasztallal. Ujjaival némán dobolt a farmerján.

Nem számít, mi lesz, de az biztos, hogy a mai nappal véget ér ez az egész őrület. Perry zaklatása és manipulációi egyszer és mindenkorra megszakadnak. Többé nem fenyegetheti Harpert, az biztos. Mindegy, hogyan, de a végére jár ennek.

– Mr. Garrison?

Luke visszament az asztalhoz.

– A B jelű beszélő lesz a maguké. Kérem, kövesse Billt, és várakozzon odabent. Mr. Perryt hamarosan odavezetik.

– Köszönöm – azzal elindult az őr után. Billnek ősz haja volt, és vagy százhúsz kiló lehetett.

A körülbelül kilenc négyzetméteres helyiség meglehetősen lelakottnak tűnt, s a bútorzat mindössze egy karcos felületű asztalból és két műanyag székből állt. Az asztalon hamutartó, amelyet legalább egy hete nem ürítettek ki. A falakat a hetvenes évekből való lambéria borította.

Luke nem ült le. Megállt a sarokban, szemben az ajtóval, és várt.

Néhány perc múlva nyílt az ajtó. Bill bekísérte Perryt a helyiségbe.

Clive Perry egykor félelemkeltő jelenség lehetett, azonban az élete során hozott rossz döntések sorozata megtette hatását; arca beesett volt, s görnyedten járt. Százkilencven centi magas lehetett, de a testtartása miatt lényegesen alacsonyabbnak tűnt. A haja ősz volt, rendesen nyírt és fazonra fésült.

Mély ráncai idősebbnek láttatták a tényleges koránál. Hatvankét éves volt.

Teljesen átlagos külsejű férfi volt, semmi nem volt benne, amitől bárki is „labilis idegzetű pszichopatának” gondolhatta volna. Hacsak nem a szeme. Halvány, világoskék szeme volt. Tekintetében üresség. Luke látott már ilyet. Az ellenség szemében… És egyszer, a tükörképére nézve a sajátjában is.

Perry köszönetet mondott Billnek, és leült az asztalhoz. Hosszú, göcsörtös ujjait sárgásra színezte a sok cigaretta.

Rágyújtott, és hosszan kifújta a füstöt.

– Mit tehetek önért, Mr. Garrison?

Fölényesen, csak fölényesen, emlékeztette magát Luke. Elvégre a fölényes, túlvédő barát szerepét kellett eljátszania.

Leült Perryvel szemben, és a napszemüvegét pólójának nyakkivágásába tűzte.

– Tudja, hogy ki vagyok? – kérdezte Luke.

– Fogalmam sincs – Perry ajka halvány, gonoszkás mosolyra húzódott. Foltos foga is árulkodott a koráról és az életviteléről.

– Hagyjuk a mellébeszélést. Eljött az idő, hogy leszálljon Harperről.

– Biztosíthatom, fogalmam sincs róla, miről beszél.

Luke elővette a levelet a zsebéből és az asztalon a férfi elé csúsztatta.

– Márpedig szerintem nagyon is jól tudja.

Perry még szélesebben mosolygott.

– Ó, a levelem.

– A levelei – pontosított Luke.

– Tehát olvasta őket a kislány. Nem voltam biztos benne, hogy eljutottak hozzá. Tudja, afféle levelezőtársak vagyunk – mondta Perry.

– Nem hinném. Maga zaklatja őt.

– Nem jelentek számára fenyegetést.

Luke fújt egyet.

– Azt látom – felpattant a székről.

– Tudja, Mr. Garrison, a helyzet az, hogy letöltöttem a büntetésem. A magaviseletemre nem volt panasz – folytatta, s összeérintette ujjbegyeit. – Egyébként sem fenyegettem meg soha a barátnőjét.

– Hát persze, hiszen ahhoz gyáva, hogy megfenyegesse, mint ahogy ahhoz is, hogy végrehajtsa a fenyegetéseket.

– No, látja! Nincs oka az aggodalomra. Ami Harper és köztem történt, az már történelem, semmi más.

– Akkor miért írogat még mindig neki?

Perry széttárta a kezét, és vállat vont.

– Mondjuk azt, hogy egyszerűen nem akarom, hogy elfelejtsen. Tudja, nagyon fontos szerepet játszottunk egymás életében. Nem lenne helyénvaló, ha ezt bármelyikünk elfelejtené.

– Maga bántalmazta a gondjaira bízott gyermekeket – Luke-nak nem kellett tettetnie megvetést.

– Ahogyan már utaltam rá, letöltöttem a büntetésem.
A törvények értelmében visszatérhetek az életbe – Perry végighúzta ujját a boríték szélén. – Mondja csak, mit szól hozzá Harper, amikor levelet kap tőlem? És amikor elolvassa? Mit szól a híreimhez?

És ekkor Luke észrevette a szemében a sóvárgást. Hát most megkapja a magáét.

– Azt mondja, nem jelent valós fenyegetést. Maga csak egy elmebeteg, megtört öregember, aki őt hibáztatja a saját bűneiért.

– Tizenkét évet vett el az életemből – csapott az asztalra Perry.

Luke megkapaszkodott az asztal szélében és folytatta:

– Maga kezet emelt azokra a gyerekekre! Verte őket, nem törődött velük, nem látta el őket rendesen! Senki sem kényszerítette arra, hogy molesztálja őket! Megérdemli, hogy a hátralévő életét a börtön falai közt töltse, és ha csak egy pillanatra is olyan reménye támad, hogy a szabadulása után Harper közelébe engedem, akkor azt kell mondanom, még korlátoltabb, mint gondoltam.

– Szóval ennyire biztos benne, hogy meg tudja védeni tőlem a lányt.

– Próbáljon meg szembeszállni velem, és meglátja. Megtudja, mit jelent rettegésben élni – mondta Luke csendesen. – Nem nyugszom addig, amíg meg nem hal, vagy itt nem rohad a börtönben, élete végéig.

– Nagyon el van telve magától, azt látom. Öntelt, s azt hiszi, megvédheti tőlem a lányt. És mondja csak, hol volt akkor, amikor betörtek a házába? Hol volt, amikor az a férfi kést szorított a lány nyakához? Hol volt akkor? Mert nem volt ott, hogy megvédje – mondta, és megnyalta a szája szélét.

– Honnan tud maga erről?

– Mondjuk azt, hogy a helyi újságban olvastam – felelte Perry, és elnyomta a csikket a hamutartóban. Felnézett. Találkozott a tekintetük. – De akár én is küldhettem volna azt az embert.

Luke ismét felpattant, olyan hévvel, hogy felborította a székét. Az asztalra támaszkodott.

– Maga egy hazug disznó!

– Ó, hát nem tudta, hogy Glenn-nel régi barátok vagyunk? És nem tudott arról sem, hogy nekem köszönhette a szabadulását? No persze egy kis szívességért cserébe. Nagyon veszélyes dolog alábecsülni az ellenfelet, százados úr.

– Ez nem lehet igaz.

– Mindössze egy kis motiváció kellett neki. Ez pedig a szabadulása volt. Letettem érte az óvadékot, pontosabban elküldtem a szükséges összeget az édesanyjának.

– Magának semmije sincs! Mielőtt börtönbe került, gombokért dolgozott. Honnan szedett volna össze annyi pénzt, hogy letegye Glennért az óvadékot?

– A börtön csodálatos piac azok számára, akik értenek a kereskedelemhez. Mindössze arra volt szükség, hogy az ember figyelje, mire van kereslet. Amint ez megvan, már csak az a kérdés, hogy hogyan lehet kielégíteni a felmerülő igényeket. Vannak, akiknek drog kell. Mások ennél komolyabb dolgokra vágynak, fogalmazzunk úgy, hogy különleges igényeik vannak.

– Mint például gyermekpornó? – tajtékzott Luke.

Perry vállat vont.

– Amit a kedves ügyfél óhajt. Megszerzem, és továbbadom. Persze mindennek ára van.

– Azt akarja velem elhitetni, hogy húszezer dollárt fizetett egy fickónak azért, hogy betörjön a házamba, és halálra rémítse a barátnőmet?

– Természetesen nem. Azért küldtem őt a maga házába, hogy megölje a lányt.

Luke átnyúlt az asztal fölött, és megragadta Perry felsőjét, a nyakánál fogva. Felrángatta a férfit a székről.

– Megbukott, maga seggfej! Ha már az ellenfél alábecsülésénél tartunk, akkor közlöm magával, hogy a csatlósai sosem fognak még egy ujjal sem Harperhez érni. Ha akkora szerencséje lenne, hogy engem valahogy eltesz az útból, Harper akkor is elbánik magával, éppúgy, ahogyan tizenkét éves korában tette.

Elengedte Perryt, és kiegyenesedett.

– Maga képtelen uralkodni magán. És nagyon türelmetlen – sóhajtotta Perry megvetőn. – Semmi fortély, csak a nyers erő.

– Az mennyire fortélyos, ha az ember égő cigarettát nyom el egy tizenkét éves kislányon? És az, hogy felbérel egy alkoholistát, hogy végrehajtson valamit, amire ő maga már képtelen?

– Tény, hogy hiba volt Glennt felbérelni. De legalább abban örömöm telt, hogy elképzeltem, amint a lány nyakának szegezi azt a kést.

Luke ököllel csapott az asztalra.

– Ami pedig a türelmet illeti, az a helyzet, hogy kivárom azt a pillanatot, amikor úgy érzi, már biztonságban van, s nem kell tőlem tartania – folytatta Perry. – Kivárom, s amikor eljön az idő, lecsapok. A fortély abban áll, hogy szép lassan elveszek tőle mindent, ami értékes számára. Egyesével. A kutyákkal fogom kezdeni. És aztán, amikor már egyes-egyedül marad, amikor már nem lesz senkije, és semmije, akkor elveszem az életét is.

Luke felhördült, és minden önuralmára szüksége volt, hogy uralkodni tudjon magán. A férfi halványkék szemében furcsa fény villant. Elmebeteg. Luke legszívesebben a földbe döngölte volna, szétverte volna a fejét.

– Soha nem lesz lehetősége arra, hogy kijátsszon engem, maga vadbarom. Soha nem kerül ki innen élve – Luke nem emelte fel a hangját.

– Magának ebbe semmi beleszólása nincs. Hamarosan kiengednek – vékony ajkát mosolyra húzta. – És ha én innen kikerülök, az Harper életének a végét jelenti. És maga nem tehet semmit, hogy ezt megakadályozza.

Luke az öklével a férfi arcába csapott. Perry orra eltört, reccsent a porc. A férfi a fölre rogyott.

Az ajtó kivágódott, és Rameson nyomozó rontott be a helyiségbe.

– Garrison, gondoltam, hogy nem fog tudni ellenállni a kísértésnek – mondta, és biccentett a jobbján álló egyenruhás férfinak. – Nos, Willis, eleget hallottunk?

A férfi feljebb tolta az orrán a szemüvegét, és bólintott.

– Igen. Ezek után kizárt, hogy valaha is kikerüljön innen.

– Nincs bizonyítékuk! – Perry feltápászkodott, és az orrát szorongatta. – Ezekben a helyiségekben nincsenek poloskák.

Rameson odalépett az asztalhoz, és kivette Luke gallérjából a napszemüveget. – Jó ideje be van már kasztlizva, maga seggfej, és eközben bizony sokat fejlődött a technika. Ezek a kis apróságok nemcsak hang-, hanem filmfelvevőként is működnek.

– Ezt nem tehetik! Nem vehetnek filmre engedély nélkül! – immár fejhangon sipítozott.

Rameson vállat vont.

– Ja vagy úgy, nyilván erre gondol – és meglobogtatott előtte egy papírt. – Sőt, tudja, mi van még a birtokunkban? A barátja, Glenn Diller teljes beismerő vallomása. A gyilkosságra való felbujtás büntetési tétele huszonöt évig terjedő szabadságvesztés. Úgyhogy érdemes berendezkednie itt, méghozzá egy életre.

Azzal sarkon fordult, és kisétált a helyiségből. Luke elindult utána, de az ajtóból még visszafordult egy pillanatra és így szólt:

– Egyébként tudja, mit érez Harper valójában, amikor elolvassa a levelét? Szánalmat.

Becsapta az ajtót maga mögött, a férfi vadállati tombolása, jajveszékelése egyre halkult, ahogy távolodott a helyiségtől. Luke kilépett a napfényre.

ÖTVENHARMADIK FEJEZET

Luke udvariasan visszautasította Ty és Melissa ebédmeghívását. Nem volt kedve bemenni az irodába sem, úgyhogy inkább hazament. Egyedül akart lenni. Fel kellett dolgoznia a történteket.

Lehuppant a kanapéra, és máris mellette termettek a kutyák.

– Te jó ég, srácok, adjatok egy kis időt! Hadd szusszanjak egyet! Ami azt illeti, nehéz napom volt, de sikerült megszabadítanom a mamit egy pszichopatától.

Lola hevesen csóválta a farkát, Max pedig megnyalta Luke arcát.

Az őrületnek kopogás vetett véget. Valaki jött.

– Hahó, itthon vagy? – Aldo lépett a házba.

A kutyák felugrottak Luke mellől, és vidáman körbeugrálták Aldót.

Aldo lehajolt, hogy megsimogassa őket.

– Mit keresel itthon a nap kellős közepén, hékás?

– És te mit keresel a házamban a nap kellős közepén? Egyébként kérsz egy sört?

Aldo vállat vont.

– Persze. Miért ne? – és Luke után ment a konyhába.

– Szóval, minek köszönhetem a kellemes meglepetést? – Luke kinyitotta a hűtőt, és kivett két üveg sört.

Aldo lepattintotta a kupakot, és belekortyolt a sörbe.

– Lehet, hogy nem ártana, ha te is innál egy keveset, mielőtt belefogok a mondandómba.

Luke nagyot sóhajtott.

– Tényleg kell ez nekünk?

Aldo megrázta a fejét.

– Voltaképpen mi bajod van?

– Nincs semmi bajom – felelte Luke.

– Dehogyisnem. Ez a te nagy bajod – azzal a nappaliban tornyosuló dobozokra bökött a hüvelykujjával. – Szerinted ezt akarná Karen?

– Mi a francról beszélsz?

– Szerinted Karen azt akarná, hogy szomorúan és magányosan éld a hátralévő életed?

Luke összeszorította az ajkát.

– Nem érdekel, hogy nem szabad kiejtenünk a nevét előtted – folytatta Aldo –, a szegény, érzékeny Luke előtt. Seggfejként viselkedsz, és nekem mint a legjobb barátodnak, az a feladatom, hogy seggbe billentselek, amikor seggfej módjára viselkedsz.

Luke eltűnődött, vajon miért nevezi mostanság mindenki seggfejnek.

– Fogalmad sincs, miről beszélsz – Luke megbökte Aldo mellkasát.

Aldo egy mozdulattal lesöpörte magáról barátja kezét.

– Tegyük fel, hogy te haltál volna meg. Halott lennél. Karen pedig élne. Milyen életet szánnál neki? Mit akarnál, hogyan éljen tovább nélküled? Vajon a hülye, kóbor szellemed annak örülne, ha azt látná, hogy Karen bezárkózik, és távol tartja magát mindenkitől, aki szereti őt? Vagy annak örülnél, ha a munkába temetkezne? És minden este az üres házba térne haza, hogy aztán az őt ért veszteségen tűnődjön?

Luke elfordult, és megfogta a fejét.

– Természetesen nem.

– Akkor mondd meg nekem, hogy mi a francért teszed azt Harperrel, amit teszel?

– Nem csináltam semmit Harperrel! Ő volt az, aki hamis illúziókba ringatta magát, és egy látszatvilágra építette a…

– Látszatvilágra? Igazán? Miért, talán nem szeretett téged? És bennünket? És ezt a francos várost?

– De igen.

– Akkor miért vetted el tőle mindezt? Karen miatt? Magad miatt?

Luke csípőre tette a kezét.

– Teljesen más a helyzet, ha nem szereted a lányt, Luke. De ha szereted, és ennek ellenére eltaszítod magadtól, és ezzel együtt lemondasz arról az életformáról, amit ő alakított ki nektek, akkor tényleg komplett idióta vagy.

Luke lesütötte a szemét. Érezte, hogy összeszorul a torka.

– Hát persze hogy szeretem. Már hogyne szeretném? Csak fogalmam sincs, hogy hogyan lehetnék mással, mint Karennel. Valakivel, aki nem Karen.

Aldo megölelte, és meglapogatta a hátát.

– Olyan nagy seggfej vagy te!

– Hát az lehet, de tőled tanultam, hogy kell csinálni.

Aldo hátrább lépett, de a keze még mindig Luke vállán volt.

– Nem arról van szó, hogy választanod kellene közülük. Tudsz róla, hogy Harper minden héten virágot visz Karen sírjára?

– Hát Harper az?

Aldo bólintott.

– Nem arról van szó, hogy választanod kellene köztük, és nem is arról, hogy Harper elfoglalná Karen helyét. Szeretheted mindkettőjüket. Mit gondolsz, mi a helyzet azokkal a szülőkkel, akiknek egynél több gyerekük van? Nem csak az elsőszülöttet szeretik.

– Azért feltételezhetjük, hogy az én szüleim kivételek – próbálta Luke viccel elütni a dolgot.

– Ha úgy tettek volna, mint az enyéim, és egyetlen, ámde tökéletes gyermeket kalapáltak volna össze, akkor azt mondanám, hogy igazad van. De az ember olyan, hogy egyszerre többeket is képes szeretni. Szereted a szüleidet, nem igaz?

Luke bólintott.

– És Sophie-t? És Josht? És Jamest? Na, ugye. És persze nyilván engem is szeretsz, különben nem magasztalnál az egekig minden adandó alkalommal. Sok hely van az ember szívében, és csak azért, mert beenged oda valaki újat, még nem felejti el a többieket, akik már ott vannak.

– Köszönöm, Moretta. Nem is vagy mindig teljesen hülye.

– Jó lenne, ha nem bunkóskodnál, ugyanis azért, mert nem tettem megjegyzést arra, hogy milyen gáz, hogy egyszerre két nő cuccai is be vannak dobozolva a házadban, attól még nagyon gáz. Fogalmazzunk úgy, hogy nem akartam a törékeny lelkedbe gázolni, és ezért nem mondtam, hogy ultragáz, amit ezekkel a dobozokkal művelsz.

Luke tekintete a dobozokra vándorolt. Bakker. Tényleg elég gáz…

Luke megállt a fákkal szegélyezett parkolóban. A temető tőle jobbra húzódott. Valahányszor a temetőbe ment, mindig itt parkolt. A kis séta Karen sírjáig, és onnan vissza, a kocsihoz épp úgy szerves része volt a temetői rituáléjának, mint az, hogy csendesen álldogált egy kicsit a sírkő mellett. Általában éjszaka járt ki, amikor nagyon kevés esély volt rá, hogy bárkivel is összefuthat.

A parkolóból rálátott a sírra. Valaki ott volt…

Luke szíve egy pillanatra kihagyott, amikor észrevette a szőke hajzuhatagot. A lány cseresznyepiros sálat viselt, de nem volt rajta kabát. Lehet, hogy a kocsiban felejtette. Vagy az irodában.

Luke végignézte, amint Harper valamit elhelyez a síron. Letérdelt, és a hidegben összehúzta magát.

A férfi a csontjaiban érezte a sebezhetőséget, amely a lányból áradt. Tudta, hogy nagyon megbántotta őt – ráadásul szándékosan, a saját félelmétől vezérelve – és most mindketten ennek a levét isszák. Luke már nyúlt, hogy nyissa az ajtót, de ebben a pillanatban a lány egy mozdulatát látva megdermedt.

Nézte, amint Harper kihúzza magát, megcsókolja az ujjbegyét, majd finoman a sírkőhöz érinti. Luke úgy érezte, milliónyi darabra hullik a szíve.

Harper fürgén felpattant, leseperte a port a térdéről, és a következő pillanatban eltűnt szem elől.

Luke várt még egy szívdobbanásnyit, majd odament a sírhoz.

Egy kis örökzöldcsokor pompázott a hideg grániton, a zöld ágacskák közt fagyöngy bújt meg. Kockás szalag díszítette a kis csokrot. Luke végighúzta ujját a K betűn.

– Nagyon elszúrtam a dolgokat, igaz? – sóhajtotta, és felnézett az áthatolhatatlannak tetsző decemberi felhőkre. – Valahogy nélküled nem működöm. Fogalmam sincs, mit tegyek. A dolgok sokkal… sokkal könnyebben mentek, amikor velem voltál. Harper nem egyszerű eset. Valóságos két lábon járó katasztrófa ez a lány – sóhajtott egy nagyot, és folytatta. – Aggódom érte. Simán kinézem belőle, hogy felvesz egy stoppost, akiről aztán kiderül, hogy sorozatgyilkos. Képes lenne ajtót nyitni egy elmebeteg gyilkosnak, aki bohócnak álcázza magát. Szeleburdi és makacs. Amikor nyáron elmentem, James-t kértem meg, hogy nyírja majd le a füvet, mert attól tartottam, hogy Harper képes lenne lenyesni a saját lábujját, annak ellenére, hogy fűnyíró traktorról van szó. Nem értem, miért vonzódom hozzá ennyire. Hogy miért akarom, hogy a közelemben legyen. Érdekel, hogy mit mond, mit gondol. Persze Harper nem olyan, mint te. Nagyon szeretlek. De őt is szeretem. És fogalmam sincs, hogy rendben van-e így. Azt sem tudom, hogy az rendben van-e, hogy egyáltalán beszélek neked erről az egészről, de a helyzet az, hogy te vagy a legokosabb ember, akit ismerek, és ha valaki tud nekem válaszolni ezekere a kérdésekre, akkor az csakis te lehetsz.

Luke megdörzsölte az arcát.

– Mondd meg nekem, Karen, mit csináljak.

– Valószínűleg azt mondaná, hogy térj végre magadhoz, és kapj a fejedhez.

Luke összerezzent, és a hang irányába fordult.

Joni állt mögötte, zsebre dugott kézzel. Grafitszürke felöltő volt rajta. Az arca kipirult a reggeli hidegtől és a széltől.

Évek óta először fordult elő, hogy összetalálkoztak Karen sírjánál. Megszentelt földön kerül hát sor erre a furcsa beszélgetésre… Luke-nak fogalma sem volt, mit is mondhatna a saját védelmében, hiszen végül is Joninak lett igaza; mindent elkövetett, amivel a nő valaha is vádolta.

Vajon mit fog mondani most, hogy immár két nő van a dologban? Egy élő és egy halott…

– Jaj, Luke – sóhajtotta Joni, és odalépett mellé. Mindketten a sírt nézték. – Olyan sok mindent nem adhattunk meg ennek a lánynak.

– Megpróbáltam ellenállni Harpernek. Megpróbáltam parancsolni a szívemnek, de képtelen voltam.

– Nem így értettem, Luke. Tényleg azt hiszed, hogy Karen azt szerette volna, hogy egyedül töltsd az életed hátralévő részét? Mondd csak, szerinted mennyi esély volt rá, hogy Harper felbukkanjon itt, Benevolence-ben? Kétségtelen, hogy nem véletlenül történt. Az a lány neked lett teremtve. Szüksége van rád. Arra, hogy szeresd, hogy védelmezd, és hogy megadd neki a családot, amire annyira vágyik. És neked is szükséged van rá.

– Úgy érzem, cserben hagyom Karent.

– Azért, mert nélküle is boldog tudsz lenni?

Luke bólintott és nagyot nyelt.

– Ez a legnagyobb ajándék, amit neki adhatsz. Éppen ezt akarná tőled, és egyébként tőlem is. Azt, hogy mindketten boldogan és szeretetben éljünk, s soha ne feledjük, hogy milyen szerencsések vagyunk, hogy ismerhettük őt, és részei lehettünk az életének. Nem tudom, te hogy vagy ezzel, de nekem már elég volt abból, hogy csalódást okozzak a lányomnak.

– Vajon kedvelné Karen Harpert?

– Mit gondolsz, ki küldte neked Harpert? Az a lány neked teremtetett, és egyenesen a karodba pottyant.

Luke a cipője orrát bámulta, és pislogott, hogy visszatartsa a könnyeit.

– Annyira hiányzik!

Joni átkarolta a férfi derekát.

– Drágám, Karen egyszeri és megismételhetetlen lény volt, és ezt mindketten tudjuk jól. De tudod, mit? Harper is az. Ne fordíts hátat neki, ne utasítsd el az ajándékot, amit az élettől kaptál.

Luke megölelte Jonit, és néhány percen át csendben álldogáltak, majd végül az asszony barátságosan meglapogatta a hátát.

– Hagyom, hogy átbeszéld a lányommal, amit szeretnél, de javaslom, ne halogasd, amit tenned kell. Harper szombaton elmegy a városból.

Luke szíve kalapálni kezdett. Milyen lenne Benevolence Harper nélkül?

Bólintott és megtörülte az arcát:

– Köszönöm, Joni. Minden köszönök.

Az asszony elmosolyodott.

– Jó ember vagy, Luke. És biztos vagyok benne, hogy jó döntést fogsz hozni.

Luke is ebben bízott. Nézte, amint Joni beszáll a kocsiba, és elhajt, azután letérdelt a fűbe.

– Nos, hallottad, mint mondott a mamád. A segítségedet szeretném kérni. Mondd meg, mit tegyek, Karen.

A késő délutáni nap lassan előbújt a sűrű felhőtakaró mögül. A napsugarak Luke arcát és mellkasát simogatták.

Nem sokon múlt, hogy elkerülje a figyelmét, de még éppen észrevette, amint egy kis fénysugár a sírkövet díszítő főnixre vetült.

Luke megcsókolta, majd a főnixhez érintette az ujját.

– Köszönöm – suttogta.

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET

Harper nagyot sóhajtott és bekopogott. Levette a kesztyűjét és a zsebébe tette.

Nagy kacarászás közepette nyílt az ajtó.

Gloria csillogó szeme felragyogott. Aldo katonai pólója volt rajta, és egy cicanadrág, sötét haja kócosan lengte körbe az arcát.

– Harper! Micsoda meglepetés! De jó, hogy jöttél. Gyere be!

– Zavarok?

Gloria felkacagott, s arrább lépett, hogy beengedje barátnőjét.

– Dehogy. Aldo a konyhában van, szendvicset csinál éppen, és mindent elkövet, hogy ne borítsa lángba a konyhát.

– Biztos, hogy nem zavarok? – erősködött Harper.

Gloria ismét felkacagott:

– Ha tíz perccel korábban érkeztél volna, mi tagadás, nem az lett volna a legjobb időzítés – kacsintott.

Harper nem nevetett. Megölelte barátnőjét, és így szólt:

– Szívből örülök a boldogságodnak, Gloria. Komolyan mondom.

Gloria viszonozta az ölelést.

– Nagyon boldog vagyok! És mindezért neked tartozom köszönettel.

Harper kibontakozott az ölelésből.

– Ne butáskodj! Magadnak köszönheted, hogy végre van saját otthonod, és egy szexi pasid, aki ráadásul még sajtot is grillez neked. Mindezt nagyon is megérdemled.

– Nagyon örülök, Harper. Sosem hittem volna, hogy az élet ilyen is lehet – megérintette Aldo pólóját. – Na de elég a csöpögős szövegelésből, mit szólnál helyette egy félig megégett grillsajthoz?

– Csak nem Harpikám hangját hallom? – kukkantott ki a félmeztelen Aldo a konyhából.

Harper felnevetett.

– Szia, Spori! Jó rég találkoztunk már.

– Mikor megyünk egy újabb körre? Képzeld, új protézist kaptam, úgyhogy esélyed sincs ellenem, lehagylak egy szempillantás alatt!

– Jól hangzik! Az az igazság, hogy azért jöttem, hogy elmondjam mindkettőtöknek, hogy… – Harper nyelt egyet – …hogy elmegyek.

– Üdülni? – kérdezte Gloria összevont szemöldökkel.

– Lazulni egy kicsit? – tette hozzá Aldo.

– Hát, ami a lazaságot illeti, azt mondanám… talán a szokásosnál kevésbé jellemző rám mostanság – felelte Harper, és nagyon igyekezett, hogy könnyedén csengjen a hangja.

– Nem azért, mert Luke és Linc egymásnak estek a közértben, ugye? – kérdezte Gloria.

– Azt beszélik, egy életre kitiltották őket onnan, mert felborították a kenyerespultot – vágott közbe Aldo. – Állítólag mindenfelé röpködtek a zsemlék meg a kenyerek!

Harper a szemét forgatva válaszolt:

– Hát, ami azt illeti, a kisvárosi pletykákat nem fogom visszasírni.

– Elmész végleg? – kérdezte Gloria, és barna szemében őszinte sajnálat csillant.

– Nincs más választásom. Magam miatt sem. És miatta sem. Nem tudom megváltoztatni őt. Nem maradhatok itt tovább – és magában hozzátette: egyikőtöknek sem lenne jó, ha maradnék.

– De hát itt vannak a barátaid – mondta Gloria.

– És nagyon hálás is vagyok nektek azért, hogy az életetek része lehettem. De Benevolence Luke otthona, és ha itt maradnék, az nem lenne más, mint egy állandó emlékeztető mindkettőnk számára. Emlékeztető, hogy mi lehetett volna. És hogy mi volt köztünk…

– Ne értek egyet veled, de mint a barátod, támogatni fogom az elhatározásodat. Persze meg kell ígérned, hogy meghívsz majd bennünket az új otthonodba.

– Persze hogy megígérem – felelte Harper könnyes mosollyal.

– És pontosan hol is lesz az a bizonyos új otthon? – kérdezte Aldo, s csípőre tette kezében még mindig a fakanalat szorongatta.

– Még nem tudom. Szombaton indulok, úgyhogy addigra ki kell találnom valamit. Majd szólok, ha már tudom – beharapta az ajkát. – Figyeljetek, ha megmondom, hová megyek, megígéritek, hogy senkinek nem áruljátok el?

– Úgy érted, Luke-nak? – Aldo karba fonta a kezét.

Harper megrázta a fejét.

– Nem, nem csak neki. Azt kérem, hogy tényleg senkinek ne mondjátok el. Úgy értem, ha valaki idegen megkérdezné, vagy ilyesmi… értitek… – az orra alatt motyogott, alig lehetett érteni a szavait.

– Bajban vagy? – kérdezte Gloria. Őszintén aggódott.

– Minden rendben. Csak szerettem volna személyesen elmondani nektek. Mindketten nagyon jók voltatok hozzám. A barátaim vagytok. Nagyon fogtok hiányozni nekem – elcsuklott a hangja, de végül nagy nehezen összeszedte magát. – Nagyon szeretlek benneteket.

Gloria megölelte Harpert.

– Bárcsak meggyőzhetnélek, hogy maradj!

– Jut egy kis hely nekem is? – Aldo mindkettejüket átkarolta, s hevesen megölelte őket.

– Ha akár csak egy halvány célzást mersz tenni az édes hármasra, elfenekellek azzal a fakanállal – jegyezte meg Harper.

Gloria felkacagott.

– Ígérd meg, hogy nem veszíted el a hited a szerelemben!

– Ígérem – bólintott Harper. Ez volt az első alkalom, hogy kételkedett abban, hogy igazat mondott a barátnőjének.

Nagyon nehezére esett elbúcsúzni Gloriától és Aldótól, úgyhogy Harper attól tartott, a Sophie-val folytatandó beszélgetése valóságos katasztrófa lesz. A lehetetlennel határos. Képtelen volt elkapni úgy, hogy lett volna rá lehetősége, hogy elmondja neki, amit el kellett mondania.

– Nem is tudom, mi legyen, Sophie. Komolyan gondolod ezt a karaokeestet? – Harper egykedvűen kevergette a kávéját Joni konyhájában. Azóta nem járt Remo kocsmájában, amióta otthagyta a péntek esti műszakot. Azt mondta, hogy azért mond le a munkáról, mert sokáig kell bent lennie esténként az irodában, de valójában arról volt szó, hogy semmi kedve nem volt találkozni a helyiekkel.

– Ne hülyéskedj, Harp! Nem gondolod, hogy Luke képes lenne önszántából elmenni egy karaokeestre, ugye? Aggódom érted. Ideje lenne, hogy kimozdulj egy kicsit. Rád férne a lazítás. Jó lenne, ha egy kis időre elfeledkeznél mindenről, ami nyomaszt.

Hát, igen. Ha képes lenne felejteni… Harper keserűen mélyedt a gondolataiba. Nem tudta kitörölni szívéből a történteket emlékét. Megint más kérdés, hogy mi az, ami egyáltalán megmaradt a szívéből…

– Egyáltalán hogy sikerült elszabadulnod ma este?

Sophie vállat vont.

– Havonta egy péntekem szabad. És épp ezt az estét választottam. Na, akkor benne vagy?

Harper megdörgölte a mellkasát. Az volt az érzése, hogy a szíve táján érzett fájdalomtól már soha többé nem fog megszabadulni. Persze nem kizárt, hogy a karaoke méltó búcsúbuli lenne. Búcsú a várostól… Az utolsó este azon a helyen, ahol életében először valóban otthon érezte magát. És az est folyamán Sophie-nak is elmondhatna mindent.

– Rendben. Hányra jössz értem? – sóhajtotta végül.

Sophie-ból heves örömkiáltás tört fel, és átkarolta Harpert.

– Hidd el, nem fogod megbánni! Csoda klassz buli lesz, nekem elhiheted. Olyan estét csapunk, hogy még! Sosem fogod elfelejteni, azt garantálom.

– Egyik közös esténket sem fogom elfelejteni.

– Ty is mindig ezt mondja – felelte Sophie, és sokatmondón felhúzta a szemöldökét.

– Kérlek, ne tégy célzásokat a szexre egy olyan nő jelenlétében, aki éppenséggel parlagon hever, miután… – Harper nem találta a szavakat. Hogyan is nevezze meg, ami közte és Luke között történt?

– Hát, drágám, ahogy ti egymásra néztek… az bizony nem semmi! Erő van benne, lüktető izzás. És ez valami olyasmi, ami sosem múlik el. Az biztos, hogy egy kis mosolyszünet miatt nem fog elmúlni.

Miért van az, hogy mindenki ilyen nagy hűhót csap e körül az egész körül? És miért nem fogják fel, hogy ennyi volt? Vége.

– Szakítottunk, Sophie.

– Kizárt, hogy vége legyen köztetek.

– Az ég szerelmére! Mondd csak, nem válthatnánk végre témát?

– Képzeld, az a hír járja, hogy Frank ma reggel fütyörészve ment dolgozni. Ráadásul nem is ordítozott senkivel a nap folyamán!

Harper elmosolyodott.

– Nem mondod? Megjegyzem, Joni is nagyon jókedvűnek tűnt, amikor munkába indult.

– Megbízható forrásból tudom, hogy tegnap este Remo kocsmájában látták őket. Együtt. És csaknem zárásig maradtak.

Harper lelkesen tapsikolt.

– Már éppen ideje volt! Megkérdeztem Jonitól reggel, hogy milyen volt az este, hogy érezte magát. Képzeld, elpirult!

Sophie füttyentett.

– Imádom a szerelmet! Az az érzésem, hogy a teljes város felbolydult. Egyszerűen mindenki szerelmes! Gloria és Aldo, Joni és Frank, te és…

– Kattanj le a témáról, Sophie, vagy elmondom Tynak, hogy valójában mi történt a kedvenc kávéscsészéjével.

– Áruló!

– Mit csinálsz, amikor Josh már elég nagy lesz ahhoz, hogy rájöjjön, az anyukája kínos helyzetekben őt használja bűnbakként?

Sophie vállat vont.

– Valószínűleg szülök még egy gyereket, és onnantól fogva ő lesz az, akire mindent rákenhetek.

– Pompás, ravasz terv.

Sophie azt javasolta, Harper egy mélyen dekoltált, tengerészkék felsőt és feszes, szürke farmert vegyen fel az esti bulira. Harper hagyta meggyőzni magát.

– Mondd csak, mi értelme, hogy így kicsípjük magunkat, hiszen csak Remo kocsmájába megyünk?

Sophie vágott egy grimaszt.

– Húsvét óta nem volt rajtam normális ruha, úgyhogy legfőbb ideje, hogy megmutassuk a városiaknak, mitől döglik a légy – mondta, majd megigazította a keblét. Sophie elfordult a tükörtől, és Harperre nézett. – Ha még tovább fogysz, akkor előbb-utóbb búcsút kell mondanod a mellednek is.

Harper karba fonta a kezét.

– Törődjön csak a saját dolgával, asszonyom. Különben normálisan eszem.

Sophie felhorkant.

– Na persze. Előre szólok, hogy ma este nachos és sajtos rúd lesz a menü. És nincs apelláta!

– Ahogy akarod, Sophie, te vagy a főnök – sóhajtott megadón Harper.

Mire odaértek Remo kocsmájába, dugig volt a hely. Szerencséjükre találtak egy szabad asztalt a színpad előtt. Harper elmélázott, hogy micsoda hasonlóságok vannak az érkezése és a távozása körül. A sors ismétli önmagát. Szép befejezés, mindenesetre.

– Biztos vagy benne, hogy jó ötlet ilyen közel ülni a színpadhoz? – Harper megpróbálta túlharsogni a zenét. – Tényleg olyan nagy szám lesz a benevolence-i karaoke?

– Ne szövegelj csak azért, mert városi lány vagy. Hidd csak el, ebben a porfészekben is vannak istenáldotta tehetségek – csacsogta Sophie.

– Tényleg? És mondd csak, hányan csináltak zenei karriert a karaokénak köszönhetően azóta, hogy betettem a lábam ebbe a városba?

– Fogd be.

Sophie intett Hazelnek, a pincérnőnek. Ígéretéhez híven két sört, nachost és sajtos rudat rendelt.

– Figyelj csak, Sophie, szeretném, ha ma este a vendégem lennél.

Sophie egy legyintéssel elintézte a dolgot.

– Ne nevettesd ki magad! Azért vagyunk itt, hogy végre lazíts és jól érezd magad. Mindez pedig lehetetlen, ha neked kell állnod a cechet.

– Nem viccelek, Sophie – kötötte az ebet a karóhoz Harper. – Holnap elmegyek innen. Lerázom magamról ennek a kisvárosnak a porát – ez a kis képzavar elég volt ahhoz, hogy máris összeszoruljon a torka. Fojtogatták a könnyek.

– Mi a fenéről beszélsz? – Sophie alig tudta kinyögni a szavakat. – Nem mehetsz el! Itt van az életed! A családunkhoz tartozol!

Harper megrázta a fejét.

– Már nem, Soph. Nagyon nehéz itt lennem. És biztos vagyok benne, hogy a bátyád sem örül annak, hogy itt vagyok – még mindig képtelen volt kimondani a férfi nevét.

Hazel visszatért a két sörrel, és letette eléjük.

– Harper! Nem mehetsz el! – Sophie ököllel csapott az asztalra. Harper a sörösüvegekhez kapott, amelyek Sophie mozdulatára veszedelmesen meginogtak.

Sophie hátrább húzta a székét, és hevesen rázta a fejét.

– Nem, nem és nem! Az kizárt, hogy elmenj!

Harper elmosolyodott.

– Tényleg nagyon fogsz hiányozni. Főleg az a makacs tökfejed.

Sophie összeszorította a fogát. Kísértetiesen hasonlított a bátyjához. Harpernek túlságosan sokszor volt már szerencséje ehhez a nézéshez, hogy tudja, annyit jelent: „nincs vita, döntöttem, és kész”.

– Hát, tudd meg, hogy nekem nem fogsz hiányozni, ugyanis nem mész sehová. És elég nagy barom vagy, hogy egyáltalán megfordult a fejedben ez a gondolat.

Harper vágott egy grimaszt.

– Ha most nekiállsz balhézni, azzal mindössze annyit érsz el, hogy elszúrod a „legklasszabb estét”. Különben hogyhogy ennyien vannak itt ma? – körülpillantott. A kocsmában nem volt több szabad asztal, már csak állóhelyek maradtak. – Nem akarom elhinni, hogy ennyi embert vonz a karaoke.

Hazel ismét megjelent az asztaluknál, ezúttal a nachost és a sajtos rudat hozta.

– Kértek tányért? – kérdezte.

– Nem, kösz, Hazel – legyintett Sophie. – Majd a kosárból eszegetünk, ahogy az úriasszonyok körében szokás – kivett egy nachost, és Harper felé hadonászott vele. – Egyél, mert a végén elfogysz, és semmi sem marad belőled.

Harper vágott még egy grimaszt, és megkóstolt egy nachost. Érezte, hogy a gyomra nem lelkesedik az ötletért. Olykor-olykor megfordult a fejében, hogy elég egy rossz mozdulat, és a fájdalom, a lelkét mardosó üresség sosem múlik el.

– Pisilnem kell – jelentette be Sophie, és felugrott az asztaltól. – Azért hagyjál nekem is egy kis nachost.

Harper nézte, amint Sophie utat tör magának a tömegben. Érezte, hogy nagyon fog hiányozni neki a lány. Kifogyhatatlan energiája, őszinte hűsége olyasvalami, amit az ember nem felejt el egykönnyen. Reménykedett, hogy barátok maradnak annak ellenére, hogy sok-sok kilométer választja majd el őket egymástól.

Harper egy sajtos rudacskát rágcsált, és minden idegszálával arra koncentrált, hogy jókedvet erőltessen magára. Ekkor lépett a színpadra Fred…

– Hölgyeim és uraim, szeretettel köszöntök mindenkit a ma esti karaokebulin! Ma este különleges témával készültünk. Lássuk, kitaláljátok-e, hogy mi lehet az!

A közönség hangos kurjongatása és füttyögése közepette lement a színpadról. Harper kényelmesen hátradőlt, és várta, hogy mi következik.

A fények lassan kihunytak, s félhomály borult a kocsmára. Az első csapat láttán Harper szeme elkerekedett.

– Ez tényleg Frank lenne? – suttogta maga elé meglepetten.

Új frizura és a legtisztább munkásinge… Frank Bethtel, Syl nénivel, és Georgia Rae-vel lépett a reflektorfénybe. Mindnyájan napszemüveget viseltek.

Frank megragadta a mikrofont.

– Na, akkor vágjunk bele! Az első számot egy nagyon kedves hölgynek küldjük, aki mindnyájunk jóbarátja, és ő nem más, mint… Miss Harper Wilde!

A tömeg ujjongott. Harper döbbenten nézett körül. Mi a fene folyik itt?

Nem volt senki, akitől megkérdezhette volna, mert amikor Frank rázendített a With a Little Help from My Friends című számra, az egybegyűltek lelkesen sikoltozni kezdtek.

Harper tudta, hogy tátva maradt a szája, de képtelen volt becsukni. A szám Frank reszelős hangján nem éppen úgy szólt, mint a Beatles, de kétségtelen, hogy nem volt rossz. Amikor a lányok is beszálltak, hogy vele énekeljék a refrént, Harper – hetek óta először – azt érezte, hogy mégis szép az élet.

Frank a háttérbe vonult, hogy a hölgyek is érvényesülhessenek.

Harper a szívéhez kapta a kezét. Azt akarták közölni vele, hogy szeretik…

Az érzés egyébként kölcsönös volt…

Együtt tombolt a tömeggel, amely hatalmas tapsviharral jutalmazta az előadást. A lányok megálltak az asztala mellett, és mindnyájan egy-egy puszit adtak az arcára. Frank követte őket. – Örülök, hogy a barátomnak mondhatlak, kislány – dörmögte.

– Frank… – azonban Harper torkára forrtak a szavak, úgyhogy inkább megölelte a férfit. Frank zavartan meglapogatta a hátát, és mihelyst kibontakoztak az ölelésből, máris eltűnt a tömegben.

Fred ismét fellépett a színpadra, és csendet kért.

– Ma este amolyan régimódi buli lesz, srácok. Köszöntsétek nagy tapssal a következő fellépőinket, Sonnyt és Chert.

Harpernek a lélegzete is elállt, s döbbenten kapta szája elé a kezét, amikor Gloria és Aldo a porondra lépett. Mindketten házi gyártmányú, batikolt pólóban voltak.

Kéz a kézben léptek a mikrofon elé.

– Köszönjük, hölgyek, urak. Gloriával szeretnénk előadni egy számot, amely elsősorban annak a hölgynek szól, akinek mind a ketten nagyon sokat köszönhetük. Többek közt azt, hogy összejöttünk. Szóljon tehát a dal neked, Harper.

– Szeretünk! – kiáltotta Gloria, és dobott egy csókot a lánynak.

Felcsendült a zene. Aldo és Gloria együtt ringtak a ritmusára, majd Gloria – kristálytiszta hangon – belekezdett az I’ve Got You Babe-be.

– Te jó ég! – kacagott fel Harper.

Aldo az alsó szólamot énekelte. Gloria Chert imitálva színpadiasan igazgatta a haját, s a közönség együtt ringott velük az ismerős dallamra, sőt, sokan dalra is fakadtak.

Harper szélesen mosolygott.

Amint Aldo odaért a szövegben, hogy gyűrűt adna a lánynak, felemelte Gloria kezét, és a fényekben megcsillant a lány ujján egy gyémánt. Harper tiszta szívből lelkesedett, s érezte, hogy az egybegyűltek osztoznak az örömében.

Ahogyan Aldo és Gloria egymásra mosolyogtak, boldogságuk beragyogta a helyiséget.

Harper elképzelte, amint az oltár előtt állnak, egymásba merülve – s azt kívánta, bárcsak ott lehetne majd velük ő is a nagy napon, hogy tanúja lehessen a szerelmesek egybekelésének.

Amikor Gloria leugrott a színpadról, Harper megragadta a csuklóját. A gyémánt úgy csillogott, mint Gloria szeme. Harper hevesen megölelte a lányt, és így szólt:

– Szívből örülök a boldogságotoknak!

– Nélküled nem tartanánk itt, Harp – mondta Aldo, és ő is megölelte Harpert.

– Úgyhogy azt reméljük, te leszel az esküvői tanúm – tette hozzá Gloria, összekulcsolt kézzel.

– Tényleg? – kiáltott fel Harper. – Jaj, srácok! Nagyon köszönöm, hogy rám gondoltatok! Örömmel vállalom.

Gloria ismét megölelte, és megkérdezte:

– Ideülhetünk hozzád?

– Persze, gyertek csak. Sophie eltűnt. Nem hiszem el, hogy kimarad ebből az egészből!

Valahonnan kerítettek egy harmadik széket, így Gloria és Aldo is letelepedett a csöppnyi asztalhoz.

– Nem semmi ez a búcsúbuli, nem igaz? – suttogta Harper Gloria fülébe.

Gloria elmosolyodott, de nem felelt.

Aldo rávetette magát a nachosra.

– Annyira izgultam, hogy nem is vacsoráztam.

– Csodásak voltatok!

– Kíváncsi vagyok, mit szólsz majd a következő fellépőkhöz – kacsintott Gloria.

Harpernek nem kellett sokáig várnia. A következő csapat már a színpadon volt.

A Garrison család, és velük Joni.

Elöl, középen állt Sophie, Clair és Joni. Charles, James, Stu bácsi és Ty mögöttük. Mindannyian vicces és rendkívül ronda karácsonyi pulcsiban pompáztak, amelyeken egytől egyig a Garrisonék karácsonya felirat tündökölt.

A hetvenes évek egyik funky együttese, a Sister Sledge We Are Family című száma csendült fel. A nők egyszerre léptek a mikrofonhoz.

Harperre mutattak, és egyenesen neki énekelték a számot. Könnyek csillantak a lány szemében, azonban amint a férfiak is bekapcsolódtak az éneklésbe, kitört belőle a nevetés. Még véletlenül sem találták el a helyes hangot.

A színpadról Sophie valami puha tárgyat hajított oda Harpernek. Harper megnézte, mit kapott. Egy családi pulcsi volt az. Magához szorította, és némán, csupán az ajkát mozgatva köszönte meg.

A szám véget ért, a Garrison család tagjai főhajtással köszönték meg a közönség lelkesítő tapsát és éljenzését. A színpadhoz közeli asztaloknál ülők felálltak, hogy utat engedjenek a pódiumról diadalittasan távozó csapatnak.

Charlie megállt Harper mellett, és a lány vállára tette a kezét.

– Te is a családhoz tartozol, kislány.

Claire megölelte Harpert, s közben a lánynak alkalma nyílt rá, hogy valamelyest összeszedje magát.

– Köszönöm – mondta Harper, és megszorította Claire-t.

– Jaj, drágám, mi köszönjük neked.

– Nekem? Mit? Én vagyok az, aki annyi mindent kapott tőletek.

– És ez az, amit te adtál nekünk – felelte Claire és a színpadra mutatott.

Harper szíve összeszorult. Luke állt a mikrofon előtt, egyedül, zsebre tett kézzel.

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET

Nehéz volt őt látnia. Tökéletes arcvonások, csodás test. S egykor mindez annyira, de annyira közeli volt… Most azonban nem más, csak valaki, valaki a múltból. Úgy érezte, megint darabokra hullott a szíve.

Luke őt nézte – olyan volt, mintha senki más nem létezett volna a számára.

– Ezt a dalt annak a nőnek éneklem, aki nem más, mint életem egyik nagy szerelme. Nem érdemellek meg téged, Harper, de remélem, hogy elnézed ezt a kis hibát, mert az az igazság, hogy a magam tökéletlenségében ugyan, de szívből szeretlek.

A tömeg éljenzett és biztatóan füttyögött, de mindezt Harper mintha észre sem vette volna. Számára csak Luke létezett ebben a pillanatban. Luke, aki a színpadon állva vall szerelmet neki.

Patakokban folytak a könnyei, alig látta a férfit a könnyfátyolon át.

Luke megköszörülte a torkát, amint felcsendült az Angel eyes első taktusa. A közönség soraiban a nők hangosan sóhajtoztak, Harper pedig a kezébe temette az arcát. Luke maga volt a valóra vált álom…

Nézte a férfit. A dal szövege épp arról szólt, amit Harper már oly régóta hallani akart. Csordultig telt a szíve. Amint az utolsó gitárszólam is elhalkult, Luke felé nyújtotta a kezét. Harper felállt, de olyan hatalmas volt a tömeg, hogy esélye sem volt rá, hogy közelebb kerülhessen a férfihoz. Ty és James viszont ura volt a helyzetnek. Felemelték Harpert az asztalra, Luke pedig a másik oldalon nyúlt érte, felkapta, és szorosan magához ölelte.

– Szeretlek, Harper. Befejeztem a rejtőzködést. Meg tudsz bocsátani nekem?

Harper képtelen volt akár csak egy szót is szólni. Bólintott tehát, nem is egyszer. Végül már úgy érezte, még egy bólintás, és búcsút mondhat a nyakának.

Luke szélesen mosolygott. Az a helyes kis grüberli… Lassan tette le a földre a lányt, s forrón, édesen megcsókolta.

Egyiküknek sem tűnt fel, hogy a tömeg hangos üdvrivalgásban tört ki. Az emberek meghatódva törülgették a könnyeiket, s a párok tagjai közelebb bújtak egymáshoz. Luke és Harper számára semmi más nem létezett, csak ők ketten.

Luke azt mondta, nem szeretné, ha Harper külön kocsival menne haza, így végül otthagyták a lány autóját a kocsmánál. Egy új kezdet elé néztek.

Amint befordultak a kocsibejáróra, Harper elkapta és erősen megszorította Luke karját.

– Karácsonyi fények!

A ház homlokzatán fehér fényfüzérek tündököltek, az ablakokban gyertyák égtek, a bejárati ajtón csodaszép karácsonyi koszorú pompázott. A zöld fenyőgirland, amelyet még Harper vásárolt, a korláton kanyargózott, s vidáman pislákoló fényfüzér díszítette. A kertben egy hatalmas, felfújható Mikulás tanyázott.

– Megcsináltad! – Harper alig találta a szavakat a pompás karácsonyi díszítés láttán.

– Azt akartam, hogy igazi karácsonyod legyen. Arra gondoltam, hogy ebben az esetben minél több, annál jobb…

– Tökéletes lett! – Harper a férfi szemébe nézett, és már nyújtotta volna felé a kezét, de visszafogta a mozdulatot.

Luke megrázta a fejét és magához ölelte a lányt.

– Nincs mitől tartanod, Harper. Megérinthetsz, hidd el, nem húzódom el tőled többé – gyengéden megszorította a karját. – És nem hagylak elmenni. Nagyon sokkal tartozom neked, és a legkevesebb, hogy bocsánatot kérek mindazért, amit tettem. Gyere!

Kiszálltak a kocsiból, és a verandához mentek.

– Mielőtt bemennénk, szeretnék mondani neked valamit.

Harper megborzongott a hidegben, összefonta karját és bólintott.

– Rendben.

Luke vett egy nagy levegőt.

– Ne haragudj rám amiatt, hogy eltaszítottalak magamtól. Bocsánatot kérek, amiért szándékosan megbántottalak. Nagyon meg voltam ijedve. Be voltam gyulladva rendesen. Rájöttem, hogy olyasmit érzek irántad, amiről azt hittem, már soha nem fogom érezni. Teljesen szokatlan volt az egész. Azt hittem, hogy ha elfogadom, hogy téged szeretlek, azzal elárulom Karent. Amikor elveszítettem őt, meg voltam róla győződve, hogy miattam történt, hogy az én hibám, hogy meghalt. Megfogadtam, hogy soha, de soha nem fogom elfelejteni őt. Hatalmas árat fizetett a döntéseim miatt.

Harper a férfi mellkasára tette a kezét, pontosan a szíve fölé.

Luke a lány kezére simította a tenyerét.

– Úgy éreztem, ez annyit jelent, hogy onnantól fogva egyedül kell élnem. Hogy többé nem szerethetek senkit. De téged nem lehet nem szeretni. Nem is tudom, volt-e olyan pillanat, amióta ismerlek, hogy ne szerettelek volna. Azt hiszem, abban a másodpercben beléd szerettem, amikor megláttam, hogy rátámadsz Glennre. Valami azt súgta, igen, ő az. Végre eljött! Te vagy az, akire mindig is vártam, Harper. Te vagy a fény az éjszakában, és innentől fogva semmi mást nem akarok, csak azt, hogy mellettem legyél. Veled akarom leélni az életem.

Harper felsóhajtott, Luke azonban még nem fejezte be.

– Tudom jól, hogy nem tartozol nekem semmivel, de szeretném úgy élni az életem, hogy kárpótollak minden rosszért, amit tettem. Tudom, hogy ez nem lesz könnyű, mert rémes dolgokat követtem el. Mindazonáltal tiszta szívemből kérlek, hogy bocsáss meg nekem. Szeretlek. Akarlak. Nagyon kellesz nekem. És nagyon, de nagyon sajnálom, hogy megbántottalak.

Harper a férfi nyakába borult. Könnyáztatta arcát Luke mellkasára hajtotta, és élvezettel szívta be a férfi illatát. Luke megsimogatta a haját, és megcsókolta a homlokát.

– Nagyon sajnálom a történteket, Harper, bocsáss meg nekem. Igazi seggfejként viselkedtem. Seggfej vagyok, de egy olyan seggfej, aki mindennél és mindenkinél jobban szeret téged.

– Szeretlek, Luke.

– Meg tudsz bocsátani nekem?

– Már réges-rég megbocsátottam.

Luke a fejét ingatta.

– Micsoda szerencsés fickó vagyok!

– Hát, azt hiszem, nem pontosan így gondolod majd, ha elmondom neked, amit el kell mondanom – felelte Harper, és hátrább lépett.

– Nekem bármit elmondhatsz.

– Nem maradhatok itt, Luke.

– És miért nem? – ragadta meg a férfi Harper vállát.

– Nem biztonságos. Vannak bizonyos dolgok, amelyekről tudnod kell… – folytatta a lány.

– Drága, komolyan azt gondolod, hogy egy hatvankét éves pasas, akinek egyébként súlyos májproblémái vannak, képes lehet arra, hogy elvegyen tőlem téged?

Harper hátrált még egy lépést.

– Honnan tudsz te… nem értem…

– Clive Perry soha többé nem jelent fenyegetést rád – Luke gyengéden elsimított néhány tincset Harper arcából. – Soha többé nem kerülhet a közeledbe. Gondoskodtunk róla, hogy így legyen.

– Gondoskodtatok? Kik?

– Melissa azt kéri, hívd fel holnap.

– Ó, bakker! Most viccelsz, ugye? Találkoztál Melissával?

– Bizony. Eleinte nem volt valami lelkes, mondván, hogy én vagyok az a „seggfej”, aki átverte a barátnőjét, de aztán rájött, hogy mégiscsak rendes pasas vagyok. Perry sosem fog szabadulni, drága. És ha nincs ellene kifogásod, holnap kitöltünk néhány papírt, hogy meglegyen a távoltartási végzés, és akkor többé nem küldhet levelet sem neked. Beugorhatnánk a hivatalba, miután kiválasztottuk a karácsonyfát. Mit szólsz?

– Jó, de hogyan…

– Később mindent elmesélek, jó? – megölelte a lányt, és a hajába temette az arcát. – Komolyan gondoltam, hogy sosem hagylak el. Aldo is, én is leszerelünk.

– Te jó ég! Nem hiszem, hogy még egy meglepetést kibírnék ma!

– Gyere, menjünk be!

– Miért? Talán egy mazsorettcsapat vár odabent, vagy mire számítsak?

– Jaj, Harper, bevallom, nagyon hiányoztak a vicces megjegyzéseid! – adott egy puszit a lány szájára. – Gyere, menjünk. Halálra fagysz, ha itt rángatom le rólad a ruhát.

Luke a lány kezét szorongatva lépett be a házba, azután becsukta maguk mögött a bejárati ajtót, és a karjába vonta Harpert.

– Ez az otthonod – mondta.

Adott egy puszit Harper feje búbjára, és lassan megfordult.

Harper észrevette, hogy az ajtó melletti falra időközben két kép került.

Az egyiken Karen, a másikon ő és a szülei. Karen jókedvűen nevet a napsütésben.

– Bekeretezted a képeket – alig kapott levegőt. A szüleivel közös képe, amelyet mindenhová magával vitt, eddig egy boríték mélyén lapult. Immár bekeretezve függött a falon…

– Hazaérkeztél, Harper.

– Luke – a könnyek függönyén át ködösen sejlett fel előtte minden, s ismét Luke felé fordult.

A férfi azonban már nem állt mögötte.

Térdelt.

– Harper Wilde, soha többé nem akarok egyetlen napot sem nélküled tölteni. Veled akarok ébredni minden reggel, ölelő karodban, és azt akarom, hogy továbbra is segíts nekem abban, hogy amikor arra van szükség, igenis kilépjek a komfortzónámból. Közös családot akarok veled. Az életem hátralévő részét azzal akarom tölteni, hogy ha kell, megvédjelek saját magadtól is, és mindennap hálát adok a szerencsémnek azért, hogy azon a bizonyos napon nyugat helyett keletnek vetted az irányt. Légy a feleségem! Légy társam az életben!

Azzal kinyitotta a kis bársonydobozkát, amelyet a kezében tartott. Csodálatos gyűrű tündökölt benne.

– Aranykarika, amely a végtelenséget jelképezi. A végtelen szerelmet, amelyet irántad érzek. Örökre veled akarok lenni. És muszáj igent mondanod, mert itt vettem, a városban, és mostanára már biztosan mindenki tudja…

Harper arcán patakokban folytak a könnyek. Aznap este másodszor fordult elő vele, hogy szavak helyett mindössze bólintani volt képes.

– Hallanom kell, Harper – mondta Luke.

Harper letérdelt Luke-kal szemben, s a karjába vetette magát.

– Igen, igent mondok mindenre, Luke. Veled bármit és mindent!

EPILÓGUS

Harper együtt lelkendezett a többiekkel, amikor a baseballütő hatalmasat reccsent, s kitört belőle a nevetés, amikor észrevette, hogy a karjában békésen szunyókáló csecsemő nem ébredt fel erre a zajra sem.

– El sem hiszem, hogy a füle botját sem mozdítja – mondta Claire-nek.

– Biztonságban érzi magát – mosolyodott el az anyósa. – És erre minden oka megvan, hiszen nektek köszönhetően ő is, és a bátyjai is jó helyre kerültek – Claire a rögtönzött baseball kezdőkörre mutatott, ahol Luke éppen komoly tanácsokat adott a tizenegyéves Robbie-nak.

Harper beleszimatolt Ava lágy, sötét babahajába.

– Szerintem ők még ennél is többet tettek értünk.

– Anya! – Henry lógó cipőfűzővel, fűfoltos pólóban szaladt feléjük, s az utolsó pillanatban fékezett csak le, Harper széke mellett.

– Henry! – kiáltotta nevetve Harper.

– Anya, ott aludhatok ma este Tyleréknél? Ugye ott aludhatok? Légyszi!

– Megkérdezem Tyler szüleit, hogy mit szólnak az ötlethez, és ha igent mondanak, akkor náluk alhatsz.

– Szuper! – rikkantotta Henry, és már szaladt is vissza, játszani.

– És mondd csak, mihez kezdtek majd négy gyerekkel? – kacagott Claire.

Harper végigsimított gömbölyödő pocakján.

– Hát, öt hónap múlva kiderül.

– Szerintem ragadd meg az alkalmat, és addig pihenj annyit, amennyit csak lehet.

Harper felnevetett.

– Joni és Frank holnap elviszi a három srácot, úgyhogy lesz egy nyugodt esténk.

– Hát, ami a nyugodt estét illeti, nem rossz ötlet, már csak azért sem, mert ebben az esetben nem kell majd faleveleket szedegetned a hajadból – jegyezte meg viccesen Claire.

– Hát, ööö, az erdőben… – Harper próbálta menteni a helyzetet.

– Ilyesmi akár a vasbolt mögötti parkolóban is megeshet.

– Claire! – pisszegett Harper, s úgy tett, mintha befogná Ava fülét.

Egy pillanatra abbahagyták a beszélgetést, amikor Robbie ütéshez készülődött. Mozdulatai egy az egyben olyanok voltak, mint Luke-éi. Az ütés csodásan sikerült. Harper látta a gyerek mozgásából, hogy valójában Luke jelzett neki, mikor indítsa a mozdulatot. A labda felé repült, Robbie lendítette az ütőt, és épp a kellő időben, a kellő helyen találta el. A labda messzire repült, s Robbie utána iramodott.

Harper és Claire hangosan éljenzett, amint Robbie diadalmasan visszatért a kezdőkörbe, egyenesen Luke karjába.

Az örökbefogadási eljárás két héttel azután zárult le, hogy kiderült, Harper várandós. Mindennek ellenére, Harper többször is megcsípte a karját, hogy megbizonyosodjon róla, nem álmodik. Végre olyan életet élhetett, amelyről mindig is álmodott. Luke mindent megtett, hogy így legyen.

Többé nem volt titkuk egymás előtt. Egy napsugár Luke főnixtetoválására vetült, s aranyos fénybe vonta a képet. Harper megérezte, hogy Luke őt nézi. Tekintetük egybeforrt.

Luke széles mosollyal az arcán szaladt oda hozzá. Menet közben hátrafordult, s feltartott hüvelykujjával jelezte a még mindig lelkesen viháncoló Robbie-nak, hogy minden rendben.

– Klassz edző vagy, annyi bizonyos – kiáltotta Harper. Felállt, Claire kezébe adta Avát, és férje elé sietett.

Luke átkarolta Harper derekát, és forrón megcsókolta.

– Szia, gyönyörűm! Gyere, menjünk be egy pillanatra…

Kínálatunk megtekinthető az interneten is:

www.muveltnep.hu

Művelt Nép Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó dr. Szilvásy György

Sorozatszerkesztő Kepets András