Megbűvölve

Maya Blake

Harlequin Magyarország (2016)

Címke: romantikus

romantikusttt

Ez a vörös kis boszorka már akkor megbabonázott, amikor először megpillantottam, gondolja Cesare di Goia, amikor egy év különélés után viszontlátja gyönyörű feleségét és négyéves kislányát. Ava, aki tehetséges fotós és önálló nő, csalódottan veszi tudomásul, hogy a férje elhidegült tőle, és már csak a gyerekért harcol. Egyvalamivel azonban nem számol: hogy a perzselő vágy akkor is egymás karjába taszítja őket, ha nem akarják. A szenvedély hevében aztán Cesare elárulja, miért nem folytathatják ott, ahol nemrég abbahagyták…

Maya Blake

Megbűvölve

1. FEJEZET

– Signora…!

Volt valami könyörgés a hangban, amely felébresztette Avát mély álmából. Egy pillanatig nem tudta, hol van.

– Bocsássa meg, hogy zavarom, signora, de Signor di Goia van ismét a telefonnál. – A smaragdzöld selyemkosztümöt viselő légikisasszony odatartotta Avának a fekete telefont. Már harmadszor, amióta Baliban felszálltak a Di Goia-géppel. Ava felsóhajtott, és kisimított egy vörös hajtincset az arcából. Eltűnt a felkavaró álom, amely az utóbbi napokban kínozta, ha csak lehunyta a szemét, de azonnal másfajta nyugtalanság fogta el. A veszteség fájdalmas érzése volt ez, vággyal párosulva. Vágyott a férfira, aki a vonal túlsó végén volt. Arra a férfira, akitől még ezer kilométerre is elállt a lélegzete. Arra a férfira, akit elveszített. Cesaréra…

– Kérem, mondja meg neki, hogy majd jelentkezem, ha leszálltunk.

A légikisasszony döbbenten nézett rá.

– De. Signor di Goia ragaszkodik hozzá.

Ava biztos volt benne, a stewardess még sohasem tapasztalta, hogy valaki ellentmondott volna a főnökének, főképp nem olyasvalaki, aki a Di Goia-univerzum szédítő luxusát élvezi.

A repülőgép berendezése kétséget sem hagyott afelől, micsoda elképesztő vagyonnal rendelkezik Cesare di Goia. Mélyvörös klubfotelok álltak krémszínű márványasztalkák előtt. Selyemmel szegett kasmírtakarók a több tucat ülés mindegyikén.

– Signora. – ismételte meg a légikisasszony ijedten.

Ava megsajnálta, és felvette a kagylót.

– Igen, Cesare.

– Örülök, hogy egyszer végre hozzám is leereszkedsz.

– Miért kellene beszélnem veled, ha te sem veszed fel a telefont, amikor én hívlak? A múlt héten akartál visszajönni Balira. – Ava görcsösen markolta a telefont, amikor eszébe jutott, hogyan ültette fel Cesare. Már egy éve így viselkedik vele.

– Feltartottak Abu-Dzabiban. Nem ment másképp – mondta Cesare szűkszavúan.

Nem ment másképp. Hányszor hallotta ezt már.

– Hát persze. Ez minden?

Dühös fújtatást hallott a vonal másik végén.

– Nem, ez nem minden. Magyarázattal tartozol nekem.

– Feltételezem, azt akarod tudni, miért vittem el a gépedet.

– Sí. Nem így terveztük.

– Tudom, de az én terveim is változtak. „Nem ment másképp” – mondta Ava megjátszott közönnyel.

– Mennyiben változtak a terveid?

– Ha az elmúlt két hétben vetted volna a fáradságot, hogy fogadd a hívásaimat, akkor tudnád.

– Az elmúlt hetekben többször is beszéltünk.

– Nem, Cesare, nem beszéltünk. Te hívtál fel kétszer, hogy közöld, nem jössz vissza időben. – Ava hangja elcsuklott, amikor erre gondolt. Hányszor hívta fel Cesare titkárnőjét! Csábító fehérneműt vásárolt. Megbeszélte a bérelt luxusvilla szakácsával, hogy Cesare kedvenc ételét készítse. Mindent eltervezett a legapróbb részletekig, abban a reményben, hogy megmentheti a házasságát. – Mindenesetre most már nem kell megtenned a hosszú utat, sem további kifogásokat találnod. Viszontlátásra, Cesare!

– Ava!

De az asszony már letette. Egy pillanat múlva a telefon újra megszólalt. Ava óvatosan az asztalra tette. Elmosolyodott, amikor elkapta a stewardess döbbent tekintetét. Remegő kézzel töltött magának egy kis vizet egy kristálykancsóból. Igen, a saját világában kétségtelenül Cesare a főnök. Ő viszont nem az a fajta nő, aki hagyja, hogy dirigáljanak neki. Ezt a tulajdonságát Cesare régebben csodálta, de gyűlölte is.

Régebben… mielőtt még ilyen elviselhetetlenül közömbös lett, és egyre gyakrabban húzódott vissza Rómába a Comói-tó partján levő otthonukból. Mielőtt a földrengés a Csendes-óceán déli részén romba döntötte a reményét, hogy megmentse a családját.

Tegnap Balin Ava úgy döntött, hogy hazamegy, de ez a döntés ma csak félelemmel töltötte el. A lába remegett, amikor felhajtotta a takarót, és a krémszínű szőnyegen a kisebbik hálószobába ment. Elfordította az ajtó gombját. Annabelle mélyen aludt. A lámpák gyenge fénye megvilágította kislánya fekete haját és finom kis alakját.

Ava nem tudott ellenállni a késztetésnek, elővette a fényképezőgépét, és készített néhány felvételt. Aztán visszament a helyére, és próbált megnyugodni. Nem akart érzelmi roncsként hazamenni. Az utóbbi hónapokba majdnem belerokkant, de most erősnek kell lennie, és szembe kell néznie az igazsággal.

A gyomra összeszorult. Cesaréval a vak szenvedély kötötte össze őket. Kezdettől fogva eltúloztak mindent, viharos randevúk és szenvedélyes szex jellemezte a kapcsolatukat. Túl erősek voltak az érzéseik ahhoz, hogy elfojtsák őket. És mégis: ebben a káoszban is otthon érezte magát Cesaréval. A férfi azt kínálta neki, amire régóta vágyott: a családot. Legalábbis egy ideig.

Ennek az őrületnek véget kell vetni! Eszébe jutottak Cesare szavai, amelyeket kifulladva és kétségbeesetten mondott egy gyors menet után valamilyen kamrában egy jótékonysági estélyen.

A sors iróniája, hogy ő másnap tudta meg: gyermeket vár. Nem sokkal ezután Cesare kezdett eltávolodni tőle.

Ava megcsóválta a fejét. Még mindig nem értette, hogyan jutott idáig a házasságuk. Felhúzta az ablakon az árnyékolót, hogy a reggeli nap melegítse az arcát, de belül mintha megfagyott volna.

Nem! Nem engedi, hogy Cesare ezt tegye vele! Már Annabelle miatt sem szabad megkeserednie. Neki olyan anyára van szüksége, aki tisztában van önmagával.

Csak illúzió volt, hogy Cesare mellett családja lehet. A vonzó, energikus férfi, akihez hozzáment, mára olyan hideg és közömbös lett, mint a saját apja volt. És ettől annyira kétségbeesett, hogy majdnem elveszítette a kislányát. Annabelle-nek annyi rosszban volt része, hogy mostantól vigyáznia kell rá. Minden erejével és bármi áron.

– Tulajdonképpen mi történik itt?

Cesare sötét hangja velőig hatolt. Ott állt előtte a Comói-tó partján fekvő villájukban az ajtóban, mint egy római szobor, makulátlan fehér pólóban és fekete farmerban, amely előnyösen simult keskeny csípőjére és izmos combjára. Fekete haja még vizes volt a zuhanyozástól, és a homlokába hullott.

– Halálra akarod ijeszteni a gyereket? – kérdezte tőle Ava dühösen.

Cesare elhúzta a száját, és a gyermekre nézett a felesége karjában.

– Alszik – állapította meg.

– Már nem sokáig, ha így kiabálsz. Túl sok mindenen ment már keresztül, nem akarom még jobban felizgatni.

– Én is tudom, min ment keresztül, ne tegyél úgy, mintha idegen lennék. – Cesare halkabban beszélt, de a tekintetéből csak úgy sütött az indulat.

– Bocsáss meg, hogy emlékeztetlek rá, de úgy tűnt, mintha megfeledkeztél volna róla. Ahogyan rólunk is. Annabelle még mindig nincs túl jól, úgyhogy fogd vissza magad, kérlek. És hogy válaszoljak a kérdésedre, hogy mi történik itt: azt gondoltam, világosan fejeztem ki magam.

– Csak nem a nagyon informatív sms-edre gondolsz, hogy 14 órakor szállunk le? Vagy a titokzatos Megváltoztak a terveimre? – kérdezte Cesare. Még mindig az ajtóban várakozott, elállva Ava elől az utat.

– Mindkettőre. Beengedsz végre, vagy az ajtóban vitatjuk meg a dolgot? Mit keresel itt egyáltalán? Alig vagy itthon. – Ava állta Cesare tekintetét, amelyből továbbra is düh áradt.

– Nem fontos, mit csinálok itt. Balin kellett volna megvárnod, amíg Annabelle jobban lesz, akkor elmentem volna értetek.

– Az orvosok már három napja megadták az engedélyt az utazásra.

Cesare szemén látszott, hogy meglepődött, aztán a kocsit fürkészte a tekintete.

– És Rita?

– Rémálmai voltak. Amikor kiengedték a kórházból, vettem neki repülőjegyet Londonba. Magát hibáztatja, amiért elengedte Annabelle-t, amikor elkezdődött a földrengés. – Összeszorult a szíve, amikor arra gondolt, mennyire vigasztalhatatlan volt a nevelőnő. – Ezt tartottam a legjobb megoldásnak.

Cesare mérgesnek látszott, de bólintott.

– Fizetem a gyógykezelését, és gondoskodom róla, hogy kapjon végkielégítést. De te maradhattál volna.

– Nem, Cesare, nem Rita az egyetlen, akinek honvágya volt. Úgy terveztük, hogy eljössz értünk Balira, ehelyett Szingapúrba és New Yorkba utaztál.

Cesare a hajába túrt.

– Ez most nem a megfelelő időpont, hogy ezt megbeszéljük.

– Már régen nincs megfelelő időpont arra, hogy beszélgessünk, Cesare. – Ava érezte, hogy elfogja a szomorúság, de összeszedte magát. A haja nedves tincsekben tapadt a tarkójára. Ha nem megy be gyorsan a napról, holnapra rákvörös lesz. – Most már itthon vagyunk. Hálás lehetnél nekem, hogy megkíméltelek a hosszú úttól. Beengedsz, vagy van valami kifogásod ellenünk?

Cesare orrcimpája remegett, és a tekintete Annabelle-re esett.

– Nincs, természetesen.

Ava magához szorította a gyermeket.

– Ennek örülök. Nem szeretnénk kényelmetlenséget okozni neked.

Egyre nehezebbnek érezte Annabelle-t. A majdnem tizenkét órás út alatt nem volt könnyű lefoglalni a négyéves kisgyereket, és kezdett nagyon elfáradni, de nem mutatta. Ám Cesare továbbra is ott állt az ajtóban, és nem vette le róla a tekintetét.

– Beszélnünk kell, Ava.

– Szerencsére nem vagyok paranoiás, Cesare, különben azt gondolnám, hogy kitérsz előlem. – A férfi nem tiltakozott, és neki mintha jeges kéz szorította volna össze a szívét. – Lehet, hogy igazad van, és nem ez a megfelelő időpont. Elmegyek néhány órára Annabelle-lel a stúdióba, szólj, ha elindulsz.

Még egy lépést sem tett, amikor Cesare megfogta a karját, visszahúzta, és ő a férje izmos testébe ütközött. Megérezte az illatát, amely szantálfából és valami férfias illatból állt össze, és teljesen elkábította.

– Nem, Annabelle itt marad velem.

Ava érezte, mennyire megfeszül Cesare minden izma.

– Ha azt hiszed, hogy elengedem magam mellől azok után, amin keresztülment, akkor nagyon tévedsz. – Ava megpróbálta kiszabadítani a karját, de nem sikerült. Cesare nem engedte, és őt forróság öntötte el. Nemcsak düh volt ez, hanem valami meghitt érzés, amelyre nem számított ebben a pillanatban. Megingott, de Cesare megtartotta mindkettejüket.

Ava szíve gyorsan vert, és a levegő, amelyet beszívott, mintha perzselt volna. Nagyot nyelt.

– Adok neked tíz percet, azalatt elmondhatod a terveidet, aztán.

– Nem, ez így nem megy. Először lefektetem Annabelle-t, aztán beszélgethetünk, mint a civilizált emberek.

Cesare halkan felnevetett.

– Civilizált emberek? – Meleg lehelete Ava fülét súrolta.

– Emlékszel még, hogyan ismerkedtünk meg, cara?

Már hogyne emlékezett volna! Cesare majdnem elütötte a zebrán, miközben ő éppen egy százéves épületet fényképezett. Annyira megijedt, hogy öklével verni kezdte a férfi vérvörös Maseratijának motorháztetejét. Cesare dühösen kiszállt, de a dühe azonnal elpárolgott, és átadta a helyét valami másnak, ami éppen annyira veszélyes volt.

– Még azt sem tudtam, hogy hívnak, de már letéptük egymásról a ruhát. Dio mio, alig néhány órával azután, hogy találkoztunk, elvesztetted az ártatlanságodat. És a motorháztető is játszott ebben bizonyos szerepet, ha jól emlékszem.

Avát forróság öntötte el, amikor mindez eszébe jutott. Megint megpróbálta kiszabadítani a karját, és Cesare most már elengedte.

– Ne csináld ezt, cara! Mindketten tudjuk, mi az igazság.

A férfi követte a tekintetével, mint egy ragadozó madár a nyulat, miközben kitárta az ajtót, és félreállt.

Avának uralkodnia kellett magán, hogy ne bámulja tovább, amikor belépett a palazzóba, amely már négy éve az otthona volt. Csak néhány hetet töltöttek távol, de mennyi minden történt ezalatt!

Úgy nézett körül, mintha először járna itt. Az elegáns, krémszínű berendezés erős ellenpontot képezett a terrakottaborítású terasszal, a kerttel és az épület mögött álló szökőkúttal. A boltozatos mennyezet és a stukkódíszítés egyedi hangulatot kölcsönzött a helyiségeknek.

A Villa di Goia korábban híres múzeum volt, erre emlékeztettek az értékes bútorok, a reneszánsz festmények és a falon függő portrék a hallban. A velencei márvány és a parketta csillogott.

– Itt semmi sem változott. Azt javaslom, hogy ne bámuld tovább az épületet, hanem magyarázd el, mi történt. Nyolc perced van rá. – Cesare nyugodt külseje mögött forrtak az indulatok.

Ava nagy levegőt vett, és a szemébe nézett.

– Én meg azt javaslom, hogy ne az időt méricskéld, hanem segíts felvinni Annabelle-t.

Cesare pupillája alig észrevehetően kitágult a meglepetéstől. Más körülmények között Ava nevetett volna ezen, de a gyermek súlya mintha percről percre megkétszereződött volna. Cesare összeszorította a száját, odalépett hozzá, és átvette tőle Annabelle-t. Ava hallotta, ahogy fellélegzik, amikor magához szorítja, és figyelmesen nézi.

– Jól néz ki – suttogta.

– Jól is van. Az orvos elégedett a haladással – mondta Ava, és megdörzsölte sajgó karját.

Cesare alig tudta levenni a tekintetét a kislányáról, és Avának nem volt szüksége kristálygömbre ahhoz, hogy tudja, a férje arra gondol, amikor utoljára a karjában tartotta. Arra az érzésre, amikor végre megtalálták Annabelle-t a földrengés után.

Cesare felvitte a kislányt a lépcsőn, Ava alig tudott lépést tartani vele. Amikor a férfi a keleti szárny felé vette az irányt, alig tudta elrejteni a megdöbbenését.

– Áthelyezted a gyerekszobát? – Annabelle szobája addig a nyugati szárnyban volt.

– Sí, egy kicsit átrendeztem a házat, mert szerettem volna a közelemben tudni. – Cesare hangja elutasítóan csengett, mintha nem akarna erről beszélni. Ava szíve összeszorult. A közelemben, nem a közelünkben.

Amikor beléptek a gyerekszobába, a meglepetéstől megszólalni sem tudott. A szobát új bútorokkal rendezték be, Annabelle kedvenc színeivel: rózsaszínnel és zölddel. Mennyezetes ágy állt benne, és játékok minden mennyiségben, közöttük az imádott lovak.

Ava nézte, ahogy Cesare óvatosan leteszi az ágyra a gyermeket. Amikor segíteni akart, leintette. Levette Annabelle-ről a cipőt és a zoknit, aztán betakarta, és mellé fektetett egy plüsslovacskát.

Ava nem hitt a szemének. Mennyire szerette volna, ha Cesare így viselkedik, amíg Annabelle egészen kicsi volt! Hányszor képzelte el, hogy Cesare homlokon csókolja a kislányukat, és azt súgja a fülébe: Buona notte, bambina!

Cesare megfordult, és a tekintetük találkozott.

– Gyere, amíg alszik, addig beszélgethetünk! – mondta, és határozott léptekkel az ajtóhoz ment. A testtartása elárulta, mennyire feszült, és Ava is minden lépéssel ingerültebb lett. Izzadó tenyerét hosszú szoknyájába törölte. Amikor belépett a nappaliba, Cesare már a hatalmas panorámaablaknál állt, és a szépen gondozott kertet nézte, meg a lejáratot a Comói-tóhoz. A látvány annyira lenyűgöző volt, hogy Ava majdnem elővette a fényképezőgépét, de aztán lebeszélte magát róla.

Cesare tekintete egy fürge kis csónakot követett a türkizszínű vízen.

– Meg kellett volna várnod Balin, Ava – mondta anélkül, hogy megfordult volna.

– Nem vagyok az a fajta ember, akinek csak úgy parancsolgatni lehet, és nem kérdezi meg az okokat, de ezt te is tudod. És úgy tűnt, neked nem túl sürgős, hogy hazahozz bennünket.

– De hiszen mindenetek megvolt, ami csak kell!

– Igen, a személyzet csak a kívánságainkat leste.

– Hát akkor?

– Elegem volt belőle, hogy idegenek vesznek körül. Annabelle-nek szüksége van a megszokott környezetére, úgyhogy itt vagyunk – mondta Ava a legnagyobb lelki nyugalommal.

– Szólhattál volna!

– Mi a baj? Azért vagy mérges, mert hazajöttünk, vagy mert megkérdőjeleztem a tekintélyedet?

Cesare nagy levegőt vett.

– Sok minden megváltozott.

– Ezt én is tudom, de attól semmi sem lesz jobb, ha nem jövünk haza.

– Miért jöttél korábban, mint megbeszéltük?

– Mert nem csak rólad van szó, Cesare. Az élet megy tovább, és Annabelle-nek a lehető leggyorsabban vissza kell térnie a megszokott életéhez. Amikor azt mondtam, hogy megváltoztak a terveim, komolyan beszéltem. Felkértek, hogy fényképezzek a Marinello-esküvőn.

Cesare a homlokát ráncolta.

– Díjnyertes dokumentarista fotós vagy, mióta vállalsz esküvőket?

– Ahogyan már mondtam, Annabelle-nek szüksége van a megszokott környezetére. Most az ő egészségéről van szó. Nyugodtan visszamehetsz Rómába.

Cesare szemében megvillant valami, amit a nő nem tudott értelmezni. A levegő szinte izzott. Aztán a férfi rekedt hangon megszólalt:

– Itt maradok egész nyárra.

Ava szíve kihagyott egy ütemet. Cesaréra nézett, és látta, mennyire kényelmetlenül érzi magát.

– Az az egyikünk számára meglehetősen kellemetlen lesz – mondta végül.

– Nem akarom, hogy itt maradj. Most legalábbis nem. Leplezetlen szavai szíven ütötték Avát.

– Micsoda?

– Én most éppen. – Cesare elhallgatott, és a hajába túrt. – Mindketten tudjuk, hogy egy ideje nem jól alakulnak köztünk a dolgok, és. most semmi szükségem rá, hogy valami elvonja a figyelmemet.

Ava nagy levegőt vett, és arra gondolt, miért van itt. A táskáját letette a dohányzóasztalra.

– Nem kívánatos a feleséged társasága?

– Ha Balin maradtál volna.

– De nem maradtam. Mindig mindent ellenőrizni akarsz, de engem nem fogsz. Ez itt az én otthonom is, nem csak a tiéd. El kell viselned a jelenlétemet, ahogy a lányodét is.

– Annabelle-t elviselni? De hiszen az apja vagyok!

– Azt inkább ne vitassuk meg, milyen apa vagy.

Cesare a barnasága ellenére elsápadt. Ava látta, hogy nyel egyet.

– Ha civilizált beszélgetést akarsz, ahogyan állítod, akkor jó lesz, ha megválogatod a szavaidat, Ava. Nem engedem, hogy Annabelle szenvedjen attól, ami köztünk van.

Az asszony megpróbálta elnyomni a mélységes fájdalmat, amely elfogta, és távolabb ült Cesarétól.

– Ebben legalább megegyezhetünk. Azt javaslom, hogy készítsünk tervet. Te leszel vele délelőttönként, amíg én az ügyfeleimhez megyek, én pedig délután. Amíg Annabelle boldog, nem foglak zavarni.

Cesare keserűen felnevetett.

– Csak annyira zavarsz, mint elefánt a porcelánboltban.

– Néha ez az egyetlen módja annak, hogy észrevegyék az embert.

– Ezért jöttél vissza szó nélkül? Hogy észrevegyelek? – kérdezte Cesare váratlanul szelíden.

– Azért jöttem vissza, mert a kislányomnak otthonra van szüksége.

Cesare szeme megvillant.

– A kislányunknak. Annabelle az én lányom is, Ava.

A nő felpattant.

– Ó, valóban? Tavaly alig láttad. Inkább Rómában maradtál, és mindig új kifogásokat találtál ki, miért nem jöhetsz haza. Ezek szerint most be tudod illeszteni a naptáradba? De meddig? Mi lesz, ha hirtelen Abu-Dzabiba kell menned, vagy Dohába, esetleg Mongóliába? Akkor megnyomod a „szünet” gombot?

Cesare tekintete elborult.

– Azt gondolod, cserben hagynám Annabelle-t az üzlet miatt?

– Ugyan már! Hányszor hagytál engem cserben a világ másik végén az üzlet miatt?

Cesare legyintett, mintha egy pimasz legyet akarna elhessegetni.

– Az egészen más.

A közömbössége mélyen megsebezte Avát.

– Miért higgyem el, hogy bármi is megváltozik, ha még arra sem voltál képes, hogy hazahozd a lányodat?

Nyugtalanság fogta el. Cesare sohasem csinált semmit anélkül, hogy alaposan meg ne fontolta volna. Mit jelenthet vajon, hogy Annabelle-lel akarja tölteni a nyarat a Comói-tónál?

– A dolgok megváltoztak, Ava.

– Akkor világosíts fel! Mennyiben változtak meg?

Cesare elfordította a tekintetét.

– A földrengés mindannyiunk szemét felnyitotta, ezt nem tagadom. Egyetértek veled, hogy Annabelle-nek szüksége van a megszokott környezetére. Mindkettőnket nagyon lefoglal a munkája. Ha valami előre nem látható történne, beugrik Lucia, amíg nem találok másik nevelőnőt. Akkor éjjel-nappal lesz valaki Annabelle mellett.

Ava felhorkant.

– Jóságos ég, te nem tudod, mit beszélsz! Először kijelented, hogy a földrengés felnyitotta a szemedet, a másik pillanatban pedig máris leráznád a gyereket!

Cesare tekintete fagyos volt.

– Elszabadulok, amikor csak tudok, de nem hagyhatom csak úgy ott az üzletet, mert nyár van!

– Hát hogyan is hagyhatnád! Cseppet sem változtál, Cesare di Goia, a befektetők istene, akinek a keze nyomán minden arannyá változik, amihez csak hozzáér!

– Annabelle néhány hét múlva négyéves lesz.

Avát kizökkentette a váratlan fordulat.

– Igen, tudom.

Cesare egy pillantást vetett az ezüstórájára.

– De ha elvállaltad a Marinello-esküvőt, akkor a következő hetekben Toszkánában leszel.

– Nagyon jól értesült vagy.

Cesare megvonta a vállát.

– Agata Marinello valamilyen okból kifolyólag azt gondolja, hogy tájékoztatnia kell a fia esküvőjének legapróbb részleteiről is.

– Te vagy a díszvendég, és a céged finanszírozza Reynaldo Marinello reality show-ját. Egyébként meg azt gondolom, hogy az összes vendéget tájékoztatják mindenről e-mailben meg a Facebookon keresztül.

– Éppen ezért tiltottam le az e-mailjeit. Hivatalosan még nem is mondtam igent a meghívásra. Azok után, ami történt… – Cesare elhallgatott és megcsóválta a fejét. – Utasítást adok, hogy tankolják fel a repülőgépet. Paolo elvisz a repülőtérre, akkor már délután ott lehetsz Toszkánában. Annabelle itt marad velem. Az esküvő után beszélünk.

Ava hátradőlt, és keresztbe tette a lábát.

– Nem repülök. Három nappal ezelőtt a Marinello család megváltoztatta az esküvő helyszínét. A hivatalos indoklás szerint azért, mert a Marinello-villát ellepték a termeszek, de én úgy sejtem, hogy miattad helyezték át a Comói-tóhoz.

– Ava megvonta a vállát. – Holnap délután találkozom velük, hogy megbeszéljük a szertartást és az előkészületeket. De ettől eltekintve úgy látom, még mindig nem érted, miről beszélek. Annabelle és én összetartozunk, Cesare. Ahova én megyek, oda megy ő is.

Cesare lassan letette a telefont. A nő szíve majd kiugrott a helyéből.

– Figyelmeztetlek, Ava, ne vidd túlzásba!

– Akkor talán ne játszd tovább a gondoskodó apát, hanem menj vissza Rómába, és hagyj békén bennünket!

Cesare a falnak dőlt, és hanyagul zsebre dugta a kezét. De Ava már ismerte. Minél nyugodtabb, annál veszélyesebb.

A férfi közömbösen, mintha csak az előételt beszélnék meg, megrántotta a vállát.

– Igazad van, lehet, hogy éppen erre lenne szükségünk. Avát rossz érzés fogta el.

– Miről beszélsz?

– Hogy végre be kellene látnunk, a házasságunk már csak papíron létezik, és megbeszélni, kinél maradjon a lányunk.

Ava idegesen felkacagott.

– Ez nem kérdés! Azt hiszed, egy napig is egyedül hagynám veled? – Észre sem vette, hogy felugrott, és a mutatóujját a férje mellkasába fúrta. – Valóban azt hiszed, hogy létezik bíró, aki egy olyan apánál helyezi el a gyereket, aki sohasem törődött a lányával?

2. FEJEZET

Ava szavaira Cesare összerezzent. Úgy érezte, mintha a felesége ujja hegyes tőrként fúródna a mellkasába.

Nem törődött a lányával! Amikor Annabelle-nek a legnagyobb szüksége lett volna rá, ő csődöt mondott. Nem tudta megvédeni. Fájdalom szorította össze a mellkasát, de a fájdalom és a bűntudat mellett érzett még valami mást is: vágyat. Minden erejével megpróbált védekezni ellene, de aztán mint egy fuldokló, aki elfogadja a sorsot, megadta magát. Ava csak az ujjával érintette meg, de már ennyi is elég volt.

– Amióta a világon van, alig törődtél vele. – A nő rekedt suttogása jobban az elevenébe talált, mintha kiabált volna. – És úgy volt, hogy a földrengés napján te leszel vele, ehelyett egy konferenciatelefon miatt lepasszoltad Ritának.

Cesare összeszedte magát, és nagy levegőt vett.

– Abban a pillanatban, amikor megtudtam, hogy mi történt, a keresésére indultam. Együtt kerestük. Puszta kézzel feltúrtuk az egész piacteret.

Ava keze lehanyatlott, és megrázta a fejét.

– Nem tudom elviselni a gondolatot, hogy egyikünk sem volt mellette, amikor a földrengés elkezdődött – suttogta fojtott hangon.

Cesare is ettől szenvedett éjjel-nappal.

– Tudom. És tisztában vagyok vele, milyen könnyen elveszíthettük volna, de hála az égnek, megtalálták.

Valaki más ásta ki Annabelle-t a piactér romjai alól. Valaki más gondoskodott róla, vitte kórházba, és tette közzé a képét.

– Nem történt baja. Él.

Valami csoda folytán túlélte a földrengést, amelyben tízezrek vesztették életüket. És amíg ő él, gondoskodni fog róla, hogy Annabelle-nek ne essék baja, fogadkozott Cesare.

– Igen, nem történt baja – visszhangozta Ava tompán. – És most úgy döntöttél, hogy a lányodat akarod, és azt hiszed, csak csettintened kell?

– Sajnálom, ha valami másra számítottál. – Az elmúlt hét eseményei nyilvánvalóvá tették a férfi számára, hogy nem lesz több gyermeke. Annabelle viszont itt van, ő pedig nem szándékozik valaha is megválni tőle.

– Hihetetlen ez az önteltség.

– De hiszen éppen ezt szereted bennem. – Cesarénak pillanatnyi elégtételt jelentett, hogy Ava elpirult.

– Álmodozz csak! A vonzerőd számomra a nullával egyenlő.

A férfi igyekezett összeszedni magát. A dolgok elszabadultak. Már megint.

Az első találkozásuk is szédítő volt, szinte elementáris erővel hatott rá. Ava az a fajta nő, aki az összes többit feleslegessé teszi. Ő világítja be a nappalait, és úgy vonul át az éjszakáin, mint egy fénylő üstökös. Bár Cesare ösztönei mást súgtak, megnyílt előtte, és közel engedte magához, noha megesküdött magának és az öccsének, Robertónak, hogy ez soha többé nem történhet meg.

Azonnal félbeszakította a tanácskozást Abu-Dzabiban, amikor megtudta, hogy Ava elvitte a repülőgépet. Még azt is fontolgatta, hogy felszólítja a pilótát, térjen vissza Balira, de tudta, hogy ez kilátástalan. Ava akkor más utat talált volna a menekülésre.

Ava támadásra készen fordult felé, Cesare pedig elfojtott egy mosolyt. Nem lett volna szabad soha lefeküdnie vele, és a Di Goia-smaragdot az ujjára húznia. A pillantása ekkor Ava ujjára esett.

– Hol van a jegygyűrűd?

A nő smaragdzöld szeme kitágult.

– A jegygyűrűm?

– Sí. Hol van?

– Az egyik ékszerdobozban. valahol. Miért fontos ez?

Cesare a legszívesebben megrázta volna, ehelyett csak ökölbe szorította a kezét a zsebében.

– Remélem, nem kótyavetyélted el, hogy az árát annak a kommunának add, amely annyira tetszett neked Balin.

– Nincs szükségem az ékszereidre, ha jó célra akarok adakozni, Cesare. Keresek eleget.

Vajon sejti, hogy elutasítóan karba font keze megemeli a mellét, és még teltebbé, csábítóbbá varázsolja?

– Van valakid? – Jóságos ég, hát ez meg hogy jött a nyelvére? Cesare a hajába túrt, miközben Ava tátott szájjal meredt rá. De hát valóban olyan meglepő ez a kérdés? Mit tud Aváról, arról, hogyan élt az elmúlt tizenkét hónapban?

– Erre nem is válaszolok, Cesare – mondta az asszony hűvösen.

A férfit az őrületbe kergette, hogy Ava kitér előle, pedig éppen ő volt az, aki eltávolodott a feleségétől. Avának minden oka meglenne rá, hogy szeretőt tartson, őt mégis rosszullét fogta el a gondolatra.

– Miért? A kommunád hallgatásra kötelezett?

– Az nem kommuna, és az emberek ott arra áldozzák az idejüket, hogy másoknak segítsenek, főképp a földrengés áldozatainak.

– Abban a reményben, hogy közben megtalálják önmagukat?

Ava összeszorította az ajkát.

– Nem mindenki abban leli örömét, hogy milliárdos üzleteket köt, Cesare. Miért nem törődtél Annabelle-lel?

A férfi megmasszírozta sajgó tarkóját. A földrengés felrázta. Arra kényszerítette, hogy kihúzza a fejét a homokból, és szembenézzen a tényekkel. Élete végéig kárpótolni akarta Annabelle-t azért, amit elkövetett ellene.

Odament a bárhoz, de aztán elnyomta magában a vágyat az erős ital iránt. Az elmúlt évben túlságosan sokszor menekült az alkoholhoz. Most nem engedheti meg magának.

– Válaszolj, Cesare: egy másik nő az oka annak, ami közöttünk történik?

A férfi keserűen felnevetett.

– Miért gondolják a nők mindig, hogy van valaki más? – Vizet töltött egy nagy pohárba, és odaadta Avának.

– Mert a férfiak olyan kiszámíthatóak.

– Egyszerűbb lenne, ha volna valaki más?

Cesare látta a fájdalmat a szemében, de az asszony állta a tekintetét.

– Van?

A férfi szinte azt kívánta, bárcsak lenne valakije. Akkor nem vágyna ennyire Avára. De nem ez a helyzet.

– Mondd le az esküvőt, és utazz vissza Balira! Vagy vállalj el valamit a tengerentúlon. Hadd maradjak a nyáron kettesben Annabelle-lel. Majd beszélünk, ha visszajöttél.

A felesége szeme villámokat szórt.

– Nem, Annabelle-nek szüksége van rám. Azok után, amin keresztülment, nem tűnhetek el csak úgy egy megbízás kedvéért, de azt hiszem, ezt te is tudod.

Cesare magában igazat adott neki, de összeszorította a száját.

– A külügyminiszter jó barátom, elég egy hívás, és kiutasítanak az országból, hiszen nem vagy olasz állampolgár. Tisztában vagy vele?

Utolsó, kétségbeesett kísérlet volt, és ezt ő is tudta.

– Igen – válaszolta Ava egyszerűen, ám cseppet sem ijedt meg. – De ha mennem kell, magammal viszem Annabelle-t is.

Cesare tekintete akarata ellenére a nő ívelt ajkára tapadt, amely telt volt, és puha. Megőrülne, ha állandóan Ava közelében kellene lennie, de a gyermekről nem akart lemondani. A másodperc törtrésze alatt döntött.

– Jó, akkor mindketten itt maradunk.

Avának leesett az álla, de aztán összeszűkült a szeme.

– Ez túlságosan is könnyű győzelem volt.

– Ne áltasd magad, Ava, egyikünk számára sem lesz ez könnyű. Tudom, mit szeretnél, de azt nem tudom neked megadni. Arról viszont gondoskodhatok, hogy Annabelle kikerüljön a lővonalból. Értesz engem?

Ava nagy levegőt vett, és Cesare tudta, hogy sikerült hatnia rá.

– Ez azt jelenti, hogy tűzszünetet kötünk?

– Ez csak tőled függ, cara. Ne állj az utamba a következő hat hétben, akkor nem nyitok háborút ellened.

Ava komor tekintettel nézett utána. A fejében kavarogtak a gondolatok. Odalépett az ablakhoz, és a csillogó medencét nézte. Valami nincs rendben Cesare történetével. Még össze sem házasodtak, amikor ő már rájött, hogy a férfi számára az üzlet az első. Elég volt egy telefon, hogy csapot-papot otthagyva elutazzon. Most pedig annyi ideje van, hogy heteket tölt itt?

Kinyitotta az erkélyajtót, és kilépett a délutáni napsütésbe. Citromfa és rózsa illata úszott a levegőben. Ava mélyen beszívta a kábító illatot, de ettől sem tudott megnyugodni. A bali nyaralás volt az utolsó kísérlet, hogy megmentse a kapcsolatukat Cesaréval. Ám a férfi az első héten bevette magát a luxusvilla irodájába, és késő éjszakáig dolgozott. A második hét első napján Ava csalódottan útnak indult a fényképezőgépével, hogy a környék csodás élővilágát fotózza. Ezen a napon volt a földrengés. A szíve elszorult, miközben arra a három napra gondolt, amikor kétségbeesetten keresték Annabelle-t és Ritát. A könnyeivel küzdött. Fura módon ezekben a napokban megint olyan közel érezte magához Cesarét, mint régen. Micsoda idióta volt.

Mire felment, a személyzet már az Annabelle szobája melletti hálószobába vitte és kicsomagolta a holmiját. Cesare nem ebben a szobában aludt, amelyet régen megosztottak egymással, hanem a gyerekszoba túloldalán rendezkedett be.

Ava levetkőzött. Felvette a baldachinos ágyról kávészínű selyemkimonóját, és bement a fürdőszobába. A frissítő zuhany után térdig érő, zöld-fehér virágos szoknyát vett fel, hozzá fehér blúzt, és Annabelle után nézett. A kislány még mindig aludt, úgyhogy Ava felvette a papucsát, és lement a földszintre. A villa nyugati szárnyában levő szalonba akart menni, amely a gyönyörű kertre nézett, de a hallban lelassította a lépteit, mert megrohanták az emlékek. A nászútjukon járt először a Villa di Goiában. Két boldog hetet töltöttek itt, amely alatt csak azért hagyták el a hálószobát, hogy ússzanak egyet a medencében, vagy vízisízzenek a tavon. Cesare eredetileg valami egzotikus helyre akarta vinni, de egy szegény angol munkáscsaládból származó lány számára, aki sohasem tette ki a lábát Angliából, a Comói-tó is éppen elég egzotikus volt. Miután Cesare átemelte a küszöbön, és a villa is annyira lenyűgözte, mint a tulajdonosa, már nem is akart elmenni innen.

Milyen vak volt! Megrázta a fejét, hogy elűzze az emlékeket. Amikor a tekintete a csillogó víztükörre esett a kertben, eszébe jutott, mennyire örült Annabelle, hogy a medencében játszhat, és elmosolyodott.

– Ha ez győzelmi mosoly, akkor ne örülj túlságosan! – hangzott fel egy mély hang a háta mögött.

Cesare egy XVI. Lajos korabeli tálalónak támaszkodott, amely már négy generáció óta a családja tulajdonában volt, és őt nézte. A feje fölött egy másik, régen elhalálozott Di Goia nézett le a falról, a szeme megdöbbentő módon ugyanolyan aranybarna volt, mint Cesaréé.

– Szegény Cesare, nem örülsz, hogy itthon vagyok. Már felfogtam. De azért nem fogok elbujdokolni, és nem leszek búvalbélelt csak azért, mert te meg vagy sértve.

Cesare gúnyos tekintettel nézett vissza rá.

– Engem nem zavar, ha mosolyogsz, cara, csak azt nem szeretném, ha illúziókba ringatnád magad.

– Ne aggódj! Egyébként azért mosolyogtam, mert arra gondoltam, mennyire örül majd Annabelle, hogy itthon lehet. – Hirtelen elhallgatott, mert eszébe jutott, hogy nem tartozik magyarázattal Cesarénak.

– Nem csak rá gondoltál, hanem ránk is. – A férfi hangja olyan józan volt, hogy Ava megborzongott. – Még mindig nyitott könyv vagy számomra, Ava.

– De úgy tűnik, hogy nem ismered a nyelvet, amelyen a könyv íródott. Teljesen félreérted.

– Azt hiszed, nekem nincsenek érzéseim, cara? – kérdezte a férfi olyan szelíd hangon, hogy az asszonynak végigfutott a hátán a hideg.

– Irántam semmiképpen. Ha rólam van szó, akkor körülbelül annyi érzés van benned, mint egy darab fában.

Cesare összehúzta a szemét. Ava szinte lassított felvételként látta, ahogy kiveszi a kezét a zsebéből, és egyik kezével megmarkolja az ő karját. A tekintete izzott, ahogy magához szorította őt.

– Cesare!

A vágy forró hulláma öntötte el, és nem tudott ellene tenni semmit. Az érzékei egy pillanat alatt életre keltek, olyan erővel, hogy szinte levegőt sem kapott, és ahelyett hogy védekezett volna, Cesaréhoz simult. Idő és tér eltűnt, csak a férfi ajkát látta, amely az övét akarta. Valahol egészen mélyen tudta, hogy ez nem helyes, de az érzés annyira elkábította, olyan boldoggá tette, hogy nem tudott ellene harcolni. Kezét a férfi mellének támasztotta, aztán a nyaka köré fonta. Cesare felnyögött. Forró, zabolátlan csókban forrt össze az ajkuk. A férfi a hüvelykujjával simogatta a mellbimbóját, amíg Ava már remegett a vágytól. Ha azt hitte, hogy a közöttük levő távolság csökkentette Cesare vonzerejét, hát tévedett. Éppen ellenkezőleg: a szakadék, amely közöttük tátongott, csak fokozta a vágyát. Olyan szenvedélyesen vágyott a férfira, hogy az már ijesztő volt. A keze mégis Cesare öve felé vándorolt.

A férfi összerezzent, amikor ő simogatni kezdte, és még szenvedélyesebben csókolta. Az ujjai a mellbimbójára tapadtak, dörzsölgették és becézték, míg Ava felkiáltott a kéjtől.

Cesare becsúsztatta a kezét a két lába közé. A nő testét hullámokban járta át a gyönyör. A férfi ujjai hamarosan megtalálták, amit kerestek, Ava pedig készségesen széttárta a lábát, és Cesaréba kapaszkodott. A világot mintha köd borította volna.

– Dio, olyan izgató vagy! – suttogta a férfi.

Ava érezte, hogy a hűvös falnak nyomja, miközben egyre erősebben izgatja. Elfojtotta a kiáltást, amely előtört a torkából a gyönyör önkívületében. Csak lassan tért magához a csúcspont után, és Cesare illata volt az első, amely áttörte a ködöt. A távolból valami zaj hallatszott. Ava zilált ruhában állt egy oszlop mögött, ahol bármelyik pillanatban meglephette valaki a személyzetből, de ez sem érdekelte. Akarta Cesarét, és az ő szemében is féktelenül lobogó vágyat látott.

– Most te következel – mondta, és a nadrág legfelső gombja után nyúlt.

Mélységesen megdöbbentette, amikor a férfi megfogta a kezét.

– Nem – mondta Cesare.

3. FEJEZET

Ava megdermedt. Olyan volt, mintha jeges fuvallat józanította volna ki.

– De hát te is akarsz engem – hebegte. Cesare vágyának bizonyítékát nem lehetett nem észrevenni.

A férfi vigyázva elhúzódott tőle, de csak annyira, hogy meg tudja tartani, ha elvesztené az egyensúlyát.

Ava majdnem rosszul lett.

– Csak meg akartál alázni – állapította meg.

– Csak azt akartam, hogy tisztán láss valamit: a szenvedély csak egy érzés, cara, olyan érzés, amelyet a megfelelő pillanatban élvezek, de nem hagyom, hogy meghatározza az életemet.

A nő lesütötte a szemét, mert szégyellte, hogy ilyen könnyen lépre ment.

– És szerinted az enyémet meghatározza?

– Hát, éppen ezt bizonyítottam be az imént.

– Ó, szóval csak miattam csináltad? Remélem, büszke vagy magadra.

Cesare odalépett hozzá, és végigsimított duzzadt ajkán.

– Az vagyok. És jó tudni, hogy még mindig elolvadsz a karomban.

Ezt a menetet megnyerte, semmi kétség. Ava lesimította a ruháját.

– Igazad van, szenvedélyes természetű nő vagyok. De azt is bebizonyítottad, te mennyire hideg vagy. Ne csodálkozz, ha nem bízom benned.

Cesare olyan hirtelen engedte el, mintha kígyó marta volna meg. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha lelepleződött volna, de Ava nem érzett diadalt, csak ürességet, amely percről percre nagyobb lett.

– Csak bosszantani akarsz.

Az a férfi, aki ott állt Ava előtt, nem az a Cesare volt, aki az imént szenvedélyesen csókolta, akinek a szívverését a magáén érezte. Ez az a Cesare, aki mindent az ellenőrzése alatt tart, aki egyeduralkodó a saját világában.

– Az igazságot mondom ki.

– Ha fenn akarod tartani a tűzszünetet, akkor szükségünk lesz néhány szabályra – mondta Cesare. – Gyere!

Meg sem várva Ava válaszát, elindult a dolgozószobája felé. A nő egy idő után követte, és ott találta a hatalmas antik íróasztal mögött. Ha másról lett volna szó, arra gondol, hogy az illető el akar rejtőzni előle. De Cesaréra más szabályok vonatkoznak. A férfi felemelte a tekintetét, és Avára nézett.

– Annabelle-ről szeretnék veled beszélni. Hogyan fogadta, hogy Rita elment? Tudom, milyen közel álltak egymáshoz.

– Természetesen szomorú volt, de.

– Azt is mondtad, hogy most érzékenyebb, mint egyébként.

Ava meghökkent.

– Úgy gondolod, hogy ez az én hibám?

– Én most nem a bűnöst keresem, Ava, csak azt akarom kideríteni, mi a legjobb neki.

– Itthon van, én pedig mellette leszek. Ez a legjobb neki.

Cesare tekintete megkeményedett.

– Néha dolgozol is. De tulajdonképpen miért?

– Mert rájöttem, hogy nem tetszik nekem az elhanyagolt feleség szerepe. Többre van szükségem.

– Mit akarsz ezzel mondani? A feleségem vagy, Ava, és.

– Nem csak papíron vagyok az? – A nő ügyet sem vetett Cesare fagyos tekintetére. – Nem birtokolhatsz mindent, Cesare. Annabelle születése óta eltávolodtunk egymástól. A múlt évben alig éltünk együtt. És most hirtelen megint a feleséged vagyok? Neked mindig fontosabb volt a munkád, úgyhogy ne merészeld megkérdőjelezni az enyémet. A lányodat továbbra is támogathatod, de én tudok magamról gondoskodni.

– Szép szavak. Akkor nem haboztál, amikor a gépre volt szükséged. Te sem birtokolhatsz mindent, cara. Amíg egy fedél alatt élünk, én felelek érted, és mindketten azt tesszük, ami Annabelle-nek a legjobb. Együtt fogunk étkezni, és egységfrontot alkotunk.

– Hogy megmutassuk neki, a mama és a papa nem gyűlöli egymást?

Cesare ajka gúnyos mosolyra húzódott, és kivillantak tökéletes, fehér fogai.

– Éppen most bizonyítottam be, hogy a mama és a papa nem gyűlöli egymást.

– A testi vágy egyszer csak elmúlik, Cesare. Nem kell sok időnek eltelnie, hogy Annabelle elkezdjen kellemetlen kérdéseket feltenni. Lassan feltűnik neki, hogy a barátainak az óvodában együtt él az apukája meg az anyukája. Mielőtt elmentünk Balira, megkérdezte, hogy te miért nem laksz velünk. Ez csak a kezdet.

A mosoly egy szempillantás alatt eltűnt Cesare arcáról, és mintha fátyol ereszkedett volna rá. Ava tekintete elől közömbösségbe burkolózott.

– Sok pár él külön. Ha elérkezik az ideje, mindent megmagyarázunk neki.

– Én nem várhatok addig, mert nekem is lenne néhány kérdésem. Például hogy miért hordod megint a jeggyűrűdet. A múlt hónapban nem volt rajtad.

Cesare az egyszerű aranykarikára nézett az ujján, és árnyék suhant át az arcán, de mielőtt válaszolhatott volna, megszólalt a telefon. Miközben a kagylóért nyúlt, Avára nézett.

– Úgy rendelkeztem, hogy Annabelle miatt ma előbb vacsorázunk, fél hétkor. Utána majd meglátjuk.

A nő legszívesebben kitépte volna a kezéből a készüléket, és kidobta volna az ablakon, de Cesare már az ablak felé fordult a székével, és úgy viselkedett, mintha ő ott sem lenne. Ava kisietett a szobából, még mielőtt valami butaságra ragadtatja magát.

Sajgott a halántéka, és bár több időzónán is átkelt, tudta, hogy nem az időeltolódás az oka, hanem Cesare. Elég volt ránéznie, és máris elgyengült. Gyűlölte magát ezért.

A kedvenc helyére ment a szalonban, egy elegáns karosszékhez, ahonnan lélegzetelállító kilátás nyílt a tóra.

Bekapcsolta a számítógépét, aztán elővette az iPodját, és a fülébe dugta a fülhallgatót, abban a reményben, hogy a zenével elűzheti a felkavaró gondolatokat. Végigvette a helyszíneket, amelyeket meg kell néznie, összeállította az időbeosztást, és kigondolta, milyen kamerákat vigyen magával.

Reynaldo Marinello és Tina Sanchez olyan volt Olaszországban, mint Beckham és Posh Angliában. Ava igyekezett kerülni ezt a világot, de a földrengés után szeretett volna segíteni, és ehhez adományokat kellett gyűjteni, ezért nem utasította vissza ezt a jól jövedelmező megbízást. Az esküvői prospektushoz a Comói-tó partján fogja lefényképezni a köztiszteletben álló család tagjait, mindenekelőtt természetesen a vőlegényt és a menyasszonyt. Unalmas munka, de azzal az előnnyel jár, hogy Annabelle mellett maradhat. És ezért mindent megtett volna.

Egy órával később egy szobalány lépett be, egy tálcán házi limonádét és süteményt hozott. Cesare követte, karjában Annabelle-lel. Ava kivette a füléből a fülhallgatót.

– Mama, a papa felébresztett – mondta a kislány. – Rosszat álmodtam.

– Azt mondja, hogy ez gyakran előfordul. Erről egyáltalán nem beszéltél – mondta a férfi csevegő modorban, de a tekintete komoly volt.

– Az orvos azt mondta, hogy ez teljesen természetes azok után, amin átment.

– Nézd, mami, lovacskám van! – Annabelle megmutatta neki a piros plüsslovat, és Ava örült neki, hogy nem kell tovább Cesare vádló szemébe néznie.

– Látom, szívem, nagyon szép.

Ava felállt, és mindenkinek töltött limonádét. A kislány mohón ivott.

– Külön megkérdeztelek, van-e valami, amiről tudnom kell. Nem gondolod, hogy a rémálmokról be kellett volna számolnod?

A nő az ajkába harapott.

– A múlt héten kezdődtek. Ezért akartam hazajönni. Itt mindig olyan jól érzi magát.

Cesare összeszorította a száját, és a nyakán kidudorodott egy lüktető ér.

– A jövőben mindent elmondasz, bármilyen jelentéktelennek tűnik is. Megegyeztünk?

– Meg.

Ekkor Annabelle szólalt meg:

– Kaphatok egy süteményt?

Cesare odatartotta neki a tányért.

– Ezt úgy hívják, hogy biscotti. Mondd: biscotti, piccolina – mondta, és a szeme büszkén ragyogott, amikor a kislány tökéletes kiejtéssel kimondta. Ava nagyot nyelt, de a gombóc csak nem akart eltűnni a torkából. Könnyek szöktek a szemébe. Pislogni kezdett, és felállt.

– Ha tudsz rá vigyázni egy kicsit, akkor visszaviszem az iPodot a szobámba.

– Utána elmegyünk fürödni, mami? Megígérted.

– Igen, de ne igyál több limonádét.

Miközben kifelé tartott a szobából, magán érezte Cesare átható tekintetét, és megszaporázta a lépteit.

Amikor öt perc múlva fehér rövidnadrágban és fehér blúzban, alatta narancsszínű fürdőruhával visszatért, Cesare és Annabelle nem volt a szalonban, és a medencénél sem. Már éppen be akart menni, amikor meghallotta a kislány hangját a kertből. Elindult a virágokkal szegélyezett úton, amely megkerülte a villát, és egy rózsabokornál meg is találta őket. Három lepkét csodáltak, amely virágról virágra szállt. Nem a kislánya csodálkozó tekintete volt az, amitől összeszorult Ava szíve, hanem a mély fájdalom Cesare arcán, miközben Annabelle-t nézte. Annyira feldúltnak tűnt, hogy Ava szinte beleszédült, és meg kellett támaszkodnia a korlátban, de felkiáltott a fájdalomtól, amikor megérintette a forró fémet. Cesare felkapta a fejét, és a kifejezés azonnal eltűnt az arcáról. Olyan volt, mintha Ava csak képzelte volna az egészet.

– Minden rendben? – kérdezte a férfi hűvösen, és megvizsgálta az égést. – Az asztalon van egy kis jég, csinálok neked borogatást – ajánlotta.

– Ez csak egy semmiség.

De Cesare lenyomta egy székre. Betekert néhány jégkockát egy szalvétába, és Ava kezére szorította. Találkozott a tekintetük.

– Köszönöm.

– Prego. – A gyengéden elmorzsolt szó simogatóan hatott Ava túlhevült érzékeire. Úgy tűnt, mintha minden eltávolodott volna: a vízcsobogás, a méhek zümmögése, a motorcsónakok zúgása a tavon, Cesare lángoló tekintetén és meleg ujjain kívül, amelyek az övéire fonódtak. Ava elfúló lélegzettel nézte ajkának érzéki vonalát. Megint forróság öntötte el, szinte elviselhetetlen vágy, hogy megsimogassa. Majdnem elszédült, mert elfelejtett levegőt venni.

Ekkor meghallották Annabelle kétségbeesett hangját.

– Papa, elrepültek! Azt akartam, hogy maradjanak, de elrepültek.

– Mi dispiace, piccolina, de ilyen az élet. Nem kellene, hogy ilyen legyen.

Ava tudta, hogy ez neki is szól. Cesare ránézett, miközben a kezébe adta a szalvétát, és az asztalra tette a kezét. Ava lehunyta a szemét, és küzdött a heves fájdalom ellen. Hallotta, ahogy Cesare a gyermeket vigasztalja.

Mi van velem? Mi történt velünk?

A szíve nehéz lett, de lassan rádöbbent, hogy megint bedőlt a férfinak. Megint megengedte, hogy játsszon az érzéseivel. Jóságos ég, alig van itt fél napja, és Cesare már kétszer is leigázta a varázsával. Valami nincs rendben vele.

Odakint vacsoráztak. A tó fölött éppen lement a nap.

Annabelle hamar elfáradt, és amikor Cesare felvitte, már majdnem aludt. Ava olvasott még neki egy mesét, és közben maga is majdnem elaludt. Csak arra vágyott, hogy bebújjon az ágyába, és a fejére húzza a takarót.

Nem! Megrázta magát, és kiegyenesedett. Cesare a múlt évben bebizonyította, hogy képes teljesen száműzni őt az életéből. Neki pedig végre tudnia kell, miért, különben megbolondul.

Cesare megfogta a borospoharát, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. Úgy tűnt, mintha még érezné Ava illatát, azt az érzéki, leírhatatlanul csábító illatot. Semmi sincs, ami jobb lenne ennél. Dio, olyan közel volt a mennyhez, de tudta, hogy nem léphet be. Ki kell térnie, el kell mennie. Minden alkalommal.

Roberto miatt, aprócska kárpótlásul azért, amit vele tett. Mindössze néhány órája, hogy tervet kovácsolt, hogyan térhetnének ki Avával a következő hetekben egymás útjából, de a terv máris azzal fenyegetett, hogy dugába dől. Ami odabent és a medencénél történt, megint fellobbantotta benne a szenvedélyt, amelyet hiába próbált elnyomni. Csak egy lehetősége maradt.

Könnyű női léptek közeledtek. Látta, ahogy Ava kilép a teraszra a babaőrzővel a kezében. A tekintetében eltökéltséget fedezett fel.

Bár elszorult a szíve, megörült. Itt az ideje, hogy bevesse a nehéztüzérséget!

Tönkretette az öccse életét, nem kockáztathatja meg, hogy a sajátját is tönkretegye.

Ava megállt előtte, és letette a babaőrzőt.

– Remélhetőleg itt nem lesznek rémálmai, de ha mégis, akkor meghalljuk.

Cesare csak bólintott. A holdfény megcsillant a jegygyűrűjén, és ez elterelte a figyelmét. Akkor húzta fel, amikor ebédelni ment az anyjával Rómában. A szülei sokat szenvedtek az elmúlt hónapokban, nem akarta még a saját házassága bajaival is nyomasztani őket.

Ava egyik lábáról a másikra állt, aztán nagy levegőt vett.

– Az előbb azt mondtad, hogy. ennek nem kellene így lennie. Mire céloztál ezzel? – kérdezte a nő.

Cesare nem válaszolt azonnal, megbillentette a borospoharat, közben Ava szép lábát és a csípője vonalát nézte, aztán telt mellét, míg végül találkozott a pillantásuk.

– Amikor megismerkedtünk, teljesen levett a lábamról a szépséged. Szexi voltál, szenvedélyes, gondtalan, és ez vonzott engem. És a szex. az hihetetlen volt veled, még sohasem éltem át ilyet. Sajnos hagytam, hogy ez elvakítson, és megbocsáthatatlan hibát követtem el.

A nő tekintete elborult.

– Miféle hibát? – suttogta.

Cesare egy hajtással megitta a borát, és letette a poharat.

– Gondolom, abban egyetértesz velem, hogy a katasztrófák mindig megmutatják, mi igazán fontos. A földrengés után két dolog lett világos előttem, cara mia. Először, hogy a lányom fontosabb, mint az életem, és inkább kitépetném a szívem, mint hogy vele történjen valami.

Az Ava tekintetében lobogó tűz elárulta, hogy ő is ugyanígy gondolja. Cesare egy pillanatig azt hitte, nem tudja kimondani, de tudta, hogy meg kell tennie.

– Másodszor pedig, hogy bármilyen csábító voltál is, és bármilyen remek a szex. nem lett volna szabad feleségül vennem téged.

Nem lett volna szabad feleségül vennem téged…

Ava mélyen belenyomta a lapátot a földbe. Észre sem vette, milyen meleg van, és izzadság folyik az arcán. Amikor eszébe jutott, mennyire megdöbbent Lucia, amikor kerti szerszámot kért tőle, mindenek ellenére elmosolyodott.

Csinálnia kell valamit, különben megbolondul! Egyre a fülében csengett ez a mondat. Azt remélte, hogy a fizikai munka után majd belezuhan az ágyba, azonnal elalszik, és nem emészti magát.

Cesare napok óta szigorúan ragaszkodott az egyezséghez, amelyet a visszatérése után kötöttek. Délelőttönként ő vigyázott Annabelle-re, amíg Ava Marinellóéknál dolgozott. A délután az asszonyé volt, este pedig együtt vacsoráztak, aztán felváltva fürdették és fektették le Annabelle-t.

Gond nélkül éltek egy fedél alatt, a fegyverszünet működött. Avának örülnie kellett volna.

De nem örült. Hogyan is örülhetett volna, ha nem igazodott el Cesarén? A férje kerülte őt, Ava mégis állandóan magán érezte a tekintetét, akár Annabelle-lel játszott a medencénél, akár a tóhoz ment le egyedül. A legrosszabb a vágy volt, amely Cesare szemében égett.

A család utáni vágy valóban annyira elvakította volna, hogy nem a megfelelő férfit választotta? – tűnődött Ava. Fájdalom hasított belé, meg kellett állnia, miközben már vagy századszor próbált emlékezni, mikor is kezdődött ez az egész. Amikor elmondta neki, hogy gyermeket vár, Cesare szemében egy pillanatra döbbenet látszott, de azonnal összeszedte magát, és alig bírt az örömével.

A terhességben szinte a szex volt a legjobb. A látszólag ártatlan hátmasszázs, amely igen gyakran kéjesen végződött. Elpirult, amikor eszébe jutott, hogy ha Cesare csak a fülébe suttogta: hátmasszázs, már gyorsabban vert a szíve.

Aztán megszületett Annabelle. Cesare elutazott, hogy meglátogassa Robertót, amit nem túl gyakran tett. És akkor, látszólag egy éjszaka leforgása alatt, minden megváltozott.

Ava belenyomta az ásót a földbe.

– Vigyázz, cara, még megsérted a növényeket!

– Vigyázz, Cesare, különben egy lábbal rövidebb leszel, ha bosszantasz. – Ava magában elátkozta, amiért így odasettenkedett hozzá.

– Akkor biztonságba helyezem magam. – A férfi hangján hallatszott, hogy jól szórakozik rajta.

– Mit akarsz? – kérdezte a nő nyersen.

– Úgy érted, azonkívül, hogy igyekszem megakadályozni, hogy pusztasággá változtasd a kertet?

Ava megállt, és Cesaréra meredt.

– Lucia mondta, hogy narancsfákat ültetsz. Elfelejtetted, hogy a toszkánai birtokomról mindennap szállítanak friss narancsot?

– Ezek mininarancsfák – válaszolta Ava, és közben igyekezett nem nézni a férfira.

– Ó! – mondta Cesare. – Szóval a kicsi narancsokat szereted inkább?

– Nem a narancsok kicsik, hanem a fák. – A nő önkéntelenül is elmosolyodott, de az ajkába harapott, hogy a férje észre ne vegye. – Mit akarsz?

Cesare odanyújtotta neki a mobiltelefonját.

– Percenként kapsz sms-eket, és azt gondoltam, talán fontos.

Ava elvette a telefonját, és ledobta a fűre.

– Agata Marinello elmehet a pokolba. Még valami?

Cesare nem válaszolt azonnal. Olyan sokáig hallgatott, hogy az asszony felnézett. Az arcán mosolynak már nyoma sem volt. Ava gyomra összeszorult, sejtette, hogy most valami kellemetlen dolog következik.

– Ma este vacsoravendégünk lesz – mondta Cesare.

– Nem látom, hogy nagyon örülnél neki. Üzleti vacsoráról van szó?

– Nem, Celina a család barátja, és fontos nekem.

– Celina? – A hőség ellenére Ava megborzongott. Cesare meghívott vacsorára egy nőt.

És akkor mi van? Természetes, hogy vannak barátai, nem mintha ő sokat ismert volna közülük. Mielőtt összeházasodtak, nem találkozott senkivel, nem akart Cesarén osztozni a családjával sem. Ráadásul akkor Londonban élt, ahol a férfinak csak üzleti kapcsolatai voltak.

Cesare szüleit az esküvőn ismerte meg. Az öccse, Roberto nem volt ott, de bemutatták számtalan nagybácsinak, nagynéninek és unokatestvérnek. Olyan család volt ez, amilyet mindig is szeretett volna magának, és ez a család tárt karokkal fogadta egészen addig, amíg Cesare megmagyarázhatatlan pálfordulása a többieket is meg nem fertőzte. Celinára emlékezett volna, különösen ha fontos Cesarénak.

– Ava.

A nő csak most vette észre, hogy valamit kérdeztek tőle.

– Bocsáss meg, mit mondtál?

– Azt kérdeztem, hogy neked megfelel-e fél nyolckor – ismételte meg a férfi lassan.

– Nem! – csúszott ki az asszony száján.

– Scusa?

– Azt kérdezted, hogy megfelel-e fél nyolckor, én pedig azt mondtam, hogy nem. Úgy látom, kellemetlen neked, hogy vendégül lásd ezt a Celinát, amíg itt vagyok. Hivatkozz rám, és mondd le!

Talán annyira fontos ez a nő, hogy egyszer majd ő viseli a híres Di Goia-jegygyűrűt, amellyel Cesare megkérte az ő kezét?

– Bármennyire értékelem is az önzetlenségedet, sajnos ez nem megy.

– Akkor legalább én kimenthetem magam? Végül is a te vendéged.

Miért kellene egy asztalhoz ülnie ezzel a nővel?

Cesare mozdulataiból fojtott düh sugárzott, amikor zsebre dugta a kezét.

– Felveszel valami szép ruhát, és fél nyolckor lejössz, hogy üdvözöld a vendégünket. Világosan fejeztem ki magam?

– Ó, imádom, ha a ház urát játszod – fortyant fel Ava, de tudta, hogy a tűzzel játszik.

– Che diavolo… – Cesare arca megkeményedett. – Egyszerűen legyél kész fél nyolckor! – mondta fojtott hangon. – Capito?

– Ha ragaszkodsz hozzá. – Ava a lapáttal a kezében szalutált, és nézte, ahogy Cesare elmegy.

Néhány óra múlva megismeri a férje vendégét. Remélhetőleg kegyesek lesznek hozzá az istenek, és Celina kicsi, kövér és csúnya.

Az istenek csak egy kívánságát teljesítették. Celina kicsi volt, de nem volt sem kövér, sem csúnya. Gyönyörű, törékeny termetű nő volt, az a fajta, amely a férfiakban mindig felébreszti a védelmezőösztönt. Ava úgy érezte magát mellette a maga százhetven centijével, hétcentis sarkú szandáljában, mintha ő lenne a pisai ferde torony.

Celina de Montezuma tökéletes volt, művészi frizurába rendezett csillogó fekete hajától egészen a lába ujjáig. Avát a legjobban a kedvessége és az őszinte mosolya idegesítette, amellyel megajándékozta őt, miközben odaadta Cesarénak a selyemstóláját.

– Már sokat hallottam rólad – mondta Avának.

– Valóban? Én néhány órával ezelőtt még azt sem tudtam, hogy létezel – mondta ő, és ügyet sem vetett Cesare figyelmeztető tekintetére.

A vendég csengő kacagása betöltötte a villát.

– Cesare nem is szólt róla, hogy jövök? Hát nem szörnyűek ezek a férfiak?

– Ez enyhe kifejezés.

Celina megint nevetett, és fesztelenül Avába karolt. Bár ő szerette volna gyűlölni, rögtön megértette, miért vonzódik a férje ehhez a nőhöz. Ez az érzés csak erősödött a vacsora alatt. Lazacos frittatát tálaltak fel, aztán bárányt zöldfűszeres mártásban, de Ava alig evett valamit.

Miközben hallgatta a beszélgetést, egyre csak nőtt a nyomasztó érzés, amely akkor kezdődött, amikor tudomást szerzett Celina látogatásáról. A visszatérése óta először látta Cesarét fesztelennek és jókedvűnek. Fehér fogai szinte világítottak a lámpák fényében, miközben Celina viccein nevetett.

Ava megfogta a borospoharát, és egy hajtásra kiitta. Cesare szigorú pillantást vetett rá.

Mintha Celina észrevett volna valamit, mert odafordult Avához.

– Hogy van Annabelle? – kérdezte együttérzően.

Vajon rosszul látja, vagy Cesare valóban egyből feszült lett?

– Jól, köszönöm – válaszolta Ava.

– Már hozzászokott, hogy megint itthon van?

– Napsütés, tó, medence, játék minden mennyiségben, meg egy hirtelen gondoskodó és engedékeny apa. Mi kell még a boldogsághoz? – kérdezte az asszony kissé gúnyosan.

Celina mosolya már nem volt olyan ragyogó.

Vigyázz! – figyelmeztette őt Cesare tekintete.

Menj a pokolba! – válaszolta Aváé. Nem kellett volna kényszerítenie őt, hogy részt vegyen a vacsorán.

– Azt reméltem, hogy láthatom ma este – törte meg Celina a feszült hallgatást.

Ava szólni sem tudott, annyira meglepődött, aztán elfutotta a méreg. Vajon ezt tervezte eredetileg Cesare? Hogy megszabadul tőle, aztán Annabelle-lel és Celinával tölti a nyarat? Most már megértette, miért volt annyira felháborodva a férfi, amikor ő hirtelen betoppant. Fájdalom hasított belé. Letette a borospoharat, mert legszívesebben Celina fejéhez vágta volna.

Hogyan merészeli Cesare bemutatni Annabelle-t a barátnőjének anélkül, hogy őt megkérdezné?

A férfira nézett. Hűvös, önuralomról tanúskodó arckifejezése elárulta, amit már úgyis tudott. Cesare úgy érzi, senkinek sem tartozik számadással. Azt csinálja, amit helyesnek tart. És ha ma este be akarta volna mutatni a kislányát a szeretőjének, akkor megtette volna. De nem tette.

– Már alszik, egy órája fektettük le – válaszolta Ava.

– Ó!

Celina csalódottsága némi elégtétellel töltötte el az asszonyt.

– Láthatnám esetleg?

Ava a döbbenettől nem kapott levegőt.

– Most?

Úgy tűnt, Cesare nincs meglepve. Amikor a felesége ránézett, csak megrántotta a vállát.

Csak a holttestemen keresztül! Ava hirtelen úgy érezte, idő kérdése, és a lenyűgöző, „fontos” Celina úgyis megismerkedik a kislányával. De nem ma este, súgta egy hang a bensejében. Nem most!

– Nem tartom jó ötletnek – mondta végül. Cesare hátratolta a székét, és a szavába vágott.

– Gyere, Celina, megmutatom. Ne aggódj, Ava, nem fogjuk felébreszteni.

Felállt, és odaintett Celinának, aki szemlátomást kellemetlenül érezte magát, és ez kínos volt Avának is, de hősiesen mosolygott.

Cesare nem nézett vissza, miközben kikísérte Celinát az étkezőből. A lépteik visszhangzottak a hallban. Ava ülve maradt, mintha megbénult volna. Valahogy még mindig abban reménykedett, hogy Celina nem több, mint a család barátja. De ha csak az lenne, ragaszkodna hozzá, hogy megnézze Annabelle-t, miközben alszik? Természetesen nem. Az a nő, aki most éppen útban van a kislánya felé, esetleg a mostohaanyja lesz nemsokára! Ava erre a gondolatra annyira felbőszült, hogy felugrott, és a lépcsőhöz sietett. Csak akkor jutott eszébe, hogy a cipőjét az asztal alatt hagyta. Amikor föntről suttogást hallott, halk léptekkel elindult felfelé. A szíve a torkában dobogott, amikor a lépcsőfordulóban megállt hallgatózni.

– Meddig akarsz még hallgatni róla? – kérdezte Celina szenvedélyesen.

Cesare olaszul válaszolt, de olyan gyorsan, hogy Ava nem értette, ám Celina szemlátomást más választ várt. Újabb olasz szóáradat következett, ezúttal Celina szájából, aztán Cesare léptei közeledtek a lépcsőfordulóhoz és Avához.

– No. Ez lehetetlen – mondta Cesare kérlelhetetlenül.

Ava visszatartotta a lélegzetét, amíg odaértek hozzá.

– Tudom, ez fájdalmas, de meg kell mondanod. Joga van hozzá, hogy megtudja, mi történt.

Cesare odaért a lépcsőhöz, meglátta a feleségét, és megdermedt. Egy másodperc múlva Celina is odaért. A szeme tágra nyílt a döbbenettől. A férfi kinyitotta a száját, de aztán nem szólt semmit. A tekintetében Ava dühöt és csalódottságot látott.

Megpróbált nyelni. Görcsösen markolta a korlátot, és kétségbeesetten remélte, hogy a lába nem mondja fel a szolgálatot.

– Ava. – kezdte Cesare végül elcsukló hangon.

– Tartsd meg magadnak a magyarázkodást, Cesare! Lehet, hogy lassú a felfogásom, de hülye azért nem vagyok.

Cesare elsápadt, és a korlátba kapaszkodott.

– Akkor… már tudod?

A viselkedése csak rontott a helyzeten. Ava Celinára nézett, aki olyan fehér volt, mint a fal. Egy másodpercig úgy tűnt, mindjárt elájul, de aztán megfogta a férfi karját. Ava alig tudta elviselni ezt a látványt. Celina szemébe nézett, és azt mondta:

– Tudom, hogy lefekszel a férjemmel. ha ez lenne az, amit sürgősen be kell vallania nekem.

Cesare nagy levegőt vett.

– Dio mio…

– De amíg házasok vagyunk, tartsd távol magad a kislányomtól, megértetted?

Celina a fejét csóválta.

– Nem! Per favore, Ava.

Az asszony kihúzta magát.

– Magának Signora Di Goia! Most pedig hagyja el a házamat!

4. FEJEZET

– Madre di dio, Ava, mindig túlzásokba esel! – Cesare éppen becsukta az ajtót Celina mögött, aki fejvesztve menekült.

A nő megvonta a vállát.

– Szólnod kellett volna, hogy lefekszel vele. Lehet, hogy akkor jobban viselem.

Cesare dühösen húzta össze a szemét.

– Nem fekszem le Celinával – közölte.

– Ennyire naivnak nézel? Ahogy enyelegtetek egymással.

– Nagyon régen ismerjük egymást, és meghitt a viszony közöttünk.

– Igen, ezt szexnek hívják.

Cesare hirtelen megindult Ava felé, mintha erőszakkal akarná elhallgattatni, de az utolsó pillanatban megfordult, és merev léptekkel az ablakhoz ment, aztán kibámult a kertbe.

– Celina apám legjobb barátjának a lánya. Születése óta ismerem. Mindig barátok voltunk, de Roberto még közelebb állt hozzá.

Ava visszafojtotta a lélegzetét, amikor Cesare az öccsét említette. Amióta összeházasodtak, alig beszélt róla. Ő csak annyit tudott, hogy Roberto egy kastélyban él az Alpokban, és ritkán engedi meg Cesarénak, hogy meglátogassa. Azt nem sikerült megtudnia, miért vonult el a világtól Roberto di Goia.

– Ezek szerint Roberto barátnője, nem a tiéd? – kérdezte reménykedve.

Cesare megvonta a vállát.

– Azt hiszem, a szüleink azt remélték, hogy összeházasodnak. Celina sokáig várt rá, hogy Roberto megkérje a kezét.

– Úgy érted, még azelőtt, hogy Svájcba költözött volna?

– Igen. – A férfi hangja éles volt, és Ava szívébe hatolt.

– Most pedig azt várják a szüleid, hogy te vedd el? Hogy megmentsd a család becsületét?

Cesare megfordult, és a szeme szinte vidáman csillogott.

– Túl sok maffiafilmet láttál, Ava.

– Mi történt Roberto és Celina között?

A férfi arcáról lefagyott a mosoly. Nem válaszolt, csak a semmibe meredt, aztán felsóhajtott.

– Már régen el kellett volna mondanom neked. De ez most nem a megfelelő időpont az ilyesmire, bocsáss meg!

Ava a homlokát ráncolta.

– Milyesmire? Mit kellett volna elmondanod?

– Roberto… – Cesare elhallgatott, aztán megint felsóhajtott.

– Mi van Robertóval?

A férfi nagy levegőt vett.

– Meghalt… két héttel ezelőtt. Celina szerette őt, szóval nem kell aggódnod, hogy viszonyunk van egymással. És hálás lennék, ha a jövőben összeszednéd magad, ha vendégeink vannak.

Ez megint a régi Cesare volt: arrogáns, merev, parancsoló. Megfordult és el akart menni, de Ava elkapta a karját.

– Várj! Most nem mehetsz el szó nélkül. Miért nem mondtad ezt eddig?

– Azok után, ami az utóbbi időben történt: földrengés, a megrázkódtatás, amelyet Annabelle-lel átéltetek. nem tudtam, hogyan mondjam el.

– De hiszen a sógorom volt!

– Akit nem is ismertél.

– Nem rajtam múlt, te nem akartál róla beszélni soha, és arról, mi történt köztetek. Miért nem álltatok közel egymáshoz?

Cesare tekintete elborult.

– Hagyd abba, Ava!

– Miért? Azt veted a szememre, hogy téves következtetéseket vonok le, de hogyan tudhatnám, mi a helyzet, ha csak sötétben tapogatózom? Meséld el, mi történt Roberto és közted!

Súlyos hallgatás telepedett rájuk. A nő azt hitte, Cesare nem is fog már válaszolni, de aztán a férfi megszólalt.

– Valentina.

Ava alig merte megkérdezni:

– Ki az a Valentina?

– Celina nővére. Hét évvel ezelőtt találkoztam vele egy partin, amikor éppen megnyitottam a New York-i irodámat. És mivel jól bánt a számokkal, felajánlottam neki egy állást.

– Lefeküdtél vele? – bukott ki Avából anélkül, hogy gondolkodott volna.

Cesare lehunyta a szemét.

– Ava.

– Semmi baj, hiszen még nem is ismertük egymást. Nincs is hozzá semmi közöm – mondta az asszony, de majd belepusztult a féltékenységbe.

– A válaszom: nem, nem feküdtem le vele, de Roberto azt hitte, amikor egy hónappal később megjelent New Yorkban. Kiderült, hogy nem sokkal azelőtt Rómában egymásba szerettek. Ezt nem tudtam, de Roberto azzal vádolt, hogy elcsábítottam a barátnőjét.

– De te biztosan mindent megmagyaráztál neki, nem?

Cesare keserűen felnevetett.

– Rongyosra beszéltem a számat, de oda sem figyelt. Borzasztóan összevesztünk a vezetőségi ülés kellős közepén. Sajnos, nem ez volt a legrosszabb. A veszekedés közben Valentina bejelentette, hogy gyermeket vár Robertótól.

Ava a homlokát ráncolta.

– És ez miért volt baj?

– Roberto azonnal térdre esett, és megkérte a kezét. Valentina azonban nemet mondott.

– Ó, jaj!

– Roberto ezért is engem hibáztatott, de rábeszéltem, hogy ne adja fel, ezért megint megpróbálkozott. Valentina azt mondta, hogy még nem kész a házasságra, bár a babát meg akarta tartani. Roberto könyörgött neki, hogy térjen vissza vele Rómába, és a végén sikerült rábeszélnie.

– De…?

– Roberto nem akarta elhinni, hogy a gyerek tőle van. Valentina igazi szépség volt, és meglehetősen sok férfi megfordult az életében. Roberto rábeszélte, hogy végeztessen apasági vizsgálatot a magzatvízből. Valentina majdnem elveszítette a gyermeket.

Ava elszörnyedt.

– Jóságos ég!

– Valentina ezután szakított Robertóval, visszajött New Yorkba, és. vissza akarta kapni az állását. Az öcsém gyermekét várta, úgyhogy nem mondhattam neki nemet.

– És Roberto megint téged hibáztatott. Cesare megvonta a vállát.

– Sí, mondhattam, amit akartam. Gyerekként sem álltunk valami közel egymáshoz. Ő gyakran volt beteg, állandóan kórházban feküdt, én pedig évente tíz hónapot internátusban töltöttem. – Felsóhajtott. – Roberto életében Valentina volt az első és egyetlen nő.

Ava szíve elszorult.

– És azt hitte, hogy a bátyja, akinek minden sikerül, az egyetlen nőt is elvette tőle.

– Igen, és nem hitte el: semmi közöm ahhoz, hogy Valentina visszaköltözött New Yorkba. Pedig én folyamatosan próbáltam Valentinával beszélni, de semmit nem értem el.

– Nem bocsátott meg Robertónak soha? Nem ment vissza hozzá?

– Nem, már nem volt ideje rá. Meghalt a második trimeszterben altatótúladagolásban. Kiderült, hogy depressziós volt, és az állapota romlott a terhesség alatt. Roberto majdnem eszét vesztette a fájdalomtól, hogy nemcsak élete szerelme, hanem a gyermeke is meghalt. Szakított velem és az egész családdal, aztán Svájcba költözött.

Ava nem talált szavakat. Egy örökkévalóságig álltak némán. Aztán Cesare felsóhajtott.

– Te akartad tudni. Most tudod.

A szavai arculcsapásként érték az asszonyt.

– Már régen el kellett volna mondanod.

Cesare elfordította a tekintetét.

– Roberto két héttel a földrengés után halt meg. Nem akartalak ezzel is terhelni.

– Meg kell mondanod Annabelle-nek. Joga van hozzá, hogy tudja, meghalt a nagybátyja.

A tekintetük találkozott, és Avának majdnem megszakadt a szíve, amikor Cesare szemében meglátta a mérhetetlen fájdalmat.

– Sí, beszélek neki Robertóról, ha elérkezik az ideje.

– Erre gondolt Celina, amikor azt mondta, hogy el kellene mondanod nekem?

– Igen, az a véleménye, hogy tudnod kell Robertóról. – Cesare hangja arról árulkodott, hogy szeretné befejezni a beszélgetést, de Avát valami nem hagyta nyugodni.

– De miért akarta feltétlenül látni Annabelle-t? Nekem kicsit túlzásnak tűnt.

Cesare keserűen elmosolyodott.

– Celina kissé erőszakos, mint a legtöbb nő. Tud a földrengésről, és amióta visszajöttetek, mindenképpen meg akart látogatni. Úgy érzi, mintha Annabelle nagynénje lenne.

– Ha ez az egyetlen oka annak, hogy idejött.

– Fejezd be, Ava! – Cesare hangja megint figyelmeztetően csengett, a szája elkeskenyedett. – Megsértetted, és téves következtetéseket vontál le. Örülhetsz, ha a jeleneted után nem mondom fel a tűzszünetet.

Ava szíve elszorult.

– A te hibád! Ha korábban elmondtad volna, most nem lenne miről beszélnünk.

Cesare megdörzsölte a homlokát.

– Te kényszerítesz. egész idő alatt kényszerítesz. Soha nem hagyod abba.

– Hogy érted ezt?

– Kezdettől fogva nyomást gyakoroltál rám, mert mindenáron családot akartál. Azt hiszed, nem tudom, mi volt a bali nyaralás hátterében? Az nem jutott eszedbe, hogy nem tudom megadni neked, amit akarsz?

Ava hátán a hideg futkosott.

– Ha így gondolod, akkor miért jöttél Balira?

Cesare elfordította a fejét.

– Ritkán kérsz tőlem valamit, úgyhogy nem utasíthattam el.

– Jól értelek? Tudtad, hogy meg akarom menteni a házasságunkat, de te kezdettől fogva tisztában voltál azzal, hogy ez kizárt, mégis eljöttél?

– Azt reméltem, hogy belátod, nincs értelme.

– Én csak próbálom megérteni.

– …miért nem tudok megfelelni az elképzelésednek a tökéletes férjről és apáról? Nekem nem volt soha sok közöm a családhoz, Ava. A szüleimnek elég bajuk volt Robertóval. Ne érts félre, nem éreztem magam mellőzöttnek, de korán megtanultam, hogy meg kell elégednem a saját társaságommal. A végén már jobban is éreztem magam egyedül.

– Akkor miért vettél feleségül?

– Mert gyermeket vártál.

A nő úgy érezte, mintha lebénult volna. Cesare elhallgatott, tett egy lépést felé, aztán sajnálkozva felemelte a kezét, de Ava hátrahőkölt.

– Semmi szükségem az együttérzésedre – mondta. – Jobban szeretem, ha kíméletlenül őszinte vagy.

A férfi szeme elsötétült, és nem vette le a tekintetét Aváról.

– Van még valami, amit tudnod kell – mondta. Az asszony szíve kihagyott egy ütemet.

– Mi az?

– Roberto sokat betegeskedett, ennek ellenére nem tudjuk, miben halt meg. Ezért is jött Celina.

– Tulajdonképpen mivel foglalkozik?

– Orvos.

Ava agya lázasan dolgozott.

– Akkor azért érdeklődött Annabelle után, mert…

– …mert aggódik. Mindannyiunkért.

Az asszony szívét abroncsként szorította a félelem.

– Roberto a halála előtti hat hétben elutasította az orvosi segítséget. Még az is lehet, hogy önkezével vetett véget az életének. – Cesare szavaiban mély fájdalom rezgett.

– Öngyilkos lett? – suttogta Ava. – Jóságos ég! – Lerogyott egy székre. Néhány másodperc után felemelte a fejét. – Van még valami, amit tudnom kell?

– Nincs. A következő napokban kapjuk meg a jelentést a halál okáról. De holnap reggel felhívod Celinát, és bocsánatot kérsz a viselkedésedért. Sí?

Álságosan szelíd hangjától Avának a hideg futkosott a hátán.

– És ha nem? – kérdezte.

– Christo, miért kell állandóan ellenkezned?

– Mert nem vagyok a lábtörlőd. Régen szeretted ezt bennem, ha még emlékszel rá.

– Nem vagyok abban a hangulatban, hogy a múlton merengjek.

Ava el akarta fordítani a fejét, és elszaladni, de nem volt rá képes. Foglyul ejtette Cesare hangja.

– Ha komolyan azt gondolod, hogy nem tudsz jó apa és férj lenni, akkor beszélnünk kellene arról, hogyan tovább, nem gondolod?

– De nem most, Ava, nincs hozzá erőm.

A nő megadta magát.

– Nem, majd máskor. – Lassan odament Cesaréhoz, és óvatosan megsimogatta az arcát. – Nagyon sajnálom Robertót. Tehetek valamit érted?

A férfi mormolt valamit, és bár Ava nem értette, elállt a lélegzete. Lenyűgözve figyelte, ahogy Cesare felemeli a kezét, és feszülten várta, hogy megérintse. Megremegett, amikor a férje megsimogatta a nyakát, ott, ahol egy ér lüktetett.

Cesare magához húzta, felkapta, mint egy kalóz, aki a jutalmát akarja. Száját a nő nyakára tapasztotta, és Ava felsóhajtott. A férfi nem hagyta abba, a nyelvével becézte a bőrét, ő pedig hátrahajtotta a fejét, és felkínálta a nyakát az ajkának.

Cesare szenvedélyesen csókolta, aztán a fülcimpájába harapott. Ava a vállába mélyesztette a körmeit. Belekapaszkodott, a lábát pedig a dereka köré fonta. A hirtelen közelségtől mindketten ijedten megdermedtek, aztán nem tudtak ellenállni a másikból áradó vonzerőnek, és egymásnak estek.

Az ajkuk egymásra talált, és forró csókban olvadt össze. Ava alig vette észre, hogy Cesare elindult, és a kanapéra tette.

– Mindig ezt csinálod – nyögte Cesare –, elveszed az eszem.

– Ez úgy hallatszik, mintha valami boszorkány lennék, aki megbabonáz.

Alig mondta ezt ki, Cesare megmerevedett, és hűvös tekintettel nézett Avára. Amikor elhúzódott, a nő megfogta a karját.

– A férjem vagy, én pedig a feleséged, még ha nem akarsz is itt látni. Mi ebben olyan bonyolult?

Cesare hátrafordult.

– Majdnem egy éve nem feküdtünk le egymással.

A nő keserűen felnevetett.

– Azt hiszed, nem tudom? Vajon miért kellene jobban szégyellnem magam: mert elfogadom ezt a lehetetlen helyzetet, vagy mert mindennek ellenére még mindig kívánlak.

Cesare olyan önelégülten mosolygott, hogy Ava a legszívesebben pofon vágta volna.

– A köztünk levő vonzerő ellenáll a józan észnek, mindig is így volt, de délibábot kergetsz, Ava.

Az asszony megnyalta az ajkát.

– Akkor miért vagy még mindig itt?

A férfi ökölbe szorította a kezét.

– Mert képtelen vagyok elmenni. – A tekintetük találkozott, és Cesare úgy leste minden mozdulatát, mint egy ragadozó a zsákmányét. – Most te következel. Tisztában vagy vele, hogy nem tudom megadni neked a családot, amelyre vágysz. Mit javasolsz?

Izzó tekintete Ava ajkán csüggött. A nő pontosan tudta, mit jelent ez a tekintet, és belement volna a vad, féktelen szeretkezésbe, de tudta, hogy ez nem tenné boldoggá.

– Semmit.

A szíve vadul vert, amikor látta, hogy Cesare arca elborul.

– Akkor nincs mit megbeszélnünk.

Lehajtotta a fejét, hogy a férfi ne lássa, milyen hatással voltak rá a szavai. Kábán állapította meg, hogy a ruhája félrecsúszott, és kilátszik a melle. Gyorsan megigazította, és a szeme sarkából látta, hogy Cesare feléje közeledik. Egy másodpercig azt hitte, megérinti, visszavonja a szavait, de amikor odanézett, látta, hogy az ajtó felé tart. Ava csalódottan felugrott, és lehúzta a ruháját.

– Miért?

A férfi meg sem fordult.

– Mondd, miért hordod a jegygyűrűt, ha nem hiszel a házasságunkban? Azért van ez, mert már nem szeretsz?

Cesare egyik keze már a kilincsen volt, amikor hátrafordult.

– Már?

– Igen. Azért?

– Ava, kívántalak, olyan szenvedéllyel, amely szinte már beteges, de azt sohasem mondtam, hogy szeretlek.

Ava a sötétben feküdt, de nem is reménykedett benne, hogy el tud aludni. A fejében ott dübörögtek Cesare szavai, amelyek egyenesen a szíve közepébe találtak, úgyhogy csak némán lerogyott a kanapéra. A férfi egyszerűen elment, miután még egyszer emlékeztette rá, hogy másnap fel kell hívnia Celinát. Ava összeszorította a száját, amíg Cesare hallótávolságon belül volt, aztán valami nyüszítő hang hagyta el a torkát, amely olyan volt, mintha egy megsebzett állattól származna.

Ebben a pillanatban gyűlölte magát. Ha Cesaréról volt szó, mindig elgyengült. Csak néhány perce ismerték egymást, de már tudta, hogy a férfinak különös hatalma van fölötte. Igen, Cesare már az első pillanatban elvarázsolta.

Az oldalára fordult, és erőtlenül a párnát csapkodta. Amikor Cesare megkérte a kezét, azt hitte, hogy ő is családra vágyik. Mennyire tévedett! Megint eszébe villant, milyen benyomást keltett a férfi, amikor megtudta, hogy gyermeket vár: mintha kísértetet látna.

– De hát vigyáztunk. Hogyan történhetett ez? – kérdezte színtelen hangon.

Ava felhajtotta a takarót, és odament az ablakhoz. A hold megvilágította a terasz kőburkolatát. Ezen a kövön állt, amikor Cesare megkérdezte, akar-e a felesége lenni.

Sohasem mondtam, hogy szeretlek.

A könnyek égették a szemét. Szerette volna gyűlölni Cesarét ezért a mondatért, de minden szava igaz volt. A férfi tényleg sohasem mondta ki, de annál ékesebben beszélt a fékezhetetlen vágya.

A pokolba is, nem fog sírni! Egyiküknek meg kell tennie az első lépést, hogy véget vessenek ennek a kutyakomédiának.

Ő viszont ehelyett gyakorlatilag könyörgött Cesarénak, hogy ne hagyja el! Milyen eszement ötlet! Elege volt az önsajnálatból. Dühösen magára vett egy pólót a hálóing fölé, magához vette a babaőrzőt, és céltalanul járkálni kezdett a házban, míg végül a konyhában kötött ki. Keserűen elmosolyodott. A bátyja, Nathan, az egyetlen a három bátyja közül, aki egyáltalán foglalkozott vele, biztosan jól szórakozna rajta, hogy átadja magát régi szenvedélyének: bánatában eszik.

Kinyitotta a hűtőszekrényt, kivett egy megkezdett üveg bort, és töltött magának.

A nagy tűzhely mellett állt egy tányér strombolival, szicíliai töltött kenyérrel. Elvett egy darabot, és beleharapott, aztán levette a kagylót a fali telefonról, és a bátyja számát tárcsázta. Egyszerre volt csalódott és megkönnyebbült, amikor az üzenetrögzítő válaszolt.

Mit is mondhatna neki? Hogy a férje sohasem szerette? Hogy tönkretette a házasságát, mert igazi családra vágyott? Ez az egész olyan abszurd. Hagyott valami semmitmondó üzenetet, és visszaakasztotta a kagylót a helyére.

Aztán megfordult, és összerezzent, mert a nyitott ajtóban valaki állt. A szíve megdobbant, amikor a tompa fényben Cesare lépett be a konyhába.

– Mi dispiace. Hangokat hallottam. – A férfi tekintete a telefonra siklott. – Kit hívtál fel az éjszaka kellős közepén?

– Nathant, de csak az üzenetrögzítő válaszolt. Üzenetet hagytam.

– Volt az utóbbi időben kapcsolatod a családoddal?

– Úgy érted, hogy hirtelen szükségét érezték-e a testvéreim, hogy megismerjék a húgukat, akire egész életükben ügyet sem vetettek? Nem. – Ava igyekezett úrrá lenni a fájdalmán.

Cesare a homlokát ráncolta.

– Tudják, mi történt?

Ava nagyot nyelt.

– Nekik aztán tökéletesen mindegy, hogy vagyok, Cesare. Ez nem változott.

– Sajnálom.

– Semmi szükségem a sajnálatodra. Amire szükségem van, azt nyilvánvalóan nem tudod nekem megadni, úgyhogy hagyj békén, vagy beszélj másról!

Cesare egy percig csak nézte, aztán az ajtófélfának támaszkodott. Egyikük sem szólt egy szót sem, feszültség izzott a levegőben. Ava kezdett elgyengülni, de eszébe idézte, hogy alig két órával azelőtt mennyire megalázta magát. Ez segített. Aztán észrevette a fehér bandázst Cesare ujjain.

– A fitneszstúdióban voltál?

Cesarénak minden házában volt ilyenje, mert boksszal tartotta magát edzésben.

– Le kellett vezetnem a feszültséget. – Úgy tűnt, mintha a férfi tekintete átfúrná Avát.

– És segített? – kérdezte a nő elfúló hangon. Gyorsan ivott egy korty bort.

– Nem nagyon. És neked?

– A feszültség levezetését meghagyom másoknak. – Felemelte a kezét. – Én szénhidráttal és borral vigasztalódom.

Cesare lassan közelebb ment hozzá, és közben leoldotta a bandázst a kezéről. Izzadság csillogott a bicepszén, és kihangsúlyozta az izmai játékát, miközben mozgott. Még zavarba ejtőbb volt csábító mosolya, amikor megállt Ava mellett.

– Töltesz nekem is? – intett a fejével a nő pohara felé.

– Biztos, hogy ez jó ötlet? Edzés után nem vizet kellene innod?

Cesare egy ragadozó tekintetével méregette őt. Már megint szenvedélyes szex ígérete izzott a levegőben. A férfi orrcimpája remegett, aztán odament a mosogatóhoz, és leöblítette a kezét.

– Vizet már ittam, most valami erősebbre van szükségem. – A tekintete Ava mellére esett. – Én is tudok tölteni magamnak, ha nem bírod ki egy helyiségben velem.

Ó, nem! Nem fog elmenekülni, mint egy ijedt kisnyúl, csak azért, mert Cesare provokálja!

A férfi elővett egy borospoharat, és a tányért a strombolival kettejük közé tette. Ava töltött neki, mire ivott egy kortyot, aztán hátradőlt, és a nőt nézte.

– Te sem tudtál aludni?

– Azt hiszem, egy nő sem tudna aludni, miután a férje közölte vele, hogy sohasem szerette, és azt is megbánta, hogy feleségül vette.

Cesare azonnal megmerevedett.

– Ava.

– Semmi baj. Illetve baj van, de ne aggódj, nem kapok hisztériás rohamot.

A férfi megkönnyebbülten fellélegzett.

– Te vagy az utolsó nő, akit hisztériásnak neveznék.

Ava szájában olyan volt a falat kenyér, mintha fűrészpor lenne. Leöblítette egy korty borral.

– Csak ne kiabáld el! – Megköszörülte a torkát. – Azt gondolom, fel kellene hagynunk azzal, hogy homokba dugjuk a fejünket, és be kellene fejeznünk ezt.

A szék csikorgása a kövön Ava velejéig hatolt. Cesare felpattant, mindkét kezével a pultra támaszkodott, és rárivallt:

– Egy Di Goia nem válik!

A nő szeme elkerekedett.

– Tessék? Nem akkor kellett volna erre gondolnod, mielőtt megnősültél, pedig nem is akartál?

– Várandós voltál, nem volt más választásom. – Cesare ajka alig mozgott, miközben beszélt.

– Ó, milyen gáláns! A középkorban biztosan te lettél volna a tökéletes férj. Milyen kár, hogy a huszonegyedik században élünk, mert én elválok tőled, akár akarod, akár nem.

Cesare tekintete még metszőbb lett.

– Tudtad, hogy csak Annabelle miatt házasodunk össze.

– Nem, azt gondoltam, azért akarsz feleségül venni, mert szeretsz, és családot akarsz alapítani velem.

A férfi visszahőkölt, mintha kakas csípte volna meg.

– Ne kezdd el megint!

– Mi olyan borzasztó ebben? – kérdezte Ava indulatosan.

– Sohasem mondtam, hogy szeretlek.

– Tudom. Olyan bolond voltam, hogy a szenvedélyes szavaidat, a gyengédségedet szerelemnek tartottam.

Cesare elvörösödött.

– Sohasem hazudtam neked, Ava! És igenis jelentettél nekem valamit. – A tekintete szinte könyörgött.

A nő nyelt egyet.

– Úgy tűnik, nem eleget. Igazából neked csak a szex fontos. Peched volt, hogy teherbe estem – mondta fojtott hangon. – De bármit gondolsz is most, ne mondd, hogy megbántad, hogy megszületett a kislányunk.

Cesare tekintetében fájdalom lobbant, de csak egy másodpercig.

– Egy pillanatig sem bántam meg. De azt be kell ismerned, hogy nagyon hamar bonyodalmak adódtak közöttünk.

Ava a könnyeit nyeldeste.

– Akkor itt az ideje, hogy megszüntessük a bonyodalmakat – mondta, és felállt. – Benyújtom a válókeresetet. Azt mondtad, nem lett volna szabad elvenned, mert túlságosan szerettem volna saját családot, és nem vettem észre, hogy te ezzel nem így vagy. Gyűlöllek azért, hogy becsaptál! Még mindig kívánsz engem, tudom. Akarsz engem, de nem akarsz a férjem lenni, mégis viseled a jeggyűrűdet. Fogalmam sincs, mi van veled, de nem szándékozom ebbe beleőrülni. És nem érdekel, hogy akarod-e, vagy nem, én kezdeményezem a válást.

5. FEJEZET

Cesare lement a lépcsőn. A hangulata kicsit jobb volt, mint három órával azelőtt, amikor visszavonult azzal az ürüggyel, hogy lefekszik. De alvásra gondolni sem tudott. Nem csoda, hiszen düh és csalódottság lett úrrá rajta. A legjobban az zavarta, ahogy Ava fenyegetésére reagált.

De hát mit várt azután, hogy azt mondta neki, nem lett volna szabad feleségül vennie? Hogy könnyekben tör ki? Hogy térden állva könyörög neki, fontolja meg még egyszer? Ava nem ilyen. Az ő vörös hajú tigrise kiereszti a karmait. És most teljesen nyugodtan bejelentette, hogy válni akar.

Cesare nyomasztó ürességet érzett. Titokban azt szerette volna, ha Ava harcol érte. De mire lett volna az jó? Ő nem az az ember, aki a családjának él.

Egy Di Goia nem válik… Megvetően fújtatott. Ahhoz képes, hogy kemény üzletembernek tartja magát, meglehetősen szánalmasan viselkedett.

Avának csak egy kicsit kell keresgélnie az interneten, hogy megcáfolja a forrófejű állítást. Bár a válás valóban ritka a családban, Gianni bácsi például meglehetősen mocskos kis háborúban áll a harmadik feleségével.

Cesare becsapta maga mögött a dolgozószobája ajtaját, és nyugtalanul járkált fel-alá. Tudta, mennyire irracionális a dühe. Pontosan annyira irracionális, mint a félelem, amelyet akkor érzett, amikor három héttel ezelőtt itt hagyta Avát és Annabelle-t, hogy Robertóhoz menjen. Úgy érezte, az élete kisiklott, és semmit sem gyűlölt jobban, mint ha elvesztette az irányítást a dolgok fölött.

Az elmúlt hetek eseményei – a földrengés, Roberto halála, a megrázó felismerés, hogy az életet nem lehet irányítani – mind megerősítette abban a felismerésben, hogy nem lett volna szabad feleségül vennie Avát.

Igazán semmi joga felháborodni azon, hogy az asszony be akarja adni a válókeresetet.

– Basta! – Elnyomott egy káromkodást. Egy pillantást vetett az órára, és a telefonért nyúlt. Még nagyon korán volt ezen a vasárnap reggelen, de itt az ideje, hogy az ügyvédei tegyenek is valamit a fizetésükért.

– Ciao!

Cesare lekapta a kagylót a füléről, amikor rájött, hogy nem jó számot hívott.

– Buon giorno, Celina!

– Meglepettnek tűnsz, Cesare, pedig te hívtál engem.

– Perdono, eltévesztettem a számot.

Celina nevetése némileg feszültnek tűnt.

– Talán a sors így akar bennünket kényszeríteni, hogy folytassuk a tegnapi beszélgetést.

A férfi felsóhajtott.

– Elmondtam neki, mindent tud.

– Ó, ennek örülök, Cesare! Nem fogom soha megbocsátani magamnak, hogy nem tettem semmit, amikor Roberto elfordult tőlem, és csak az utolsó pillanatban lehettem ott, amikor szüksége volt rám. Alig maradt időnk, hogy elbúcsúzzunk. Remélem, te nem követed el ugyanazt a hibát. – mondta, és a hangja elcsuklott.

A fájdalomtól összeszorult Cesare szíve, de megpróbált ügyet sem vetni rá. Semmi kedve nem volt elmesélni Celinának, hogy távolabb állnak egymástól a feleségével, mint valaha.

– Nagyra értékelem, amit Robertóért tettél, és azt is, amit értem. a családomért teszel. Ciao, Celina! – Gyorsan befejezte a beszélgetést, és a telefont az íróasztalra dobta, mert elfogta a tehetetlenség érzése.

Lehunyta a szemét, és megpróbált józanul gondolkodni, de a gondolatai csak egy dolog körül forogtak: egy nő körül, akinek a haja olyan, mint a toszkánai naplemente, és számtalan szeplő borítja a bőrét. Smaragdzöld szemében annyiszor akart már elveszni.

Össze kell szednie magát! Fel kell hívnia az ügyvédeit, és beindítania a válást, aztán megint a régi lesz.

Megnyugtatta, hogy most már tudja, mit kell tennie.

Lucia éppen reggelihez terített. Szigorú arca mosolyra húzódott, amikor elmesélte Cesarénak, mi mindent csinált Annabelle előző nap.

A férfi észrevette, mennyire megváltozott a ház hangulata, mióta visszatért a kislánya. A személyzet, amely általában inkább kitért előle, most üdvözölte, és szívélyesen mosolygott.

Miközben Cesare kávét töltött, be kellett vallania magának, mennyivel könnyebb most a szíve, hogy mindennap láthatja Annabelle-t. Ugyanakkor beléhasított, hogy majdnem elveszítette.

Elgondolkodott. Annabelle-en kívül nem lesz másik gyermeke. Egyszer majd ő örökli a Di Goia-vagyont. Erre fel kell készülnie. Egy gyerek négyévesen is elkezdhet olaszul tanulni, még semmiről sem késett le.

– Úgy festesz, mint aki azt tervezi, hogy átveszi az uralmat a világ fölött.

Ava a teraszajtóban állt, rövid fehér nyári ruhában.

Cesarét forróság öntötte el hosszú, karcsú lába láttán.

A nő, amióta ismerte, csak akkor vett cipőt, ha elment hazulról, és akkor is megszabadult tőle, ha módja volt rá, mert kínzóeszköznek érezte. Cesare sohasem tiltakozott, mert őrülten vonzónak találta a meztelen lábát. Mielőtt megismerte Avát, nem is gondolta, hogy ennyire oda tud lenni egy női lábért.

Másrészt viszont odavolt az ujjaiért, az ajkáért, a kulcscsontjáért és a melle édes gömbölyűségéért is.

Madre di dio!

Ava ringó csípővel odament az asztalhoz, és leült mellé. Cesare orrát azonnal megcsapta finom parfümjének illata.

– Félnem kellene? – kérdezte megjátszott aggodalommal.

A férfinak össze kellett szednie magát, hogy emlékezzen rá, miről is beszél az asszony. Aztán kényszeredetten elmosolyodott.

– Valóban tervezek valamit, nem éppen a világuralmat, de ez sem kevésbé fontos.

Látta, hogy Avát kellemetlenül érinti a megjegyzése, de igyekszik leplezni. Amikor elfordult, hogy kitöltse a teát, ő nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy egy kicsit bosszantsa.

– Nem is érdekel, mi az? – kérdezte.

A nő keze remegett, amikor letette a teáskannát.

– Nem különösebben, de az az érzésem, hogy úgyis elmondod.

Cesare elmosolyodott.

– Így van. Annabelle nem beszél olaszul.

Ava szeme megvillant.

– Nem rajtam múlik. Az én anyanyelvem angol, mint tudod.

– De nagyon jól beszélsz olaszul, legalábbis akkor így volt, amikor megismerkedtünk.

A nő megvonta a vállát.

– Mivel mindent félreértettem, amit olaszul mondtál, talán mégsem beszélek olyan jól.

Ezt igazán megérdemelte, a gúnyos megjegyzés mégis rosszulesett Cesarénak.

– Szeretném, ha megtanulná az anyanyelvemet.

Legnagyobb meglepetésére Ava bólintott.

– Semmi kifogásom ellene. Lucia majd tanítja egy kicsit. Biztos vagyok benne, hogy gyorsan tanul.

Az asszony hirtelen kezessége felbőszítette Cesarét.

Amikor Ava ezt észrevette, megint megvonta a vállát.

– Elhatároztam, hogy nem izgatom fel magam többet, Cesare, úgyhogy jobb lesz, ha hozzászoksz!

– Szokjak hozzá? – A férfi maga sem tudta, miért éppen ez a kifejezés bosszantja.

– Ma délelőtt vigyáznál Annabelle-re? Tudom, eredetileg együtt akartuk tölteni a hétvégét, de még ki kell próbálnom a megvilágítást a templomban, és a gondnok csak ma ér rá.

– Melyik templom az? – kérdezte Cesare.

– A székesegyház Amalfiban.

– Elviszlek.

– Arra semmi szükség.

Cesare letette a kávéját.

– De még mennyire, hogy szükség van rá! Ha mind együtt megyünk, akkor nem szegjük meg a megállapodásunkat. Hol van egyébként Annabelle?

– A konyhában. Rá akarja beszélni Luciát, hogy csináljon neki áfonyás palacsintát, de.

Még mielőtt tiltakozhatott volna amiatt, hogy Cesare el akarja kísérni Amalfiba, lobogó hajjal kiviharzott a teraszra Annabelle. Cesare szívét boldogság töltötte el, amikor akadozó nyelvvel olaszul köszönt neki.

– Buon giorno, piccolina! – válaszolta, és igyekezett, hogy ne remegjen a hangja.

Ava látta a gyengédséget Cesare tekintetében, amikor az ölébe vette Annabelle-t, hogy megpuszilja. A kívánsága, hogy a lánya olaszul tanuljon, első pillanatra ártalmatlannak tűnt, de az asszonynak rossz előérzete volt. Talán igazságtalan Cesaréhoz? Hiszen érthető, ha egy apa azt szeretné, hogy a kislánya beszélje az ő anyanyelvét is. Miközben Annabelle kibontott egy banánt, figyelte őket. Cesare felnézett, és a tekintetük találkozott. Ava azonnal érezte a köztük levő feszültséget. Az apa tekintete tele volt szenvedéllyel. Az ő szíve úgy vert a mellkasában, mint egy fogoly madár, amely ki akar szabadulni a kalitkából.

Cesare nem vette le róla a tekintetét, és mosolyogva ivott egy korty kávét.

– A szüleim szeretnék látni Annabelle-t, azonkívül van néhány megbeszélésem Rómában.

– Hogy vannak azok után, ami. – Ava vetett egy pillantást Annabelle-re – Robertóval történt?

Cesare tekintete is a gyermekre vándorolt.

– Ahogyan a legtöbb szülő ilyen esetben, gondolom. – Aztán megint a feleségére nézett. – Nem kell, hogy tudjanak a… helyzetünkről. Nem akarom őket feleslegesen felizgatni.

Ava nem tett tovább úgy, mintha enne, és a füle mögé tűrt egy hajtincset.

– Tudják, hogy egy éve külön élünk, Cesare.

– De mivel megint egy fedél alatt lakunk, anyám azt gondolja, hogy megoldottuk a problémáinkat. Majd a nyár végén elmondjuk neki, amit tudnia kell.

Ava akarata ellenére bólintott.

– Mikor akarsz menni?

– Hétfő reggel.

– Mennyi ideig lesztek távol?

Cesare kiitta a kávéját.

– Ha nincs ellene kifogásod, Annabelle a szüleimnél töltené a hétfő éjszakát. Kedden elmegyek érte, és szerdán itt vagyunk.

– Két éjszaka. – Hiányozni fog neki a lánya, de egyúttal lesz ideje, hogy rendezze a gondolatait. – Lucia is veletek megy?

– Nem, itt marad.

Ava a homlokát ráncolta.

– Ezt nem tartom valami jó ötletnek.

– Azt hiszed, nem vagyok képes ellátni a gyereket? – Cesare tekintete keményen villant.

– Nem erre gondoltam – válaszolta az igazságnak megfelelően.

– Hát akkor mire?

– Annabelle meglehetősen nyűgös tud lenni, különösen ha fáradt. Szerintem nem baj, ha van segítséged.

– Ezért jössz velem te – mondta Cesare.

– Én? De azt gondoltam.

– Nem abban egyeztünk meg, hogy minden időt a kislányunkkal töltünk?

– Igen, de mi lesz a munkámmal? Hétfőn délelőtt találkozom Reynaldóval és Tinával.

Cesare a homlokát ráncolta.

– Mikor?

– Tizenegykor.

– Bene, akkor délután indulunk. – Cesare a kislányához fordult. – Ha reggeli után úszni akarsz egyet a papával, akkor ne egyél olyan sok palacsintát, piccola mia!

– Te is jössz, mami? – kérdezte a kislány.

– Igen – válaszolt Ava helyett Cesare. – De ő alig evett valamit.

Az asszony felállt.

– Megyek, átöltözöm.

Útban felfelé eszébe jutott valami. Amióta itt van, a férfi folyamatosan ingerli és gyötri. Nos, amit Cesare tud, azt tudja ő is. A szobájában kiválasztotta a legkisebb bikinit, amelyet Balira vett, amikor még azt hitte, hogy megmentheti a házasságukat. Felvette, de aztán majdnem inába szállt a bátorsága. Az élénkzöld bikini megfeszült az idomain. Gyorsan felvett még egy hozzá illő zöld blúzt, és lesietett, mielőtt meggondolhatta volna magát. A medence felé minden lépésnél elismételte magában, mit tervez.

Sohasem volt könnyű préda, éppen ellenkezőleg. Már korán megtanulta, hogy megvédje magát. Cesare eleget provokálta már.

Abban a pillanatban, ahogy levette a blúzát, és a tekintete találkozott Cesarééval, megszólalt a vészcsengő a fejében. A férfi szemében tükröződő vágytól megdermedt, majd forróság öntötte el. Cesare arca megkeményedett, az orrcimpája remegett, az állán megrándult egy izom, úgy tűnt, mindjárt elveszíti az önuralmát. A stratégia bevált, semmi kétség, de Ava önbizalma kezdett foszladozni. A legszívesebben visszaszaladt volna a szobájába, hogy letépje magáról a bikinit, és elégesse, de mozdulni sem tudott. A tagjai ólomsúlyúak voltak, az érzékeit olyan vágy tartotta fogva, hogy levegőt is alig kapott. Cesare tekintete végigpásztázta a testét, megállapodott az arcán, aztán Annabelle-hez fordult, ellenőrizte, hogy jól vette-e fel a karúszót, és odaúszott a medence széléhez.

– Mit jelentsen ez?

Ava majdnem elmosolyodott.

– Édes a bosszú.

Cesare rámeredt, kiszállt a vízből, és megkerülte. Amikor mögötte volt, Ava hallotta, ahogy beszívja a levegőt.

– Santa Maria, ez nem méltó hozzád – mondta a férfi fátyolos hangon.

– Tessék?

– Meg akarsz büntetni, igaz? Fel akarsz izgatni, amíg már nem tudok józanul gondolkodni. – A férfi szája ott volt a füle mellett, a lehelete perzselte a bőrét.

Avát hol forróság öntötte el, hol kirázta a hideg, de úgy döntött, nem adja meg magát.

– Csak a saját fegyveredet fordítom ellened, Cesare.

A férfi megragadta a karját.

– Be akarod bizonyítani, mennyire kívánlak? Itt, a kislányunk előtt?

– Én… – kezdte Ava, de elakadt a szava. Erre nem gondolt. – Nem akartam.

– Látni akartad, ahogy szenvedek, igaz? Hát sikerült. Lángolok érted, Ava, az biztos.

A nő lehunyta a szemét. Amikor kinyitotta, a blúz befedte a vállát. Cesare ott állt mögötte, és felsegítette rá. Ava el akart menni, de a férfi megfogta a derekát.

– Most boldog vagy? Elégedett lehetsz a kísérlet eredményével – mondta, és magához húzta. Ava érezte vágya kemény bizonyítékát. Összerezzent, és felnyögött a döbbenettől meg a szégyentől.

– Igen – mondta.

– Akkor jó, mert többet nem fogsz tőlem kapni, Ava.

Tompa, mély fájdalom hasított Ava mellkasába, és a lábából kiszállt minden erő. A legszívesebben elsüllyedt volna, de nem vallotta volna be semmi pénzért, hogy legyőzték.

– Miért? Csak nincsenek gondjaid a potenciáddal?

Cesare rekedten felnevetett.

– Annak semmi baja – suttogta, és még jobban magához szorította a feleségét. – Te viszont be akarod nyújtani a válókeresetet, vagy már elfelejtetted?

Ava az utolsó erejével kitépte magát a karjából, bizonytalanul tett néhány lépést, és aztán megállt, hogy levegőhöz jusson. Az ujjai annyira remegtek, hogy nem tudta begombolni a blúzát, ezért inkább összefogta a kezével.

Amikor megkockáztatott egy pillantást Cesaréra, látta, hogy az törölközőt kötött a derekára, és egy nyugágyból nézi Annabelle-t, aki az éppen megtanult úszómozdulatokat mutatta be a medencében. Cesare ökölbe szorította a kezét, és kapkodta a levegőt, mintha éppen most futotta volna le a maratoni távot. Ava szó nélkül megfordult és bement. Amikor letépte magáról a fürdőruhát, elszakította, annyira remegett a keze. Sikerült Cesarét felizgatnia, de mi haszna belőle? Bebizonyította, hogy még mindig megőrülnek egymásért. és?

Semmi. A forró szex nem elég ahhoz, hogy megmentsen egy házasságot, amely kezdettől fogva bukásra volt ítélve. A lelke mélyén tudta ezt.

Leült az ágya szélére, és végre bevallotta magának, miért ment el a végsőkig.

A házasságuknak vége. Itt az ideje, hogy ezt elfogadja.

6. FEJEZET

Rómát júliusban tarka tömegben öntik el a helyiek, akik az árnyékot keresik, és a turisták, akik a tűző napon tolonganak. Ava örült, hogy a limuzinban van klímaberendezés, miközben az étterembe mentek, ahol Cesare szüleivel találkoztak. A hűvös levegő azonban nem adott menedéket a gondolatok ellen, amelyek szakadatlanul ott köröztek az agyában.

Többet nem fogsz tőlem kapni, Ava…

A homlokát ráncolta, amikor rezegni kezdett a mobiltelefonja.

– Már megint Agata Marinello az. Rossz néven veszi, hogy nem jelentkezel. Miért nem mondod meg neki, hogy nem mész el az esküvőre, akkor békén hagyna. Vagy csak engem akarsz bosszantani?

Cesare felnézett a tabletről, amelyen dolgozott.

– Miért akarnálak bosszantani? – kérdezte hűvösen. Ava a telefont szorította.

– Tényleg tovább akarod játszani ezt a játékot?

– Nem játszom, cara. Azt gondolom, mindketten tudjuk, mi a helyzet.

Mint akit skatulyából húztak ki, Cesare olyan volt méretre készült öltönyében és napszemüvegben, amikor elment Aváért. Miután ő két hétig csak szabadidőruhában látta, most lenyűgözőnek találta. Egy szót sem szóltak egymáshoz, miközben a helikopterhez hajtottak, aztán Rómába repültek, csak Annabelle csicsergése törte meg a csendet. Végül a kislány elaludt.

– Ha nem akarsz tudomást venni rólam, csak rajta, de szakítanál magadnak legalább egy percet, és megmondanád Agatának, hogy nem jössz a fia esküvőjére? Nem állok jót magamért, ha nem hagy békén az sms-eivel.

Cesare ránézett, aztán bólintott.

– Rendben, még ma felhívom.

– Köszönöm. Akkor folytasd csak, mintha itt sem lennék.

Ava kibámult az ablakon, miközben a limuzin elhaladt a Trevi-kút mellett a Campo de’ Fiori irányába. Cesare kikapcsolta a tabletet, és a nő érezte, hogy őt nézi.

– Ava.

– Sajnálom.

Fájdalom hasított belé, amikor a pillantása Cesare kezére esett, és eszébe jutott, hogyan becézték ezek a kezek valamikor régen, nagyon régen. Megszólalt egy duda, és Cesare megint az utat nézte. A napsugár megcsillant sűrű fekete haján. Határozott vonalú arcélétől Avának a lélegzete is elállt.

Cesare olyan szép volt, amilyen szép férfi csak lehet, bár egyszer eltört az orra bokszolás közben. Ava ökölbe szorította a kezét, nehogy megsimogassa. Nagy kín volt ilyen közel lenni hozzá úgy, hogy nem érintheti meg. Egy pillanatra megbánta, hogy nem maradt otthon.

– Sajnálom – ismételte meg vékony hangon. – Tudom, néha nem vagyok beszámítható. Az a dolog a medencénél. fogalmam sincs, mi ütött belém.

Cesare tekintete Annabelle-re rebbent, és miután meggyőződött róla, hogy alszik, megint Avához fordult.

– Tudom, és én is sajnálom. Én sem viselkedtem jobban. A földrengés kizökkentette az életünket a rendes kerékvágásból. És Roberto halála. – Elhalt a hangja.

Az asszony megfogta a kezét.

– Mikor tudjuk meg, mi történt?

Cesare tekintete elborult.

– Nemsokára. – Elhallgatott, amikor megszólalt a mobiltelefonja, de nem vette fel azonnal. – Nemsokára ott vagyunk. Az ebéd után több találkozóm is van. Majd este beszélünk, jó?

Ava szíve a torkában dobogott, de bólintott. Cesare nagy levegőt vett, és felvette a telefont.

– Ciao!

Ava megmerevedett, amikor meghallotta a női hangot. Nem tudta követni az olasz szózuhatagot, de a férfi meghitt hanghordozása elárulta, kivel beszél. Önkéntelenül is görcsösen egymásba fonta az ujjait. Amikor Cesare kényelmesen hátradőlt, izmos combja Aváéhoz ért. Ő megpróbált elhúzódni, de a férfi odatartotta neki a telefont.

– Celina szeretne veled beszélni.

Ava nagy levegőt vett.

– Miért?

Cesare megvonta a vállát.

– Nem hívtad fel. Megpróbáltam bocsánatot kérni a nevedben, de szeretne megbizonyosodni róla, hogy nincs több félreértés kettőtök között.

A nő kitépte a kezéből a telefont, és a mikrofonra tette a kezét.

– Hogy merészelsz bocsánatot kérni a nevemben?

A férfi csak hűvösen nézte.

– Nos, most megteheted magad is. Leteheted, vagy beszélhetsz vele, csak rajtad áll.

– Jóságos ég, néha szinte gyűlöllek!

Cesare csak mosolygott. Ava megköszörülte a torkát, és levette a kezét a mikrofonról.

– Halló, Celina!

– Ciao, Ava! – válaszolta Celina. A hangja meleg volt, nyoma sem volt benne szemrehányásnak, és ettől az asszony még rosszabbul érezte magát.

– Sajnálom a múltkoriakat.

– Akinek olyan ember a férje, mint Cesare, az természetesen védi a helyét a szívében. Ő igazán különleges ember.

Cesare öntelt mosolya arról árulkodott, hogy meghallotta Celina szavait.

– Meg makacs, mint egy öszvér, és idegesítő is tud lenni – mormolta Ava. Celina nevetett.

– Az biztos, de helyén van a szíve. Kérlek, ezt ne felejtsd el! – mondta különös hangsúllyal, amire Ava felkapta a fejét. A tekintete megint Cesare kezére esett, és Celina szavai mintha sűrű ködön át érkeztek volna hozzá.

Felnézett, és a tekintetük találkozott. Néhány másodperc múlva Cesare felvont szemöldökkel a telefonra mutatott. Celina szólongatta őt. Ava gyorsan bocsánatot kért tőle, aztán összeszedte magát, hogy váltson vele néhány értelmes szót. Néhány perc múlva megkönnyebbülve tette le a telefont.

Cesare mosolygott magában.

– Csak ne bízd el magad! – szólt rá Ava, és a hangja rekedt volt a lelkében tomboló érzésektől.

A férfi mosolya még szélesebb lett.

– De jót tesz az önérzetemnek, ha látom, hogy szenvedsz.

– Azért ne örülj túlságosan! Elfogadtam Celina meghívását a születésnapjára ma estére, egy éjszakai klubba. A részleteket sms-ben küldi el.

Cesare arcáról lehervadt a mosoly. Ava elégedetten adta vissza neki a telefont.

Nem sokkal hét előtt Cesare benyitott a lakásuk ajtaján. Azonnal feltűnt neki, milyen csend van. Egészen más volt, mint délután, amikor Annabelle és Ava nevetése töltötte meg a szobákat. Miközben letette az aktatáskáját, és meglazította a nyakkendőjét, rájött, mennyire hiányoznak neki.

Semmi sem úgy ment, ahogyan tervezte. A megbeszélés, amelynek már délután véget kellett volna érnie, estig elhúzódott, mert képtelen volt odafigyelni. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a vezetőség tagjai lopva őt méregetik.

Honnan is tudták volna, milyen nehéz órák várnak rá? Most először lesz Avával kettesben, és egyáltalán nem bízott magában.

Odament a bárhoz, kivett egy poharat, és a tekintetét végigjáratta az italokon. Végül elővett egy üveg konyakot, töltött magának egy kortyot, megitta, és hangos csattanással letette a poharat.

Szedd össze magad!

A tekintete az aktatáskájára esett. A probléma megoldása ott van benne. Csak alá kell írnia a válási papírokat, amelyeket az ügyvédei készítettek elő, és Ava eltűnik az életéből.

Tett egy lépést arrafelé, de megmerevedett, amikor valami puhára lépett. Annabelle mackója. Felemelte, és összeszorította a fogát, amikor éles fájdalom hasított belé. Mindennél jobban szerette a kislányát, de ezt a szeretetet lelkifurdalás felhőzte be. Hogyan is élvezhetné az apaságot, amikor Robertótól ezt megtagadta a sors?

Letette a mackót az asztalra. Valami zajt hallott, és hátrafordult. Ava állt az ajtóban, hosszú szaténköntösben, frissen mosott, csillogó haja csábítóan omlott a vállára. Cesare ellenállt a kísértésnek, hogy odamenjen hozzá, átölelje, és csókkal zárja le az ajkát.

– Valami zajt hallottam – mondta Ava, és bement a szobába.

A férfi nem tudta kivonni magát a hatása alól, és ringó csípőjét nézve követte. Az egész teste lángolt.

Santa cielo! Ez a következménye, ha az ember egy évig megtartóztatja magát. Csak szerzetesek élnek cölibátusban, és a teste elemi, primitív módon emlékeztette rá, hogy ő bizony nem szerzetes. Elfordult, hogy Ava ne lássa, mennyire kívánja.

– Csak most jöttem. Minden rendben volt Annabelle-lel és a szüleimmel?

Ava köntöse suhogott, ahogy közelebb lépett. Cesare lehunyta a szemét.

Mindjárt beburkolja a nő illata! Félelem és öröm fogta el egyszerre.

– Igen. Nem is tudom, ki volt izgatottabb. Annyi mindent terveztek holnapra, hogy én csak hallgattam.

– Annabelle itt felejtette a mackóját. – Cesare úgy érezte, ki kell töltenie valamivel a csendet, nehogy engedjen a kísértésnek, és megérintse Avát.

– Igen, tudom. Felhívtam Carmelát, és felajánlottam, hogy utánaviszem, de nem akarta. Azt hiszem, örült a lehetőségnek, hogy vásárolni mehet Annabelle-lel.

A férfi nem tudott tovább ellenállni, és kinyitotta a szemét. Ava mosolya lélegzetelállító volt. Dio mio, minden lélegzetelállító volt rajta! Cesare letépte magáról a nyakkendőt, és a hajába túrt.

– Mikor kezdődik Celina születésnapi partija? – Minél hamarabb elmennek innen, annál jobb, gondolta.

– Nyolckor. Először elmegyünk vacsorázni, aztán a klubba.

Cesare elhúzta a száját. Semmi kedve sem volt dübörgő zenét hallgatni, de minden jobb volt, mint itt maradni Avával és az ijesztően beszűkült gondolataival.

– Húsz percet kérek, amíg lezuhanyozom és átöltözöm.

A nő ujjai a köntös övét babrálták.

– Azt reméltem, hogy hamarabb hazajössz. Beszélni akartunk.

– Sajnálom, elhúzódott. Én… – Cesare elhallgatott, és a mosoly eltűnt az arcáról. – Nem maradunk sokáig, és majd utána beszélünk, jó?

– Jó. Ez a bizonytalanság teljesen kikészít.

Néhány perc múlva Cesare komolyan azon töprengett, ne mondja-e le a partit, de tudta, hogy Celina szemrehányásokkal illetné, ha ő cserben hagyná.

Rosszkedvűen dugta az ezüst mandzsettagombokat a fekete selyeminge megfelelő nyílásába, aztán felvette a szmokingját, és éppen kilépett a szobájából, amikor Ava becsukta maga mögött a vendégszoba ajtaját. Cesarét megrohanták az érzések. Ava smaragdzöld ruhát viselt, amely szabadon hagyta a hátát, és hívogatóan megmutatta meztelen bőrét.

– Nem felejtettél el semmit? – Cesare maga is érezte, mennyire feszült a hangja.

Ava megpördült, aztán nagyra nyílt szemmel nézett rá.

– Nem, készen vagyok.

– Biztos vagy benne? Remekül festesz, de az az érzésem, néhány méter anyag hiányzik a ruhádból.

A nő ugyan elpirult, de felvonta a szemöldökét.

– Ó, miért érdekel hirtelen, hogyan festek?

Cesare gyomra összeszorult.

– Sí, végül is még nem váltunk el. Nem szeretném, ha a többi férfi téves következtetéseket vonna le, ha így lát téged.

– Legyél úriember, és elégedj meg annyival, hogy bókolsz nekem. Egy kisebb vagyont fizettem ki ezért a ruháért.

– Észbontóan festesz, Ava, mint mindig, de az ősember bennem azt szeretné, ha valami mást vennél fel. A legjobb lenne egy krumpliszsák.

A nő csípőre tette a kezét, és lélegzetelállítóan elmosolyodott.

– Mi nem tetszik rajta? – A szeme érzékien megvillant. Cesare nem bírta tovább.

– Eltekintve attól, hogy alig fedi be a fenekedet, és nincs háta?

– Izgató? – kérdezte Ava édesen mosolyogva.

– Az nem kifejezés.

A ruha a nő combjára simult, és kiemelte hosszú lábát.

– Cesare, már csak huszonöt percünk maradt. Elindulhatnánk végre, vagy elkésünk, mert nem tudod elviselni, hogy mások meglátnak egy rövid ruhában?

A férfi nagyot nyelt, megpróbált mondani valamit, de aztán csak megrázta a fejét.

– Remélem, Celina tudja, mivel tartozik nekem – mondta, és odatartotta Avának a karját.

– Viselkedj, Cesare! – nevetett az asszony.

A férfi tudta, hogy idétlenül viselkedik. Semmi joga féltékenykedni. Ráadásul fogadni mert volna, hogy ma este a többi nő is hasonló ruhát visel majd a klubban.

De a többi nő nem az ő felesége!

Megfogta Ava karját, és elindultak.

– Nem sajnálom tőled ezt a ruhát, cara, csak nem tudom, megtérül-e az erőfeszítésed.

A nő elmosolyodott.

– Várd ki a végét, tesoro! Még az is lehet, hogy idén hamarabb jön a Mikulás.

Ava csak fél füllel hallgatta a férfit, akinek már megint elfelejtette a nevét. De ez nem zavarta a beszélgetést, mert az illető alig néhány tucat szót tudott angolul. A tekintete Cesarét kereste, aki állítólag annyira utálja az ilyen klubokat. De ahelyett, hogy szokás szerint ott állt volna duzzogva, a táncparketten flörtölt egy szőke nővel, aki azóta nem szállt le róla, hogy beléptek a klubba.

Ava végignézett magán, és újra elgondolkodott rajta, vajon helyes volt-e, hogy hallgatott az eladónőre a Via Condottin. A ruhája szinte szűzies volt ahhoz képest, amit a szőke nő viselt. Úgy festett, mintha éppen most lépett volna le a kifutóról. Minden férfi utánafordult. Az ő férje meg éppen ölelgette!

A szívét féltékenység szorította össze, alig kapott levegőt. Egész nap pattanásig feszültek az idegei. Attól tartott, hogy az élete végképp kizökken a rendes kerékvágásból, miután beszélt Cesaréval.

– Ne aggódj, Giuliana ugyan igazi végzet asszonya, de Cesaréban megbízhatsz.

Amikor hátrafordult, Celina állt mellette, és együttérzéssel nézett rá. Ava mosolyogni próbált.

– Nem aggódom.

– Remélem, azért, mert megbízol benne. – Celina szeme összeszűkült. – Ugye tudod, hogy soha nem okozna fájdalmat neked?

– Bárcsak úgy lenne! – Avát gyötörte a bizonytalanság.

– A Di Goiáknál bonyolult dolog a szerelem. – Árnyék suhant át Celina arcán.

Ava megfogta a karját.

– Cesare beszélt rólad és Robertóról. meg Valentináról. Szerettem volna tudni, mi van köztetek.

Celina mosolya majdnem sírásba fordult.

– Örülök, hogy elmondta neked. Roberto volt életem szerelme, bár ő a nővéremet szerette. Nem tudom megbocsátani neki, hogy meghalt, mielőtt esélyünk lett volna újrakezdeni. De nektek még nem késő. Ne add fel!

Amikor Celina elment, Ava néhány percig nem mozdult, csak a nő szavain töprengett. Az nem kétséges, hogy Cesarénak hatalma van fölötte, de mindegy, ő mit érez iránta, Cesare csak azért vette feleségül, mert a gyermeke anyja. A kétségbeesés úgy rohanta meg, mint egy megáradt folyó, és azzal fenyegette, hogy magával rántja a mélybe.

A zene elhallgatott, és Ava látta, hogy a férje a bárba tart a gyönyörű Giulianával. Amikor Cesare elvett két pohár pezsgőt a pultról, találkozott a tekintetük. Ava megemelte a poharát. Semmi értelme harcolni. Abban nem kételkedett, hogy Cesare szereti Annabelle-t, abban sem, hogy képes a szerelemre, de őt nem szereti. Ez a gondolat annyira fájt neki, hogy remegni kezdett a pohár a kezében. Amikor letette, megint ott állt mellette az a férfi, akivel az imént beszélgetett. Homályosan rémlett neki, mintha Celina a másod-unokatestvéreként mutatta volna be. Kedves volt, és jóképű, barna hajjal és rokonszenvesen csillogó barna szemmel. És mert Ava nem akart udvariatlan lenni, visszamosolygott rá.

– Balliamo? – A férfi a táncparkettre mutatott. Amikor Ava habozott, színpadiasan a szívéhez kapott. – Per favore!

A nő hirtelen ötlettől vezérelve bólintott.

– Várj!

Amikor a férfi látta, hogy Ava leveti a cipőjét, még szélesebben mosolygott. A dübörgő zene éppen megfelelt Avának, ellenszerként hatott a nyomott hangulatára.

Mario – jutott hirtelen eszébe a férfi neve – a parkett közepére vezette, és kiderült, hogy igazán tehetséges táncos. Az idő gyorsan repült. Amikor lassú szám következett, megköszönte a táncot, örült, hogy egy kicsit pihenhet, de Mario átölelte a derekát. Ám aztán majdnem elvesztette az egyensúlyát, amikor valaki hátulról durván megragadta.

– Mennünk kell.

Cesare meg sem várta a választ, elhúzta Avát, aztán Mario fülébe súgott valamit. A vibráló fényben a nő látta, ahogy a fiatalember elsápad.

Cesare ádáz arckifejezéssel megmarkolta a csuklóját. Mielőtt Ava egyet is mukkanhatott volna, elhúzta a parkettről.

– Várj, Cesare!

De a férfi ügyet sem vetett rá, csak vonszolta a kijárat felé.

– Az ég szerelmére, állj már meg! Még vissza kell mennem a cipőmért!

Cesare olyan hirtelen torpant meg, hogy Ava beleszaladt.

– Mezítláb táncoltál?

– Igen. És most szeretnék elmenni a cipőmért. Egy vagyonba került.

A férfi szeme vészjóslón megvillant.

– Ne moccanj innen!

A tömeg szétvált előtte, ahogy a bárhoz ment. Néhány másodperc múlva már vissza is tért az ezüstszínű cipővel, és szó nélkül a felesége kezébe nyomta. Amikor Avának esze ágában sem volt felvenni, felvonta a szemöldökét.

– Mi van? Fáj a lábam!

Cesare tekintete a nő meztelen lábára esett.

– Meddig folytatjuk még ezt? Per favore, Ava, hagyd abba, hogy folyton provokálsz! Az önuralmam egy hajszálon függ, és csak isten tudja, mi lesz, ha ez a hajszál elszakad.

Ava nyelt egyet, és megcsóválta a fejét.

– Neked más dolgod volt. Csak szórakoztam egy kicsit.

– Azzal, hogy más férfiak tapogatnak? – Cesare ökölbe szorította a kezét, és arcán megrándultak az izmok.

– Csak táncoltunk, abban nincs semmi.

A férfi hitetlenkedő nevetése Ava fülét hasogatta.

– Nincs benne semmi?

– Mégis mit vártál? Hogy leülök egy sarokba duzzogni? Cesare felhorkant.

– Ava.

– Menni akartál, úgyhogy induljunk! – Azzal a nő elrobogott Cesare mellett, és kinyitotta a súlyos tölgyfa ajtót. A klub állott levegője után jót tett a friss szellő. Ava nagyokat lélegzett, és megállt a bejárat aranyozott oszlopai mellett. Bár érezte, hogy ott van mögötte Cesare, nem fordult hátra.

– Ez így nem mehet tovább – mondta végül a férfi fojtott hangon.

– Ebben egyetértünk. Teljesen eltávolodtál tőlem, mégsem tudod elviselni, ha csak a közelembe jön valaki más. Nem tudom, mi történik közöttünk, de nem bírom tovább.

Ava remegő ujjakkal felemelte a tarkójáról a haját, hogy felhevült bőrét hűtse, aztán kontyot csavart belőle. A szemét égették a könnyek, de dühösen pislogni kezdett, nehogy sírva fakadjon.

A válás az egyetlen kiút ebből a helyzetből, de elszorult a torka a gondolatra, hogy elváljon attól a férfitól, akivel le akarta élni az életét.

Cesare közelebb lépett hozzá. A testéből áradó forróság szinte perzselte a nő bőrét. Beszívta a levegőt, de nem engedte ki, mintha attól tartana, hogy akkor a benne tomboló vihar is kiszabadulna. Nehezen szedte a levegőt, amikor a férfi a haját kezdte simogatni.

– Beszélnünk kell, carissima! – A lélegzete Ava fülcimpáját súrolta.

Éppen meg akart fordulni, amikor hangos füttyszó hasított a levegőbe. Néhány férfi éppen akkor hagyta el a klubot. Ava látványa: felemelt karja, meztelen lába, csábítóan domborodó melle, meztelen háta feltűnést keltett. Cesare mérgesen dörmögött. Gyors, szögletes mozdulatokkal levette a zakóját, és Ava vállára terítette.

– Basta! Ezt most szépen felveszed! – sziszegte.

A limuzin előállt, és a sofőr kiszállt, hogy kinyissa az ajtót. Cesare besegítette Avát, maga is beült mellé, és becsapta az ajtót. Ő szólalt meg először, amikor az autó elindult.

– Igazi exhibicionista lett belőled, cara mia.

Ez nem úgy hangzott, mintha bóknak szánta volna. Ava összerezzent, és megpróbált elhúzódni, de Cesare átölelte a vállát, és nem engedte.

– Történt néhány dolog, amióta úgy bánsz velem, mintha levegő lennék.

A férfi összeszorította a száját.

– Látom, és azon töprengek, milyen hatása lehet ennek a lányomra.

– Állj! Azonnal fejezd be! Nem állíthatsz be úgy, mintha rossz anya lennék. És ne nevezd állandóan a te lányodnak! Nem sokkal ezelőttig csak biológiai közöd volt hozzá. Úgy döntöttél, hogy nem élsz együtt velünk. Az apai jogaidat kockáztattad, amikor olyan távol kerültél Annabelle-től, hogy akár halott is lehettél volna.

A limuzin félhomályában Ava látta, ahogy Cesare felkapja a fejét, mintha pofon ütötték volna. Az arcából kifutott a vér.

A nő erre megfogta a kezét.

– Nem úgy értettem, Cesare.

– Megérdemeltem, de jó okom volt rá. Legalábbis hosszú ideig ezt gondoltam, még a földrengés előtt. Azt hittem, nem érdemlem meg, hogy gyermekem legyen, miután Roberto elveszítette az övét.

– Valóban azt gondoltad, Roberto nem akarja, hogy családod legyen?

– Nem csak gondoltam. Elég sokszor mondta, hogy az lenne az igazságos, ha egyedül maradnék, ahogyan ő. – Cesare hangja rekedt volt a fájdalomtól.

Ava szorosabbra húzta magán a zakót. Még érezte rajta a férfi testének melegét, és ez valahogyan erőt adott neki.

– Nagyon sajnálom, hogy ezt mondta. De valóban azt gondolod, Annabelle-nek kell szenvednie azért, mert az öcsédnek rosszul sikerült az élete?

– Én voltam felelős érte.

– A feleségedért és a gyermekedért is felelős voltál. Tudom, csak azért vettél feleségül, mert terhes lettem – mondta ki Ava nagy nehezen –, de nem lett volna szabad magunkra hagynod bennünket.

Cesare hallgatott egy ideig.

– Te sohasem voltál egyedül – mondta aztán alig hallhatóan. – Ott voltak a nevelőnők, a személyzet, a testőr.

– Tudod, hogy sohasem volt igazi családom. Elmeséltem neked, hogyan bánt velem az apám és a testvéreim. Fogalmam sem volt róla, milyen az, ha gyereke születik az embernek, ha anya lesz! Azt hittem, hogy majd ott leszel és segítesz nekem, ehelyett minden adandó alkalommal felpattantál a gépedre, és egyik üzleti út jött a másik után. Nem a személyzethez mentem feleségül, hanem hozzád! Neked kellett volna mellettem lenned, nem nekik!

Cesare lehorgasztotta a fejét, és egy darabig hallgatott.

– Igazad van – adta meg magát egy idő után. – Ha férjnek nem is vagyok alkalmas, azért apaként nagyobb erőfeszítéseket is tehettem volna. Hidd el, Ava, tudom, hogy csődöt mondtam Annabelle-nél, de éppen azért vagyok most itt, hogy jóvátegyem, és hogy soha többé ne felejtsem el, ő nekem a legfontosabb.

A szavai fájdalmasan hasítottak a nőbe, és néhány másodpercig meg sem tudott szólalni. De nem is kellett, Cesare ki akarta önteni a szívét.

– Dio mio, Ava, nem szabad elfelejtened, hogy alig ismertük egymást, mielőtt teherbe estél, és hirtelen minden vágyadat rám vetítetted. Nem tudtam józanul gondolkodni. Bár azt mondod, nem tudtad, mit csinálj, rám mindig úgy hatottál, mintha te lennél a nyugalom szobra. Azért is mentem el, mert úgy tűnt, nincs szükséged rám.

Ava fejében egymást kergették a gondolatok. Elhagyta az ereje, összeroskadva ült a puha bőrülésen.

– Fogalmam sem volt. – kezdte, de elhallgatott, amikor Cesare a fejét ingatta, és tiltakozva felemelte a kezét, mielőtt a homlokára szorította. A kétségbeesett mozdulat megindította az asszonyt.

– Cesare.

– Elég! Hallgass!

A férfi lelkében megbánás, szemrehányás, féltékenység és düh kavargott. Ezek az érzések, amelyek ellen azóta harcolt, hogy gondolkozni tudott, most belevájták a karmukat. Kimerült.

– Belefáradtam a vitába, Ava. – Szeretett volna egy kis pihenőt, egy lélegzetvételnyi szünetet, amikor nem kell a démonaival harcolnia, amelyek a lelkét marcangolják.

Ava elfojtott kiáltása visszhangzott a kocsiban, amikor magához húzta.

Hozzásimult Cesaréhoz, a szeme nagyra tágult. A férfi az ajkát nézte, aztán halkan felsóhajtott, és szenvedélyesen megcsókolta. Arra számított, hogy a nő védekezik, karmol és harap, ehelyett váratlanul megadta magát. A nyelvük egymásra talált, és megint kiáltás hangzott a kocsiban, amikor Cesare ujjai kitapogatták, ami után már oly régóta vágyott.

Senkinek nincs olyan íze, mint Avának, senki nem csókol úgy, olyan ártatlanul és mégis bódítóan, szemtelenül és bizonytalanul. Az egyik pillanatban mintha fel akarta volna falni, a másikban meg olyan volt, mint egy félénk bakfis. Ez az észbontó kettősség csak fokozta Cesare vágyát. De bármennyire szerette volna felhúzni a nő szoknyáját, lerántani a bugyiját, és magáévá tenni, nem volt rá képes.

Mi az az egy csók? – kérdezte egy hang a bensejében.

Aztán eszébe jutott valami, és lassan elhúzódott Avától.

– Nem válaszoltál a kérdésemre, hogy volt-e valakid. Tudnom kell.

– Minek? Hogy letámadhasd, mint az előbb Mariót?

– Csak megmagyaráztam neki, mi történik, ha még egyszer közeledik hozzád. – Cesare egy másodpercre elhallgatott. – Ava.

A nő állta a tekintetét.

– Még mindig férjnél vagyok, és nagyon komolyan veszem a fogadalmamat. És neked volt valakid?

Cesare megrázta a fejét.

– Még házasok vagyunk, mia amante. Sohasem követnék el ellened ilyesmit.

Ava ajka remegett.

– Hogy mondhatsz ilyet, amikor azt akarod, hogy ne reménykedjek tovább?

A férfi gyomra összeszorult.

– Jóságos ég, hallgass, Cesare, és csókolj meg.!

Ezt nem kellett kétszer mondani. A férfi testét vágy öntötte el, amikor megint megízlelte Ava ajkát. A nő átölelte a nyakát, és a hajába fúrta az ujjait. Cesare szíve úgy vert, mintha ki akarna szakadni a mellkasából. Amikor Ava telt melle hozzásimult, az maga volt a mennyország. Egyik kezével a hátát, puha, bársonyos bőrét simogatta. Aztán megszakította a csókot, és látta, hogy Ava is levegő után kapkod. Nedves, duzzadt ajka láttán felnyögött.

– Mi a baj? – suttogta a nő. Még mindig Cesare haját simogatta, és a férfi soha nem gondolta volna, hogy ez ilyen érzéki is tud lenni.

– Megérkeztünk.

Eltartott néhány másodpercig, amíg Ava felfogta a szavai értelmét. Egy kicsit elhúzódott, és Cesare máris hiányolta. Egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy megkéri a sofőrt, hajtson ki a városból, de Ava már ki is nyitotta az ajtót, és kiszállt. Cesare vitte utána a cipőjét.

Azért döntött úgy, hogy elválik a feleségétől, mert azt hitte, nem alkalmas férjnek és apának. Kábán töltötte a napjait, csinálta, amit kellett, üzleteket kötött, még több pénzt keresett. De most minden pillanatot átélt, a teste minden porcikája riadókészültségben volt. Minden idegszálával az észbontó testű nőt figyelte, aki meztelen lábával a lift felé tartott. A feleségét.

A liftben átölelte Avát, de nem csókolta meg. Ha egyszer elkezdi, nem tudja abbahagyni.

Amikor hazaértek, magához akarta ölelni, de csak a zakóját markolta, amelyet Ava határozott arckifejezéssel a kezébe nyomott.

– Gyere ide! – Cesare minden porcikája lángolt a vágytól. Ava büszkén felemelte a fejét.

– Nem!

A férfi megállt, mint akibe villám csapott.

– Nem fekszem le veled, csak mert éppen ez jutott eszedbe – mondta a nő dacosan.

Cesare úgy ugrott oda hozzá, mint egy ragadozó, amely lecsap az áldozatára. Ava visszahőkölt, ő pedig a legszívesebben rávetette volna magát, de uralkodott magán.

– Éppen ez jutott eszembe? Hát nem arról beszéltünk, hogy mindig is akartalak? Dio, elég, ha belépsz a szobába, és én már acélos vagyok.

Ava elvörösödött, és ettől a férfi egy kicsit megenyhült. Amikor azonban a nő hevesen rázni kezdte a fejét, megint feldühödött, és megint megpróbálta elkapni. Ava megint kicsúszott a keze közül. Cesare majd felrobbant a méregtől.

– Ha csak fel akarsz izgatni. – kezdte kifulladva.

– Nem bújok ágyba veled, Cesare – mondta Ava.

Cesare tett egy lépést felé, beszívta az illatát, és érezte, hogy még sohasem kívánta így.

– Mondd, hogy nem akarsz engem, mia sposa!

– Tudod, hogy akarlak, de nem vagyok a játékszered. Emlékszel? Azt mondtad: többet nem fogsz tőlem kapni.

Cesarénak kezdett melege lenni. Sohasem kellett a szomszédba mennie egy válaszért, de most csak ennyi jutott eszébe:

– Mindketten tudjuk, hogy figyelmeztető táblát kellett volna kitenned a bikinidre. Dühös voltam, hogy kísértésbe vittél, és nem voltam önmagam.

– Most pedig úgy döntöttél, hogy fütyülsz mindenre?

A férfi letépte a nyakkendőjét, és elhajította.

– Sehogyan sem döntöttem. Csak azt tudom, hogy megőrülök érted. – Ökölbe szorította a kezét. – A pokolba is, Ava, minden szégyenérzet nélkül mutogattad magad!

– Na, akkor szerencséd van, mert mostantól kezdve egyáltalán nem mutogatom magam. Jó éjszakát, Cesare!

A férfi nem fogta fel azonnal, amit hallott, és mire megértette, Ava már eltűnt a vendégszobában. Bravo, Cesare! Végre sikerült, amin azóta mesterkedett, hogy Ava visszajött: elüldözte őt maga mellől.

Dühöngve járkált fel-alá a szobában. Ha Aváról van szó, teljesen elveszíti a fejét. Ha csak ránéz, minden érzéke megbolondul.

Tekintete az aktatáskájára esett, és összeszorította a száját. Kinyitotta a táskát, és kivette belőle az iratokat. A hideg, józan szavak gúnyként hatottak. Csak egy aláírás a szaggatott vonalra, és ő szabad ember.

De valóban nincs más megoldás? Mélyen megérintette, amit Ava a családjáról mondott. Csak lassan fogta fel, mit jelentenek a szavai, és milyen magányos lehetett, amikor az esküvő után ő magára hagyta, de hát maga is a saját félelmei foglya volt.

És most? Eléggé férfi ahhoz, hogy átlépje a saját árnyékát? Két kézzel megfogta a lapokat, és széttépte őket. Elmosolyodott. Ha Ava két hónappal azelőtt kéri, hogy váljanak el, valószínűleg igent mondott volna. De most már nem! Apró cafatokra tépte a papírokat.

Lehet, hogy nem tökéletes férj, de tárgyalni azt tud. Nem lesz válás!

Mi lesz most?

Ezen majd később gondolkodik.

7. FEJEZET

Ava az ajtófélfának támaszkodott a vendégszobában. A szíve vadul vert, a fejében egymást érték a gondolatok. Cesare először hátat fordított neki, aztán meg azt várta, hogy a karjába omlik. Lehunyta a szemét, próbált megnyugodni, de a gondolat, hogy annyi idő után megint lefeküdjön Cesaréval, olyan csábító volt, mint egy pompás lakoma az éhezés után.

Meztelen lábujjait a vastag szőnyegbe fúrta. Mit csináljon? És mire vélje Cesare ingadozását?

A férfi megdöbbent, amikor ő az orrára csapta az ajtót, de nem szaladt utána. Az ajtót sem rúgta be. És miközben ő itt emészti magát, valószínűleg egy pohár ital mellett élvezi a kilátást, vagy gyorsan köt még néhány üzletet.

Ava zaklatottan az ablakhoz lépett. A lábánál ott hevert az éjszakai Róma. A Campo de’ Fiori egyik mellékutcájában álló ház legfelső emeletéről a Szent Péter-bazilikáig lehetett látni. Amikor felsóhajtott, a pára lecsapódott az üvegre, és nem látott ki. Eszébe jutott valami.

Nem azért jöttek, hogy megoldják a problémáikat.

Kábán kitapogatta a kapcsokat a ruháján, amely egy pillanat múlva már a földön hevert. Bugyi is volt rajta, de azonnal elvetette a gondolatot, hogy meztelenül állítson be Cesaréhoz. Felvett egy zöld selyem hálóinget és a hozzá illő köntöst, aztán gyorsan elindult, mielőtt még inába szállt volna a bátorsága.

A folyosón csend volt, és a nappali üres, ahogyan a konyha és a terasz is. Megtorpant a gondolatra, hogy bemenjen Cesare hálószobájába. Aztán lassan odament az ajtóhoz, és megállt. Az ajkába harapott, és hallgatózott. Mi van, ha Cesare már alszik? Vagy még rosszabb: ha megint hűvösen, távolságtartóan viselkedik vele, ahogyan egy teljes éven át? A félelemtől Avának kiszáradt a szája, de szóba sem jöhetett, hogy megfutamodjon. Nagy levegőt vett, és benyitott.

Cesare az ágytámlának támaszkodva ült, az egyik kezében konyakospohár, a másikban tablet. Felnézett, és a tekintetük találkozott. A férfi lassan letette a poharat az éjjeliszekrényre. Ava tekintete a meztelen mellkasára esett, és úgy érezte, mintha minden lélegzetvételre perzselő levegő töltené meg a tüdejét. Jól ismerte ezt a testet, mégis elakadt a lélegzete ennyi férfiasság láttán.

– Minek köszönhetem a szerencsét, cara?

Ava megnyalta kiszáradt száját.

– Beszélni akartunk.

Cesare elfordult, és letette a tabletet.

– Biztos, hogy csak ezért jöttél? Hogy beszélgessünk? – Összehúzta a szemét, és karba fonta a kezét izmos mellkasán.

A nő görcsösen markolta a kilincset.

– Biztos.

Cesare bólintott, és felhajtotta a takarót.

– Akkor helyezd magad kényelembe, és beszélgethetünk.

Avának nem kellett odanéznie, hogy tudja, a férfi meztelen. Mindig meztelenül alszik.

– Nem akarsz. felvenni valamit?

– Nem. Mondtam neked, mi történik, ha bejössz a hálószobába. Teljesen mindegy, hogy van-e rajtam valami, vagy nincs.

Ava bensejét vágy perzselte. Veszélyes, áruló vágy. Azonnal ki kell innen mennie. de mintha megbénult volna.

Cesare felsóhajtott.

– Semmi kedvem a szobán átkiabálva folytatni a beszélgetést. Gyere ide, itt kényelmesebb – mormolta sokat sejtetően.

Ava megrázta a fejét, és kinyitotta az ajtót.

– Tudod mit? Talán mégsem volt ez olyan jó ötlet. Már régen elmúlt éjfél, és. Így nem tudok veled beszélgetni. Mindkettőnknek szüksége van az alvásra. Majd beszélünk holnap.

Cesare szélsebesen kiugrott az ágyból, odasietett Avához, és becsapta az ajtót. A nőnek torkára forrt a kiáltás, amikor Cesare hátulról hozzásimult. Meztelenül.

– Ó, nem, Ava mia! Még egyszer nem szaladsz el előlem – suttogta, és forró lehelete a nő fülét perzselte.

– Nem szaladok el!

– Nem, először felizgatsz, aztán faképnél hagysz. Elvarázsolsz. Úgy érzem, belefulladok a szépségedbe.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Dehogy nincs, különben nem lennél itt. Megkapod, amit akarsz, tesoro mio: beszélünk. De utána valószínűleg gyűlölni fogsz.

Ava levegő után kapkodott, és megfordult Cesare karjában.

– Miért gyűlölnélek? Azt mondtad, nem volt senki más!

A gondolatra, hogy Cesare esetleg hazudott, rosszullét fogta el.

– És ez így is van. A nő fellélegzett.

– Mi lehet még? Vagy azt akarod bevallani, hogy őrült sorozatgyilkos vagy?

A megjegyzéstől nem lett jobb a hangulat, ahogyan várta, ehelyett azt látta, hogy Cesare állán megfeszülnek az izmok, aztán megint ellazulnak.

– Annak a Mariónak azért szívesen kitekertem volna a nyakát. Alapjában véve mindenkinek, aki ma este rád merészelt nézni.

– Meglep, hogy egyáltalán észrevetted, amikor egész este Giuliana mellét bámultad.

Cesare még jobban magához szorította őt, hogy érezze, mennyire kívánja, és halkan felnevetett.

– Úgy tűnik, mindketten a zöld szemű szörnyeteg foglyai vagyunk.

– A féltékenység előfeltétele lenne, hogy legalább kedveljük egymást, Cesare.

A férfi arcáról lehervadt a mosoly, miközben Avát nézte, mintha örökre az emlékezetébe akarná vésni.

– Sí, sohasem tagadtam, hogy kedvellek, Ava.

– Csak szexuális értelemben.

– Nem szabad alábecsülnöd a szexet, cara mia. A szex királyságokat döntött romba, és hatalmas férfiakat tett tönkre. – Cesare Avához simult, mintha ezzel jobban meg tudná győzni, mint száz szóval.

– Téged ez eddig elkerült – mondta a nő rekedten.

Cesare odahajolt hozzá, és amikor megcsókolta, Ava gondolkodni sem tudott már. Ez a csók más volt, mint a kocsiban. Szégyentelen támadás volt minden érzéke ellen, Cesare hatalmának kifejeződése. Nyelve veszélyes táncba kezdett, amelynek csak egy célja lehetett.

Ava ujjai már Cesare mellét érintették. A körme a bőrébe mart, és amikor a férfi felsóhajtott, ő elveszett.

Cesare felemelte a fejét. A sötét szoba csendjében csak a lélegzését lehetett hallani. A nyelvével Ava bizsergő ajkát simogatta.

– Te sohasem hagysz hidegen, cara. Mindig is így volt ez közöttünk. Egy érintés, és az egész világ lángokban áll. – Lassan végighúzta egyik ujját a nő nyakán.

Ava sóhaja elégedett mosolyt varázsolt Cesare arcára. Lehúzta az asszony válláról a köntöst, aztán a hálóing következett. A férfi bizonytalan mozdulattal végighúzta az ujját a nyakától a melle közötti árkon keresztül a hasáig, és megszabadította a bugyijától is. Olasz szavak záporoztak az ajkáról.

– Kérlek, beszélj angolul! Nem értem, mit mondasz.

Cesare megismételte, amit mondott, de amikor a kendőzetlen szavakra Ava elvörösödött, megint olaszul kezdett beszélni. Minden szótag úgy simogatta a nő bőrét, mint egy csók, elnehezültek tőle a tagjai, és a vágytól elgyengülve az ajtónak dőlt.

– Cesare. – mormolta, de képtelen volt összefüggő mondatokban beszélni. Maradék erejével felegyenesedett. – Még mindig beszélnünk kell.

A férfi mohón megcsókolta a szája szegletét.

– Beszélni is fogunk, de előtte még szükségünk van valamire. És bármi lesz is, kérlek, Ava, hidd el, borzasztóan sajnálom, hogy fájdalmat okoztam neked.

A nő szemébe könnyek szöktek. Amikor legördültek az arcán, Cesare gyengéden letörölte őket a hüvelykujjával. Aztán a karjába kapta és az ágyba vitte. Avát selymesen ölelte körbe a takaró, amely még mindig Cesare illatát árasztotta.

– Gyere ide!

A férfi engedelmeskedett, Ava pedig megsimogatta az arcát, az ajkát, borostás állát. Amikor megint a szájához ért, Cesare bekapta az ujját, és szopogatni kezdte.

Ava bensejét csillapíthatatlan tűz perzselte. A férfi anélkül, hogy elengedte volna az ujját, odafeküdt mellé, és a mellére tette a kezét. A nő alig tudta már elviselni a forróságot.

– Érints meg! – rimánkodott, de Cesare ott hagyta a kezét, ahol volt, a melle domborulata alatt.

Ava szemhéja elnehezült, miközben a férfi ajka és keze az eksztázis szélére kergette. Amikor a keze a melle felé közeledett, ő nyögve nekipréselődött.

– Még nem – mondta Cesare, aki közben elengedte az ujját.

Ava melle és öle fájdalmasan lüktetett, és amikor már azt gondolta, nem bírja tovább, a férfi megsimogatta a mellét, aztán a szájába vette a mellbimbóját. A nő felnyögött, aztán magával ragadta a kéj hulláma, és már semmiről sem tudott. Az orgazmus egy tornádó sebességével csapott le rá.

Amikor kinyitotta a szemét, találkozott a tekintetük.

– Te semmit sem változtál, tesoro mio – mondta Cesare rekedt hangon.

– Magamban akarlak érezni! – suttogta Ava.

Különös kifejezés suhant át a férfi arcán, amelyet ő nem tudott megfejteni. Meg akarta kérdezni, mi történt, de mindent elfelejtett, amikor Cesare megint megcsókolta. Végül a férfi a szemébe nézett.

– Szeded még a tablettát? – kérdezte.

– Igen – suttogta Ava.

Nemsokára már együtt zuhantak a szakadék felé, de Cesare hirtelen feltérdelt, kihúzta a fiókot, és elővett egy óvszert. Miközben feltépte a csomagolást, Ava nagy levegőt vett. Merész gondolata támadt. Feltámaszkodott, és megfogta Cesare kezét.

– Hadd csináljam én!

A férfi szeme tágra nyílt.

– De hát sohasem csináltad.

– Viszont gyakran elképzeltem. Szabad?

Cesare bólintott. Ava feltérdelt, és a férfi mögé ült. Megcsókolta a két lapockája között, aztán a feladatra összpontosította a figyelmét. Cesare válla olyan széles volt, hogy nem látta, mit csinál, csak érezte, de ez is elég volt. Lassan, élvezettel húzta fel rá az óvszert. Cesare péniszének bársonyos bőre lángolt az érintésétől.

– Tesoro, per favore, akarlak! – suttogta Cesare rekedt hangon, aztán megfordult, és visszafektette Avát a párnára. A nő illata olyan volt, mint egy afrodiziákum. – Már el is felejtettem, milyen szép vagy.

A férfi megsimogatta a combja belső felét, a nő pedig az ajkába harapott. Köd borította el a szemét, és a mennyország olyan közel került, hogy csak ki kellett nyújtania érte a kezét.

– Cesare! – kiáltotta, amikor a férfi ujja belésiklott, aztán újra meg újra felkiáltott, amikor Cesare megtalálta minden kéj középpontját. A vér vadul száguldott az ereiben, zúgott a fülében, aztán már nem hallott semmit.

Cesare felnyögött, amikor Ava a vállába mélyesztette a körmeit. És amikor egyesültek, azt mondta:

– Nyisd ki a szemed, Ava!

A nő minden erejét összeszedve felemelte a szemhéját. A lábát Cesare dereka köré fonta, aki lefejtette a kezét a válláról, és a feje fölé tette.

– Ne mozdulj!

Mélyen Ava szemébe nézett, és mozogni kezdett. A nő alig tudta megállni, hogy ne mozdítsa a csípőjét.

– Nem bírom ki.

– Dehogynem. – Cesare még mélyebben belényomult, aztán megállt. Úgy tűnt, mintha megállt volna az idő, és csak a lélegzésük hallatszott. Végül azt suttogta:

– Most!

És akkor mindketten ugyanabban a ritmusban kezdtek el mozogni. Nyögtek és sóhajtoztak, Ava még jobban szorította a combjával, és a világ elsötétült körülöttük. Már semmi sem volt fontos, csak Cesare, akinek kiáltásai kitöltötték a teret, miközben egyre gyorsabban mozgott.

Az édes robbanás minden mást kioltott. Ava lehunyta a szemét, és átadta magát a belsejében lángoló tűzijátéknak. A férfi egy pillanatra megmerevedett, de minden idegszála feszültség alatt állt. Aztán egy kétségbeesett kiáltással átadta magát a kéjnek, és Avára omlott.

A nő köréje fonta a karját, lassan simogatta forró, izzadt bőrét, miközben Cesare remegett. Aztán felemelte a fejét, megcsókolta Ava állát, de egyikük sem szólt semmit. Nem is volt rá szükség.

De valami nem hagyta nyugodni az asszonyt, amikor Cesare nem sokkal később magához ölelte, és gyengéd szavakat súgott a fülébe.

A csúcspont előtti pillanatban Cesare elhúzódott tőle.

Cesare az ágy lábánál állt, és alvó feleségét nézte.

Gyötörte a lelkiismeret. Bár alaposan megvizsgálta az óvszert, és semmi bajt nem talált, nem tudott megnyugodni. A jövőben nem szabad ilyen szenvedélyesnek lennie, mert nem lesz minden alkalommal ilyen szerencséje.

A szenvedélye cseppet sem csillapodott, éppen ellenkezőleg. Ha csak Ava közelében volt, már lőttek az önuralmának.

A nő megmozdult álmában, és kicsit felemelte a takarót meztelen testéről. Cesarénak össze kellett szednie minden erejét, hogy ne bújjon be mellé az ágyba. Egy pillanatra még haragudott is Avára, amiért ilyen heves érzéseket váltott ki belőle.

Már annak idején elveszett, amikor meglátta a nőt Londonban, egy forgalmas kereszteződésben. Akkor azzal tért napirendre a dolog fölött, hogy ez csak testi vonzalom, de most már tudta, hogy nem így van. A gondolatra, hogy Ava örökre eltűnhet az életéből, elszorult a torka.

Az asszony motyogott valamit álmában, Cesare pedig kényszerítette magát, hogy az ajtóhoz menjen, bár minden porcikája tiltakozott ellene.

– Cesare.

Amikor meghallotta, hogy Ava szólítja, megállt, mintha a földbe gyökerezett volna a lába. A nő felült, a takaró lecsúszott a derekára. Lágy reggeli napfény esett nőies idomaira. A mellét félig eltakarta hosszú, selymes haja. Cesare nagyot nyelt. Egy évig nem értek egymáshoz, és a vágya még korántsem csillapodott, de nem mert tovább maradni, mert félt, hogy kihívja maga ellen a sorsot.

– Mit csinálsz? – kérdezte Ava.

– Hagylak egy kicsit aludni, amante.

A nő lassan visszafeküdt. A haja oldalra csúszott, és teljes szépségében előbukkant a melle. Cesare figyelmét nem kerülte el, hogy Ava érzékiségtől fátyolos tekintete végigvándorol az ő meztelen testén, és gyönyörködik benne. A szíve gyorsabban kezdett verni, amikor Ava az ágaskodó férfiasságát vette szemügyre. Látta, ahogy megnyalja az ajkát, és megborzongott.

– Most már felébredtem – mormolta Ava rekedten.

Cesarét forróság öntötte el, és mielőtt észbe kapott volna, már vissza is ment az ágyba.

– Nem akarlak agyongyötörni.

– Nem gyötörsz.

A férfi gyengéden megsimogatta felesége arcát.

– Remélem, nem ítélsz el. Az önuralmam gyengélkedik.

Ava a termetes hímtagjára nézett, és megjegyezte:

– Én úgy látom, hogy semmid sem gyengélkedik.

Hosszú idő óta most nézett rá így először, és Cesarénak elakadt tőle a lélegzete. Most jött rá, hogy eddig nem is tudta, mi hiányzik neki, és ettől elszorult a szíve. Még mielőtt tudta volna, mit csinál, bebújt Ava mellé a takaró alá.

– Egészen elgyengülök, ha így nézel rám.

– Hogyan nézek?

– Mintha én lennék a világ közepe. A nő arcáról lehervadt a mosoly.

– Az voltál, Cesare, amíg el nem fordultál tőlem.

– De most itt vagyok – mondta a férfi, ám látta Ava tekintetén, hogy ez nem elég. Mást azonban nem tud nyújtani. Egyelőre.

Megcsókolta, és csak remélte, hogy a nő viszonozza a vágyát. Megkönnyebbülve állapította meg, hogy a reakció nem késik. Ava a nyaka köré fonta a karját, a két combja közé nyomta a combját, és amit ott érzett, nem késztette további töprengésre.

Amikor a péniszére fonta az ujjait, Cesare a lelke mélyéből sóhajtott fel. Tudta, hogy most nem fog sokáig tartani, ezért az óvszer után nyúlt.

– Még ne! – suttogta Ava, és forró csókokat lehelt a mellkasára. Aztán a hátára fordította, és fölé térdelt. A körmei nyomokat hagytak a felsőtestén, és Cesare szitkozódása mosolyt csalt az ajkára.

– Élvezed a hatalmadat?

– Ezt élvezem. – Ava szeme ragyogott, amikor odahajolt Cesare fölé, és a szájába vette a mellbimbóját. Cesare felnyögött, és a nő selymes hajába fúrta az ujjait.

– Ava. – Maga sem tudta, hogy könyörög-e neki, vagy figyelmezteti.

Válaszul a nő mindkét kezét a férfiasságára kulcsolta, és simogatni kezdte.

– Dio mio, ne hagyd abba. – Ez már egyértelműen könyörgés volt.

Ava mélyen a szemébe nézett, miközben előrehajolt, és a szájába vette. Cesare úgy érezte, nem bírja tovább. Arra sem emlékezett, odaadta-e Avának az óvszert, amikor kérte. Aztán a nő ráült, ő pedig érezte, hogy kész befogadni őt. Amikor egyesültek, Ava halkan felnyögött, és ez is csak fokozta a vágyát. Mint az előző alkalommal, most is megtalálták a közös ritmust, és hamar elérték a csúcspontot. Akkor Ava a férfi mellkasára omlott, egész testében remegve.

– Ó, Cesare, annyira hiányoztál! – suttogta. A hangjában rezgő fájdalom a férfi szívébe markolt.

– Te is hiányoztál nekem – mondta kissé mereven, de nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy sajnálkozzon vagy bármit is megbánjon. Megragadta Ava csípőjét, lökött még egyet, aztán ő is elélvezett.

Eltartott néhány percig, míg újra egyenletesen lélegeztek. A nő halkan súgott valamit a mellére borulva. Cesare ujjai a haját simogatták, és már tudta, hogy dacolni fog a sorssal, és megtalálja a megoldást.

Ava belépett a nagy, napfényes konyhába, és azonnal észrevette a cédulát a hűtőszekrényen. Üres ágyban ébredt, üres lakásban, és rossz érzés fogta el.

Az elmúlt éjszaka megoldást keresett megromlott házasságára, ehelyett megadta magát a férje vágyainak. Megint. Összehúzta magán a köntöst, levette a cédulát a hűtőről, és olvasni kezdte.

Hozok reggelit. A dohányzóasztalon hagytam neked ajándékot.

C.

8. FEJEZET

Percekig vizslatta a bonyolult kávéfőzőt, aztán megnyomta a legkevésbé veszélyesnek tűnő gombot, és remélte, hogy minden rendben lesz. Utána bement a nappaliba. A szíve nagyot dobbant, amikor meglátta a nagy, díszes dobozt. Amikor levette a tetejét, a lélegzete is elállt.

Az utóbbi hónapokban távolról gusztálta a fényképezőgépet, amelyet most kivett a dobozból. A létező legjobb gép volt, de a csillagászati ára miatt nem reménykedett benne, hogy valaha is megengedheti magának. Elmosolyodott, amikor megnyomta a bekapcsológombot.

Kiszaladt a teraszra, hogy kipróbálja. Készített néhány panorámaképet a Szent Péter-székesegyházról, a Campo de’ Fioriról, amely csak néhány száz méterre volt, lefényképezte a szökőkutat meg az embereket, akik ott álltak előtte.

Aztán kihajolt a korláton, és lefényképezte az utcát a ház előtt, ahol az emberek a kávézó teraszán reggeliztek. Ráközelített a képre, és már éppen meg akarta nyomni a kioldógombot, amikor meghitt arcot fedezett fel. Lehanyatlott a keze, és csak nézett lefelé. Cesare régi pólót és farmert viselt, és a látványától neki a lélegzete is elállt. A kezében egy dobozt tartott Ava kedvenc éttermének emblémájával, a hóna alatt pedig újságot. Éppen telefonált. A haját fújta a szél, és néhány nő megfordult utána, amikor elment a kávézó mellett, de úgy tűnt, Cesare ezt észre sem veszi. Ava felemelte a fényképezőgépet, a férfira irányította, és néhányszor megnyomta a gombot.

Cesare hirtelen megtorpant. Leejtette az újságot, és Ava látta, hogy elsápad. Percekig csak bámult maga elé, amíg valahol nagyot durrant egy motor kipufogója, és erre felrezzent. Az újságot ott hagyta a földön. Amikor belépett az épületbe, és eltűnt a szeme elől, Ava leengedte a gépet. Döbbenten nézte a képeket a kijelzőn. Jeges marok szorította össze a szívét, miközben egyesével végignézte a képeket. Cesare nem úgy festett, mint egy olyan férfi, aki éppen eltöltött egy csodálatos éjszakát a feleségével, hanem mint aki kísértetet látott.

A nap elbújt egy felhő mögött, és a teraszra árnyék borult.

Ava kockára tette a szívét, amikor az éjszaka lefeküdt Cesaréval, pedig még nem is gyógyult meg igazán. Most tudta, hogy megint veszélyben van. Az ujjai görcsösen markolták a kamerát, amikor meghallotta, hogy Cesare kinyitja az ajtót. Nagy levegőt vett, és visszament a nappaliba. A férfi belépett, s ahogy meglátta Avát, megtorpant, és szinte elnyelte a szemével. A nő szíve hevesen vert.

– Köszönöm – mutatott a fényképezőgépre –, ez igazán nagyon kedves tőled.

– Prego. – Cesare Ava meztelen lábát nézte, aztán feljebb vándorolt a tekintete. – Azt reméltem, hogy még ágyban leszel, mire visszaérek – mondta, és kiment a konyhába.

Ava követte.

– Ezek szerint nem bántad meg az elmúlt éjszakát?

A doboz a reggelivel nagyot koppant a pulton, és Cesare mobiltelefonja is követte. A férfi odalépett Avához, és néhány centiméterre tőle megállt.

– Az éjszaka a tested minden négyzetcentimétere, minden szeplőd beleégett az agyamba. Tulajdonképpen ki kellett volna elégülnie az étvágyamnak, de úgy tűnik, hogy kielégíthetetlen. Semmit sem szeretnék jobban, mint felültetni a pultra, az ajkamat a legédesebb pontra tapasztani, amíg el nem élvezel, újra meg újra. Úgy hangzik ez, mintha bármit is megbántam volna? – suttogta, és közben Ava szemébe nézett.

A nőt elöntötte a forróság, de közben fázott. Fura, hogy ilyesmi egyáltalán lehetséges.

– Nem – mondta.

Cesare megfordult, és odament a kávéfőzőhöz.

– Főzök neked még egyet, ez már kihűlt. Ava érezte, mennyire feszült.

– Mi történt, Cesare? – kérdezte.

A férfi megmerevedett, de nem hagyta abba a kávéfőzést. Csak akkor fordult Ava felé, amikor meghallotta a csepegő kávé meghitt hangját. Megrázta a fejét, mint aki nem találja a szavakat. A felesége odalépett hozzá, a lépteit alig lehetett hallani a padlón.

Cesare nagy levegőt vett, hogy lecsillapodjon a zűrzavar a belsejében, és a hajába túrt. Képtelen volt azonnal Ava nyakába zúdítani, mi vár rájuk.

Amikor lehajtotta a fejét, a nő kinyújtotta felé a kezét. Cesare szíve megdobbant. Szerette volna az elmúlt tíz percet kiiktatni az életéből. Szerette volna megállítani az időt, és visszarepülni abba a pillanatba, amikor Ava karjában felébredt, de ez lehetetlen. Az asszony tekintetében ezer kérdés bujkált, amelyek gyötörték, de nem volt ereje feltenni őket.

Mit is kérdezett tőle? Hogy mi történt?

– Kérlek, Cesare, mondd el! – mondta most határozott hangon.

A férfi megpróbált megszólalni, de nem jött ki hang a torkán. Ha megszólal, Ava meggyűlöli. De amióta ma reggel kibontakozott a karjából, és meglátta, hogy Celina hívta, tudta, hogy lejárt az ideje.

Megfogta Ava kezét, és odavezette a kanapéhoz a nappaliban. Minden porcikája arra vágyott, hogy ne kelljen a felesége világát szétrombolnia.

– Az ég szerelmére, szólalj már meg! Kérlek! – mondta a nő remegő szájjal. – Úgy viselkedsz, mintha itt lenne a világvége, teljesen megijesztesz.

Cesare nagy sóhajjal leült a kanapéra, és azonnal beborította Ava érzéki illata. Szeretett volna egyszerűen csak hallgatni, miközben beszívja, és hallgatni örökre. Összekulcsolta a kezét, hogy ne remegjen.

– Celina hívott ma reggel, de nem hallottam, úgyhogy visszahívtam.

Az Ava szemében tükröződő rettegéstől megborzongott.

– És?

– Megvan a boncolás eredménye. Roberto Tay-Sachs-szindrómában halt meg.

Ava a fejét rázta.

– Sohasem hallottam róla.

– Nagyon ritka betegség, és Celina szerint még ritkábban ismerik fel.

– Szenvedett? – kérdezte a nő suttogva. Cesare hangja megremegett.

– Sí. Szörnyű betegség ez.

Ava megsimogatta az arcát, Cesare pedig mohón élvezte az érintést, tudta, hogy nem sokáig lesz már része benne.

– Nagyon sajnálom. Robertót is, meg téged is.

– Én nem érdemlem meg, cara.

– Hogy mondhatsz ilyet?

– Mert a betegséget… génhiba okozza. A szülők adják tovább a gyerekeiknek. Az én esetemben mindkét szülőm hordozza.

Ava először értetlenül nézett rá, aztán tágra nyílt a szeme a döbbenettől. A keze lehanyatlott, és olyan sápadt lett, hogy a szeplők virítottak a tejfehér bőrén.

– Azt akarod mondani, hogy te is… és Annabelle… hordozhatjátok ezt a gént?

Cesare bólintott.

– De hát Annabelle… teljesen egészséges. Megfázásnál komolyabb betegsége sosem volt. És neked sincs semmi bajod.

– Nincs.

– Cesare, mit hallgatsz még el előlem?

– Én is úgy végezhetem, mint Roberto.

– Jóságos ég! – Ava döbbenten nézett rá. – Tudták a szüleid, hogy hordozzák ezt a betegséget?

– Nem tudom elképzelni. Láttam, mennyire megviselte anyámat, hogy elveszítette Robertót. Azt gondolom, hogy nem tudták.

A nő egy másodpercig örült neki, hogy ez így van, különben nem lenne sem Cesare, sem Annabelle.

– És milyen hatása van ennek a lányunkra?

– A betegség nem feltétlenül alakul ki. Lehet, hogy egész életében nem lesz beteg, de a gén mutálódhat is, és akkor általában bonyodalmak lépnek fel.

Ava felnyögött. Minden porcikája tiltakozott azellen, amit Cesare mondott. A kislányában, az ő édes kicsi lányában halálos betegség lappang.

– Sejtettél valamit? Azért hallgattad el előttem Roberto betegségét? – A nő tekintete elsötétült, amikor Cesare csak bólintott, és nem mondott semmit. – Mennyi ideje volt beteg?

– Egy éve. És az utolsó hat hónapban egyre rosszabbul lett.

Könnyek szöktek Ava szemébe.

– Mindent tudtál, és elhallgattad előlem?

A férfi meg akarta fogni a kezét, de aztán nem tette.

– Csak most tudtam meg, miben halt meg. Nem sejtettem, milyen rossz lesz. Meg akartalak kímélni.

– Ne merészeld azt mondani, hogy engem akartál kímélni! Nem volt jogod elhallgatni! Mi lett volna, ha Annabelle megbetegszik, és én semmiről sem tudok?! – Avát félelem rohanta meg. – Jóságos ég, Cesare, mi lesz, ha… – kezdte, de nem tudta befejezni a mondatot. Amikor a férfi megfogta a karját, ahhoz is erőtlen volt, hogy tiltakozzon.

– Nem szabad erre gondolnod!

Ava lassan felemelte a fejét.

– Miért nem? Hiszen te is erre gondolsz! Most már értem, miért nézel úgy mindig Annabelle-re! A legrosszabbra számítasz, igaz?

Cesare még jobban elsápadt, és a ráncok a szája körül mélyebbek lettek.

– Roberto sokáig nem akarta, hogy meglátogassam, de hat héttel ezelőtt, mielőtt Balira utaztunk volna, hirtelen látni akart. Mialatt Balin voltunk, az állapota rosszabbodott, ezért repültem el ismét hozzá, és csak halogattam a visszautat Balira. Azt hiszem, tudta, hogy meg fog halni. Amikor láttam, milyen rosszul van, felhívtam Celinát. Ő megpróbálta rábeszélni Robertót, hogy menjen szakemberhez, de ő nem akart. Olyan volt, mintha feladta volna, ezért gondoltuk, hogy öngyilkos lett.

– Jóságos ég!

Cesare megszorította Ava karját.

– Bocsáss meg nekem, cara.

A nő kitépte magát a kezéből.

– Nem lett volna szabad elhallgatnod előlem, Cesare!

A férfi tekintete elborult.

– Ne haragudj, csak a fájdalomtól akartalak megkímélni.

– Ehhez nem volt jogod.

– A földrengés után volt épp elég bajod. Nem akartalak még ezzel is terhelni.

– Nem a te feladatod volt, hogy ezt eldöntsd. És Annabelle. – Ava nem talált szavakat.

Cesare megint felemelte a kezét, meg akarta érinteni, de megint meggondolta magát.

– Roberto miattam vonult vissza Svájcba. Egyedül akart maradni a szenvedésével.

Ava nagy levegőt vett.

– Nem, azért vonult vissza, mert elveszítette élete szerelmét.

De Cesare meg sem hallotta.

– Egész idő alatt az jár a fejemben, ha akkor nem találkozom Valentinával New Yorkban, és nem adok neki munkát, akkor talán Roberto boldog lett volna a betegsége ellenére. Lett volna családja, amelyre annyira vágyott.

– Van, amit nem tudunk befolyásolni.

– A földrengés.

– Véletlen.

– Dio, Ava, láttad a piacteret Balin! Miért ne gondolhattam volna, hogy a sors büntet azért, amit az öcsémmel tettem?

– Nem emésztheted magad életed végéig. Viszont tudatosíthatod magadban, hogy nem voltál felelős Roberto életéért. Segítséget nyújtottál a nőnek, akit szeretett, és akkor is megpróbáltál segíteni, amikor téged okolt azért, ami közte és Valentina között történt New Yorkban. Nem lehetsz ennyire könyörtelen magadhoz. – Amikor Ava megérintette Cesare arcát, a férfi arcvonásai ellágyultak. – Annabelle-t pedig megtalálták – tette még hozzá.

A férfi keserűen felnevetett.

– Igen, az viszont tény, hogy nem vagyok elég jó neked – mondta, és a hajába túrt.

– Ez azt jelenti, hogy megint el akarsz hagyni bennünket?

– Nem! – Cesare felemelte a tekintetét, és Ava megdermedt, amikor látta, mennyi szomorúság van benne.

– Képtelen vagyok rá. Annabelle a húsom és vérem, ő a legfontosabb az életemben.

– És csak azért maradsz velem, mert ő nálam van?

– Ezt nem mondtam.

Amikor Ava hirtelen felállt, gyorsan odalépett hozzá.

– Hova mégy?

– Ki innen. Gondolkodnom kell.

Cesare megszorította a nő karját.

– Engedj el!

– Kérlek, Ava, maradj!

Az asszony úgy érezte, nem kap levegőt.

– Miért? – kérdezte fátyolos hangon. – Miért akarod, hogy itt maradjak?

A férfi nem szólalt meg mindjárt, aztán azt mondta:

– Mert a feleségem vagy. Megesküdtem neked, hogy védelmezni foglak, és úgy tartottam helyesnek, hogy nem terhellek Roberto betegségének részleteivel.

Ava megingott, annyira szíven találta Cesare válasza.

– Valami másra is esküdtél, Cesare, vagy már elfelejtetted? – A szavak szinte perzselték a torkát.

– A legfontosabb, hogy megvédjelek. – Cesare hangja idegenül csengett. Ava dobogó szívvel próbált olvasni az arcából, de a férje arckifejezése megfejthetetlen volt, mint egy áthatolhatatlan fal.

– Neked talán. – Ava nem tudta tovább elviselni Cesare tekintetét, és elfordult. A férfi nem tartotta vissza.

A zuhany alatt az asszony úgy érezte, mintha megbénult volna. A legszívesebben azonnal beszállt volna egy taxiba, hogy elmenjen Annabelle-ért, de tudta, hogy rendeznie kell a gondolatait, mielőtt találkoznak.

Fehér vászonnadrágot vett fel, hozzá türkizszínű hímzett pamutblúzt, kontyba tűzte a haját, és a nyakába akasztotta a fényképezőgépet. Amikor belépett a nappaliba, Cesare még mindig ott állt, ahol hagyta, és egy parányi kávéscsészét tartott a kezében. Az arca teljesen kifejezéstelen volt, amikor egy hajtásra megitta a kávét, aztán letette, és odament Avához. Az asszony hátrahőkölt.

– Mikor hozzák vissza a szüleid Annabelle-t?

– Ebéd után.

– Addigra visszaérek. – Ki akart menni az ajtón, de megállt, amikor Cesare elállta az útját. – Mit csinálsz? – kérdezte.

– Veled megyek.

– Kérlek, ne! Mondtam, hogy friss levegőre van szükségem.

– Annyi van odakinn, hogy kettőnknek is elég lesz.

– Szeretnék egyedül lenni.

– Szó sem lehet róla. Meg kell emésztened a hallottakat. Megértem, hogy én vagyok az utolsó, akit most látni akarsz, de felelős vagyok érted.

– Ó, most hirtelen te lettél a gondoskodó férj?

– Én vettelek feleségül, miattam szakadt rád ez az egész. És nem hagylak magadra a teherrel. Talán majd valamikor meg tudsz nekem bocsátani.

Amikor Ava látta az elgyötört kifejezést a férfi szemében, kicsit engedett a mellkasában a szorítás.

– Ez nem olyan egyszerű, Cesare. Igazság szerint magam sem tudom, mit érzek most.

A férje bólintott.

– Nem kell beszélnünk, csak sétálunk egy kicsit, sí? – kérdezte, és kinyitotta Avának az ajtót.

Az asszony nagyot sóhajtott, kiment, és várt, amíg Cesare megnyomta a lift gombját.

Egy órát gyalogoltak anélkül, hogy egy szót is szóltak volna. Nyugat felé mentek, nem kelet felé, ahol a legtöbb nevezetesség található, hogy elkerüljék a turistákat. Ava megpróbált csak a fényképezésre összpontosítani, de zavarta Cesare.

Bár nem beszéltek, a férfi kereste a közelségét, a hátára tette a kezét, amikor átmentek egy úton, átkarolta a derekát, amikor egy turistacsoporton vezette keresztül, megfogta a vállát, hogy felhívja a figyelmét egy szoborra vagy freskóra.

Amikor a nap magasabbra hágott, egy boltban vett két széles karimájú szalmakalapot, naptejet és vizet. Minden mozdulatából sugárzott, mennyire fájlalja, amit tett. Ava pedig magában beismerte, hogy talán valóban nem tudta volna egyedül megemészteni a csapást, ha a földrengés után értesül róla.

A gondolatai összevissza kalandoztak, amikor Cesare a derekára tette a kezét, és egy trattoria felé intett a fejével a tér másik oldalán, ahonnan a Teverére lehetett látni.

– Nem reggeliztünk, azonkívül lassan vissza kellene vonulnunk a hőségből.

Ava biztos volt benne, hogy egy falatot sem tud majd legyűrni, de bólintott.

Az étterem tulajdonosának arca ragyogott, amikor felismerte Cesarét, és egy eldugott asztalhoz vezette őket a hűvös étteremben. Croissant-t, friss gyümölcsöt és kávét rendelt, hozzá néhány szelet pármai sonkát. Amikor magukra maradtak, a férfi hátradőlt a széken. Ava órák óta először nézett rá.

– Nem felejtettem el, mekkora csapás ez neked is – mondta halkan. – Nagyon sajnálom.

– Ez azt jelenti, hogy megbocsátasz? – mormolta Cesare.

Ava levette a kalapját, és a fényképezőgéppel együtt az üres székre tette.

– Szeretnék mindent megtudni erről a betegségről, szó szerint mindent, tekintet nélkül az érzéseimre.

– Nem szeretném, ha még jobban aggódnál.

– Mindent tudnom kell, Cesare.

A férfi a semmibe révedt, de bólintott.

– Celina elküldte az orvosi véleményt, azt továbbíthatom neked.

– Azonkívül Annabelle-nek is meg kell mondanunk.

– Nem, túl kicsi még, hogy megértse. Ava ezen elgondolkodott, aztán bólintott.

– Amint elég idős lesz, elmondjuk neki. Nem hagyhatjuk tudatlanságban.

– Sí, igazad van. – Amikor Cesare a nő meglepett tekintetét látta, gúnyosan elmosolyodott. – Látod, fejlődőképes vagyok. Eszembe jutott valami.

– Micsoda?

– Mi.

– Nem abban egyeztünk meg néhány napja, hogy nem létezik „mi”?

– Azt hiszem, a legújabb események fényében módosítanunk kellene az álláspontunkat.

– A legújabb események alatt azt érted, hogy lefeküdtünk egymással? Min változtat ez?

Cesare mindkét kezét ökölbe szorította az ölében, az ízületei elfehéredtek.

– Azt akarod mondani, hogy semmin sem változtat?

Ava mellkasába éles fájdalom hasított bele.

– Te magad mondtad, Cesare, hogy a szex mindig remekül működött közöttünk, de ez nem elég egy komoly kapcsolathoz, nem beszélve a házasságról. Nekem ennél többre van szükségem.

A férfi arcából kifutott a vér. Kinyitotta a száját, de mielőtt még mondhatott volna valamit, megjelent a pincér az étellel. Miközben az Avával fecsegett, Cesare nem vette le a szemét a feleségéről. Amint kettesben maradtak, kiszakadt belőle:

– És ha én nem tudok neked többet nyújtani?

Ava megvonta a vállát.

– Annabelle egészségéért és biztonságáért mindent megtennék. Meg tudnánk úgy szervezni az életünket, hogy egyikünk mindig mellette legyen. Gondoskodni fogok róla, hogy a munkám ezt mindig lehetővé tegye. De ha valami alapvetően nem változik kettőnk között, nem látom értelmét, hogy házasok maradjunk.

A második reggelizési kísérlet ugyanolyan siralmasan ért véget, mint az első. Egyikük sem talált szavakat arra, hogy az étterem tulajdonosát megnyugtassa: nem az ételen múlt. Amikor Cesare komor tekintettel összeszedte a holmijukat, és Avával együtt kilépett az ajtón, a sofőr már ott várta őket a járda mellett. Beültek a hátsó ülésre, és felhúzták a válaszfalat.

– Ava.

– Kérlek, elmehetnénk Annabelle-ért? Nagyon szeretném már látni.

Cesare egy másodpercig összeszorította a száját, aztán bólintott. Elővette a mobilját, és néhány percig telefonált.

– Az állatkertben van a szüleimmel. Odamehetünk érte, ha összecsomagoltunk.

– Nem akarok. Nem akarok olyan házasságot, amely csak szexből áll – bökte ki Ava.

– Az éjszaka másképp láttam. Nincs valami más okod is?

A férfi hangjában némi sértettség hallatszott. Eltartott néhány másodpercig, míg Ava megértette.

– Úgy érted, most, hogy tudom, hogy betegséget hordozhatsz, kihasználom az alkalmat, hogy kiszálljak a házasságunkból, amelyet te kezdettől fogva nem akartál? Ez igazán elképesztő, Cesare.

A férfi elvörösödött.

– Ezek szerint ugyanúgy vágysz családra, mint eddig?

– Igen, szeretnék családot, de te nem voltál hajlandó megadni nekem. Ehelyett távolság van, titkok, meg néha egy szexmaraton. Szeretném, ha valakinek szüksége lenne rám. Ha valaki szeretne. Azt szeretném, ha hozzám jönnél, amikor baj van, nem magadat emésztenéd, vagy a gyerekkori barátnődet keresnéd meg. De te nem bízol bennem, még a szexben sem.

Cesare a homlokát ráncolta.

– Miről beszélsz?

– Az éjszaka és előtte is elhúzódtál tőlem, mielőtt. mielőtt. Amikor először fordult elő, azt gondoltam, hogy csak képzelődöm, de aztán megismétlődött. Nem kell sok ész hozzá, hogy tudjam, nem akarod, hogy megint teherbe essek.

Cesare fojtottan káromkodott.

– Most már azt is tudod, miért. Miért lepődsz meg rajta? Annak idején úgy estél teherbe, hogy óvszert használtunk, és tablettát is szedtél. Most pedig tudunk valamit, amit akkor nem. Ez mindent megváltoztat.

– Hát nem érted, mi a baj ezzel? Megint te döntöttél, anélkül hogy megkérdezted volna, én mit gondolok.

Cesare egy pillanatig nem válaszolt.

– És ha tegnap beszéltünk volna erről, akkor is lefeküdtél volna velem?

– Ezt most már soha nem fogjuk megtudni.

– Santa cielo, nem hiszem el, hogy azért megy tönkre a házasságunk, mert nem élveztem beléd!

Ava elvörösödött.

– A házasságunknak már régen vége, mert nem bízol meg bennem!

– Mindent elmondtam neked!

– Honnan tudhatnám? Még azt sem mondtad meg, hogy Roberto meghalt. Mindent úgy kell harapófogóval kihúzni belőled. Tudod mit? Lehet, hogy a macsó modorod az elején vonzó volt, de nagyon hamar kibújt a szög a zsákból, főképp annak köszönhetően, hogy nem ijedek meg a saját árnyékomtól.

Ava megkönnyebbült, amikor hazaérkeztek. Kiugrott a kocsiból, és már majdnem a liftnél volt, amikor Cesare utolérte.

– Várj!

A nő mobilja rezegni kezdett, sms-t kapott. Amikor elolvasta, még dühösebb lett.

– Az ég szerelmére, mondd meg végre Agata Marinellónak, hogy nem mész el a fia esküvőjére, mielőtt megfojtom azt a nőt!

Cesare szó nélkül elővette a telefonját, és írt valamit.

– El van intézve.

A lift megérkezett, és beszálltak. Éppen mielőtt az ajtó becsukódott volna, megint rezegni kezdett Ava telefonja. Leesett az álla, amikor elolvasta az áradozó üzenetet.

– Mégis elmész az esküvőre?

Cesare diadalittasan nézett rá.

– Sí. Alaposan elpuskáztam a dolgot, de most tudom, mit csinálok.

Ava szíve nagyot dobbant.

– Ez meg mit jelentsen?

– Azt, hogy nem szabadulsz meg tőlem olyan könnyen, mia bella moglie.

Amikor egy órával később elmentek Annabelle-ért, Avának minden erejét össze kellett szednie, hogy tartani tudja magát, különben agyonszorongatta volna a kislányát. Cesare a szüleivel beszélgetett, de ő nem hallotta őket, olyan távol álltak. Ava szíve elszorult, amikor látta, mennyire kétségbeesnek. A kocsiban hazafelé a könnyeivel küszködött, de összeszedte magát.

– Hogyan fogadták a szüleid?

– Fogalmuk sem volt róla, időbe telik, amíg megemésztik.

Ava bólintott, aztán Annabelle-re nézett, és megint könnyek szöktek a szemébe.

– De mama, nem is figyelsz!

– Dehogynem, kislányom. A zsiráfokról meséltél.

– Nem, azt mondtam, hogy a leopárdnak biztosan van millió foltja.

– Hát persze, a leopárd. – Ava Cesare szemébe nézett, és megdöbbent, amikor az ő szemében is könnyeket látott. Félretette a bánatát, és megfogta a kezét, mire a férfi megszorította.

Kora délután értek a Comói-tóhoz. Bár Annabelle minden erejével tiltakozott, le kellett feküdnie, miután az apjával pancsolt egy kicsit a medencében. Ava ezalatt az utolsó előkészületeket végezte az esküvőre. Kiválasztotta a három legjobb fényképezőgépét. Rövid habozás után kézbe vette a legújabbat is.

Gépiesen végignézte a képeket, amelyeket Cesaréról készített reggel, és fájdalom hasított belé. Most már tudta, mi az a borzalom a férje arcán. Patakzani kezdtek a könnyei, letörölte, de nem volt értelme.

– Ava.

A nő megmerevedett.

– Hagyjál most, Cesare!

A férfi közelebb lépett hozzá.

– Miért sírsz?

Amikor nem válaszolt, egyszerűen kivette a kezéből a fényképezőgépet. Miközben egyik képet nézte a másik után, feszült csend telepedett rájuk. Aztán Cesare kikapcsolta a gépet, és letette az antik asztalra, amelyen Ava dolgozott.

– Ha ez az oka, hogy így el vagy keseredve, tudnod kell, hogy nem annyira reménytelen a kettőnk ügye, mint ahogy gondolod.

A nő összeszorította a száját.

– Lehet, hogy gyógykönnyek voltak, „az élet megy tovább” fajtából.

Cesare átölelte és magához szorította. A hüvelykujjával felemelte az állát, és mélyen a szemébe nézett.

– Miattam, miattunk sírsz. És bármennyire szeretném is átvállalni tőled a fájdalmat, kezdem megérteni, hogy ez a te fájdalmad, neked kell megbirkóznod vele. Ennek ellenére ne küldj el, amikor szenvedsz! Bírd ki még egy kicsit, legalább szombatig, a Marinello-esküvőig! Utána elutazunk pár napra a toszkánai szőlőbirtokra, jó?

Avának jól jött, hogy nem kell azonnal döntenie. Amikor Cesare áthatóan nézte, bólintott.

– Bene. Megkértem Luciát, hogy valamivel korábban tálalja a vacsorát. A kedvencedet főzi, gombás pennét – mondta a férfi, és elengedte Avát. – Fejezd be a dolgodat, én addig elmegyek Annabelle-ért.

– Rendben. Várj!

Cesare visszafordult az ajtóból.

– Valamit akartál még adni a Tay-Sachs-szindrómáról. A férfi lassan bólintott.

– Majd vacsora után.

Ava dobogó szívvel nézett utána. A fejében minden összekavarodott. Tudta, mit veszít, ha Cesare elhagyja. Mindenek ellenére sohasem szűnt meg szeretni őt, éppen ellenkezőleg. Amit az utóbbi napokban megtudott róla – hogyan törődött Robertóval, milyen szemrehányásokat tett magának, mennyire szenvedett –, mind csak megerősítette a szerelmét. Kinyílt a szeme: Cesarénak nagyon sokat jelent a családja. És az élet nélküle elviselhetetlennek tűnt.

Felugrott, és felvette a legrégebbi fényképezőgépét. Még az édesanyja ajándékozta neki, egy évvel a halála előtt. Amit Cesarétól kapott, több ezer eurót ért, de ez megfizethetetlen. Amikor ezzel fényképezett, mindig úgy érezte, hogy ott van mellette az édesanyja, aki mindig támogatta, hogy megvalósítsa az álmát, és fotós legyen. Egészen addig a napig mellette állt, amíg le nem győzte a rák. Ő volt a legelkötelezettebb szövetségese, a halála után pedig Ava borzasztóan egyedül érezte magát. Nem kapott vigaszt, melegséget senkitől, nem állt mellette senki. Az apja még kevesebbet törődött vele, mint addig, és a bátyjai sem voltak jobbak. Sokáig ez a fényképezőgép volt az egyetlen társa… amíg Cesare be nem lépett az életébe. Vajon kész rá, hogy elengedje az életéből? Vagy maradjon, és küzdjön érte?

Kiment a teraszra, aztán le a tóhoz. A lemenő nap éppen a hegyek között állt, aranyos sugarai beragyogták a vitorlásokat a tavon. Készített néhány felvételt.

Amikor hangokat hallott a ház felől, hátrafordult. Cesare állt a teraszon, a karjában Annabelle. A férje nevetett valamin, amit a kislány mondott, és Ava szíve nagyot dobbant, amikor látta az arcán, mennyire szereti Annabelle-t. Gyorsan felemelte a fényképezőgépet, és néhányszor megnyomta a gombot. Cesare ránézett, bele a kamerába, és a szemében tükröződő vágyakozástól Avának elállt a lélegzete. Szeretett volna hinni neki, szeretett volna bízni benne. De hogyan bízhatna ezek után?

– Csak hogy tudd, a kislányunk szeretné, ha hoznánk neki királylányos ruhát. Lila legyen, zsiráfokkal.

Ava elmosolyodott, és becsatolta a biztonsági övet.

– Legalább nem rózsaszínt szeretne.

Cesare becsukta az ajtót, és beindította a motort.

– Sí, bár fogalmam sincs, hol lehetne ilyen ruhát szerezni.

– Ó, üdvözöllek a világomban!

– Őszintén beszélek. Te nem láttad az arcát. Attól tartok, nekem végem, ha nem olyat hozok, amilyet szeretne.

Bár Ava gyomra összeszorult, nevetnie kellett.

– Biztosan találunk valamit, ami tetszik neki, ne aggódj, de igazán nem kellett volna velem jönnöd. Egyedül is megoldottam volna.

Eddig működött a tűzszünet. Bár szinte elviselhetetlen volt két nappal ezelőtt elolvasni a tudnivalókat a Tay-Sachs-szindrómáról, arról, min ment keresztül Roberto, és esetleg mivel kell szembenéznie Cesarénak. Annyi azonban kiderült, hogy Annabelle-t nem fenyegeti közvetlen veszély, mivel Ava nem hordozója a betegségnek. Ez mindkettejüket megvigasztalta valamennyire, de a kislánynak egész életében oda kell figyelnie a jelekre.

– Egyébként nekem is szükségem van új ruhára.

Cesare szavai hozták vissza Avát a jelenbe.

– Igen, értem. Annyira gyűlölsz vásárolni, hogy minden szezon elején házhoz kéreted a tervezők kollekcióját. Az a gyanúm, csak azért jössz velem, mert. – A nő habozott.

– Na igen, igazad van. Szeretnék minél több időt eltölteni veled, még akkor is, ha a következő néhány órában a kínok kínját állom ki.

Ava nevetett.

– Ez nem hangzik túl romantikusan, de köszönöm.

Cesare megfogta a felesége kezét, és a szájához emelte.

A nő szíve nagyot dobbant.

Az utóbbi napokban nagy ívben elkerülték a szex kérdését. Este mindenki a saját ágyában tért nyugovóra. Ava megint Cesaréról álmodott, vagy egyáltalán el sem tudott aludni, hanem órákon keresztül hánykolódott az ágyban.

A férfi megint megcsókolta a kezét, és ez kizökkentette őt a gondolataiból. Ava felvette a napszemüvegét, hogy Cesare ne lássa a szemét.

– Indulhatunk!

Egy drága üzletben, Amalfiban talált magának ruhát az esküvőre, és Annabelle-nek is felfedeztek egy szép lila ruhácskát.

– De ezen nincsenek zsiráfok, cara – ellenkezett Cesare.

– Nincsenek, de a lila lovak is biztosan tetszenek majd neki.

A férfi nem volt meggyőzve, de azért elővette a hitelkártyáját.

– Hát jó, de te viseled a felelősséget.

– Hűha, Cesare di Goia fél egy hároméves kislánytól!

– Már majdnem négy. Félni pedig egészen mástól félek, tesoro mio.

Ava szívverése megállt, amikor a férfi aranybarna szemébe nézett. Olyan sebezhetőséget látott benne, amilyet még soha. Ebben a pillanatban tudta, hogy tartozik magának és Annabelle-nek azzal, hogy megmenti a házasságukat, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy kevesebbet várhat Cesarétól, mint amire számított.

Az amalfi dómban tartott ceremónia után a Comói-tó partján álló pompás palotában ünnepelték meg az ifjú párt. Cesare figyelte a feleségét, aki a karját és hátát szabadon hagyó krémszínű ruhájában elment volna menyasszonynak is, ha nem lógnak fényképezőgépek a nyakában. Ettől eltekintve ellenállhatatlannak látta, és képtelen volt levenni róla a szemét.

Nem kerülte el a figyelmét az sem, mekkora lelkesedéssel végzi Ava a munkáját. Az ifjú párról készített képeket egy hatalmas vászonra vetítették a bálteremben, és Cesare büszkén figyelte, mennyire megcsodálják a vendégek a szépiaszínű és fekete-fehér felvételeket. A harsány, feltűnő modorú Agata Marinellót Ava olyan nyugalommal viselte, hogy azzal kivívta Cesare minden tiszteletét.

Felesége éppen felemelte a gépet, és megnyomta a kioldógombot. Amikor a tekintetük találkozott, megpróbált mosolyogni, de Cesare látta a kétségbeesését.

Rá is várt még egy feladat. Agata megígértette vele, hogy köszöntőt mond az ifjú párra, azonkívül üdvözölnie kellett az egész Marinello családot, valamint néhány ismerőst.

Felállt, és egy finom ezüstkanállal megkocogtatta a pezsgőspoharát. Amikor minden szem rászegeződött, gyorsan mondott néhány szót, és gratulált a boldogságtól ragyogó ifjú párnak. Miután lerótta a kötelezettségét, fellélegezve lépett oda a feleségéhez.

– Azt hiszem, az első tánc nekem jár – mondta, és Ava derekára tette a kezét, amikor a vonósnégyes játszani kezdett.

– Dolgozom, Cesare.

– Én vagyok a díszvendég. Ha táncolni akarok a tehetséges fotográfusnővel, akkor táncolok.

Magához húzta Avát, és úgy érezte, hazaérkezett, amikor az asszony hozzásimult. Az illata minden érzékét felizgatta, és a teste azonnal életre kelt.

– Alig várom, hogy elmehessünk innen – suttogta a nő fülébe, és az ajka a fülcimpájához ért.

– Egy órát biztosan tart még, és aztán kezdődik a bál.

Cesare a homlokát ráncolta.

– Ez azért túlzás. Ava nevetett.

– A képek nagy része készen van. Ha a menyasszony átöltözött, kell még néhány képet csinálnom róla estélyiben, de aztán készen vagyok.

Cesare megkönnyebbülve lélegzett fel.

– Hova sietsz egyébként? – kérdezte a nő. A férfi felsóhajtott.

– Tudom, hogy várni akartunk még, de. megőrülök érted. Nagyon hiányzol.

Ava érezte, ahogy elönti a forróság, és elvörösödött.

Kicsit megszédült, és Cesare szégyentelenül kihasználta az alkalmat, hogy még jobban magához szorítsa.

– De ha lefekszünk egymással. akkor megint úgy lesz, mint Rómában? Vagy igazából velem akarsz lenni?

– Ez annyira fontos neked?

Ava megnyalta a száját.

– Mi van, ha azt mondom, azért fontos, mert olyankor érezlek a legközelebb magamhoz, amikor teljesen elveszted az önuralmadat? Hogy úgy éreztem, végképp elvesztettelek, amikor ezt is elvetted tőlem?

Cesare megmerevedett. Néhány másodperc múlva Ava kibontakozott a karjából, és neki nem volt ereje hozzá, hogy visszatartsa.

– Mindjárt gondoltam – mondta a nő, és faképnél hagyta a táncparketten.

A következő órában Cesarénak nem volt alkalma beszélni vele. Aztán Ava elkészítette az utolsó képet is, és gyorsan elbúcsúztak.

A hazafelé vezető úton Annabelle-nek be nem állt a szája. Csak akkor kezdett fáradni, amikor a villa felé közeledtek, és mire hazaértek, már félrebillent fejjel aludt.

– Halálosan fáradt lehet – mondta Ava.

– Ez lesz a vége, ha az ember egész nap zsiráfokról meg lovakról fantáziál. Felviszem az ágyába.

– Nem, majd inkább én.

– Ava.

A nő kerülte Cesare tekintetét.

– Lejövök, amint elkészültem.

A férfi megállt a lépcső aljában, és nézte, ahogy az asszony felmegy. A kellemetlen érzés a gyomrában erősödött, legszívesebben utánament volna, hogy magához szorítsa, és soha többé ne engedje el. Ehelyett bement a dolgozószobájába. Már reggel hozott egy döntést, amelyet meg kell valósítania. Más megoldás nincs. Amint mindent elintézett, beszél Avával. Valószínűleg tiltakozni fog, de akkor is beszélniük kell róla.

Tíz perccel később már tudta, hogy várhatott volna másnapig a hívással.

– De már mindent elmondtam, ami fontos.

Cesare türelmetlenül felsóhajtott.

– Igen, alaposan megfontoltam mindent. Mikor tudják elvégezni a beavatkozást?

A vonal másik végén hallgattak, és ez az idegeire ment. Felállt az íróasztaltól, és a telefonnal a kezében az ablakhoz ment.

– De igen, tökéletesen birtokában vagyok a szellemi képességeimnek. Pontosan tudom, mit akarok, és teljesen megbízom magában. Nem, az elhatározásom végleges. Nem akarok több gyermeket.

Olyan kétségbeesett kiáltás hangzott a háta mögül, amilyet még életében nem hallott. És mielőtt még meglátta volna Avát, aki falfehér arccal állt az ajtóban, már tudta, hogy örökre elveszítette.

9. FEJEZET

Ava egész testében remegett. Nem kapott levegőt, lehunyta a szemét, úgy próbált küzdeni a rátörő reménytelenség ellen. Kiszaladt a szalonba, és sóbálvánnyá merevedve állt ott, amikor meghallotta Cesare lépteit. Összerezzent, amikor a férfi a vállára tette a kezét.

– Kérlek, Ava, hallgass meg!

– Nem hallgatlak. – válaszolta elfúló hangon.

Cesare levette róla a kezét, és Ava érezte, ahogy távolodik, de nem volt ereje hozzá, hogy felemelje a fejét. A férje nemsokára egy pohárral a kezében tért vissza.

– Idd meg ezt! – mondta.

Avának az orrába szállt a konyak illata, és hátrahőkölt.

– Mit lehet itt még mondani. – Ava elhallgatott, amikor a telefonja rezegni kezdett. Szinte pánikban látta, hogy üzenete érkezett. Vajon rossz hír? Érezte, hogy nem képes többet elviselni.

Cesare felemelte az állát, hogy a szemébe nézzen.

– Sírtál – mondta rekedt hangon. Ava telefonja megint rezgett.

– Ki keres?

A nő szeme megtelt könnyel.

– Úgy érzem, kiment a talaj a lábam alól – mormolta, inkább magának, mint Cesarénak. – Amikor már azt hiszem, sikerül valami, kicsúszik a kezemből.

– Semmi sem csúszik ki a kezedből, én biztosan nem. Itt vagyok.

– Nem, nem vagy. Azt hiszed, hogy megváltoztál, de még mindig ugyanaz vagy.

– De itt vagyok, Ava, és nem is megyek sehova. Mondd meg, mi a baj!

A nő megrázta a fejét, és végre a telefonjára nézett.

– Üzenet Nathantől. Apám beteg, és látni akar.

Cesare Ava lehajtott fejét nézte, és letette a poharat.

– Mennyire komoly?

A nő összeszorította a száját.

– Az orvosok azt mondják, hogy a tüdeje. Hörghuruttal kezdődött, aztán tüdőgyulladása lett. Nem csoda, ha az ember negyven cigarettát szív el egy nap. Nem tudják, hogy felépül-e.

– A legjobb orvosokat szerzem meg neki.

– Nem, ez most nem a te dolgod, Cesare.

A férfi megijedt.

– Hogy érted ezt? Együtt csináljuk végig. Csak segíteni akarok neked, tesoro mio.

Ava végre felemelte a tekintetét, és Cesare megdöbbent attól, amit benne látott: mélységes elutasítást.

– Nem, köszönöm. Megkértem Nathant, hogy keressen nekem gépet. Negyedórán belül itt lesz a taxi, amelyik a repülőtérre visz.

– Mondd le! Fáradt vagy az esküvő miatt. Korán lefekszünk, és holnap elrepülünk a magángépünkkel.

Ava felpattant.

– Úgy látom, nem érted, Cesare. Azért jöttem le, hogy rólunk beszéljek, de azért is, mert bocsánatot akarok kérni azért, hogy a családdal gyötörtelek. Nem kívánok semmit sem jobban, mint hogy veled és Annabelle-lel éljem le az életemet, és azt gondoltam, hogy találunk valamilyen megoldást, de most már látom, hogy nincs remény. Addig legalábbis, amíg nem vagy kész rá, hogy legalább egy kicsit közelebb engedj magadhoz. Tudod, miért vágytam családra?

Cesare bólintott.

– Mert elveszítetted az édesanyádat, amikor még kicsi voltál.

– Nem csak azért. Miután meghalt, apám meg sem látott többé, nem mintha előtte túl sokat törődött volna velem, de utána mintha megszűntem volna létezni. Tudod, milyen érzés az, amikor az ember láthatatlan? És amikor beszélni akartam, azt mondta, fogjam be a számat. „Itt én dirigálok.” Mindig ezt mondta.

Cesarénak megfagyott a vér az ereiben.

– Kérlek, Ava, hallgass meg!

– Nem hallgatlak! Végeztem az olyan férfiakkal, akik meg akarják mondani, mit csináljak!

A nő megint tűzbe jött, de ő érezte, hogy egyre mélyül a szakadék kettejük között.

– Én nem akarom megmondani, mit csinálj.

– Már hogyne akarnád! Te döntötted el, hogy Annabelle-nek és nekem jobb lesz nélküled. Te döntötted el, hogy nem vagyok elég erős ahhoz, hogy megtudjam az igazságot Robertóról. És most. – Nem tudta folytatni, mert elcsuklott a hangja.

Cesare kétségbeesetten próbálta megérinteni, de Ava elhúzódott tőle, így a zsebébe dugta a kezét.

– Ki vagyok merülve, Cesare. Apám nem egyszerű ember, nehéz találkozás lesz. Szeretnék takarékoskodni az erőmmel, nem itt veszekedni veled.

Cesare a hajába túrt, mert addig nem ismert félelem szállta meg. Ha most elengedi Avát, akkor mindennek vége! Nem tudott uralkodni magán.

– Mondd le a taxit, cara! Pihenj néhány órát! Paolo majd kivisz a reptérre, és a gép a rendelkezésedre áll. Bocsáss meg, de ragaszkodom hozzá.

Összeszorult a gyomra, amikor Ava csak megvonta a vállát, és elfordította a fejét.

Cesare nyugtalanul járkálni kezdett a hallban. A tekintete egyre a lépcsőre kalandozott, bár Ava már rég aludni ment. A sors iróniája, nevetett fel keserűen. Csak két hete lenne, hogy megpróbálta megakadályozni Ava visszatérését? Most pedig mindent megadna azért, hogy maradjon. Túlcsordultak az érzései, és megállásra késztették, aztán merev léptekkel bement a nappaliba. A konyakospohár még mindig ott állt a dohányzóasztalon. Felvette és egy hajtásra kiitta.

Megérdemelte, ami történt. Most, amikor végre bevallotta magának, mit érez, mennyit jelent neki a nő, akit feleségül vett, nem mondhatja meg neki, mert fél, hogy akkor elveszíti.

Lecsapta a poharat az asztalra, és látta, ahogy összetörik. Megadóan hajtotta hátra a fejét a fotel háttámlájára.

Nem tehet mást, mint hogy vár. Addig vár, amíg Ava meghallgatja.

Cesare felriadt, és felugrott a fotelból. A szobában félhomály volt. Valamikor valaki, valószínűleg Lucia, összehúzta a függönyt.

Anélkül, hogy az órára nézett volna, tudta, hogy késő van. Valószínűleg túl késő.

Nem tudta, mi ébresztette fel, de hallgatott a megérzésére, és kisietett a szobából.

Mennyire naiv volt, amikor azt hitte, Ava megbocsát neki, ha elmondja, hogy csak meg akarta kímélni! Milyen mérhetetlenül buta! Már tudta, hogy az önfejűségével mélyen megbántotta a feleségét, de elviselhetetlen volt a gondolat, hogy Ava elhagyja.

Hármasával szedte a lépcsőfokokat, és amikor senki nem válaszolt a kopogására, benyitott. Üres volt a szoba. Kétségbeesetten szaladt le a földszintre, és Luciáért kiáltott. Majdnem egymásnak ütköztek, amikor az asszony az egyik szobalánnyal kilépett a konyhából.

– Hol van a feleségem? – kérdezte Cesare.

Lucia tekintetében aggodalom és sajnálat tükröződött.

– Signora di Goia? Egy órája elment a taxival.

Cesare szeme előtt egy pillanatra elsötétült a világ.

– Pontosan mit mondott?

– Semmit. Megnézte a kicsit, aztán lejött a táskájával.

A férfi igyekezett megnyugodni és megőrizni a hidegvérét. Aztán amikor beért az irodájába, leroskadt az asztalhoz, és a tenyerébe temette az arcát. Fél percig tudott uralkodni magán, aztán előkapta a mobilját, de csak Ava hangpostáját tudta elérni. Egy perc múlva megint megpróbálta, aztán megint és megint. Csalódottan hagyta abba a próbálkozást, és üzenetet hagyott.

Két órával később megint kísérletet tett. Amikor Ava hangja arra kérte, hogy hagyjon üzenetet, megtette. Azt az egy dolgot mondta, amire gondolni tudott.

Egy örökkévalósággal később a kanapéra kuporodott a telefonnal a kezében.

Ha az ember kevés csomaggal utazik, megvan az az előnye, hogy gyorsan végez a bejelentkezéssel. A hátránya viszont az, hogy a hűvös, nedves londoni éjszakában még augusztusban is elkel a pulóver, Ava viszont nem hozott magával. Reszketve gondolt arra, hogy még a repülőtéren vesz egyet, de aztán elvetette az ötletet, és a kijárathoz sietett. A bérautó már várta. Húsz perccel később pedig már úton volt a hely felé, amelyet valaha az otthonának nevezett. A nap már majdnem felkelt, amikor elérkezett a Southampton külvárosában álló ikerházhoz. Nathan szobájában az emeleten égett a lámpa. Ava kellemetlen érzéssel csengetett be. Egy pillanatig csend volt, aztán lépteket hallott. Nathan szeme felragyogott, amikor meglátta.

– Hát eljöttél, Ava! – mondta, és ügyetlenül megölelte. Az asszonyt meglepte ennyi kedvesség.

– Azt gondoltad, hogy nem jövök?

– Nem voltam biztos benne. Csak annyit mondtál, hogy meggondolod, aztán már nem vetted fel a telefont.

– Fenn van? Beszélnem kell vele. – Mielőtt elpárolog a bátorságom, gondolta.

Nathan felvonta a szemöldökét, és az órára nézett.

– Most?

– Kérlek, Nathan! Fontos.

Nathan a homlokát ráncolta, és a húga arcát fürkészte.

– Mi történt, Ava?

Azt hiszem, a házasságomnak vége, és tudni szeretném, hogy van-e még családom.

Fentről száraz köhögésrohamot lehetett hallani, amely egy hosszú percig is eltartott. Amikor vége lett, Ava hallotta, ahogy az apja levegő után kapkod.

Nathan elgyötörten nézett rá.

– Éjszaka a legrosszabb. – Elhallgatott, amikor megszólalt a telefon. – A férjed az. Az elmúlt két órában tízpercenként telefonált. Vegyem fel én? – kérdezte, fejével a telefonra mutatva.

Ava bólintott, megvárta, amíg Nathan üdvözli Cesarét, aztán átvette tőle a kagylót.

– Jól vagy, Ava? – Az ismerős hangtól egy kicsit megnyugodott.

– Jól.

– Dio grazié! De még egyszer ne csinálj ilyet!

– Meg kellett tennem, Cesare.

– De… – A férfi elhallgatott és nagyot sóhajtott. – Megértem. Én is így voltam Robertóval.

– Nem adtad fel. Sohasem adtad fel, hogy harcolj a családodért.

– Ez igaz. És nem is fogom soha feladni. Nem adom fel, hogy értünk harcoljak.

Ava megmerevedett.

– Hogy érted ezt?

– Láttad már apádat?

– Nem, éppen most érkeztem.

– Mielőtt bemész hozzá, szeretném, ha tudnád, hogy mindig melletted leszek, bármi történjék is. Annabelle és én vagyunk a családod. Nem kell soha többé láthatatlannak érezned magad, és nem kell kevesebbel beérned, mint amire szükséged van.

Ava görcsösen markolta a kagylót.

– Tudod, mit beszélsz, Cesare?

A férje türelmetlenül felsóhajtott.

– Ezt nem szeretném telefonon megbeszélni. Visszajössz?

– Valóban ezt szeretnéd, Cesare?

A férfi felhorkant.

– Sí, természetesen! A feleségem vagy, a gyermekem anyja. Ha nem ragaszkodtál volna hozzá, hogy egyedül utazz, most ott lennék veled. Látod? Fejlődőképes vagyok. Meghallgattad az üzeneteimet?

Ava csodálkozva hallotta, milyen sebezhetőségről árulkodik a hangja.

– Nem, még nem.

– Semmi baj. Elküldtem érted a gépet, ott vár rád a reptéren.

A nő elmosolyodott, de a mosoly lefagyott az arcáról, amikor eszébe jutott, mi vár rá.

– Adj még egy napot, hogy az apámmal legyek!

– Természetesen. Holnap felhívlak.

Amikor Ava letette a telefont, látta, hogy Nathan ott áll a konyha ajtajában.

– Felmegyek – mondta neki, mire a bátyja bólintott.

Ava belépett az apja szobájába. Az öreg homlokát izzadságcseppek borították, a szeme csukva volt, a száján és az orrán oxigénmaszk.

– Szervusz, apa!

Az öregember szeme lassan kinyílt. Egy másodpercre megvillant benne valami, ami Avát a szigorú apára emlékeztette, de aztán kihunyt. Levette a maszkot az arcáról.

– Caroline. – mondta elhaló hangon. Megpróbálta felemelni a kezét, de az erőtlenül visszahullott. Ava odament hozzá, és megfogta a kezét. Elszorult a torka, amikor látta, milyen törékeny lett. A szörny, amely egész gyerekkorában gyötörte, már csak önmaga árnyéka. Vizenyős szeme elhomályosodott, aztán megint köhögés rázta meg. Amikor vége lett, megint a szájára tette a maszkot, hogy levegőt kapjon.

– Nem kell semmit sem mondanod apa. Semmi baj.

Ava szemét könnyek homályosították el, és a fájdalom, amelyet olyan sokáig hordozott magában, feloldódni látszott. Már nem volt fontos, mit csinált az apja. Ava érezte, hogy megkönnyebbül, és remény ébred a lelkében. Még sok mindent kell tenniük a házasságukért Cesaréval, de a remény pillanatról pillanatra nőtt. Lehajolt, és megcsókolta az apja pergamenszerű arcát.

– Szeretlek, apa. Itt vagyok melletted. Most aludj!

Fájdalmas sóhaj szállt fel az apja ajkáról, és lehunyta a szemét.

Miközben Ava lement a konyhába, bekapcsolta a telefonját, és látta, hogy Cesare huszonhat üzenetet küldött. Mielőtt még meg tudta volna hallgatni őket, megjelent Nathan egy csésze teával a kezében.

– Minden rendben? Ava bólintott.

– Alszik.

– Én igazából rád meg a férjedre gondoltam.

A nő meglepetten nézett fel, és meglátta Nathan aggódó tekintetét.

– Tudom, hogy korábban nem nagyon törődtünk veled, gondolom, ezért nem hívtál meg bennünket az esküvődre sem.

– Azt gondoltam, hogy úgysem jönnétek. Nathan bólintott.

– Ennek ellenére hiányoztál nekem, és azt hiszem, Cameronnak és Matthew-nak is. – A bátyja zavartan fordította el a fejét. – Amikor gyerekek voltunk, egyszerűbb volt apával tartani. Ez nem mentség, tudom, de… Jaj, Ava, nagyon sajnálom!

A nő gyorsan letette a csészét, és megfogta Nathan kezét.

– Semmi baj. – Amikor a bátyja hitetlenkedve nézett rá, folytatta: – Igazán. Éppen azon vagyok, hogy megbékéljek a múlttal és apával. Egyszer majd kibékülök Cameronnal és Matthew-val is. Szeretném, ha Annabelle végre megismerné a nagyapját és a nagybátyjait.

Nathan bólintott, aztán felállt, és megfogta a vállát.

– Örülök, hogy itt vagy – mondta mereven. – Jó éjszakát!

Ava könnyekkel a szemében ment fel. Miután levetkőzött, a gyerekkori ágyában tért nyugovóra. Megvigasztalta, hogy azok a tárgyak veszik körül, amelyek között felnőtt. Az éjjeliszekrény fiókjában talált egy régi képet az édesanyjáról, amelyet titokban őrzött meg, mert az apja mindent száműzött a házból a felesége halála után, ami rá emlékeztetett.

Caroline Hunternek ugyanolyan égővörös haja volt, mint Avának, és a törékenysége ellenére erő és bátorság sugárzott a tekintetéből.

A rák ellen elvesztette a harcot, de amíg élt, úgy védelmezte a lányát, mint egy anyatigris. Ava tudta, hogy az anyja most is mindent megtenne érte.

Vajon nem ezt próbálja Cesare a saját önfejű módján? És ő elítélheti ezért?

Hirtelen világosan látott. Felhajtotta a takarót, kiszaladt a szobából, és bekopogott a bátyja ajtaján.

– Nathan, tudnál nekem adni egy számítógépet?

– Most?

Ava a számítógépnél töltötte az éjszaka további részét, és kutatott, reggelre pedig készen állt a döntéssel. Nagy levegőt vett, kihalászta a mobilját a táskájából, és kikereste a számot. A harmadik csengetésre felvették.

– Pronto?

– Celina, itt Ava. Bocsáss meg, hogy ilyen korán zaklatlak.

– Semmi baj, az élet úgyis túl rövid ahhoz, hogy átaludjuk, nem? – Celina hangja vidám volt, de érezni lehetett, hogy meglepődött.

Ava megköszörülte a torkát, és kinézett az elvadult kis kertre.

– A segítségedre lenne szükségem.

– Mit tehetek érted?

A nő vett néhány nagy levegőt, aztán elmondta a tervét Celinának.

– Ez nagyon nagy lépés, Ava. Beszéltél erről Cesaréval? Ava az ajkába harapott.

– Meg kell tennem. Értünk.

– De.

– Kérlek, Celina, segíts nekem! A törékeny nő felsóhajtott.

– Ha ragaszkodsz hozzá.

Ava feljegyezte két neves orvos telefonszámát, aztán letette. Az elsőt kilenckor hívta fel, de az orvos szabadságon volt. A másodikat azonnal kapcsolták, amikor ő megemlítette Celina nevét.

Miután elmondta, mi járatban van, időpontot is kapott a következő napra.

Sok órát töltött az apja betegágya mellett. Az öreg már jobban volt, és meg is ismerte őt. Ava észrevette, mennyire szeretne kibékülni vele. Ahogy a köhögőrohamok engedték, megpróbálta elmondani, miért bánt vele olyan mostohán.

Ava édesanyja mindjárt a lánya születése után megbetegedett, az apja pedig nagy fájdalmában a gyereket tette ezért felelőssé. Még azután is, hogy a felesége meghalt.

– Ez nem mentség, de ahányszor megláttalak, mindig azt hittem, anyád az.

Avának elszorult a torka.

– Nagyon sajnálom.

– Nem a te hibád. Amit tettem, megbocsáthatatlan, de boldog vagyok, hogy eljöttél.

Az út Londonba két órát tartott. A vizsgálat közben Ava azt ismételgette magában, hogy helyes, amit tesz. Az orvos elmagyarázta, mi történik a műtét alatt, ő pedig habozás nélkül aláírta a beleegyezését.

– Mikor mehetek haza?

– Ha minden terv szerint zajlik, akkor holnap reggel kiengedjük.

Akkor holnap este már Olaszországban lehet Cesaréval és Annabelle-lel. Ettől jókedve támadt.

A telefonja rezgett, és eszébe jutott, hogy még mindig nem hallgatta meg Cesare üzeneteit. Az elsővel kezdte. És a nővér, aki nemsokára belépett a szobájába, hogy előkészítse a műtétre, döbbenten látta a páciens arckifejezését.

Cesarét még sohasem idegesítette ennyire a dugó, mint ezen a londoni reggelen. A legszívesebben le sem vette volna a kezét a dudáról, de összeszedte magát, és inkább csak káromkodott. Amikor arra gondolt, mi vár rá, félelem fogta el.

Mit tett Ava? Santa Maria, mit tett az ő Avája? Már a repülőtér felé tartott, amikor Celina felhívta. Amikor elmondta, mit tervez a felesége, szinte rosszullét fogta el. Attól kezdve versenyt futott az idővel, és még mindig nem tudta, hogy győzött-e.

Végre csikorgó kerekekkel megállt a Harley Streeten, és beszaladt a rendelőbe.

– Melyik szobában van a feleségem? – kérdezte a recepción, miután megmondta a nevét.

A recepciós remegő ujjal mutatott a szoba felé. Cesare még sohasem félt ennyire, mint amikor az ajtó felé szaladt.

Dio, kérlek, ne engedd, hogy túl késő legyen!

Ava az ágyon ült, a haját csúf műtőssapka takarta, de az arca ragyogott, miközben a telefonját nézte a kezében. Még nem vette észre Cesarét, a férfinak pedig elállt a lélegzete, amikor meghallotta a saját hangját az üzenetrögzítőn.

Tudom, hogy megbántottalak, Ava, de én is csak ember vagyok, cara, és jobban szeretlek, mint azt el tudnám mondani. Megígérem, hogy életem hátralevő részében megpróbálom ezt jóvátenni, és megadni neked a családot, amelyben soha nem volt részed, ha megengeded. De ha el akarsz menni, elengedlek. De kérlek, jelentkezz, hogy tudjam, jól vagy. Könyörgök!

– Itt és most elmondhatom neked még egyszer, ha úgy szeretnéd.

Ava hátrafordult, és sugárzó tekintete Cesare szívéig hatolt.

– Hát te mit keresel itt, Cesare?

– Mit keresek itt? Ezt én is kérdezhetném tőled. Hogy teheted ezt velem?

A nő elmosolyodott.

– Tudtam, hogy csak idő kérdése, és megint minden körülötted forog – mondta, és kinyújtotta a kezét a férje felé. Cesare nagyot nyelt, és néma fohászt küldött az ég felé. Odalépett Avához, megfogta a kezét, és az ajkához emelte.

– Kérlek, mondd, hogy még nem történt meg a beavatkozás!

– Nem történt meg.

Cesare megpróbált uralkodni az érzésein.

– Jóságos ég, Ava, miért csinálod ezt?

– Hogy együtt lehessünk. Miről akartál velem beszélni a múlt héten Rómában, azon az estén, amikor Celina partit adott?

– Arról, hogy nem válunk. Még nem tudtam a megoldást, azt azonban igen, hogy te és Annabelle vagytok nekem a világon a legfontosabbak. Ezt már Rómában is tudtam. Ami Robertóval és Valentinával történt, kiforgatott önmagamból. Azzal a tudattal kell élnem, hogy nem tudtam segíteni Robertónak.

– Bárhol van is most, biztos vagyok benne, hogy megtalálta a békéjét.

– És egyszer én is meg fogom találni, de nem a családom kárára. És nem is a tiédre, Ava.

A nőnek nagyot dobbant a szíve.

– Én is követtem el hibákat. Az álmom a tökéletes családról. Nem gondoltam arra, te mit akarsz az élettől, annyira megszállottan szerettem volna. De az édesanyám halála után csak ez maradt nekem. Én is olyan voltam, mint azok a nők, akik a kávézókban ülnek, és vágyakozva nézik a párokat, miközben a jövendőbeli gyerekeik nevét firkálják a szalvétára, csak én erre a fényképezőgépet használtam. És akkor jöttél te. Én pedig csak arra összpontosítottam, hogy valóra váltsam az álmomat. – Ava mélyen Cesare szemébe nézett. – Kérlek, bocsáss meg!

A férfi magához húzta, és csókolta, amíg egyikük sem kapott levegőt.

– Megbocsátok, ha lehetőséget adsz nekem, hogy jóvátegyem a hibámat. Egy életen át.

Ava szíve gyorsabban kezdett verni.

– Egy életen át?

– Sí, ez a feltételem. – Cesare körülnézett a steril szobában. – Ez pedig szóba sem jöhet.

– Te már eleget áldoztál fel a családért.

– Azzal, hogy magadra hagytalak benneteket?

– Én pedig nem vettem észre, hogy gondjaid vannak. És a telefonbeszélgetésben, amelyet véletlenül kihallgattam, műtétről volt szó, igaz? Ha ez nem áldozat.

Cesare megszorította Ava kezét.

– Nem akarom megkockáztatni, hogy beteg gyermekünk szülessen, de téged nem akartalak elveszíteni, és most sem akarlak. Még akkor sem, ha mást mondtam az üzenetrögzítőre.

Ava előrehajolt, és megcsókolta, Cesare szíve pedig vadul verni kezdett.

– Akkor hagyd, hogy megtegyem ezt. Értünk.

– Szó sem lehet róla!

– De Cesare.

– Erről nem szeretnék vitát nyitni.

– Biztos vagyok benne, hogy itt tilos kiabálni a betegekkel.

Cesare mosolyogva húzta le Ava fejéről a szörnyű sapkát, és megsimogatta tűzvörös haját.

– Akkor legyél kedves hozzám! A nő a homlokát ráncolta.

– Hogy érted ezt?

– Amikor Celina felhívott, és elmondta, mit tervezel, telefonáltam az orvosnak, és egy kicsit megváltoztattam a tervet. Nem, ne nézz rám ilyen mérgesen! Beszéljük meg ezt úgy, mint egy teljesen normális házaspár. Aztán pedig úgy csináljuk, ahogyan én szeretném.

– És te sterilizáltatod magad? – Ava látta Cesare tekintetén, mennyire eltökélt.

– Mia bella moglie, alaposan megfontoltam.

– Én is megfontolom, ha megismételed, amit a postafiókomra mondtál.

– Hogy szeretlek? Tessék: igen, szeretlek!

Ava ajka szétnyílt, és Cesare nem tudott ellenállni, megcsókolta.

– Kérlek, mondd meg egyszer! – suttogta.

A férfi szemét égették a könnyek, és összeszorította a fogát, hogy ne fakadjon sírva, de tudta, hogy hiába, amikor valami a kezére cseppent.

– Szeretlek, Ava mia. Egész életemben arra fogok törekedni, hogy bebizonyítsam neked.

– Én is szeretlek téged. Annyira, hogy beleszakad a szívem.

Könnyek peregtek le a nő arcán. Cesare gyengéden a tenyerébe fogta, és a hüvelykujjával megsimogatta. Aztán odahajolt hozzá, és megcsókolta lehunyt szemét.

– Ne sírj, amore! Nem tudom elviselni, ha sírsz.

– Szokj hozzá, mert feltett szándékom, hogy a jövőben sokkal többet fogok sírni.

– De csak örömödben, sí?

– Még az is lehet, de nem tudom megígérni. Lehet, hogy örömömben kiabálni fogok.

– Bármit csinálsz is, melletted leszek.

Aztán megcsókolta Avát, és addig csókolta, amíg a nővér be nem kopogott a nyitott ajtón, és megköszörülte a torkát.

– A doktor úr most tudja fogadni, Mr. Di Goia. Kérem, jöjjön velem!

Ava megfogta Cesare zakójának ujját.

– Kérem, bocsásson meg, de megváltoztak a terveink. Elmegyünk.

A férje a homlokát ráncolta.

– Ava.

– Egyikünket sem műtik meg. Találunk valami más megoldást.

A férfinak szerelem ragyogott a szemében, amikor végül nagyot sóhajtott, és bólintott.

– De már együtt.

UTÓHANG

– Jól vagy? – suttogta Cesare a fülébe, amikor látták, hogy a régi, tarkára festett terepjáró közeledik a feljáróhoz.

– Nem, nem vagyok – súgta vissza Ava.

Férje nevetése csiklandozta a fülcimpáját.

– Miért nem tudsz úgy válaszolni, mint mindenki: igen, köszönöm, remekül vagyok.

Az asszony mosolyogva nézett rá.

– Akkor hol marad a szórakozás?

– Viszont megtakarítanál nekem egy csomó aggodalmat.

– Cesare összefonta az ujjaikat, és megcsókolta a Di Goia-smaragdot, amelyet azon a napon ismét az ujjára húzott.

Ava a szívére tette a kezét, amely nagyot dobbant.

– Értem.

Amikor el akarta húzni a kezét, Cesare nem engedte. Az autót nézte Ava feje fölött.

– Mit gondolsz, kedvelni fognak bennünket? – A hangjában aggodalom csengett.

A nő megint elcsodálkozott, mennyire megváltozott a férje, akinek hat hónappal azelőtt megint örök hűséget fogadott. Cesare nem vesztette el megingathatatlan önbizalmát, de nyíltabb és érzékenyebb lett, és ettől Ava csak még jobban szerette.

Abban egyeztek meg, hogy a férfi sterilizáltatja magát, de csak azután, hogy elvégezték a génterápiát.

És most egy másik közös döntés eredményére vártak.

Ava gyengéden megcsókolta a férjét.

– Cesare, a kisbabák csak félévesek. Nagyon valószínű, hogy első látásra belénk szeretnek. Bízz bennem!

A kocsi megállt, és két nő szállt ki. Cesare odament hozzájuk, hogy üdvözölje őket. Amikor rájuk mosolygott, mindketten elolvadtak.

Még az apácák sincsenek biztonságban Cesare vonzerejével szemben.

Ava is lement a lépcsőn, és üdvözölte az apácákat, akik az árvaházat vezették Amalfiban. Miután bemutatkoztak egymásnak, az asszony bevezette a vendégeket a szalonba, csak utána mert dobogó szívvel lopott pillantást vetni az ikrekre. Majdnem elolvadt, amikor Rosa nővér odaadta neki az első babát.

– Ez itt Maria. Csak szólok, hogy az ebéd utáni alvás mindennél fontosabb neki.

Chiara nővér mosolygott, és a másik kisbabát Cesare kezébe nyomta.

– Ő pedig Antonio.

A férfi a kisbaba arcába nézett, és elhomályosodott a tekintete. Ava tudta, hogy Robertóra gondol.

– Ő a nyugodtabb természetű, de meglehetősen erős akarata van – mondta Chiara nővér.

Cesare némán a kisfiúra nézett, aztán felemelte a kezét, és megsimogatta az arcát.

Egy óra múlva az apácák elbúcsúztak. Ava Cesaréra nézett, a férje pedig bólintott.

– Három gyerek. Nem ment el az eszünk? – kérdezte.

– De, lehet – mondta az asszony nevetve. – Megmutatjuk nekik a szobájukat?

Cesare nagy levegőt vett, és bólintott. Felvették a gyerekeket, és alig értek ki a folyosóra, amikor örömkiáltás hangzott a hátuk mögött. Annabelle rohant oda hozzájuk.

– Itt vannak a kisbabák!

Az apja megállt, és bemutatta neki a kistestvéreit.

– Mami, megmutathatom nekik a szobámat? – kérdezte Annabelle lelkesen. – Megígérem, hogy odaadom nekik a játékaimat is, ha akarják. Szabad, mami?

– Ez igazán remek ötlet, csillagom.

Annabelle ujjongott. Feje fölött ekkor találkozott a szülők tekintete, és Cesare elmosolyodott.

– Szeretlek – suttogta.

– Én is szeretlek, caro.

VÉGE