Érezz újra!

III összesen Újrakezdés

Mona Kasten

Könyvmolyképző (2022 júl)

Címke: romantikus, regény, gyász, Barátság, női főszereplő

romantikusttt regényttt gyászttt Barátságttt női főszereplőttt

Úgy volt, hogy Isaac csak egy projekt lesz a számára – de Sawyer szívének más tervei voltak.

Sawyer Dixon fiatal és kemény – és kívülálló. A szülei halála óta senkit nem enged közel magához; ám ez megváltozik, amikor megismerkedik Isaac Granttel. A kocka Isaac a szemüvegével és különös ruháival valójában szöges ellentéte azoknak, akik bejönnek neki. De amikor a srác, akinek elege van a szingliségből, a segítségét kéri, megegyeznek valamiben: Sawyer rosszfiút farag Isaacből, és cserébe megörökítheti az átalakulását egy egyetemi projekt keretében. De a lány nem számol azokkal az intenzív érzelmekkel, melyek közte és Isaac közt izzanak.

Romantikus, de kicsit sem giccses szerelmi történet fiatal felnőtteknek.

MON KASTEN

érezz újra!

feel again

Mindenkinek, aki csak egy kicsit hajlott meg.

Mindenkinek, aki minden napban egy új esélyt lát.

Mindenkinek, aki nem az, mint amit mondanak róla.

feel again lejátszási lista

Lovesick – Banks

Fuck With Myself – Banks Better – Banks

Neptune – Sleeping At Last

Sweeter Bitter – 1ST VOWS

There Are Things That You And I Can Never Be – Gersey

10 d E A T h b R E a s T – Bon Iver

The Fear – Ben Howard

A Lack Of Color – Death Cab For Cutie

With Me – Sum41

The Hurt Is Gone – Yellowcard

Believe – Yellowcard

Not Good For Me – Hayden Calnin

Ultra-Beast – Hayden Calnin

The Funeral – Band of Horses

Idfc – Blackbear

Worthless – Bullet For My Valentine

Never Be Like You – Flume feat. Kai

Body Say – Demi Lovato

Someone To Stay – Vancouver Sleep Clinic

1 . f e j e z e t

Mi a fenét csinálok itt voltaképpen?

Nem először tűnődtem el ezen az este folyamán. Pedig igazából minden épp olyan volt, mint máskor: egy csomó ember vett körül, mégis teljesen egyedül éreztem magam. Ez az érzés nem jelentett számomra semmiféle újdonságot. Valójában inkább ez volt az alapállapotom. De itt, ebben a klubban, egy csomó újdonsült szerelmespár jelenlétében, akik egyetlen másodpercre sem tudták levenni egymásról a szemüket, valahogy különösen elviselhetetlennek tűnt.

Vagy hogy másképp fogalmazzak: uralkodnom kellett magamon, hogy ne hányjak az asztalra.

Az, hogy a baráti társaságunkból két pasival is volt köztünk valami a közelmúltban, nem tette éppen könnyebbé a dolgot. Főként, hogy mindkét történet számomra meglehetősen megalázó módon ért véget. Ethan szemrebbenés nélkül küldött el „élete szerelméért” – Monicáért, és Kaden sem méltatott második találkozóra attól a pillanattól kezdve, hogy Allie felbukkant a küszöbén. Időközben azóta már eltelt egy év.

Vajon van bennem valami, ami elüldözi tőlem a pasikat, és ami mindegyiküket a legelső adandó alkalommal egy tartós kapcsolatba taszítja?

Na és akkor mi van? Hiszen arról szó sincs, hogy én valami komoly kapcsolatot keresnék.

Elnéztem a körülöttem turbékoló párocskákról, és inkább a táncparkettet figyeltem. Ott pedig észrevettem azt a vörös hajú, gumilabdaként pattogó lányt, aki miatt egyáltalán eljöttem ebbe a kócerájba. Nemrég ugyanis egy kiadó szerződést kötött Dawnnal az egyik könyvére, ezért hívott el ide minket ünnepelni. És mivel Dawn nemcsak a lakótársam, hanem az egyetlen igazi barátnőm is, vele tartottam. Bár csak nagyon ritkán mutatom ki nyíltan: a barátsága fontos számomra.

Jobb oldalról cuppogás hangja ütötte meg a fülem, és küzdöttem az ellen, hogy ne vágjak undorodó képet. Akármennyire kedveltem is Dawnt, az, hogy Kadent és Allie-t smárolás közben nézzem és hallgassam, már túl sok volt a jóból. Égető szükségem támadt még egy italra, ha ezt az estét ki akarom bírni.

– A bárpulthoz megyek. Te is kérsz még valamit? – kérdeztem a mellettem ülő srácot. Ostoba módon elfelejtettem a nevét, pedig Dawn már biztosan legalább százszor bemutatott minket egymásnak. Valami I betűs volt. Ian, Idris, Illias… A nevekkel mindig is hadilábon álltam. Ezért a legtöbb embernek beceneveket találtam ki, amikor először találkoztam velük. Az övé a „Kocka” lett.

Teljesen úgy nézett ki, mint aki abszolút nem idevaló. Először is farmeringet viselt csokornyakkendővel. Komolyan, csokornyakkendőt viselt. Kék pöttyös, fehér csokornyakkendőt, és ezen az estén nem először bámultam meg túl hosszasan, bár aztán inkább a többiek felé fordultam. Göndör fürtjeit, amikről nem tudtam eldönteni, hogy világosbarnák vagy sötétszőkék, hajzselével vagy lakkal rögzítette, hogy ne hulljanak a homlokába. Csinos megjelenését egy barna, műanyag, félkör alakú szemüvegkeret koronázta meg.

Nagyon túlöltözött volt a Hillhouse-hoz, és éppen hogy csak ellen tudtam állni a kísértésnek, hogy jó alaposan összeborzoljam a rendezett sörényét.

Kocka viszonozta a kritikus pillantásomat. Az ő szeme is meghatározhatatlan színű volt. Valahol a barna és a zöld között, sötét szempillákkal keretezve.

– Tehát? – faggattam tovább.

– Mi? – kérdezte, és az arcán enyhe pír jelent meg.

Cuki.

– Kérsz még egy italt? – ismételtem meg lassan.

Nagyot nyelt. Szinte úgy tűnt, mintha félt volna tőlem.

Őszintén szólva ezen nem is csodálkoztam. Rajtam minden pontosan úgy nézett ki, mint egy figyelmeztető tábla: a fekete szemceruzától kezdve, amivel jó vastagon kihúztam a szemem, az óriási halálfej kivágású felsőn át a bakancsig, amivel akár még egy nehéz fémajtót is be tudtam volna rúgni. Nem tudtam zokon venni tőle, hogy eleinte óvatos volt, és hogy egészséges távolságot tartott tőlem.

De mivel kizárólag ő és én voltunk az asztalnál azok, akiknek nem volt épp egy másik személy nyelve a szájában, nem nagyon maradt más választásunk, mint hogy egymással foglalkozzunk. Legalábbis ezen az egy estén.

– Köszönöm. Van még benne – mondta kicsit habozva, és felemelt egy poharat, amiből kiállt egy piros koktélesernyő.

– Biztos vagy benne, hogy ez a te poharad?

Ránézett a kezében lévő pohárra, és összerezzent. Az arca még sötétebbé vált, és pontosan olyan színe lett, mint az esernyőé.

– A francba.

Felálltam, és a bár felé biccentettem.

– Jössz? Vagy inkább tovább akarod bámulni a többieket? Ugyan nekem nincs problémám a kukkolókkal. Csak valahogy nem adja meg azt a lökést, amire ma este szükségem van.

– Milyen vicces, Sawyer – szólalt meg Monica, mindenesetre azonnal lemerevedett, amikor egy fogd-be-vagy-meghalsz típusú pillantást vetettem rá.

Ha valamit gombnyomásra tudok produkálni, akkor az ez a tekintet, amihez főként olyanoknak van szerencséjük, akikről tudom, hogy előszeretettel és sokat beszélnek rólam a hátam mögött. Vagy akik lecsaptak a kezemről egy pasit azon kevesek közül, akik valaha csak minimálisan is érdekeltek.

Tényleg égető szükségem volt egy italra. Vagy háromra. Szerencsére Kocka is felállt. A keze után nyúltam, de közben Monicát és a többieket továbbra sem méltattam egyetlen pillantásra sem. A srác ujjai nagyon hidegek voltak, azt azonban nem kockáztattam volna meg, hogy elveszítsem őt a táncparketten át vezető úton, csak mert túl udvarias ahhoz, hogy bevesse a könyökét.

Mikor a bárhoz értünk, áthajoltam a pult felett, és rámosolyogtam Chase-re. Ő volt a bártender a Hillhouse-ban, és a legutóbbi találkozásunk meztelenül végződött a lakásában.

– Rég láttalak, bébi – mondta üdvözlésképpen, és egy hanyagfélmosollyal ajándékozott meg. – Mit adhatok?

Két kezével mellém támaszkodott a pultra, és előrehajolt. Pont az esetem volt: sötét aura, tetoválások, kócos, sötét haj és szögletes arc, amit borosta szegélyezett. Még pontosan emlékeztem rá, milyen érzés volt, amikor a combom belső oldalához ért. Nagy kár, hogy közben lett egy barátnője.

– Egy bourbont kérek. És a barátomnak itt… – Ránéztem Kockára.

– Egy sört – mondta gyorsan a srác. A piros foltok közben mára nyakára is átterjedtek, és eltűntek az inge szoros gallérja alatt.

– Egy sört – ismételtem meg.

Chase egy pillanatig hol egyikünkre, hol másikunkra nézett, és felhúzta az egyik szemöldökét. Úgy látszott, mintha mondani akarna valamit, de végül csak bólintott.

– A ház ajándéka – jelentette ki, mikor nem sokkal később letette az italunkat a pultra.

– Szuper. Köszönöm.

A poharam után nyúltam, és bűnbánóan néztem Kockára.

– Nagyon rossz a névmemóriám – kezdtem. – Hogy is hívnak?

Ezen az estén első alkalommal jelent meg az arcán valami mosolykezdemény-féle.

– Grant. Isaac Grant.

Ez a fickó tök komolyan bemutatkozott a vezetéknevével együtt. Mintha egy állásinterjún lenne. Vagy mintha ő lenne James Bond.

– Dixon. Sawyer Dixon – utánoztam, és felemeltem a poharam. – A szép estére, Grant, Isaac Grant.

A fejét csóválva koccintott velem.

– Szóval Grant, Isaac Grant, mit csinálsz te itt? – Háttal a bárpultnak támaszkodtam, hogy átlássam az egész táncparkettet. A mi társaságunkat innen alig lehetett kivenni, csak néha-néha bukkant fel Dawn haja a színes lámpák fényében.

– Ugyanazt, amit te, felteszem.

Belekortyoltam a bourbonömbe.

– Te is Dawn jó barátja vagy?

Megvonta a vállát, mintha nem tudná pontosan, mit is válaszoljon erre.

– Mindenesetre a társalgásnak nem vagy valami nagy barátja, ugye? – kérdeztem.

Ismét a mosolykezdemény. Kár. Igazából egész vonzó is lehetne – ha nem lenne ilyen elképesztően félszeg.

– Nagyon közvetlen vagy – felelte olyan halkan, hogy a hangját szinte elnyelte a dübörgő basszus.

– Átok vagy áldás. Nézőpont kérdése, Grant, Isaac Grant.

Felnyögött.

– Most már mindig így fogsz hívni?

Felé fordultam, és az oldalammal a bárpulthoz támaszkodtam.

– Mégis mire számítasz, ha így mutatkozol be? Tulajdonképpen még egy kicsit csalódott is vagyok, hogy nem mondtad meg rögtön a második keresztnevedet is.

A szemében jókedvű szikra gyúlt. A bár félhomályában még nehezebb volt kivenni a pontos szemszínét. Egy kicsit még jobban előrehajoltam, és megállapítottam, hogy az illata pontosan olyan, mint ahogyan ő maga kinéz: elegáns, tiszta és kifinomult. Minden bizonnyal valami drága arcszeszt használ.

Meglepett, hogy tetszik.

– Elárulod nekem? – suttogtam.

A szeme elkerekedett. Élvezem, hogy össze tudom zavarni, állapítottam meg.

– Csak ha megígéred, hogy nem nevetsz ki – mondta.

Feltartottam és keresztbe tettem két ujjam.

– Semmiképp.

Isaac mély levegőt vett.

– Theodore.

– Isaac Theodore Grant. Tetszik nekem. Van benne valamielőkelőség – biccentettem elismerően.

– Úgy gondolod? – húzta fel kétkedve a szemöldökét.

Bólintottam, és ittam még egy kortyot a whiskey-mből.

Szívből felnevetett.

– Ha ezt elmondom a nagypapámnak, akkor biztosan örülni fog – mondta. – Róla neveztek el.

Jó volt látni, ahogy Isaac egy kicsit lazábbá vált. Akkor találkoztam vele először, amikor Dawn egy előadás után összeesett – mert nyugtatót vett be, amit előtte én adtam neki. Akkor Isaac úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban elhányhatja magát az izgatottságtól.

– És neked van második keresztneved? – kérdezte egy idő után.

Összerándultam. Önkéntelenül megtapintottam a medált, ami a felsőm gallérja alatt a bőrömhöz ért. A tenyeremet erősen odaszorítottam, és kellett hozzá pár másodperc, mire képes lettem arra, hogy folytassam kis, jelentéktelen szócsatánkat.

– Isaac Theodore! Nem tudom elhinni, hogy ilyesmit kérdezel egy lánytól rögtön az első találkozás alkalmával. Már megbocsáss! – mondtam végül túl nagy szünetet tartva és egy túlzóan széles mosoly kíséretében.

Isaac tekintete a mellkasomon lévő kezemre vándorolt. Közben a homlokát ráncolta.

– Annak, hogy elcsábítottalak, megvan ám az oka – mondtam gyorsan, hogy témát váltsunk.

– Éspedig? – kérdezte.

Ki a fene képes arra, hogy egy üveg sörrel a kezében ilyen választékosan fejezze ki magát?

– Csak mi ketten vagyunk ebben a buliban, akinek az agyát nem ködösíti el a szerelem. Ez azt jelenti, hogy erősnek kell lennünk, és össze kell tartanunk, Isaac Theodore. Jöjjön, aminek jönnie kell.

Amikor mosolygott, a szeme körül egy csomó nevetőránc jelent meg.

– Rendben.

Még egyszer felé tartottam a poharamat. Amikor az üvegét hozzáérintette, feltámadt bennem a remény, hogy az este talán mégsem lesz annyira szörnyű, mint amilyenre számítottam.

Másfél órával és három további itallal később Isaac és én ugyan még mindig nem sokkal jutottunk messzebb, ami a kötetlen társalgást illeti, de egy közös vonást már felfedeztünk egymásban: szerettük megfigyelni az embereket, főleg, ha különös párzási rituálékat hajtanak végre a táncparketten.

– Sose lennék képes így mozogni – motyogta Isaac, és oldalra döntötte a fejét. Követtem a pillantását, és észrevettem egy fickót, aki elég menő csípőmozgást adott elő.

– Meg tudnám tanítani neked.

Felhúzta a szemöldökét, és rám nézett.

– Nem azt mondtad az előbb, hogy nem táncolsz?

– Nem táncolok ilyen szörnyű zenére. De tudom, hogy kell mozogni. Ha akarod, alkalomadtán négyszemközt megmutatom neked – mondtam mosolyogva.

Az arca ismét rózsaszín lett. Mostanra már ötödször sikerült elérnem, hogy elpiruljon. A tízet az este folyamán még feltétlenül meg akarom csípni.

– Az az érzésem, hogy itt – a táncparkett felé biccentett – senkinem azért táncol, mert jól érzi közben magát, hanem csak azért, hogy… – hagyta félbe a mondatát, és szorosan összezárta az ajkait.

– Hogy felszedjen valakit? – segítettem ki. – Ez így is van. A Hillhouse nem más, mint egy partnerközvetítő szolgáltatás begerjedt egyetemisták számára. Azok, akik itt sem találnak maguknak valakit, hagyhatják is az egészet.

Épp kortyolt egyet az üvegéből, és félrenyelt. Annyira, hogy az ital az orrán jött ki. Gyorsan adtam neki néhány szalvétát.

Olyan viccesen festett, hogy hangosan nevetnem kellett, ami pár lány érdeklődését felkeltette, akik oldalt ültek a bárpultnál, és most Isaacet és engem méregettek. Amikor feltűnően visszabámultam rájuk, és felhúztam az egyik szemöldököm, összedugták a fejüket és pusmogtak. Kicsit később jól hallhatóan vihogni kezdtek.

A szemem forgatva visszafordultam Isaachez. A srác letaglózva bámulta a sörösüvegét.

– Mi van? – kérdeztem.

Legyintett.

– Semmi.

– Azok ott? Ne foglalkozz velük! Hozzá vagyok szokva – mondtam gyorsan. A legutolsó dolog, amire szükségem volt, az az együttérzés, főleg olyasvalakitől, mint Isaac.

Meglepetten egyik lányról a másikra pillantott, majd vissza rám. Aztán felismerés gyúlt az arcán. – Nem rád gondolnak, Sawyer.

– Mi? – kérdeztem összezavarodva.

Kiitta a maradék sörét, és letette az üveget a pultra. Tekintetét mereven a sötét asztallapra szegezte.

– Egy szemináriumra járok velük. Ők… nem valami kedvesek.

– Mit jelent az, hogy nem valami kedvesek? – faggatóztam tovább. Nem tetszett, ahogy Isaac arckifejezése hirtelen megváltozott: olyanná vált, mintha szégyenkezne.

– Hülyeség – motyogta, el akarva terelni a szót. – Egyszerűen felejtsd el!

– Mondd el, hogy mit jelent az, hogy nem valami kedvesek, Isaac Theodore! – szólítottam fel, ezúttal sokkal nyomatékosabban.

– Oké, oké – megadóan felemelte a kezét, és egy utolsó, futópillantást vetett a lányokra. – Nem nagy dolog. Az új félév kezdete óta, három hete, valahogy… kipécéztek maguknak.

– Ez mit jelent?

Ismét elpirult, de ezúttal nem tudtam örülni neki.

– Nos, az öltözködési stílusomon viccelődnek… meg egyéb dolgokon.

– Egyéb dolgokon – ismételtem meg lassan.

Isaac zavarodottan megvakarta a nyakát.

– Azzal bosszantanak, hogy én… állítólag még szűz vagyok.

– És az vagy? – kérdeztem.

Határozottan a szemembe nézett, és a fejét rázta.

Aha.

– Akkor mondd csak meg nekik!

– Az nem vezet sehova. Azt hisznek, amit akarnak. Múlt héten hallottam, hogy fogadtak, ki… – Ki…?

Megköszörülte a torkát.

– Ki fog először…

– Ki fog először lefeküdni veled? – kérdeztem feldúltan.

Kurtán bólintott.

– Honnan tudsz erről?

– Közvetlenül mögöttem ülnek. Nehéz nem meghallani minden egyes szót, amit mondanak.

Düh lángolt fel bennem, és kellett némi idő, mire újra meg tudtam szólalni.

– Ez a legízléstelenebb dolog, amit az utóbbi időben hallottam. Pedig sok ízléstelen dolgot hallok. Úgy értem, ha még így is lenne, az sem tartozna senkire. Mi jut eszükbe, hogy ilyen ostobaságot művelnek?

Isaac kicsit kinyitotta a száját, és úgy nézett rám, mintha most először venne rólam igazán tudomást.

– Megmondtad nekik, hogy szánalmasnak és undorítónak találod őket, és hagyják abba? – kérdeztem.

A fejét rázta.

– Nekem mindegy, hogy mit gondolnak.

– Szerintem viszont ez nincs rendjén – mondtam, és megsemmisítő pillantást vetettem a lányokra. Sajnos azonban nem értem el vele a kívánt hatást. Ellenkezőleg, még hangosabban kezdtek vihogni.

Nekiveselkedtem és elléptem egyet a bárpulttól, aztán feléjük indultam, de Isaac elkapta a könyököm, és visszahúzott magához a pulthoz. Jóval magasabb volt, mint én, és a fejemet hátra kellett hajtanom, hogy bele tudjak nézni a szemébe.

– Tényleg nem fontos. És nem jelent nekem semmit.

Csitítóan mosolygott, és furcsa módon ettől a dühöm is kissé elpárolgott.

– Ennek ellenére szerintem gáz.

Oldalra hajtotta a fejét, és behatóan méregetett engem.

– Miért?

A válla felett rápillantottam a lányokra. Még mindig nem fejezték be a nevetgélést.

Menjenek a pokolba!

Lassan visszafordultam Isaachez, és a kezemet a mellkasára fektettem.

Éreztem, ahogy elakad a lélegzete.

– Mert nagyon is tetszel nekem, Grant, Isaac Theodore Grant.

Aztán lábujjhegyre álltam, és megcsókoltam.

2 . f e j e z e t

Amikor a szám megérintette az övét, Isaac fojtottan felnyögött. Az ajkaimmal fogtam fel. Testemet határozottan az övéhez nyomtam, amíg ő háttal a bárpultnak nem ütközött. Kezemet felfelé csúsztattam a nyakán, aztán a hajába túrtam, és szorosabban magamhoz húztam.

Gyerünk, Isaac. Vegyél már részt a játékban.

Megnyaltam az alsó ajkát, mire meglepetten levegő után kapkodott. Keze a csípőmre siklott, és végre, végre viszonozta a csókot. A nyelvünk röviden, szinte félénken egymásra talált.

Aztán eltávolodtam tőle, és egy kicsit hátra hajoltam.

Az a szín, amit most vett fel az arca, egyértelműen jobban tetszett, mint az, amilyen még néhány másodperccel ezelőtt volt, amikor szégyenkezett.

Félig lecsukott szempilláin át nézett rám. A szeme egészen sötét volt. Hirtelen újra magához húzott, és az ajkát erősen az enyémhez szorította.

Hűha.

Isaac az egyik kezével a nyakamat fogta, a másiknak az ujjait széttárta a hátamon. Mélyebben csókolt, a nyelvét éhesen a számba csúsztatta. Hatalmas energia áradt át rám belőle, és egy pillanatra valóban elakadt a lélegzetem. A térdem ellágyult.

Az átkozott térdem ellágyult.

Ilyesmi még sosem történt meg velem.

Erősen belemarkoltam a farmeringébe, és még szorosabban magamhoz húztam. Már egyetlen milliméter sem választott el minket egymástól. A nyelvét nyalogattam, és éreztem, ahogy a mellkasa vibrál a kezem alatt. Forróság áradt szét a gyomromban, aztán még lejjebb, amikor Isaac az alsó ajkamat a fogai közé húzta, és ráharapott.

Te jóságos ég! Ki gondolta volna, hogy ez a srác így tud csókolni?

Ezúttal ő volt az, aki elhúzódott. Homlokát az enyémhez támasztotta, és levegő után kapkodott.

Pontosan úgy, mint én.

– Hol tanultál meg így csókolni, Isaac Theodore? – motyogtam, kezemet még mindig a mellkasán tartva.

Kinyitotta a száját, hogy válaszoljon.

– Ti meg mi a francot csináltok? – hallatszott hirtelen közvetlenül mögülem, én pedig megfordultam.

Dawn állt ott, még egyméternyire sem tőlünk, és döbbenten bámult ránk.

Egy pillanatig fogalmam sem volt, hogy mit is válaszoljak. Mit is csináltunk épp? Aztán azt mondtam, ami elsőre eszembe jutott:

– Segítettem Isaacnek, hogy javítsunk a hírnevén.

Éreztem, ahogy Isaac a hátam mögött megfeszül.

Dawn gesztenyebarna haja kócos volt, és izzadt frufruját kifújta a homlokából. Kétkedve nézett hol Isaacre, hol rám.

– Visszajöttök az asztalunkhoz?

Bólintottam, és hagytam, hogy belém karoljon. Amikor néhány lépés után Isaac felé fordultam, ő a padlót bámulta.

A bár túloldalán álló lányok abbahagyták a nevetgélést.

A hétfő reggel, mint minden héten, most is azzal kezdődött, hogy az első órám előtt egy nagy smoothie-t vettem, és azzal a kezemben sétáltam át a campus területén. Woodshill szuper volt. Ugyan én harmadéves voltam, és a campus mostanra már két éve az otthonom volt, a magas kapuíves, szép téglaépületeket és a befolyásos személyek szobrait minden alkalommal úgy vettem szemügyre, mintha ez lenne az első itt töltött napom. Mindig volt valami új felfedeznivaló. Például a téglafal mintája a csillagászat épületén még soha nem tűnt fel eddig.

Letettem a smoothie-mat egy padra, elővettem a táskámból a tükörreflexes kamerát, és leguggoltam. Ezen a lencsén át figyeltem meg a kövek mintáját. Valószínűleg ott folyt be az esővíz a falba, a nedvesség szétterjedt, és úgy színezte el, hogy olyannak látszott, mintha egy arc fordulna a nap felé.

A fény, ahogy a falra esett, a lehető legkedvezőbb volt. Még mindig a lencsén át nézve tettem egy lassú lépést hátrafelé, és a kis kereket eltekertem a megfelelő fényérzékenységre. A fókuszt manuálisan állítottam be.

Megnyomtam a kioldót. Mint mindig, a kamera halk kattanása most is izgatott bizsergést váltott ki belőlem gyomortájékon, és libabőrös lettem. A fotózás a mindenem. Nincs semmi, ami többet jelentene számomra, semmi, ami csak megközelítőleg is ennyire boldoggá tenne, mint az a pillanat, amikor tudom, hogy elkészítettem a tökéletes fotót.

Kicsivel később visszatettem a táskámba a fényképezőgépemet, kezembe vettem a smoothie-t, és az előadóteremhez mentem. A társadalom és ideológiáinak vizualizálása az egyik kötelező szeminárium volt a szakomon, ami tetszett, és nem is untatott halálra végtelenül terjedelmes elméleti részekkel. A fotózás segítségével kellett visszatükröznünk a társadalom bizonyos jelenségeit, és állást kellett foglalnunk róluk. Ebben a szemeszterben úgy szólt a feladat, hogy készítsünk el egy tanulmányt a társadalmi valóság kritikus megértéséről. Sajnos a záróbeszámolóhoz, amit meg kellett írnunk, elméleti elemzés is tartozott. Szívesen lemondtam volna róla, de ezért a kurzusért még ezt is bevállaltam.

– Jó reggelt! – mondtam a terembe érkezve, és innen-onnan morgást kaptam válaszul.

A szokott helyemre mentem az első sorban, lehuppantam a székre, és elővettem a laptopomat a táskámból. Az összes spórolt pénzemet ráköltöttem, mikor megvásároltam, és a fényképezőgépem mellett, amit Dawn kedvesen Franknek keresztelt el, ez a legdrágább vagyontárgyam.

Ritkán költök sok pénzt. Mivel szinte kizárólag a menzán étkezem, nem kerül sokba az étel, a ruháimat pedig többnyire használtan veszem, és úgy alakítom át őket, hogy tetszenek nekem. A Van Halen-es pólót például, amit épp viseltem, három dollárért vettem egy használtruha-boltban, Portlandben. Túl nagy volt, de a jobb oldali szegélyére kötöttem egy csomót, hogy látsszon, van alatta egy farmersort.

– Megérkezett mindenki? Akkor kezdjük is el! – mondta a tanárom, Robyn Howard, és lassan elhalkult a morajlás a teremben. Megnyitotta a prezentációját, amit projektorral kivetített egy vetítővászonra, és olyan fogalmakkal kezdett dobálózni, mint a helyi specifikumok, a lényegiség vagy a módosítás. Nagyon kedveltem Robynt, nem utolsósorban azért, mert fiatal volt, kék volt a haja, és ellentétben sok más tanárommal, még sosem vetett rám olyan pillantást, amivel azt sugallta volna, hogy mit akarok én itt egyáltalán. Az előadásait azonban mégis csak fél füllel tudtam követni. Utálom az elméletet.

Ehelyett elindítottam a képszerkesztő programot, és megnyitottam a legújabb projektemet – egy fotósorozatot, melynek címe „Másnap reggel” volt. Az utóbbi 5 hónapban minden egyéjszakás kalandom után készítettem képeket. Természetesen nem azokról a férfiakról, akikkel együtt voltam. Az ízléstelenség lett volna, és nem is az én stílusom. Ehelyett azokat a ruhadarabokat fényképeztem le, amiket a földre dobáltunk, és megpróbáltam valamilyen különleges módon elrendezni őket. Befogtam a fénysugarakat, melyek reggel átsütöttek a függönyökön, aztán egy örökkévalóságig gubbasztottam a padlón, hogy pontosan a megfelelő pillanatban nyomjam meg a kioldót. A képek esztétikusak, elegánsak és szexisek voltak, és bárki, aki látja, úgy értelmezheti őket, ahogy csak akarja. Ez az, amiért annyira szeretem a művészetet. Nincs helyes és helytelen, nincs fekete vagy fehér. Minden helyénvaló, és mindennek megvan a létjogosultsága.

Megnyitottam a legújabb fájlt, és szemügyre vettem a fotót. Még nem szerkesztettem meg, de már most láttam, hogy szuper lesz. Az egész jelenet piros fényben úszott, és ami különösen tetszett, az az volt, hogy a kép fókusza nem a ruhadarabokon, hanem egy karórán volt. Kicsit jobban rázoomoltam a képre, hogy felismerhető legyen a számlap, ekkor mögöttem valaki felszisszent.

Megfordultam. Egy szőke lány – azt hiszem, Ashley-nek hívják – elkerekedett szemmel bámult rám.

– Valami gond van? – kérdeztem.

Vékony, fehér vonallá szorította össze az ajkait, és szótlanul nézett le a saját laptopjára.

Homlokomat ráncolva fordultam újra előre.

A szeminárium további részét azzal töltöttem, hogy megszerkesztettem a képet. Miután Robyn végzett az elmélettel, végigment a padsorok között, és a munkáink jelenlegi állapotára tett megjegyzéseket. Amikor odaért hozzám, a laptopom fölé hajolt, és először megnézte az órás képet, aztán még egyszer a többit is, amiket a tanácsait követve az utolsó szemináriumunk óta néhány helyen még egyszer átdolgoztam.

– Nagyon szép, Sawyer – mondta. – Nagyon tetszik, ahogy ezen a képen itt a fénnyel játszottál.

– Nem csak a fénnyel – horkant fel a mögöttem ülő lány. Fogalmam sem volt, mi a problémája, és ellenálltam a kísértésnek, hogy reagáljak a megjegyzésére, amíg a tanárunk a közvetlen közelünkben volt. Hála az égnek, Robyn tapintatosan figyelmen kívül hagyta őt.

– Van már ötleted a diplomaprojektedhez? – kérdezte ehelyett.

– Még nem tudom pontosan – mondtam. – Ez itt tetszik, de még nem találom elég jónak. A portrékat érdekesnek tartom, de amikor a múlt szemeszterben azokat kellett készítenünk, akkor is hiányzott belőlük valami. Van még egy csomó képem a campusról, de ez sem tűnik számomra valahogy… – a megfelelő kifejezést kerestem – elég fontosnak.

Robyn melegen rám mosolygott.

– Te aztán igazi maximalista vagy.

– Csak ha a fotózásról van szó.

– Ne hagyj magadnak túl sok időt gondolkozni! Nagyon tehetséges vagy, de gondolj arra, hogy szakdolgozatot is kell írnod. És az valamivel terjedelmesebb lesz, mint az eddigi munkáid, amiket nekem készítettél.

– Oké. Nyitva tartom a szemem.

Gyorsan bólintott, aztán a következő diákhoz fordult.

Az óra után összeszedtem a holmimat, és épp a vállamra tettem a hátizsákomat, amikor a mögöttem lévő sorban ülő lány a vállával teljes erővel nekem ütközött, és kiviharzott mellettem a teremből.

Ez meg mi a franc volt?

Gyors léptekkel utánaindultam. Mintha csak rám várt volna, a szeminárium ajtaja mellett állt, ahol két barátnője ölelte át és vigasztalta. Amikor észrevettek engem, megsemmisítő pillantást vetettek rám.

– Elkövettem ellened valamit, Ashley? – kérdeztem.

Felém fordult. Piros foltok lepték el az arcát. A szeme szikrákat szórt.

– Amandának hívnak, te lotyó! – sziszegte.

Upsz. Tényleg nagyon rossz a névmemóriám.

– Engem pedig Sawyernek hívnak, és nem lotyónak – mondtam nyugodtan. – Mi a problémád?

Tett egy fenyegető lépést felém.

– Jól szórakoztál?

Tényleg fogalmam sem volt, mit akar tőlem ez a lány.

– Többnyire jól szórakozom, igen. De azt hiszem, most egyáltalán nem erről van szó, ugye? – feleltem.

– Tulajdonképpen mennyire nézel hülyének? Azt hitted, nem fogom felismerni azt az órát? Hihetetlen, hogy pont az orrom előtt nyitod meg ezt a képet. Hogy lehetsz ekkora szemétláda? – hisztériázott. A hangja olyan éles volt, hogy felállt tőle a szőr a hátamon.

– Higgadj már le! – mondtam, és azon fáradoztam, hogy én viszont ne emeljem fel a hangom. – Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Lefeküdtél a barátommal!

A folyosón mindenhol megálltak az emberek, és a nyakukat nyújtogatták. Néhányukat felismertem, főleg azt a szemüveges srácot, aki éppen a teremből jött kifelé, és most – mint mindenki más – megállt. Isaac volt az.

Grant, Isaac Grant. Dawn barátja, akit a hétvégén megcsókoltam. Az, hogy pontosan ugyanolyan arckifejezéssel nézett rám, mint az összes többi jelenlévő, belém hasított.

Megpróbáltam megőrizni az önuralmamat, és nem mutatni, hogy sokkhatás alatt állok.

– Nem tudtam, hogy Coopernek barátnője van.

Amanda nevetett, és ezzel egy időben felzokogott. A barátnői csitítóan simogatták a vállát.

Cooper, az az átkozott szemétláda. Egy szóval sem említette őt. A partin sem, akkor sem, amikor megkérdezte tőlem, hogy elmegyek-e hozzá, és akkor sem, amikor lefeküdtünk egymással.

A francba.

Ösztönösen odaléptem Amandához. Úgy tűnt, mintha a fél egyetem körénk gyűlt volna, és mintha mindenki a mi párbeszédünket figyelte volna elképedve.

– Egyáltalán nem említett meg téged – mondtam olyan halkan, hogy remélhetőleg rajtunk kívül senki nem értette.

Felnézett, és a leírhatatlan harag a szemében volt az egyetlen figyelmeztetés, amit kaptam. A következő pillanatban lendületet vett, és lekevert nekem egy csattanós pofont.

A hirtelen jött fájdalomtól csillagokat láttam.

– Te retkes ribanc! – Amanda hangja elcsuklott. Csak elmosódottan észleltem, hogy körülöttünk teljes lett a csend, és senki nem szólt egy szót sem. Az én fejemben azonban visszhangzottak a szavai. Egyik pillanatról a másikra visszarepítettek az időben. Lotyó! Ribanc! Pontosan, mint az anyád!

Rosszul lettem. Amanda ismét felemelte a kezét. A sokk ellenére reagáltam, és elkaptam a csuklóját.

– Engem ütsz meg azért, mert a barátod nem tudott uralkodni az ösztönein? – fújtattam, és körmömet a bőrébe mélyesztettem.

– Te kis rohadék…

Erősebben megszorítottam. Aztán az arcomat egészen közel toltam az övéhez.

– Nem tehetek róla, hogy a barátod egy seggfej – mondtam fenyegetően halkan.

Amanda keze elernyedt, és elkezdett sírni. Körülöttünk egyre nagyobb lett a zaj. Az emberek sutyorogni kezdtek. Hallottam, ahogy valaki egy sértést sziszeg felém. Aztán még egyet.

Aztán túl sok lett minden. Az arcom fájt, a fejem zúgott, és nem kaptam levegőt. Hirtelen elengedtem Amandát, és sarkon fordultam. Amilyen gyorsan csak tudtam, a fejemet felszegve utat törtem magamnak a tömegen át, de nem voltam abban az állapotban, hogy bármit vagy bárkit felismerjek.

Amikor már majdnem kiértem, valaki megfogta a karomat. Megfordultam, és már épp arra készültem, hogy védekezzem…

– Minden oké? – kérdezte Isaac. Végigmustrált a szemüvegén keresztül.

– Ki kell jutnom innen – krákogtam.

Gyorsan kapcsolt, és tartotta nekem az ajtót. Ingatag lábakon követtem Isaacet, amikor átvezetett a campus területén. Végül egy pad előtt kötöttünk ki a parkban, ami egy kicsit eldugottabb helyen állt egy nagy fa árnyékában. Örültem, hogy leülhetek.

Remegve szívtam be a levegőt.

– Hadd nézzem! – mondta Isaac, és előrehajolt. Úgy fordítottam a fejem, hogy meg tudja nézni az arcomat. A tekintete elsötétült.

Visszaültem és becsuktam a szemem. A kezem továbbra is remegett, de a mély lélegzetvételek segítettek benne, hogy lassan megnyugodjak.

– Tessék, edd ezt meg! – mondta egy idő után Isaac.

Kinyitottam a szemem. Egy csokoládészeletet tartott felém. Habozva vettem el tőle, kibontottam a papírjából, és leharaptam egy kis darabot. Az első pillanatban tiltakozott a gyomrom, de aztán észrevettem, hogy a csokoládé milyen jót tesz. És ugyan igazából nem vagyok túlzottan oda az édességekért, mégis megettem az utolsó morzsáig.

Aztán néhány percig a semmibe meredtem.

Arra semmi esély nem volt, hogy Isaac ne hallotta volna meg, hogy mit mondott nekem Amanda. Kételkedő pillantással fordultam végül felé:

– Hogyhogy velem jöttél?

A homlokát ráncolta.

– Ezt hogy érted?

– Hogyhogy itt ülsz velem, miközben pontosan tudod, hogy mit tettem?

– Az, ami odabent történt, egyáltalán nem volt helyes.

– Egy olyan lotyó, mint én, valószínűleg nem is érdemel mást– mondtam cinikusan.

– Sawyer! – Isaac felháborodottan nézett rám.

– Mi van? Hiszen hallottad, mit mondott Amanda.

– Nekem mindegy, mit tettél, megütni valakit soha nincs rendjén – felelte dühösen. Továbbra is rám nézett, a hülye stréberszemüvegén át, és önkéntelenül azon kezdtem töprengeni, vajon a lencséje összegyűjti-e a napsugarakat, és rám szórja-e, mert egészen váratlanul teljesen kimelegedtem.

– Nem tudtam – hallottam meg hirtelen a saját hangomat. A cipőm orrát bámultam, és a hajam az arcomba hullott. Jobb volt így. Az, hogy ott volt, mint egy függöny, köztem és Isaac éber tekintete között, jó érzés volt.

– Egy szóval sem említette, hogy barátnője van – folytattam. –Különben nem… Úgy értem, sosem…

– Sawyer – szakított félbe lágyan Isaac. – Én hiszek neked.

Felnéztem, és a hajamat a fülem mögé tűrtem.

Isaac tüzetesen tanulmányozta az arcomat. Aztán ismét arra a helyre esett a pillantása, ahol még mindig meglátszott Amanda tenyerének lenyomata.

– Mi nem azok vagyunk, mint amit mondanak rólunk, Sawyer. Ne hagyd, hogy ezt bebeszéljék neked! – Bátorítóan rám mosolygott, majd lassan, nagyon lassan enyhült az arcomon a fájdalmas lüktetés.

3 . f e j e z e t

Al kritikusan méregetett engem, és karba tette a kezét. Hatalmas, izmos fickó volt, és úgy nézett ki, mintha engem és velem együtt még két másik személyt szemrebbenés nélkül, egy kézzel szét tudna lapítani.

Ebben a pillanatban mindenki mást valószínűleg megfélemlített volna, de mivel már négy hónapja dolgoztam a Woodshill Steakhouse-ban, elég jól megismertem ahhoz, hogy tudjam, a zord külső mögött érző szív rejtőzik.

– Ugyan, Al. Rajta, próbáljuk már ki! – mondtam, és bár ritkán fordult elő, de még egy mosolyt is erőltettem az arcomra. Tudtam, hogy ennek meglesz a hatása. Mindig így történt, amikor rászántam magam.

– Rendben. De ha elűzöd a vendégeimet, akkor repülsz. – Hüvelykujjával a válla fölé mutatott. Most már nem volt kényszeredett a mosolyom.

– Te vagy a legjobb.

Csak röffent egyet, kinyitotta a lengőajtót, és eltűnt hátul, a konyhában.

Végre! Gyorsan elpakoltam az utolsó poharakat a bár mögötti polcra, aztán a hatalmas keverőpult mögé léptem. Mióta Al néhány héttel ezelőtt idecipelte a berendezést – ami állítólag DJ korából maradt meg –, bizsergett az ujjam, hogy kipróbáljam. De mégis, ha csak egy lépést is tettem felé, Al figyelmeztető hangja dörrent rám a konyhából, és azzal fenyegetett meg, hogy kirúg, ha csak egyetlen gombot is megnyomok rajta. Pedig szerintem a Steakhouse-ban sürgősen el kellene kezdenünk jobb zenéket játszani, ha nem akarjuk szép lassan elijeszteni a vendégeket Al unalmas válogatás-CD-ivel.

Valamikor biztos jó zenei ízlése volt, gondoltam, amikor átnéztem a lemezeket, amik egy szekrényben sorakoztak a keverőpult alatt. Kicsit olyan volt kutakodni köztük, mintha karácsony lenne. Döbbenten húztam elő egy Bullet For My Valentine-lemezt. Azonnal feltettem, és feltekertem a hangerőszabályzót a keverőpulton. Kicsivel később egy durva gitárszólótól kellemes borzongás futott végig a hátamon.

– Sawyer, vendég! – kiáltotta a kolléganőm, Willa.

Elfojtottam egy sóhajt, megigazítottam a fekete kötényemet, és azzal a ténnyel vigasztaltam magam, hogy legalább ebben a műszakomban jó zene fog szólni.

Amikor a függönyön át a pulthoz léptem, akaratom ellenére mosoly lopakodott az arcomra. A lakótársam egyensúlyozott az egyik bárszéken, és épp arra készült, hogy az őskövület laptopját feltegye a pultra. Folyton elcsodálkozom rajta, hogy egy ilyen alacsony, törékeny lány hogy tud egy ilyen óriási cuccot magával cipelni.

– Azt hittem, ma el akarsz menni a pasiddal Portlandbe –mondtam üdvözlésképpen, és elővettem egy üveg kólát a hűtőből.

– Szia, Sawyer, én is örülök, hogy látlak! – felelte Dawn szárazon. – És igen, igazából akartam is, de aztán inkább amellett döntöttem, hogy meglátogatom a kedvenc lakótársamat. – Könyökével a bárpultra támaszkodott, és állát a behajtott kezébe támasztotta.

Odatoltam elé egy pohár jéghideg kólát.

– Igazán kedves tőled. Szóval, miért vagy itt, és nem Cosgrove-val?

Felsóhajtott.

– Korábban el kellett indulnia.

Felhúztam az egyik szemöldököm.

– És ezért nélküled ment?

Azonnal csóválni kezdte a fejét.

– Nolannel volt órám, és nem néztem a telefonomat. Egy…vészhelyzet adódott.

– Á. – Nem faggatóztam tovább. Dawn már régebben elmesélte nekem, hogy a barátjának, Spencernek bonyolultak a családi viszonyai, és gyakran haza kell utaznia előzetes bejelentés nélkül. Úgy tűnt, a húga beteg, és az ő segítségére van utalva.

– Érdekes a zene, amit ma Al betett – mondta Dawn egy kisidő múltán.

– Odaengedett a keverőpulthoz.

Felderült az arca.

– Na végre! Hiszen már hetek óta fented rá a fogad.

Egy pillanatra meglepődtem, hogy ezt mondta. Aztán eszembe jutott, hogy Dawn az, aki előttem ül. Mindegy, hogy mennyire keveset mesélek magamról vagy az életemről – az lehetetlen, hogy úgy lakjak együtt olyasvalakivel, mint ő, hogy semmit ne osszak meg vele magamról. Néha úgy éreztem, kicsit jobban is ismer, mint amennyire szerettem volna.

Ez azonban kölcsönös volt. Mert az a tekintet, amellyel Dawn ebben a pillanatban rám nézett, minden egyéb volt számomra, csak nem új.

– Na, gyerünk! Kérdezd meg! – sóhajtottam, aztán elvettem a poharakat, amiket Willa egy tálcán felém nyújtott. Egy bólintással megköszöntem neki, és elkezdtem elmosogatni őket.

– Mi volt az a hétvégén?

Megtorpantam. Arra számítottam, hogy az Amandával történtekről akar beszélni velem.

– Hogy érted ezt?

Hangosan felhorkant.

Elnéztem a mosogatóról.

Sokatmondóan felhúzta a szemöldökét, mintha szándékosan tettetném hülyének magam.

– Fogalmam sincs, hogy mit akarsz tőlem.

Dawn a szemét forgatta.

– Ami Isaackel történt.

Ó. Erről tényleg teljesen megfeledkeztem.

– Vagy úgy. Az.

– Igen. Az – ismételte meg. – Mi volt ez az egész nyalakodás?

Sóhajtottam. Ahogy Dawnt ismertem, ezt nem fogja annyiban hagyni, amíg mindent ki nem szed belőlem. Tehát előadtam neki egy rövid összefoglalót.

Amikor befejeztem, szinte csalódottnak látszott. – És én még azt hittem, ti… – vonta meg a vállát.

Felhorkantam.

– Hogy belépek az elit szerelmespárocska-klubotokba?

Rákvörös lett.

Döbbenten meredtem rá.

– Dawn! Hülyét akarsz csinálni belőlem?

– Mi van? Nagyon édesek voltatok együtt – felelte durcásan.

– Segítettem neki, mert kedves srác. Többről nem volt szó.

– És kedves srácokkal elvből nem kezdesz. Világos – morogta.

A megjegyzése tőrdöfésként ért. Önkéntelenül az arcomhoz nyúltam. Több mint egy nap kellett, hogy elmúljon róla a forróság és a vörösség.

– Sajnálom. Nem úgy gondoltam – tette gyorsan hozzá Dawn.

– Semmi baj.

– Isaac rendszerint nem csinál ilyet. Annyira félénk. Még azt sem tudom, volt-e… – tehetetlenül felhúzta a vállát.

– Volt-e micsoda? – kérdeztem.

Ismét elpirult.

– Nos, hogy volt-e már vajon barátnője. Vagy… hiszen tudod…– Tett egy bizonytalan kézmozdulatot, ami bármit jelenthetett, de akár annak az ellenkezőjét is. Ez olyan dolog volt, amit soha nem fogok megérteni: Dawn erotikus történeteket ír. Erotikus történeteket, melyekben hosszú, explicit, részletes szexjelenetek vannak, amiktől még az én arcom is lángba borul. De arra egyszerűen nem képes, hogy a való életben a szexről beszéljen, anélkül, hogy a szégyentől majd szívbajt ne kapjon.

Kezemmel a pultra támaszkodtam.

– Isaac már nem szűz, ha erre gondolsz.

Levegő után kapkodott.

– Ezt meg honnan tudod?

Emlékezetembe ötlött az éhes csókja és a keze érintése a testemen. Először félénk volt, de aztán a visszafogottsága elszállt, és a csókja mohóvá, már-már kétségbeesetté vált. Még ha nem is mondta volna előtte, hogy már nem szűz, legkésőbb annak a módja, ahogy megérintett, elárulta volna, hogy pontosan tudja, mit tesz.

– Egyszerűen csak tudom – mondtam vállat vonva. – Az ilyesmihez van egy hetedik érzékem. – Nem inkább hatodik érzéked?

Piszkos vigyorra húztam a számat.

– Hogy mi a hatodik érzékem, azt te nem akarod tudni, Dawn. Hidd el nekem!

Dawn hirtelen mozdulattal a kóláspohara után nyúlt, és ivott egy nagy kortyot, hogy ne kelljen válaszolnia.

A társadalom vizualizálásának következő szemináriuma maga volt a pokol. A mögöttem ülő lányok olyan hangosan beszéltek ki engem, hogy azt lehetetlen volt figyelmen kívül hagyni. Az elején egy pillanatra elgondolkodtam rajta, hogy ne üljek-e át a leghátsó sorba, de aztán gyorsan el is vetettem az ötletet. Nem fogok elbujdokolni.

De ez mégsem volt fair. Cooper, aki megcsalta a barátnőjét, szerzett egy monoklit, de én voltam az, akin a gyűlöletüket kitöltötték és akit lotyóként szidalmaztak. Miért van ez így? A társadalmunk iszonyúan elcseszett. Mindig a nők azok, akik a rövidebbet húzzák. Ez egyszerűen undorító.

Az előadás hosszabbnak tűnt, mint máskor. Valószínűleg mert először fordult elő, hogy Robyn elméletére figyeltem, ahelyett, hogy mint egyébként, a képeimet szerkesztettem volna. Csak akkor nyitottam fel és kapcsoltam be a laptopomat, miután Robyn befejezte a prezentációját. Éreztem a hátamon Amanda és a barátnőinek a pillantását. Egyre hangosabban sugdolóztak. Én pedig a szememet forgattam.

Igazából azt terveztem, hogy tovább dolgozom a „Másnap reggel” sorozatomon, de tudtam, hogy úgysem fogok tudni koncentrálni rá. Ezért inkább azoknak a fotóknak a mappájára kattintottam, amiket az utóbbi hónapok során a campusról lőttem.

Amikor Robyn körbejárt és odaért hozzám, meglepődött.

– Új projektbe kezdtél?

A fejemet ráztam.

– Ez a campusról szóló képsorozat, amiről meséltem neked.

Az asztalom fölé hajolt, és maga felé fordította a laptopomat, hogy ő is végig tudja kattintani a képeimet. Néhánynál elismerően bólintott, de volt olyan is, amelyiknél nem látszott rajta, hogy milyennek találja.

– Mi van a másik képsorozattal? – kérdezte.

Futó pillantást vetettem a vállam felett Amandára. Észrevette, és hunyorgó szemmel szikrákat szórt rám. Visszafordultam Robynhoz, és a fejemet csóváltam.

– Azokat egy időre jegeltem.

– Az igazán sajnálatos. Szerettem volna kiállítani a folyosónőket.

Visszatartottam a lélegzetem. Csak az évfolyam legjobb képeit állítják ki, és a legtöbb esetben csak a végzősök fotói közül. Már az, hogy Robyn az előző évben a Dawnról készült portréimat kiválasztotta, hatalmas siker volt számomra. És nem csak azért, mert utána számtalan e-mail érkezett a postafiókomba kisebb megbízásokkal, és abban a hónapban többet kerestem, mint bármelyikben a tanulmányaim kezdete óta. Hogy Robyn most már másodszor ajánlotta fel, az őrült nagy megtiszteltetés volt. A képeimet mindenképp látni szerettem volna hatalmas nyomatként az egyetem folyosóján. De Amanda pofonjára, és arra, amit ő és a többiek mondtak rólam, még mindig jól emlékeztem. Ha a képeket nyilvános helyen állítják ki, akkor még ennél is sokkal nagyobb támadási felületet biztosítok nekik, bár azt a fotót, amin Cooper órája szerepelt, már rég ki is töröltem. És ki tudja garantálni, hogy egy másik lány nem fog felismerni valamit a barátjáról valamelyik képen?

– Gondolkodhatok rajta még egy kicsit? – kérdeztem halkan Robynt.

Fürkészve nézett rám.

– Vannak olyan diákok, akik egy ilyen lehetőségért kezüket-lábukat törnék. Nem fair megvárakoztatni őket, ha te nem vagy száz százalékig biztos abban, ami a munkádat illeti.

Nagyot nyeltem.

Igaza volt. Ezt az ajánlatot aligha hagyhattam ki. Hogy Amanda barátja egy seggfej, az nem az én hibám. Még ha sajnáltam is a lányt – amit tettem, nem szándékos volt. És ezt az egyszeri lehetőséget nem hagyom, hogy elvegyék tőlem. Senkinek sem.

– Természetesen igazad van. Nagyon szívesen kiállítanám a képeket – mondtam, és határozottan Robyn szemébe néztem. Hátradőlve karba tette a kezét. Ugyan fiatalabb volt, mint az összes többi tanárom, meglehetősen nagy tekintélyt sugárzott.

– Oké. Akkor küldd el nekem a képeket holnap estig, és mondd el, hogy melyik három a kedvenced! Megnézem őket, aztán leadom a nyomdának.

Bólintottam, és izgalomtól remegő ujjakkal bepötyögtem egy emlékeztetőt a telefonomba. Kicsit később Robyn bejelentette, hogy szünetet kellene tartanunk, én pedig azonnal elhagytam a termet. Amikor Robyn eltávolodott az asztalomtól, a mögöttem lévő sorban a sutyorgás egy csapásra ismét felerősödött, és teljesen tisztán hallottam a „lotyó” szót, és azt, hogy „ő egyáltalán nem is ciki”. Nagyon kellemetlen bizsergés járta át a testemet, és alig vártam, hogy kijussak a friss levegőre, el innen, ebből az ellenséges légkörből.

Pontosan, mint az anyád.

Egyszerűen csak nyugalomra vágytam. Eddig soha nem érdekelt, hogy mit gondolnak rólam mások. És egészen biztosan nem most fogom elkezdeni, hogy megpróbáljak az emberek kedvére tenni.

Tettem egy kis kört a campuson, és megálltam a limonádéárus autónál. Azonnal felismertem azt a személyt, aki előtte állt. Ha nem buktatta volna le a fura hózentrógere és a szemüvege, akkor egészen biztos elárulta volna az esetlen mozgása. Vagy a félénk hebegése.

Szemlátomást nem találta a pénztárcáját. Míg a felszolgáló türelmetlenül állt egyik lábáról a másikra, ő mint egy őrült kotorászott a nadrágja oldalzsebében. A pult mögött álló fiatal nő bocsánatkérő pillantást vetett rám.

– Neked mit adhatok? – kérdezte.

– Grépfrútot.

Bólintott, és megfordult, hogy töltsön nekem egy pohárral.

Isaac úgy tűnt, hogy engem nem vett észre. A mozdulatai egyre hevesebbekké váltak, a nyakán egy csomó vörös folt jelent meg.

– Az előbb még megvolt, bocsi – motyogta.

A felszolgáló a poharamat Isaacé mellé tette.

– Rá se ránts! Legrosszabb esetben a nap hátralévő részében majd beállsz mellém mosogatni.

Rákacsintott, és Isaac – ha ez egyáltalán lehetséges volt – még jobban elvörösödött. A szája egy kicsit kinyílt, és úgy nézett ki, mintha akart volna mondani valamit. Mindenesetre nem jött ki hang a torkán. Miközben az arca teljesen merevvé vált, a kezével megtalálta a pénztárcáját a nadrágja farzsebében. Kihúzta, és a következő másodpercben meghallottam, ahogy a pénzérmék elgurulnak a földön.

Leejtette a pénztárcáját. És az nyitva volt.

– A francba – sziszegte Isaac, lehajolt, és elkezdte összeszedegetni a pénzét.

Ezt a katasztrófát egy másodpercig sem voltam képes tovább nézni.

Előkotortam egy érmét a zsebemből, és kifizettem mindkét limonádét. Aztán elvettem a poharakat a bárpultról, és a lábammal megérintettem Isaacét. Felnézett, és össze kellett szednem magam, hogy ne törjek ki nevetésben, olyan kétségbeesett arcot vágott.

– Ó, ööö, szia! – dadogta, és megvakarta a tarkóját.

– Gyere velem! – mondtam, és az állammal az egyetem épülete felé biccentettem.

Még gyorsan összeszedte az utolsó pénzdarabokat a földről, aztán rákvörös fejjel felállt. Odanyújtottam neki a poharát, és hallgatagon mentünk a campuson át a tanszék épületének bejáratához.

– Köszönöm – motyogta egy idő után.

– Úgy néztél ki, mint aki bármelyik pillanatban szívinfarktust kaphat – feleltem, és ittam egy kortyot a limonádémból. Egy kicsit keserű volt, pont annyira, ahogy szeretem. – Közbe kellett lépnem.

Ő csak szorosan összezárta az ajkait, és a poharát bámulta.

A könyökömmel oldalba böktem, amíg újra rám nem nézett.

– Vicc volt, Grant, Isaac Grant.

De a keserű kifejezés továbbra is ott maradt az arcán, én pedig furcsa késztetést éreztem, hogy tegyek ellene valamit. Ugyan nem ismertem különösebben jól Isaacet, és azon az estén, amikor Dawnt ünnepeltük, elég visszafogott volt, de még soha nem láttam ennyire félénknek és magába roskadtnak. És ilyen szótlannak sem. Lázasan töprengtem, hogy mit mondhatnék neki, amivel kizökkenthetem a gondolataiból.

– Mit is tanulsz tulajdonképpen? – kérdeztem egy idő után. Meglepetés gyúlt a tekintetében, és a hála szikrája is, ha jól értelmeztem.

Egy kis idő múlva válaszolt csak.

– Mindenből egy kicsit. Csak most kezdtem a második évemet, és még halvány sejtelmem sincs róla, hogy mi legyen a főszakom.

– Hány éves vagy? – kérdezgettem tovább.

– Huszonegy. Később kezdtem az egyetemet, mert a gimi után egy darabig a szüleimnél dolgoztam.

– És mit csinálnak a szüleid?

Lassan elhalványult a pír az arcán, bár még mindig kicsit görcsösnek tűnt, és a limonádés poharat olyan erősen szorította, hogy attól féltem, bármelyik pillanatban összenyomhatja, mégis úgy látszott, mintha megnyugodott volna egy kicsit. Örültem, hogy találkoztam vele. Ez a kis séta vele kellemes módja volt annak, hogy eltereljem a figyelmemet arról, ami mindjárt rám vár a szemináriumi teremben.

– Van egy farmunk.

Hirtelen megálltam. Végignéztem Isaacen, az elegánsan belőtt hajától a szemüvegkeretéig, a szürke hózentrógerén át a tiszta, barna Derby cipőjéig. Még soha senkit nem láttam, aki ilyen kevéssé emlékeztetett volna egy farmerre, mint Isaac.

– Na ne hülyéskedj velem!

Csillogás jelent meg a szemében.

– Nem hülyéskedek.

Döbbenten vettem őt szemügyre.

– De… olyan tisztának látszol.

Eltelt néhány másodperc, mialatt egyszerűen csak bámult rám. Aztán hátrahajtotta a fejét, és hangosan felnevetett. Közben megérkeztünk a szemináriumi termek folyosójára, és a nevetése visszhangját mindenhol hallani lehetett. Megállapítottam, hogy Isaac, ha nevet, egyáltalán nem tűnik merevnek. Hirtelen pontosan az ellentéte volt annak a srácnak, aki az imént még paprikavörös fejjel szedegette össze a pénzérméket a földről.

Tetszett volna a látvány – ha Isaac éppen nem rajtam mulatott volna. Az egyik ujjamat a hózentrógere jobb szárába akasztottam, és elhúztam a testétől. Aztán engedtem, hogy visszacsapódjon, és egy csattanással ismét Isaac mellén landoljon.

Fájdalmasan felnyögött, és a becsapódás helyét dörzsölte.

– Aú!

– Megérdemelted.

Mosolygott.

– Lesz itt egy kék folt, de megérte. Látnod kellett volna azarcodat.

Felhorkantam.

– Egyáltalán nem vagy olyan kedves, mint gondoltam. És nem hiszem el egy szavadat sem, amíg nem bizonyítod képekkel.

Isaac egy pillantást vetett az órájára.

– Legközelebb. Most vissza kell mennem – mondta, és hüvelykujjával a teremre mutatott, amely átellenben volt az enyémmel.

– Oké – mondtam, és épphogy csak el tudtam így fojtani egysóhajt. Az én órám is bármelyik percben folytatódhat. És ha valamihez nem volt kedvem, az az volt, hogy még több szitokszót halljak Amandától és a barátnőitől.

– Még egyszer köszönöm a limonádét, Sawyer.

Csak szórakozottan bólintottam egyet, aztán lenyomtam a hideg kilincset, hogy visszamenjek a terembe.

4 . f e j e z e t

Mikor délután hazaértem, azonnal felnyitottam a laptopomat, és elkezdtem képeket válogatni Robynnak. Most, hogy már nem egy olyan személyekkel teli teremben ültem, akik meg akarnak ölni a pillantásaikkal, egyértelműen kevesebb gátlás volt bennem munka közben. Sőt még az az izgatott bizsergés is végre visszatért, amit mindig olyankor érzek, amikor tudom, hogy egy kép igazán jó. A fotókat nemsokára az egyetem folyosóján fogják kiállítani, tízszer akkorában, mint amekkorák most a képernyőn. Mindegy, hogy egy olyasvalaki, mint Amanda, mit gondol rólam. Csak ez számít.

Épp arra készültem, hogy a képeket a szerkesztőprogramon belül különböző mappákba rendezzem, amikor hirtelen egy hibaüzenet villant fel. Kiikszeltem – és az összes kép eltűnt.

Egyik pillanatról a másikra.

Homlokomat ráncolva zártam be a programot, de rögtön utána újra megnyitottam.

Semmi.

Nagyot nyeltem, és azt a mappát kerestem, ahová azokat a képeket húztam át, amiket Robynnak válogattam ki. Már nem volt meg. Pontosabban egyetlen egy mappa sem volt meg.

Viszont a laptopom egyre jobban felforrósodott az ölemben.

És ekkor hirtelen elsötétült a képernyő.

Elkerekedett a szemem, és azonnal megnyomtam a bekapcsológombot. Nem történt semmi, tehát megnyomtam még egyszer. És még egyszer. Többször egymás után. Hideg izzadság jelent meg a homlokomon és a tenyeremen.

Amikor a laptop végre újraindult, megkönnyebbülten sóhajtottam fel, mire Dawn felfigyelt rám, hogy mit csinálok.

Éppen ő is dolgozott, fején az óriási fejhallgatójával, mint mindig, amin szinte semmilyen zaj nem jutott át. Abból, hogy most felém fordult, rájöttem, hogy a sóhajom biztos elég hangos volt.

Letette a fejhallgatóját.

– Minden oké nálad? – kérdezte, de én nem is igazán vettem róla tudomást. A laptopom éppen újraindult, és arra vártam, hogy a mappáim és a programjaim megjelenjenek a desktopon.

De ez sajnos nem történt meg. Semmi nem volt ott. A desktopom teljesen üres volt.

– A francba!

Dawn odajött hozzám, és leült mellém.

– Mi történt? – kérdezte.

– Eltűntek a képeim – mondtam, és a képernyőre mutattam. –Abszolút nincs semmi a laptopomon.

– A fenébe! – motyogta, és maga felé fordította a számítógépet. Kattintott egypárat, kinyitott néhány mappát, de egy kicsivel később abbahagyta. – Mit csináltál?

– Azt hiszem, túl sok programot nyitottam meg egyszerre, és a gép túlterhelődött. Ez már néhányszor előfordult, de fájlok még soha nem tűntek el közben – mondtam lélekszakadva. Te jó ég, levegőt sem kaptam. Az összes képem elveszett!

– Csináltál biztonsági mentést? – kérdezősködött tovább.

Csak arra voltam képes, hogy a fejemet rázzam, de közben megpróbáltam visszanyerni a nyugalmamat, és végigvettem gondolatban a lehetőségeket, amik megmaradtak számomra.

– Van valami leadási határidőd?

Gondolataimba mélyedve bólintottam.

– Holnap. Robyn megint ki akarja állítani a képeimet a folyosón.

Dawn szeme tágra nyílt. Tudta, hogy milyen fontos számomra egy ilyen lehetőség.

– Szükséged van valakire, aki ért az ilyesmihez. Méghozzá sürgősen.

– A szakszervizben szétszedik a gépet, és az nagyon soká fogtartani – motyogtam, miközben összevissza nyitogattam a mappákat, aztán újra becsuktam őket, és megnéztem a merevlemez meghajtóját. Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, mit műveltem, de az volt az érzésem, hogy valamit muszáj csinálnom a kezemmel, hogy ne kattanjak be. – Olyan sok időm nincs. Robyn holnap le akarja adni a képeimet a nyomdába.

Ekkora szívást! Hátradőltem az ágyamon, neki a falnak. Ezt akár el is felejthetem.

– Attól függ, hova mész – mondta lassan Dawn. – Isaac ért aszámítógépekhez. Egy műszaki kereskedésben dolgozik.

Azonnal újra felültem.

– Grant, Isaac Grant?

Felhúzta a szemöldökét, de bólintott.

– Isaac-akit-végignyaltál-Isaac. Heti öt napot a Wesley’sben dolgozik a Porter Roadon. Biztos meg tudja nézni.

Lecsuktam a laptopomat, és olyan gyorsan felálltam, hogy egy pillanatig fekete pontok lebegtek a szemem előtt. Aztán felvettem a bakancsomat, be sem fűztem, és belebújtam a bőrdzsekimbe. Beletettem a laptopot a hátizsákomba, amit gyorsan a vállamra dobtam, és kinyitottam az ajtót. Fél lábbal ki is léptem rajta, aztán megálltam, és azt motyogtam:

– Köszönöm, Dawn!

Ezután pedig útnak indultam.

A Wesley’s egy hatalmas, zsúfolt üzlet volt, ahol kábelek és kartondobozok szaga terjengett. Egyik kezemmel a vállamon tartottam a hátizsákomat, és végigmentem a különböző részlegeken, a hűtőszekrények, sütők és mosógépek mellett. Isaacet azonban nem láttam sehol. Amikor a tévéosztályra értem, megláttam egy szikár fickót, aki egy bőrkanapén ült, és szemlátomást akciófilmet nézett – egyszerre húsz képernyőn.

– Elnézést! – kiáltottam felé. A lövöldözés, ami a hatalmashangszórókból szólt, fülsiketítően hangos volt. A fickó felém fordította a fejét.

A nyaka olyan hosszú volt, hogy valószínűleg háromszázhatvan fokban is el tudná fordítani. Vékony bajszában, azt hiszem, felismertem az ebédje maradványait.

– Mi van? – kérdezte, és meg sem próbálta lejjebb venni a hangerőt.

– Isaac Grantet keresem – feleltem hangosan. – Jó helyen járok?

Most mégis lejjebb vette a hangerőt.

– Megint elbújt a kis varangy? – morgott, és nehézkesen feltápászkodott.

Döbbenten néztem rá. Elment mellettem, és egy, az eladótér szélén álló asztalhoz ment. Volt rajta egy képernyő, közvetlenül mellette egy mikrofon. A fickó lenyomott egy zöld gombot, és száját olyan szorosan a mikrofonhoz nyomta, hogy kapkodó légzése a bolt minden hangszórójából hallatszott. Pfuj.

– Grant, lódulj a B12-höz! Vevő.

Egy perc sem telt el, és meg is hallottam Isaac sietős, egyre hangosabb lépteit. Megfordultam, és megláttam őt, ahogy felénk sprintel. Ezt ugyan nem tartottam lehetségesnek, de ebben a boltban, egy csomó műszaki cikkel körülvéve, a szemüvegében és a kék, szűk szabású ingében, amin a bolt logója díszelgett, tényleg még kockábbnak nézett ki, mint egyébként.

Mindazonáltal rendkívül hozzáértőnek is.

Szeme elkerekedett, amikor megpillantott engem.

– Hát te meg mit csinálsz itt? – kérdezte levegő után kapkodva.

Felhúztam a vállam, amin a hátizsákom lógott.

– Laptopvészhelyzetbe kerültem. Dawn mondta, hogy itt dolgozol.

Futólag a főnökére nézett.

A pasi megvető pillantással méregetett minket.

– Visszamegyek hátra. Legközelebb magadtól jössz ki, ha vevő van itt, világos? Nemhiába szereltük fel a kamerákat.

– Rendben, Wesley – mondta halkan Isaac. Az arca olyan volt, mint egy áthatolhatatlan maszk, és feszültnek látszott. Hirtelen nem voltam biztos benne, hogy jó ötlet volt egyszerűen csak úgy letámadni őt. Isaac csak akkor mert rám nézni, amikor a főnöke elfordult, és visszament a tévéképernyőkhöz. Bizonytalanul elmosolyodott.

– Milyen vészhelyzetről is van szó? – kérdezte.

Megigazítottam a pántot a vállamon.

– Holnap van egy fontos leadási határidőm, de a laptopom megadta magát. Lefagyott, és miután újraindítottam, az egész merevlemez üres volt. Viszont sürgősen szükségem van a képeimre.

Lassan bólintott.

– Legjobb lesz, ha hátramegyünk.

Isaac a bolt hátsó részébe vezetett. Egy nehéz fémajtón át a raktárba jutottunk, ahol több méter magas polcokon dobozok sorakoztak. Amikor biztos voltam benne, hogy hallótávolságon kívül vagyunk, azt suttogtam:

– A főnököd tényleg egy óriási seggfej.

– Ő igazán… nehéz eset. De a fizetés nem rossz – vonta meg a vállát.

– Mik a feladataid itt? – kérdeztem.

– Igazából minden. Tanácsot adok a vevőknek, pénztárban ülök, a szervizben dolgozom és árut pakolok.

Felhúztam a szemöldököm.

– Ez igazán szép hosszú lista.

– Nincs vele baj – mondta, és egy újabb ajtót tartott meg nekem, ami egy kis irodába vezetett. – Menjünk be ide!

Beléptem egy dohos helyiségbe, és körülnéztem. Több képernyő és számítógépház állt a polcokon a ládák mellett, amikből kábelek és billentyűzetek lógtak ki. A földön valami szét volt pakolva, ami egy számítógép belsejére emlékeztetett, és mindenhol drótok és szerszámok hevertek.

Vigyáznom kellett, nehogy valamire rálépjek.

– Sajnálom. Wesley soha nem pakol el, és néha egyszerűen nem jutok ide, hátra – mondta, miközben az íróasztalhoz próbáltunk utat törni magunknak. Mikor odaértünk, Isaac csinált egy kis helyet, úgy, hogy egymásra pakolt három billentyűzetet, és a polcra tette őket. Aztán leült az egyik számítógép elé, és bekapcsolta.

– Dawn mondta, hogy mindennap itt dolgozol – mondtam, majd leültem a mellette levő székre, a hátizsákommal az ölemben.

– Hétköznap igen. Hétvégén a szüleimnél segítek be, ha Wesley nem oszt be egy dupla műszakra.

És még azt gondoltam, hogy az én három műszakom a Steakhouse-ban sok.

– Heti hét nap, plusz még az előadások is, ez aztán a széppenzum.

– Meg lehet csinálni, és így tudom fizetni az egyetemet – mondta könnyedén.

– Magad finanszírozod a tanulmányaidat? – kérdeztem meglepetten. Isaac rám nézett, ezúttal nagyon komoly kifejezés jelent meg a szemében.

– Négy testvérem van, és a szüleim egy nagy farmot visznek.

Nem úgy tűnt, mintha azt akarná, hogy tovább kérdezősködjek. Közben semmi egyebet nem tettem volna ennél szívesebben. Nem ismertem senkit, akinek egyedül kell végigcsinálnia az egyetemet. Még engem is támogat a nővérem. De Isaac úgyis más volt, mint bárki, akit valaha is megismertem.

Valószínűleg túl intenzíven bámultam rá, mert néhány másodperc múltán kipirult arccal nézett félre, és igazította meg a billentyűzetet, amire valójában nem is volt szükség.

– Ideadnád, kérlek, a laptopodat?

Bólintottam, és kinyitottam az ütött-kopott hátizsákomat. Mint olyan sok egyéb holmimat, ezt is egy használtruha-boltban szereztem be, és lassacskán ez meg is látszott rajta. Határozott mozdulattal előhúztam belőle a laptopomat, és letettem Isaac elé az asztalra.

Kinyitotta, fejre állította, hogy megvizsgálja a csatlakozóit, aztán az íróasztal egyik fiókjából előhúzott egy szürke kábelt, amivel összekötötte a számítógépét és az én laptopomat. Ezután bekapcsolta. Leütött egy bonyolultnak tűnő billentyűkombinációt, és a képernyőn megjelent egy fekete mező, tele zöld számokkal és betűkkel.

Megpróbáltam megérteni, hogy mit is csinál, de kis idő után annyiban hagytam, és a képernyő helyett inkább Isaacet vettem szemügyre, aki szemlátomást elemében volt.

A billentyűzetén gépelt, és koncentrálva ráncolta a homlokát. Ez a komoly arckifejezés jól állt neki. Összességében ma objektíven szemlélve meglehetősen jól nézett ki. Szőke haja nem volt úgy hátrasimítva, mint máskor, hanem kicsit kócos és zilált volt. Valószínűleg azért, mert miközben a raktárban dolgozott, megizzadt. És a teljesen átlagos póló is jól állt neki. Rendszerint mindig olyan merev volt. Közben pedig szerintem sokkal gyakrabban kéne ilyesmit felvennie.

– Felforrósodott a laptopod? – kérdezte hirtelen Isaac.

Mint akit rajtakaptak, néztem félre az alkarjáról, és gyorsan bólintottam.

– Igen, de már megvan vagy hároméves, vagy valami ilyesmi.

Morgott.

– Sokat használod az ágyban?

– Többnyire igen.

Ismét morgott. Szemlátomást nem volt túl beszédes, miközben dolgozott. Csendben maradtam, és néhány percig tovább figyeltem őt.

– Á, hát itt vannak! – motyogta egy idő után.

– MICSODA?

A kiáltásomra Isaac összerezzent. Tovább gépelt, anélkül, hogy rám nézett volna.

– A fájlkiosztási táblázatod hibás volt, és egy hardverhiba miatt a merevlemezed tönkrement. Elindítottam egy fájlhelyreállítást, és a merevlemezt a rendszerellenőrzéssel megvizsgáltam. Mindjárt újra minden meglesz. Mindenesetre lehetséges, hogy a fájljaid nem lesznek már rendezve, hanem számok jelennek meg a nevükben, amiket aztán egyesével, kézzel kell megváltoztatnod.

– Ez azt jelenti, hogy a képeim újra meglesznek? – kérdeztem hitetlenkedve.

Bólintott.

– Aha, csak a fájlnevek változtak meg. A helyedben mostantól minden alkalommal egy külső merevlemezre menteném a fájlokat. Nehogy a képeid még egyszer elvesszenek. Azt hiszem, van itt még valahol egy, amit oda tudok adni neked – mondta, miközben döbbenten pillantottam hol a laptopomra, hol rá.

Isaac felállt, és hosszú lábaival átlépett a földön heverő holmik felett. Egy darabig kotorászott egy ládában, ami az egyik polcon volt. Aztán átnyújtott nekem egy fekete, szögletes dobozt, amit zavarodottan vettem el tőle.

– Mennyivel tartozom neked? – kérdeztem, miközben a merevlemezt a laptopommal együtt betettem a hátizsákomba.

– Rendben vagyunk.

Kétkedve ráncoltam a homlokom.

– Komolyan – erősítette meg. – Ez csupa olyan dolog, amin olcsón adnánk túl.

A fejemet csóválva néztem rá.

– Köszönöm, Isaac!

Elpirult, mosolygott, és a szemüvegét feltolta az orrán.

– Örömmel tettem.

5 . f e j e z e t

– Ó, igen, ezt szereted.

Ellenálltam a késztetésnek, hogy a szememet forgassam. Tulajdonképpen Topher Culkin igencsak jó volt az ágyban. Tudta, hogyan mozogjon és mit csináljon a kezével. Csak sajnos túl sokat beszélt.

Iszonyúan sokat.

– Ezt szereted, ó, igen – suttogta újra, ezúttal közvetlenül a fülembe. Szó szerint bele a fülembe. Olyan szorosan hozzám nyomult, hogy a lélegzete nedvességét éreztem a fülkagylómban. Pfuj. Legszívesebben befogtam volna a száját. Ha ezt előre tudtam volna, többet ittam volna.

Felemeltem a medencémet, abban a reményben, hogy ismét eltalálja a legérzékenyebb pontomat. Keményen belém döfött, és… jackpot!

Hátrahajtottam a fejem, és hangosan felnyögtem.

Pontosan ez volt az.

– Gyerünk már, bébi! – nyögte Topher. Kezét a lábam alá tolta, a térdem a mellkasához emelte.

– Pontosan ott – sóhajtottam, amikor ismét eltalálta azt a pontot.

A dicséret jót tett neki. Újra és újra belém hatolt, amíg a testem remegni nem kezdett. A körmömet Topher hátába mélyesztettem, és szabályosan éreztem, ahogy ennek a hétnek az összes dühe, frusztrációja és felgyülemlett energiája kiáramlott belőlem. Ebben a pillanatban nem gondoltam semmire. Ez a legjobb érzés a világon.

– Bébi, te olyan eszméletlen…

Még erősebben Topher vállába mélyesztettem a körmöm, és ezzel sikerült hallgatásra bírnom.

Összeszorította a fogát, olyan hévvel, hogy csikorgott, és a hasizmai megfeszültek. Behajlítottam a hátam, és élveztem az érzést, ahogy a teste az enyémen fekszik és a keménysége bennem van.

Topher felsóhajtott. Egy további, mély lökés után megremegett. Erősen a vállába kapaszkodtam, miközben éreztem, ahogy rángatózik bennem.

Levegő után kapkodva gurult le rólam, és a hátára huppant.

Néhány percig csak szaggatott légzésünket lehetett hallani.

– Ez jó volt, bébi. Őrült jó.

Én csak morogtam. Még mindig mintha kábulatban lettem volna, és nem tiltakoztam, amikor Topher az egyik karjával átölelt, és elaludt.

Kora reggel kilopóztam Topher kollégiumi szobájából, és beszereztem magamnak – és mint mindig, Dawnnak is – a hazafelé úton a reggelimet. A halántékom lüktetett, de tapasztalatból tudtam, hogy ez nem olyan, amit egy kiadós séta, egy nagy smoothie és egy sajtos bagel ne oldhatna meg.

Amikor megérkeztem a kollégiumba, már egyértelműen jobban éreztem magam. Legszívesebben rögtön a zuhanyzóba mentem volna, de előtte törülközőt és tiszta ruhát kellett hoznom magamnak a szobából.

Az ajtónk előtt megálltam egy pillanatra, és füleltem. Ezt a szokást vettem fel, mióta egyszer Dawnt és Spencert rajtakaptam in flagranti – és ez olyasmi volt, amit nem szeretnék még egyszer átélni. Spencer hófehér feneke még ma is felbukkan az álmaimban – méghozzá nem épp a jó álmokban.

Két hangot hallottam az ajtón át. Az egyik egy férfi hangja volt, és még ha nem is úgy hallatszott, mintha valami megbotránkoztató dologgal foglalkoznának odabent, mégis kétszer is kopogtam figyelmeztetésképpen, mielőtt kinyitottam az ajtót.

Dawn az íróasztalánál ült, azonban nem Spencerrel, hanem Isaackel. Mindketten a jegyzetfüzetük fölé hajoltak, és felnéztek, amikor beléptem.

– Hosszú volt az éjszaka? – kérdezte Dawn.

Megvontam a vállam, és felé nyújtottam a tasakot, amiben a reggelije volt – egy hatalmas csokoládés muffin.

– Ha tudtam volna, hogy te is itt vagy, neked is hoztam volna egyet.

Isaac nem mondott semmit, hanem lassan, tetőtől talpig végigmért. A pillantása a fekete miniruhám mély kivágásáról a szakadt harisnyámon át a bakancsomra vándorolt, aztán újra fel a hajamhoz, amin egész biztosan pontosan látszott, hogy mit csináltam az előző éjszaka.

Isaac állkapcsa megfeszült. Annyira szerettem volna tudni, hogy mire gondol.

– Semmi baj – mondta Dawn. – Majd megfelezzük – ó, nem, bocsi, Isaac. Peched van. A kedvenc muffinomat hozta.

Köszönöm, Sawyer!

– Nincs mit – motyogtam, és a komódomhoz mentem.

– Nem, tényleg – mondta Dawn nyomatékosan. – Túl jó vagy hozzám.

– Ugyan.

Kihúztam a legalsó fiókot, és elővettem egy rövidnadrágot, egy pólót és tiszta fehérneműt.

Dawn a muffinjával hadonászott a levegőben.

– Ez a muffin a bizonyíték arra, hogy szeretsz – jelentette bediadalittasan.

Felhorkantam, és a holmimmal a hónom alatt az ajtóhoz léptem. Kellemetlen volt számomra ez a helyzet, és nem tette könnyebbé Isaac éber pillantása sem, ami köztem, Dawn és a muffin között ide-oda ugrált.

– Elmentem zuhanyozni.

– Szeret engem – hallottam meg Dawn hangját, miközben becsuktam magam mögött az ajtót.

Dawn és Isaac késő délutánig együtt voltak és tanultak.

Megpróbáltam úgy tenni, mintha nem lennének ott, a fülhallgatómat a fülembe dugtam, és elkezdtem szortírozni a laptopomon a képfájlokat. Több mint ezer darab volt – kétévnyi fotográfia tanulmányaim eredményeként –, és miután Isaac megmentette őket a merevlemezem mélyéről, a teljes eddigi rendszer tönkrement. Az összes fájl egy mappába került, és kilométeres szám- és betűkombinációból álló nevük volt, ami azt jelentette, hogy minden egyes darabot külön-külön meg kellett nyitnom, hogy megnézzem, hova is tartozik.

Míg végig kattintgattam a képeket, rádöbbentem, hogy még mindig fogalmam sincs róla, hogy mit kéne csinálnom a diplomaprojektemként. A campuson készített képeimért Robyn nem lelkesedett különösebben, és a „Másnap reggel” fotósorozat sem jött szóba. A kiállítással a projekt számomra le volt zárva. Ezenkívül amíg még egyetemre jártam, olyan sokfélét ki szerettem volna próbálni, amennyifélét csak lehet, hogy később egy minél szerteágazóbb portfóliót tudjak felmutatni.

Sürgősen ihletet kellett merítenem. Valami olyan témának kell lennie, ami illik hozzám, tükrözi a személyiségemet, ugyanakkor Robyn számára is érdekes. Éppen most, amikor még egyszer lándzsát tört mellettem és kiállítja a képeimet, nem akartam csalódást okozni neki.

A neten böngésztem, és a kedvenc oldalaimon kerestem inspirációt. Létrehoztam egy moodboardot, amire mindent feltettem, ami csak egy kicsit is megérintett, de a szikra egyszerűen nem akart jönni. Egyszer csak frusztráltan felnyögtem, és a homlokomat a laptopra döntöttem.

– Én ugyanígy érzem magam, Sawyer – mondta Dawn, és egynagyot ásított.

– Én is el tudnék viselni egy kis szünetet – értett egyet Isaac.

– Rendeljünk valamit? – kérdezte a lakótársam.

– Benne vagyok – mondta Isaac. Csak röviden pillantott rám, majd azonnal visszanézett a jegyzeteire.

– És te, Sawyer? – kérdezte Dawn.

Bólintottam, és a kezem kinyújtóztattam a fejem felett.

Kicsit később a kerek asztalom körül ültünk, és annyi ázsiai étel terült el előttünk, amiből egy nagycsalád is jóllakhatott volna. Jó volt a változatosság kedvéért nem a menzán enni, szinte már luxus, amit nem gyakran engedhettem meg magamnak.

– Mit is mondott tulajdonképpen Madison? – kérdezte Dawn, és kihalászott egy tavaszi tekercset egy kis kartondobozból. Isaac tekercse ezalatt egy csattanással az asztalra esett. Piros arccal emelte fel, és egyben betolta a szájába.

– Olyan rossz? – Dawn arckifejezése együttérzővé vált.

– Roffabb – felelte teli szájjal.

A villámra vettem egy nagy adag tésztát, és rendíthetetlenül a tányéromat bámultam.

– Hogyhogy rosszabb? – faggatózott Dawn.

Isaac a székén ide-oda csúszkált, és közben a hosszú lábaival olyan hévvel rúgott az asztalba, hogy leesett az egyik doboz. Felvettem, és ránéztem Isaacre. Nyilvánvaló volt, hogy kellemetlen számára Dawn kérdezősködése. De ő nem hagyta magát. Ebből a szempontból Dawn olyan volt, mint egy terrier. Szorosan ráharapott, és csak akkor engedett, ha megtudta, amit tudni akart.

– Miért nézel úgy, mintha elvert volna az a lány? – kérdezte tovább. A szeme elkerekedett. – Hiszen igent mondott, nem?

Isaac a fejét csóválta. Még mindig a szájában volt a tavaszi tekercs, és csak most kezdte el lassan rágni.

Szemlátomást nem tervezte, hogy a válaszát tovább részletezze. Ehelyett a szalvétát bámulta, ami a tányérja mellett volt, és elkezdte miszlikbe szaggatni. De Dawn nem vette le róla a szemét, és végül Isaac egy sóhajjal beadta a derekát.

– Kikosarazott – mondta a tányérjának.

– Mi? Ez meg hogy lehet? – kérdezte Dawn meghökkenten.

Isaac ismét olyan furán fészkelődni kezdett a székén. Ezúttal nem vettem fel a dobozt, ami leesett.

– Egyszerűen… nem érdeklem.

Elvettem az utolsó tavaszi tekercset, és a csili-szószba mártogattam. Dawnnak pechje van, ha ő inkább Isaac randizási próbálkozásairól akar csevegni.

– De miért nem? Kedves srác vagy és nagyon vonzó, azonkívül…

Dawn nem tudta folytatni, ugyanis Isaac félrenyelt, amikor vonzónak nevezte őt.

Nem tudtam rossz néven venni Madisontól, hogy nem mutatott érdeklődést. Egy olyan fickót, aki ilyen csekély önbizalommal rendelkezik, én is nagy ívben elkerülnék. Mindegy, bármennyire kedves is.

– Olyan biztos voltam benne, hogy jól meg fogjátok érteni egymást – motyogta Dawn, és az állát az egyik kezére támasztotta. A másikba visszavette a villáját, és gondolataiba mélyedve piszkálgatta a tésztáját.

– Ne vedd rossz néven, Dawn, de nem szeretném, ha ezután összeboronálnál valakivel. Ő már a második lány, aki együttérzőn nézett rám és kikosarazott, és lassan már nincs kedvem hozzá, hogy hülyét csináljak magamból – mondta Isaac, és a pálcikáját kicserélte egy műanyag villára.

– Egyszerűen túl kedves vagy – hallottam meg hirtelen a sajáthangomat.

Dawn és Isaac mindketten döbbenten néztek rám. Magamban a szememet forgattam. Miért nem tudtam befogni a szám?

– Ez az igazság – mondtam vállat vonva. – Azok a lányok, akikkel Dawn megpróbált összehozni téged, valószínűleg nem a kedves szomszéd srác iránt érdeklődnek.

– Hiszen nem is tudod, ki mindenkivel akartam összehozni őt– mondta a barátnőm szemrehányóan.

Felhúztam az egyik szemöldököm.

– Grace. Madison. Everly.

Isaac fojtott hangot adott ki.

Kihívó pillantást vetettem mindkettőjükre.

– Attól tartok, neked kell válaszolnod neki – morgott Dawn.

– De igaza van.

– Van egy hetedik érzékem, ha ilyesmiről van szó.

Betoltam még néhány tésztát a számba.

– Ennek nem a hatodik érzéknek kellene lennie?

– Ne kérdezd! – zsémbelt Dawn. Az állát törékeny kezére támasztotta. – Mit csináltam rosszul?

– Abszolút semmit – mondtam, miután lenyeltem a tésztát. Aztán a villámmal Isaacre mutattam. – Egyszerűen túl kedves vagy.

– Ne hallgass rá! A te álombarátnőd valahol létezik, és csak rád vár – vágott közbe Dawn, de Isaac nem vett róla tudomást, hanem ehelyett egy kicsit jobban felém fordította a székét.

– Ez azt jelenti, hogy úgy kell viselkednem, mint egy tuskó, ha azt akarom, hogy valaki randira jöjjön velem? – kérdezte.

Úgy viselkedni, mint egy tuskó. Magamban a szememet forgattam. Csak Isaacnek juthat eszébe, hogy így fejezze ki magát, hogy a „seggfej” szót elkerülje.

Tanakodva vontam meg a vállam.

– Attól függ. Mit keresel pontosan?

Az alsó ajkába harapott.

– Őszintén szólva mostanra már mindegy nekem. Ha csak egyetlen randira eljönne velem valaki, az már igazi haladás lenne. – Az arca időközben sötétpirossá vált, de magabiztosan nézett rám.

– Akkor sürgősen egy kicsit öntudatosabbá kellene válnod –mondtam. – És talán a külsődön is változtatnod kellene.

– Mi a baj a külsőmmel? – kérdezte, és úgy hangzott, hogy komolyan érdekli a válasz.

Megvontam a vállam.

– Tulajdonképpen semmi. Ha valakinek a kocka, szuperkorrekt stílus jön be. Biztos vannak olyan lányok, akik ezt vonzónak találják, de legtöbbjüket valószínűleg az első pillanatban megijeszti.

– Hm. – Isaac végignézett az ingén, és gondolataiba mélyedve babrálta a gallérján lévő csokornyakkendőt. Ma egy türkizkéket viselt.

– Egy hónap alatt rosszfiúvá tudnálak változtatni, akinek minden ujjára jut egy lány – vetettem oda könnyedén.

– Valóban? – kérdezte.

Bólintottam.

– Eléggé biztos vagyok benne, igen. Úgy értem, az alapfeltételekkel rendelkezel.

Mosoly áradt szét az arcán.

És akkor beugrott.

Megjelent egy kép a szemeim előtt. Nem egy, kettő is. Egy Isaacről, ahogy most kinéz – szemüvegben, csokornyakkendővel és akkurátusan belőtt frizurával. És egy fekete-fehér, ami egy teljesen más Isaacet ábrázol – egy kócos hajú Isaacet, aki lazának és magabiztosnak tűnik, és egy lányt tart a karjában.

Vagy kettőt.

Előtte és utána.

Isaac Grant átalakulása.

Ez lenne a tökéletes téma a záróprojektemhez.

– Miért bámuljátok így egymást? – kérdezte Dawn.

– Ajánlok neked egy egyezséget – kezdtem.

– Hallgatom.

Előrehajoltam, alkaromat a térdemre támasztva, és közvetlenül a szemébe néztem.

– Rosszfiút csinálok belőled, és segítek, hogy randira menjen veled az a lány, akit csak szeretnél. Cserébe mindent fotókon rögzítek, és ebből készítem a diplomaprojektemet.

Egy ideig koncentráltan vizsgálgatta az arcomat, mintha keresné a rejtett szándékokat.

– Komolyan gondolod? – kérdezte végül.

– Isaac, nem kell senki kedvéért megváltoznod, csak hogy ezzel… – A szemem sarkából láttam, hogy Dawn különös kézmozdulatokat tesz, de képtelen voltam máshova nézni, mint Isaac barnászöld szemébe.

– És mi van akkor, ha meg akarok változni? – kérdezte halkan.

A kérdést Dawnnak tette fel – de én voltam az, aki megválaszolta.

– Akkor azt mondom, hogy megegyeztünk.

Kinyújtottam a kezem. Isaac egy szempillantás múlva belecsapott. Emlékeztem rá, hogy még egy hét sem telt el azóta, hogy kezet ráztunk, és a bőre hideg és nyirkos volt az idegességtől. Most kellemes, meleg tapintású volt, és gyorsan megsimogattam a hüvelykujjammal.

Isaac szemében megjelent egy szikra.

Jól fogunk szórakozni együtt, Isaac Theodore.

– Te jó ég, mit követtem el! – nyögött fel elgyötörten Dawn.

6 . f e j e z e t

– Ne nézz rám! Csak tegyél úgy, mintha itt sem lennék! – mondtam összpontosítva. Tettem egy lépést Isaac felé, és leguggoltam elé. Igazából ezekhez a képekhez jól jött volna egy asszisztens, valaki, aki segít a fényekben, és odafigyel, hogy semmi ne tükröződjön Isaac szemüvegében. De enélkül is sikerülni fog.

Legalábbis amint Isaac le tudja küzdeni az izgatottságát.

– Feszültté teszel – felelte, és már megint rám pillantott, pontosan bele a kamerába.

– Nézd a képernyőt! – mondtam.

Felsóhajtott, de tette, amit kértem.

Bár az volt a tervem ezzel a fotózással, hogy olyannak mutassam be Isaacet, amilyen az átalakulása előtt volt – félénknek, gyámoltalannak, görcsösnek. Ugyanakkor fontos volt, hogy a fotók természetesek legyenek, és hétköznapi benyomást keltsenek. Mint afféle pillanatképek. Ne süssön róluk az, hogy „Segítség! Olyan izgatott vagyok, mert Sawyer engem fotóz!”

Ismét megnyomtam a kioldógombot. Isaac összerándult.

– Oké, így nem lesz belőle semmi – motyogtam. Letettem a kamerát, és odaléptem hozzá, az íróasztal másik oldalára.

Isaac az ijedségtől majdnem leesett a székről, amikor ma délután megjelentem a munkahelyén, és ráirányítottam a kamerát. A főnöke a tévéosztályon megint egy filmet nézett, és nem vette észre, hogy belopóztam mellette a műhelybe. Mindenképp meg akartam lepni Isaacet, nem akartam szólni neki, hogy jövök. Ha már órákkal korábban előre ezen törte volna a fejét, akkor valószínűleg most még merevebb lenne.

Habár igazából kétlem, hogy ez egyáltalán lehetséges.

Talán csak még mindig csodálkozott azon, hogy tényleg komolyan gondolom az egyezségünket.

– Előre szólnom kellett volna. Egyáltalán nem vagyok fotogén– motyogta.

– Ez nem igaz – mondtam, és lehajoltam mellette, hogy bekapcsoljam a számítógépet. – Nincs valamilyen feladatod, amit el kellene végezned ezen a gépen?

Gyámoltalanul megvonta a vállát.

Körülnéztem a helyiségben. Aztán az ablakhoz mentem, és megpróbáltam egy kicsit jobban elhúzni az előtte lógó nehéz, barna függönyöket. Porfelhő szállt fel belőlük, én pedig köhögni kezdtem.

– Már ezer éve nem takarítottam. Bocsi! – Isaac odajött hozzám és teljesen elhúzta a függönyöket.

– Te vagy még Wesley saját takarítója is? – krákogtam.

Felém nyújtotta a vizesüvegét.

– Néha.

Ittam egy kortyot, és visszatettem az üveget az íróasztalra.

– Kizsákmányol téged.

Isaac megint csak megvonta a vállát.

– És akkor mi van? A pénz az pénz.

– Biztos találnál másik állást – próbálkoztam újra, de megfordult, és visszaült a gurulós székre.

– Digitalizálhatnám ezt a listát itt – javasolta, és feltartott egylapot, ami tele volt számokkal. Hagytam, hogy témát váltson.

– Szuper. Valódibbnak tűnik, ha tényleg csinálsz valamit.

Tettem néhány lépést visszafelé, és ismét az arcom elé emeltem a kamerát, miközben Isaac elkezdett gépelni. A lencsén át figyeltem őt, egy kicsit behajlítottam a térdem, és megnyomtam a kioldógombot. Az a bizonyos izgatott bizsergés futott végig rajtam, ami mindig elárulta, ha egy kép jól sikerült.

– Nagyon szép – motyogtam.

Isaac arcára fókuszáltam. Koncentrálva nézte a képernyőt, és nem hagyta, hogy eltereljem a figyelmét. Szilárdan el is tökéltem, hogy mostantól mindig fogok adni neki valami feladatot, ha fotózom őt.

Tettem egy lépést oldalra, hogy a háttérben lévő polc is teljesen beleférjen a képbe – és a lábam beleakadt egy kábelbe. Elvesztettem az egyensúlyom, és a földre estem. Az utolsó pillanatban sikerült a kezemet védelmezőn a kamerára tennem.

– A francba, Sawyer! – Isaac felugrott a székről, és leguggolt mellém. Óvatosan megérintette a karom. – Minden rendben?

Dermedten bólintottam. Még mindig a földön fekve megnyomtam a kamerám hátoldalán lévő kis zöld háromszöget, amivel meg lehet nyitni az utolsó felvételt. Vigyorogva felültem, és megmutattam Isaacnek.

– Ezért megérte.

Szemügyre vette a képet. Közben többször pislogott.

– Jól nézek ki – mondta elképedve.

Az arca rózsaszín lett.

Ezt is elkapom majd a kamerával.

Valamikor.

– Úgy nézel ki, mintha kínoználak – mondtam. A kamera kioldója kattant.

Isaac szorosan összezárta az ajkait. Az ádámcsutkája idegesen ugrált, amikor nyelt.

– Az emberek ránk bámulnak.

Elvettem a kamerát az arcom elől, és körülnéztem.

Alig nézett felénk valaki.

– Kell még néhány kép rólad a campuson. Azonkívül senkinem néz ide.

Isaac sóhajtott. Aztán kirázta a kezeit.

– Oké. Új próbálkozás.

Ismét az arcom elé tettem a lencsét.

– Támaszkodj a falnak! – adtam neki az utasítást. Pár lépéssel közelebb mentem hozzá, és egy kicsit felemeltem a kezét, hogy a könyvet, amit fogott, a megfelelő szögbe igazítsam. – És most maradj pontosan így! Ez természetes hatást fog kelteni.

Isaac kételkedve felhúzta a szemöldökét.

– Még soha életemben nem fordult elő, hogy egy falhoz dőltem, és közben könyvet olvastam volna. Nem valami természetes érzés.

– Ne játszd úgy meg magad! Meglásd, szuper képek lesznek.

Mivel Isaac a Wesley’sben a munkahelyi egyenruháját viselte, rábeszéltem, hogy ma még egyszer találkozzunk itt, hogy néhány képet tudjak készíteni az „előtte” stílusáról. Korábban arra kértem, hogy úgy öltözzön, mint mindig, ami az ő definíciója szerint egy ing volt nyakkendővel, felette egy V kivágású pulóver, egy sötétkék vászonnadrág és elegáns cipő.

Csak nagy nehezen sikerült erőt venni magamon, hogy ne forgassam a szememet. És azon a véleményen maradtam, hogy Isaac nem úgy néz ki, mint egy farmer. De nem is néz ki úgy, mint egy egyetemista. Úgy néz ki, mint harmadik Isaac Theodore Grant, akármicsoda lordja. Alig vártam, hogy hozzáférhessek a ruhásszekrényéhez, és jó alaposan kiselejtezhessem.

Ismét végigpillantott az egyetem külső lépcsőjén. Mindegy is, hogy ez már a harmadik helyszín volt, ahol megpróbáltunk értelmes képeket készíteni – még mindig túlzottan ideges és bizonytalan volt. Közben a fények itt tényleg csodaszépek voltak. Bűn lenne ezt nem kihasználni. Elhatároztam, hogy nem adok több instrukciót Isaacnek, egyszerűen csak kattintgatok.

– Hűha – motyogtam pár perccel később, és még egyszer, utoljára elsütöttem a kioldógombot. – Egyáltalán nem is rossz.

– Készen vagyunk? – kérdezte reménykedve.

– Istenem, te rosszabb vagy, mint Dawn! – Végig kattintgattam a képeket. A bennem élő maximalista azonnal ezer dolgot látott meg, amit jobban is csinálhattam volna, de mindent összevetve egész jó volt az eredmény. Isaac Grant, a maga teljes valójában. Pontosan úgy, ahogy akartam.

– Áll még a mai este, ugye? – kérdeztem, miközben eltettem a fényképezőgépemet a hátizsákomba.

– Igen.

– Vigyek valami harapnivalót? – kérdeztem.

Isaac a fejét csóválta.

– A lakótársam nagybátyjának van egy étterme a városban, mindennap kapunk maradékot, ami akár húsz embernek is elég. Tehát gyere nyugodtan éhesen. – Az órájára nézett. – Mennem kell. – A vállára vette a bőrtáskáját, aztán gyámoltalanul felemelte a kezét. – Akkor később találkozunk!

Biccentettem egyet felé, és én is elindultam haza. Volt még egy házi feladatom, amit a műszaki eljárások és folyamatok órára kellett elkészítenem, és ha ugyan a motivációm mérsékelt is volt, nem halogathattam örökké.

De amikor visszaértem a kollégiumba, legszívesebben azonnal visszafordultam volna. A szobánkból nemcsak Dawné, hanem még egy női hang is kihallatszott a folyosóra. Ez legtöbbször azt jelentette, hogy Allie van nálunk látogatóban. A köztünk lévő hangulat továbbra is furcsa volt – ami valószínűleg normális, ha két embernek olyan a múltja, mint a miénk. Mégis minden erőmmel ellen kellett állnom a késztetésnek, hogy el ne rohanjak.

Nem néztem fel, amikor a szobába léptem, és nesztelenül becsuktam magam mögött az ajtót. – Helló, hugicám!

Ledermedtem, és megfordultam.

Dawn mellett az ágyon ült a testvérem, Riley. A következő másodpercben olyat tettem, ami egyébként kevéssé volt jellemző rám: hangosan felsikoltottam.

Egy ugrással a testvéremnél termettem, és a nyakába ugrottam. Együtt dülöngéltünk az ágyon hátra, egy karokból, lábakból és hajból álló gombolyag voltunk. Csak félig vettem róla tudomást, hogy Dawn vihogva felállt, és átment a szoba másik felébe.

Eltartott egy ideig, amíg sikerült Riley-t újra elengednem.

– Lila. Tetszik – mondtam, és az ujjaim közé fogtam néhányhullámos hajtincsét.

– Világosszőke – felelte, és a mozdulataimat utánozta. – Unalmas.

– Szeretem a hajamat – mondtam, és kinyújtottam a nyelvem.

– Hiányoztál. – Riley még egyszer a karjába vett.

– Mi az ördögöt csinálsz te itt? – kérdeztem.

Riley még mindig Rentonban lakott, ami Woodshilltől négy és fél órányira fekvő város volt. Mindketten ott nőttünk fel, és ott éltük át a földi poklot. Soha nem értettem meg, hogy tudott ott maradni – én arra is alig voltam képes, hogy egy rövid látogatás erejéig ott tartózkodjak.

Ami valószínűleg arra is magyarázattal szolgált, hogy miért beszéltünk mindig telefonon, de csak ritkán találkoztunk.

– Hétfőn egyáltalán nem is mondtad, hogy idejössz.

– Vannak olyan híreim, amiket személyesen akartam közölni a kishúgommal, és nem telefonon – mondta.

Rám mosolygott, és ez arra emlékeztetett, hogy mennyire hasonlít az apánkra – velem ellentétben. Én többé-kevésbé az anyám hasonmása voltam. Ami az öltözködési stílusunkat és a tetoválások és feltűnő sminkek iránti lelkesedésünket illeti, Riley és én mindig is olyanok voltunk, mint az ikrek. Ez mind a mai napig nem változott. Annyira el voltam foglalva azzal, hogy Riley látványát magamba szívjam, hogy először egyáltalán nem is vettem észre, hogy a bal kezével az arcom előtt hadonászott. Valami felcsillant, az állított meg.

Aztán lemerevedtem. A gyűrűsujján egy platinagyűrűt viselt, fekete gyémántokkal.

– Morgan tegnap este megkérte a kezem.

Riley rám mosolygott.

Tátva maradt a szám.

Ugyanakkor hirtelen majdnem szívbajt is kaptam.

– Sawyer! Átmegyek Spence-hez – mondta Dawn a szoba másik végéből. – Sok boldogságot, Riley!

Nem tudtam levenni a szemem Riley kezéről, így csak bólintottam, anélkül, hogy felnéztem volna.

– Sok boldogságot! – ismételtem meg Dawn szavait rekedten, és éreztem, hogy közben összeszorul a szívem.

Riley volt a mindenem, amim csak volt. Ő volt az egyetlen ember ezen a világon, aki ismert engem és megértett. Aki tudta, hogy miért lettem olyan, amilyen vagyok. Akiben megbíztam.

Riley nélkül teljesen egyedül voltam.

Észrevettem, ahogy eluralkodott rajtam és előtört belőlem a pánik.

Témát kellett váltanom. Gyorsan.

Megköszörültem a torkom.

– Végre kitaláltam, mi legyen a diplomaprojektem. – Egy művigyorral az arcomon újra felnéztem rá.

Riley zavarodottan ráncolta a homlokát. Láttam a szemében a csalódást, de tovább beszéltem.

– Van ez a srác, aki totál kocka, és egyszerűen nem tudja elérni, hogy a kiszemeltjei randira menjenek vele. Én egy szívtiprót fogok faragni belőle, és ebből fogok összeállítani egy fotósorozatot. Ó, és meséltem már, hogy Robyn kiállította a „Másnap reggel” fotó-sorozatomat?

Riley egy pillanatig hallgatagon nézett rám. Aztán kicsit becsukta a szemét, nagyot nyelt, és mély lélegzetet vett.

– Nem, nem mesélted. Ez tényleg klassz. – A mosolya legalább annyira mesterkélt volt, mint az enyém.

– A képek a jövő hétig kint lesznek a folyosón – meséltem tovább, kétségbeesetten próbálkozva, hogy ezt a kellemetlen pillanatot magam mögött tudjam, és a közénk telepedő csendet megtöltsem.

A nővéremnek nemsokára saját családja lesz.

Egy olyan, amelynek én nem leszek a része.

– Ez szuper.

– Igen – Megköszörültem a torkom, és a párnám csücskével játszottam. – Mi a helyzet az állatklinikán?

– Klassz, mint mindig.

– Akkor minden szuperül megy.

– Igen.

Önkéntelenül megérintettem a medált, ami egy láncon lógott a nyakamban. Ha megérintettem, az mindig a meghittség érzését váltotta ki belőlem, szinte olyan volt, mintha otthon lennék. Megnyugtatott. Riley pillantása a kezemre vándorolt, és nyelt egy nagyot.

– Mit szólna vajon hozzá anya és apa? – kérdezte alig hallhatóan, mintha csak saját magának tette volna fel a kérdést.

Én nem tudtam választ adni rá.

Riley kora este visszautazott, mert reggel az állatklinikán kellett kezdenie. Az eljegyzése témáját a délután hátralévő részében következetesen kerültük, még ha mint egy óriási elefánt ott is állt köztünk mindvégig a szobában. Néhányszor csend szállt le közénk, és Riley úgy nézett ki, mintha mondani akarna valamit, de aztán a szünetet megtöltöttem valami jelentéktelen dologgal.

Miután végül elbúcsúzott, egy darabig csak feküdtem az ágyamon, és a plafont bámultam.

Megpróbáltam nem gondolni semmire. De főként nem érezni semmit. A gondolataim azonban átvették az irányítást, és egyik másodpercről a másikra az lett az érzésem, hogy nem kapok levegőt.

Ezért gyorsan felkaptam a fényképezőgépemet, és kimentem a szabadba. A természetben, Woodshillben mindig jól ki tudtam kapcsolódni. Isaac elküldte a címét üzenetben, és az út oda csak húsz perc, szóval hagytam magamnak időt, megpróbáltam kitisztítani a fejemet és megnyugodni.

Örülni akartam Riley-nak. Tényleg. Semmi nem volt számomra fontosabb annál, mint az, hogy ő jól legyen és boldog. De az az elképzelés, hogy már nem lesz ott nekem, és valaki más miatt elveszítem – egyszerűen fájt.

Riley-nak és nekem szörnyű gyerek- és tinikorunk volt. Mindig azt hittem, hogy azáltal, amin keresztülmentünk, szorossá vált a kapcsolatunk, és jobban megértettük egymást, mint bárki mással. De hirtelen olyan érzés volt, mintha óriási távolság jött volna létre köztünk. Olyan távolság, amit nem tudok áthidalni, mert az ő élete egyik napról a másikra teljesen más lett, mint az enyém. Arra a pontra, ahol ő most volt, én soha nem fogok eljutni. Hogy megbízzak valakiben, hogy szeressek valakit. Hogy annyira közel engedjek magamhoz valakit, hogy mindent megosszak vele. És hogy megígérjük egymásnak, együtt töltjük életünk hátralévő részét. Erre soha nem leszek képes. Ebben teljesen biztos voltam.

Soha nem volt még kapcsolatom. Az egyetlen, amit megengedtem és értettem, az a szex volt – annál több nem. Az, hogy ilyen voltam, eddig soha nem tűnt úgy számomra, mintha nem lenne normális, mert Riley is mindig így csinálta. Még amikor több mint három évvel ezelőtt Morgant megismerte, akkor is azt mesélte nekem, hogy nehéz volt számára megnyílni előtte, és nem hiszi, hogy képes lenne egy szoros kapcsolatra.

Az, hogy ez megváltozott, számomra teljesen észrevétlenül történt. Vagy talán csak nem akartam észrevenni.

Most pedig eljegyezték egymást. Tényleg össze fognak házasodni, és Morgannel családot fognak alapítani. És én örökre a zakkant kishúga leszek, akinek félresiklott az élete, és csak bosszúságot okoz. Pontosan úgy, mint ahogyan régen.

Legszívesebben visszafordultam volna és elmentem volna a kedvenc kocsmámba, ahol ugyan a tulajdonos tudta, hogy még nem vagyok huszonegy éves, mégis bármilyen alkohollal kiszolgált, amit csak akartam. De amikor bekanyarodtam a sarkon, és Isaac háztömbje magasodott előttem, elfojtottam a késztetést. Van egy projektem, amin dolgoznom kell, és egy kis kikapcsolódás most jót fog tenni.

Megnyomtam a csengőt, amin Isaac neve állt, és még valakié. A kapunyitó kicsit később felzúgott, és én felmentem a lépcsőn. Az első emeleten, bal oldalon kinyílt egy ajtó, és egy jóvágású, szakállas, fekete hajú pasi dugta ki a fejét a folyosóra.

– Biztos te vagy Sawyer – mondta, és kitárta az ajtót. Aztán felém nyújtotta a kezét. – Grant még nem ért vissza, de gyere csak be nyugodtan. Gian vagyok.

– Szia! – fogtam meg a kezét.

Isaackel ellentétben Gian a pólójában és a farmerjében első pillantásra teljesen normálisan nézett ki. De amikor elmentem mellette, és beléptem kettejük lakásába, egy csapásra világossá vált számomra, hogy ő is biztosan legalább akkora kocka, mint Isaac, ha itt lakik. Eltekintve a lábtörlőtől, amin az „Isten hozott, mugli” felirat állt, a kis folyosón a The Legend of Zelda két bekeretezett plakátja is ki volt téve. A mellette lévő nappaliban számtalan eredeti csomagolású akciófigura sorakozott egy fapolcon, és a szoba leghátsó sarkában Darth Vader életnagyságú figurája állt, ami az egyik karjával Zsákos Bilbó kartonpapír verzióját kulcsolta át.

Gian egy kényelmesnek tűnő babzsákfotelre mutatott, ami a kanapé mellett állt, és olyan alakja volt, mint egy kövér, türkizkék pokémonnak.

– Helyezd csak kényelembe magad Snorlaxen! Kérsz valamit inni?

– Igen, köszönöm.

Habozva leültem, és épphogy csak sikerült elfojtanom egy meglepett hangot. Olyan érzés volt, mintha egy óriási pillecukor nyelt volna el. Mennyei.

– Isaacnek már igazából két és fél órája vissza kellett volna érnie – mondta Gian, miközben hozott nekem egy doboz kólát, aztán lehuppant a nagy, barna kanapéra.

Kinyújtotta a lábát, és keresztbe tette a dohányzóasztalon.

– A főnöke biztos túlóráztatja. Az a seggfej – mondtam.

Gian hevesen bólogatott.

– Pontosan! Én is hetek óta mondom neki, hogy mondjon fel.

Giannal beszélgetni meglepően könnyű volt. Nem feszélyezte a testi érintés, egyszerűen csak fecsegett, ami valószínűleg amiatt volt, hogy nem is félt tőlem, és nem is tervezte, hogy ágyba visz – ez volt az a két reakció, amit rendszerint kiváltottam a férfiakból, amikor először találkoztak velem. Elmesélte, hogy miért jött Woodshillbe egyetemre – az exbarátnője, Regina miatt –, hogyan ismerte meg Isaacet – az exbarátnője, Regina által –, és hogy hogyan kötött ki ő és Isaac együtt ebben a lakásban – az exbarátnője, Regina miatt. Először vele élt itt Gian, a lány nemrég valószínűleg csúnyán dobhatta őt. Abból, hogy Gian ilyen gyakran kimondta a nevét, arra következtettem, még távol áll attól, hogy túl legyen rajta.

Amikor egy óra múlva Isaac még mindig nem ért vissza, Gian felmelegítette a lasagnét, amit a nagybátyja étterméből hozott, és adott nekem egy tányérral. Kaptam hozzá egy nagy pohár vörösbort, amit köszönettel elfogadtam.

Akkor nyílt ki a lakásajtó, mikor éppen befejeztük az evést.

Hallottuk, ahogy Isaac kicsit tesz-vesz a folyosón, aztán bejött a nappaliba. Ugyan még nem ismertem régóta, de azonnal észrevettem, hogy valami nincs rendben. Anélkül, hogy egy pillantásra is méltatott volna minket, elment mellettünk, hátra, a szobájába. Valami hangosan zörgött, ő pedig káromkodott.

Aztán becsapódott az ajtó.

Gian és én egymásra néztünk.

– Minden rendben, tesó? – kiáltotta Gian.

Nem jött válasz.

Kikecmeregtem a Snorlax-babzsákból, letettem a borospoharam az asztalra, és átmentem a nappalin.

Óvatosan bekopogtam Isaac ajtaján. Nem válaszolt, de mégis résnyire kinyitottam.

Isaac lehajtott fejjel ült az ágyán. A munkahelyi egyenruhája volt rajta, és a szemüvegét az egyik kezében tartotta. A másikkal az orrnyergét dörzsölte.

– Wesley kidobott – mondta halkan.

– A francba – sziszegtem, és beléptem a szobába. Minimalista stílusú volt a berendezés, a szoba pont olyan tiszta és rendes volt, mint Isaac maga. Csak az ágy előtt, a padlón volt néhány toll, egy mappa és papírlapok, amiket Isaac valószínűleg az asztalról söpört le. Egy nagy lépéssel átléptem rajta, és óvatosan leültem mellé.

– Felmondott nekem. Azonnali hatállyal. Mert talált valakit, aki kevesebb pénzért is elvégzi a munkát, és még több órát vállal egy héten.

– Micsoda seggfej – morogtam.

Isaac csak rezignáltan megvonta a vállát.

Felemeltem a kezem, hogy a vállára tegyem, de az utolsó pillanatban meggondoltam magam, és inkább az ölembe ejtettem. Hol van Dawn, amikor szükség van rá? Ő mindig tudja, az ilyen helyzetekben melyek a helyes szavak. Nekem azonban halvány fogalmam sem volt, mi lehetne a megfelelő reakció.

Azt mindenesetre tudtam, hogy érezném magam, ha Al nekem mondott volna fel egyik napról a másikra. Iszonyú pocsékul.

– Hagyd a francba azt a szemétládát! – mondtam végül határozottan.

Isaac felém fordította a fejét, és hirtelen felcsillant valami a szemében. Utána viszont újra ott volt az a lesújtó reménytelenség, a tekintetében is és a hangjában is, amikor azt kérdezte:

– És most mihez kezdjek?

Megfogtam a karját, és az első és egyetlen dolgot mondtam, ami ebben a pillanatban eszembe jutott:

– Majd találsz valami jobbat. És addig is megisszuk Gian borát, és teletömjük a hasunkat lasagnéval. Oké?

Isaac egy darabig nem mondott semmit. De aztán lassan bólintott, és felállt.

7 . f e j e z e t

Ha van valami, amiben jó vagyok, akkor az az, hogy képes vagyok a problémákat eredményesen a szőnyeg alá söpörni – legalábbis egy este erejéig. A varázsszó az alkohol, és szerencsés módon ebben a háztartásban ebből több is volt, mint elég. Miután megittunk két üveg vörösbort, Gian még egy üveg amarettót is elővarázsolt a szobája mélyéről, aminek a fele szintén elfogyott.

Ekkorra már eléggé beütött az alkohol hatása, ami valószínűleg azt is megmagyarázta, hogy miért kotorásztam éppen Isaac ruhásszekrényében, miközben egy tweedzakót viseltem.

Ennek az estének a célja az volt, hogy Isaac ruhatárát megszabadítsuk a kocka típusú daraboktól. Amikor Isaac emlékeztetett erre, Giannak az jutott eszébe, hogy szép sorjában felpróbálhatnám én a holmikat, és bemutathatnám kettőjüknek. Ha valamit jónak találunk, akkor a megtartjuk kupacba megy, ha valami egyáltalán nem tetszik, akkor az adománykupacba.

Rejtély volt számomra, hogy miért mentem bele ebbe a játékba. Isaac ruhásszekrénye volt a legfurcsább, amit életemben láttam. Eltekintve az ötmillió tweedzakótól, rábukkantam például egy fehér-piros csuklyára, egy barna bőrpáncélra, kézmelegítőkre és egy már-már valódinak tűnő kardra. No meg egy zöld ruhára egy hozzáillő… manósapkával. Te jó ég!

Kicsit tanácstalanul bámultam a ruhahalomra, és végül a manósapkára esett a választásom. Aztán visszamentem a fiúkhoz a nappaliba. Éppen azon voltak, hogy két újabb amaretto shotot döntsenek magukba. Gian poharát a dohányzóasztalhoz csapta, és amikor meglátott engem, először elkerekedett a szeme, aztán hahotázva felnevetett.

– Ó, micsoda öltözködési stílus!

Felemeltem a karomat a nekem túlméretes zakóban.

– Isaac, sürgősen beszélnünk kell ezekről az öreguras gúnyákról – mondtam.

Nyögve rejtette az arcát a kezébe.

– És a jelmezekről – tettem hozzá, és sokatmondóan a fejemen levő manósapkára mutattam.

Isaac az ujjai közül kukucskált ki, és valami érthetetlen dolgot motyogott.

– Találtam a szekrényedben egy kardszerűséget. Az egy kicsit hátborzongató volt.

Lassan leengedte a kezét. A szeme egészen üveges volt, ami elárulta nekem, hogy rajta legalább annyira meglátszik az alkohol, mint rajtam.

– A jelmezeket hétköznap nem veszem fel. Azok a ComicConra vannak. Ott ugyanis… beöltözünk.

Fogalmam sem volt, hogy miről beszél.

– Beöltöztök?

– Cosplay – segítette ki Gian, és mikor meglátta értetlen tekintetemet, hozzátette: – Elkészítjük a játékokban vagy filmekben kedvenc karaktereink jelmezeit. Mint például Linkét a Zeldából. – A sapka felé biccentett.

Levettem a fejemről, és megnéztem.

– Ezt saját magad készítetted? – kérdeztem meghökkenten.

Isaac bólintott.

– Igen.

A vállam felett a szobájába mutattam.

– És a többi jelmezt is, ami odabent van?

Ismét bólintott.

Gian felhorkant, és Isaac vállába bokszolt.

– Úgy tesz, mintha mindent egyedül csinált volna, közben énsegítettem neki. Ugyanis mielőtt beköltözött ide, még cosplayszűz volt.

Hol egyikükre, hol másikukra néztem.

– Nézd, vannak képeim! – mondta Gian segítőkészen. Végighúzta az ujját a mobilja kijelzőjén. – Ez tavaly volt San Diegóban.

– Nem tudom, hogy Sawyert érdekli-e ennyire – motyogta Isaac.

– Érdekel – mondtam. Lehuppantam kettejük közé, és felhúztam a lábam a kanapéra. A lábammal futólag megérintettem Isaac combját, amitől ledermedt, és azon fáradozott, hogy feltűnés nélkül egy kicsit odébb csússzon mellőlem. Elfojtottam egy sóhajt. Még olyan sok munka áll előttünk.

Amikor Gian elém tartotta a telefonját, elvettem tőle, és szemügyre vettem a képet.

Isaac és Gian volt rajta, akik különös, de elég veszélyesnek látszó csuhába voltak burkolózva, és ezüst karvértet viseltek, amiből egy-egy éles penge állt ki.

Belenagyítottam a képbe. Milyen magabiztosnak tűnt rajta Isaac! Ugyan alig volt felismerhető, mert a fél arcát eltakarta a kapucni, de ilyen ruhában kilépni az ajtón, az magabiztosságot követel. Méghozzá nagyon nagyot. Sőt hatalmasat. Tehát valahol meg kell, hogy legyen benne.

– Az Assassin’s Creedből öltöztünk be Altaďr Ibn-La’Ahadnak és Ezio Auditore da Firenzének – magyarázta halkan Isaac.

Úgy tűnt, az alkohol ellenére kellemetlen számára, hogy tudomást szereztem a hobbijáról.

– Tehát azt akarod mondani nekem, hogy elég bátor vagy ahhoz, hogy felvegyél egy ilyen holmit, és elmenj benne egy rajongói találkozóra, ott gyilkosként pózolj, de amint egy csaj megszólít, rögtön elájulsz? – kérdeztem.

Isaac kerülte a tekintetemet, helyette inkább az üres amarettós poharába nézett.

– Ezt egyáltalán nem lehet összehasonlítani, az ilyen rendezvényeken végül is mindenki jelmezben mászkál – segítette ki Gian.

Egy kicsit elgondolkoztam ezen. Isaac olyan volt számomra, mint egy hét pecséttel lezárt könyv. Félénk volt és kerülte a feltűnést – de orgyilkosnak öltözött be, és olyan ruhákban járt, mint egy nagypapa.

– És mi van ezzel? – kérdeztem végül, és megrántottam a tweedzakó ujját. Csak most tűnt fel, hogy még könyökvédő is van rajta. Milyen rettenetes. – De ez, ugye, nem jelmez, igaz?

Isaac megvonta a vállát.

– Ugyan már, Grant, Isaac Grant. Meséld el, hogy tettél szert erre a… különös öltözködési stílusra! – mondtam.

Egy pillanatra elgondolkodott.

– Amíg iskolába jártam, soha nem választhattam ki magam a ruháimat. Az első saját keresetemből aztán berendeztem a szekrényemet.

Úgy mondta, mintha ez nem jelentett volna sokat a számára, de világosan éreztem, hogy több minden rejlik emögött.

– Mesélj a gimiről, öregem! – szólította fel Gian.

Isaac lemerevedett.

– Arról nincs mit mesélnem.

– Hát nem úgy hangzik – jegyeztem meg, és kíváncsian néztem rá. Viszonozta a pillantásomat, és végül halkan felsóhajtott.

– Pocsék időszak volt. Mindig csúfoltak, mert turkálós ruhákban jártam… amiket ráadásul még a nővéremmel is megosztottam. És az érettségi után el is határoztam, ezentúl úgy fogok öltözködni, hogy én szabhassam meg, hogy min mulassanak mások. Lehet, hogy csokornyakkendőt nem sokan viselnek a mi korunkban, de az, hogy én hordom, az egy tudatos döntés, amit magam hoztam. És jól érzem így magam. Ha valaki most kicsúfol, akkor…

Elhallgatott, és szorosan összezárta az ajkait.

– Nem azért, mert nincs más választásod – fejezte be Gian a mondatot.

Egyikükről a másikukra néztem, és egy ideig csend lett köztünk. Aztán Isaac megjátszott lazasággal azt mondta:

– Hiszen a gimnázium a legtöbbünk számára az abszolút horror.

Ledermedtem, amikor egyik pillanatról a másikra feltörtek bennem az emlékek. Olyan emlékek, amiknek egyébként nem engedek teret, és amiket mindenáron megpróbálok elfojtani.

Hallottam a hangját, mintha mellettem állna:

– Lotyó. Pontosan, mint az anyád.

És a nővérem hangját is: Morgan megkérte a kezem.

Egész este sikerült elérnem, hogy ne gondoljak Riley-ra. Nem most fogom elkezdeni.

Töltöttem még az amarettóból magamnak, és egy húzásra kiürítettem a poharat. Aztán azt mondtam:

– Ti ketten igazi jó barátok vagytok, ugye?

– Úgy is mondhatjuk. Amikor Isaac beköltözött ide, igazán pocsékul voltam. De ő kihúzott belőle. Ő az egyik legjobb srác, akit ismerek.

Isaac felemelte a fejét, és meglepetten nézett Gianra, mintha nem hinne a fülének, mit mondott róla a barátja az imént.

Gian felegyenesedett a kanapén.

– Úgy, és ha most még tovább akarunk érzelmekről beszélni, akkor több alkoholra lesz szükségem. Isaac mesélt az egyezségetekről. Mi az első lecke, amit meg akarsz tanítani neki?

A témaváltás összezavarta alkoholtól elködösült fejem. Főleg azért, mert még egyáltalán nem gondolkoztam rajta, hogy a ruhásszekrény-akció után mik a terveim Isaackel. Sokat azonban nem kellett töprengenem rajta. Kézenfekvő volt, hogy miben van a legégetőbb szüksége segítségre. Újra feltettem a manósapkát, és megigazítottam a fejemen. Isaac úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban elmosolyodhat, de inkább visszafogja magát.

– Flörtölj velem! – mondtam.

A mosolykezdemény eltűnt az arcáról. Tágra nyitotta a szemét.

– Mi? – kérdezte rekedten.

– Azt szeretném, hogy flörtölj velem – ismételtem meg. – Mindketten részegek vagyunk, van rajtam egy manósapka és egy tweedzakó, tehát nálam nevetségesebbé semmiképp nem tudod tenni magad – hadonásztam felé a sapka végével.

Isaac kinyitotta a száját, aztán újra becsukta. Oldalra hajtottam a fejem, és vártam egy másodpercet. Amikor a pillantása egyre kétségbeesettebbé vált, sóhajtottam.

– Megmutathatom először Giannal is, ha azt jobban szeretnéd.

– Nem – vágta rá azonnal.

– Oké, akkor gyerünk. Egy klubban vagyunk. Gian, te vagy Isaac szárnysegédje.

Felálltam a kanapéról, és arra a helyre mutattam, ahol eddig ültem. Töltöttem még magamnak az amarettóból, és a poharammal a szoba másik végébe mentem, ahol megálltam Darth Vader és Bilbó mellett.

– Itt állok szemben veled a barátnőimmel a bárpultnál. Mit teszel, hogy felhívd magadra a figyelmemet?

Isaac tehetetlenül bámult rám a kanapéról.

– Szemkontaktus – segítettem ki. – Ha egy lány figyelmét felakarod hívni magadra, akkor fel kell venned vele a szemkontaktust. De nem szabad meredten bámulnod rá, az ijesztő.

Isaac azonnal félrenézett.

– És nem is nézheted egyfolytában a padlót. Már maga a látvány is idegesítő. Nézz többször rá, miközben a barátoddal beszélgetsz! Ha észrevesz téged, akkor mosolyogj rá. Ha visszamosolyog, akkor lehetsz olyan bátor, és megszólíthatod.

Isaac olyan lelkiismeretesen bólintott, hogy majdnem el kellett mosolyodnom.

– Oké.

– Szóval, akkor flörtölj velem!

Látszott Isaacen, hogy mennyire kellemetlen számára a szituáció. Gian utántöltött két pohár amarettót, az egyiket Isaac kezébe nyomta, és feltűnően hangosan megszólalt:

– Hűha, odanézz, ott szemben a bárpultnál!

Isaac a szemét forgatta, de futólag felém pillantott. Aztán másodszor is. A harmadik alkalommal félénken elmosolyodott.

Visszamosolyogtam – valószínűleg kicsit kihívóbban a kelleténél, mert Isaac arca tűzpiros lett, és azonnal leejtette a poharát. Úristen, ez a pasi!

– A francba! – mondta, és felkapott egy szalvétát, hogy letörölje a nadrágjáról az amarettót.

Gian majd megszakadt a nevetéstől a kanapén.

– Istenem, Grant! Reménytelen eset vagy.

– Nem az – feleltem, és ismét odapréseltem magam kettőjükközé a kanapéra. – Ugyan a szexi mosolyt, és azt, hogy milyen, ha rád mosolyognak, még gyakorolnunk kell. De még itt áll előttünk az egész este.

– Több alkoholra van szükségem – mondta Isaac beletörődően.

Megráztam a fejem.

– Józanul is meg kell tudnod csinálni.

Hangosan kifújta a levegőt.

– Rendben. Mutasd meg, hogyan mosolyogjak szexisen!

A következő pillanatban megszólalt egy lassú dal, mély basszussal. Amikor Gianra néztem, ő ártatlan képpel a mobiljába pötyögött.

Isaac felé fordultam. Aztán kicsit oldalra döntöttem a fejem, lehajtott szempilláimon át néztem fel rá. Lassan rámosolyogtam.

Ez meghozta a kívánt hatást: a tekintete a számra tapadt, és nagyot nyelt.

– Most te – szólítottam fel.

Isaac megköszörülte a torkát.

Oldalra döntötte a fejét – és szélesen mosolygott. Szörnyen festett.

Mögöttem Gianból kirobbant a nevetés.

– Azt mondtam, szexisen mosolyogj, ne úgy, mint egy őrült.

Isaac nyögött.

– Ez olyan megalázó!

– Ne játszd meg magad! – mondtam. – Próbáld meg lassan! Először csak a szád egyik sarkával, aztán a másikkal. Mintha csak a mosolyoddal akarnál rábeszélni engem, hogy adjam meg neked a telefonszámomat.

– Oké – Isaac mély lélegzetet vett. – Oké. – Kirázta a kezét, és oldalt nekidőlt a kanapénak. Aztán a tekintetét a szememhez emelte… és mosolygott. Lassan és ferdén. És meglehetősen szexisen.

A hasamban bizsergést éreztem.

– Szóval, az én számomat így megkapnád – jelentkezett szóra Gian mögöttem, és lejátszott egy fanfárt a mobilján.

Isaac szélesen elmosolyodott.

– Megcsináltam az első leckét?

Felhúztam a szemöldököm.

– Első lecke, első fejezet, igen. Most jön a második fejezet: flörtölés beszélgetés közben.

– Ez egyszerűen csodálatos! Említettem már, hogy imádom a projekteteket? – kérdezte Gian.

– Szuper, megmutathatod Isaacnek, hogyan kell rendesen flörtölni, ha már ilyen jól tudod – javasoltam, és tettem egy felszólító kézmozdulatot Isaac felé.

Gian azonnal megadóan felemelte a kezét.

– Akkor inkább hagyjuk!

Ismét Isaachez fordultam.

– Ha megszólítasz egy lányt, először kérdezd meg a nevét. Kezdheted úgy, hogy „Szia, én Isaac vagyok, téged hogy hívnak?”, vagy valami ilyesmi. Ha azt mondja, hogy „Izékének hívnak”, akkor úgy válaszolsz, hogy „Izéke. Szeretem ezt a nevet.” Akkor rögtön úgy érzi, hogy hízelegsz neki. Voilà, kezdetnek nem is rossz.

A szája sarka megrándult.

– Ezt meg tudom csinálni.

– De mi van, ha valami szörnyű neve van? – kérdezte Gian. –Akkor nem fogom tudni komoly arccal ezt mondani. Képzeld el, ha úgy hívják, hogy Kék Almavirág, vagy ilyesmi. Akkor képtelen leszek rászánni magam arra, hogy bókoljak neki.

Isaac nevetett, miközben én a szememet forgattam, és figyelmen kívül hagytam Giant.

– Következő pont: beszélgetést kezdeményezni.

Isaac mosolya azonnal újra elhalványult.

– Ezt tedd függővé a helyzettől! Ha egy kávézóban találkozol vele, akkor mondj neki valamit a jó kávéról, amit ott készítenek. Ha egy buliban vagytok, akkor beszélhetsz a zenéről vagy a többiekről, akik még ott vannak. Egy előadóteremben a tanárról vagy a szemináriumról is mondhatsz valamit.

– A te szádból olyan egyszerűnek hangzik. Hiszen többnyire nem a téma az, ami hiányzik nekem.

Bólintottam.

– Hanem a bátorság, tudom. De igazán nem nehéz, és mégis mi történhet? Gyorsan észreveszed, hogy valaki érdeklődik-e irántad, vagy sem. Az a fontos, hogy próbáld meg, és merd megtenni.

Lassan bólintott.

– És idővel bizonyára magabiztosabb leszel. Ha már beszélgetésbe elegyedtetek, és észreveszed, hogy jól megy, akkor nyugodtan megpróbálkozhatsz az érintéssel. Ne tapogasd! – mondtam, miközben egy oldalpillantást vetettem Gianra. – De könnyű érintésekkel, a karján vagy a vállán, vagy ilyesmi. Ez ártatlan dolog, de a szándékaidat egyértelművé teszi.

– Oké! – Isaac úgy tűnt, mintha gondolatban feljegyezné minden egyes szavamat.

– Ezt most gyakoroljuk – mondtam.

– Szükségetek van hozzá rám is? – kérdezte Gian.

A fejemet ráztam.

– Jó – jelentette ki megkönnyebbülten. – Gyorsan el kell mennem vécére.

Figyelmen kívül hagytam őt.

– Tehát – mondtam Isaacnek. – Egy buliban vagyunk. Én itt ülök, nézelődöm, és nincs senki, aki beszélgetne velem. Aztán jössz te, és így tovább.

Nyelt egyet.

– Rendben.

Vártam egypár másodpercet, de Isaac nem csinált semmit.

Egyszerűen csak bámult rám.

– Mosolyogj, Isaac! – mondtam.

– Ó, máris kezdődik!

Nyögve temettem az arcom a kezembe. Amikor újra felnéztem, Isaac úgy festett, mintha feléledt volna benne a becsvágy. Megköszörülte a torkát, és kirázta a kezét. Aztán felállt, tett egy lépést a nappalin át. Visszafordult felém, majd mosolygott, pont úgy, mint ahogyan mondtam neki. Lassan odajött hozzám. A viselkedésében beállt fordulattól meglepetten egyszerűen csak néztem, ahogy leül mellém a kanapéra.

– Szia, Isaac vagyok! – mondta. A szája sarka kicsit megrándult, amikor felém nyújtotta a kezét. – És te?

Megfogtam a kezét. Egy kicsit megszorította az enyémet, és a hüvelykujjával megsimogatta a kézfejemet, pontosan úgy, mint ahogy én is tettem, amikor megpecsételtük az egyezségünket. Micsoda kis stréber.

– Kék Almavirág vagyok, de a barátaim Kéknek hívnak – susogtam.

Isaacnek szemlátomást nagy erőfeszítésébe került, hogy ne törjön ki nevetésben, de aztán összeszedte magát.

– Kék. Milyen szép név.

A kezemet még egy kicsivel tovább fogta, aztán elengedte.

– Béna buli, ugye?

Megvontam a vállam.

– Igazából azt reméltem, hogy többen lesznek.

– Én is. De tudod, mit, Kék? – Isaac újra mosolygott, és egykicsit hozzám hajolt. Megérintette a karomat, csak egészen futólag. – Azt hiszem, ez az este most már valamivel többet ígér, mint néhány perccel ezelőtt.

Ettől… elállt a szavam.

Az imént még egy szót sem tudott kinyögni, és majdnem leesett a kanapéról, amikor megérintettem a lábammal. Szemlátomást csak a becsvágyát kell felpiszkálni, és megy is a dolog.

Megköszörültem a torkom.

– Szerintem is.

Isaac még szélesebben mosolygott. A pillantása intenzív volt, majdnem intim, amikor végignézett rajtam.

A forró bizsergés, ami átjárta a testem, teljesen váratlanul ért.

Rábámultam.

Ő a számra szegezte a tekintetét.

– Miről maradtam le?

Gian hangjától összerezzentem. Egy kicsit eltávolodtam Isaactől.

– Így határozottan nem csak a számomat adnám meg neked –mondtam tettetett lazasággal.

Isaac ragyogott, ami cuki volt, mert ugyanakkor paprikavörös is lett. Ezzel az Isaackel egyértelműen jobban boldogultam, mint az iménti csábító verzióval.

– Ez most tényleg egész jó volt. Első lecke: lezárva. Most már folytathatjuk a szekrényed selejtezését.

Isaac úgy festett, mint aki nem tudja, hogy örüljön vagy sírjon. Hátra süppedt a párnák közé, miközben Gian a kanapéhoz cammogott, és pacsizott vele.

– Szép munka, öregem. Néhány hét múlva egy átkozott Casanova leszel.

Felálltam. A véremben lévő alkohol éreztette a hatását, és egy pillanatig a falra kellett fókuszálnom, hogy megtartsam az egyensúlyomat. Nem csoda, hogy Isaacnek sikerült összezavarnia.

Visszamentem a szobájába, és levettem a zakót. Az elajándékozom kupacba ment, míg a sapkát visszatettem a többi jelmez közé. Aztán elővettem a szekrényből a következő ruhadarabot, felvettem a farmeromra és a pólómra, és nagy modell-léptekkel visszamentem a nappaliba. Megálltam Isaac és Gian előtt, egyszer körbefordultam előttük, aztán az egyik kezem a csípőmre tettem.

Gian hahotázva felnevetett.

Isaac nyögve a kezébe temette a fejét.

– Kuka, ugye? – kérdeztem.

Isaac váratlanul felegyenesedett.

– De hátha még szükségem lesz rá!

– De ez egy sárga hózentróger! Rajta manókkal! – kiáltottamingerülten. – Huszonegy éves vagy, nem hat, és nem vagy óvodás sem, vagy… vagy bohóc. Nincs olyan magyarázat vagy érv ezen a világon, ami rávenne, hogy ezt ne az eladományozom kupacba dobjuk.

– Igaza van. Még rajta sem néz ki jól. – Gian ijedten nézett rám. – Ne vedd rossz néven!

– Igazából mindig is azt hittem, hogy a sárga jól áll nekem –mondtam, de a mosolyomat nem tudtam leplezni.

– Te jó ég, Sawyer, szörnyen néz ki. Vedd le! – motyogta Isaac.

Oldalra döntöttem a fejem.

– Hm. Nem tudom. Hirtelen mégis egészen megtetszett. Olyan jó, hogy meg szeretném tartani, és mostantól minden alkalommal felveszem, amikor találkozunk.

Isaac dülöngélt, amikor felállt. Az ujjával rám mutatott.

– Vedd le!

– Ezt egyébként azoknak a lányoknak is mondhatnád, akiket megpróbálsz megnyerni magadnak – vihogtam, és hátráltam, amikor ugrott egyet felém.

– Le a manókkal! – kiáltotta Gian. Hátráltam egy lépést.

– Vedd le a hózentrógert, Sawyer!

– Még valamit? – blöfföltem, és úgy tettem, mintha a feketére lakkozott körmeimet vizsgálgatnám.

Isaac arcán ördögi mosoly áradt szét.

– Elfelejtettél valamit, Dixon – mondta meglehetősen vészjósló hangsúllyal.

– Mégis mit? – kérdeztem.

– Van három kisebb testvérem.

Aztán hirtelen minden nagyon gyorsan történt. Isaac odaugrott hozzám, és lerántott a földre. Nyöszörögtem, amikor mindketten a szőnyegen kötöttünk ki, én alatta, a keze a derekamon.

– Jaj – ez volt minden, amit kinyögtem, mielőtt elkezdett csiklandozni. Felkiáltottam, és megpróbáltam ellökni őt magamtól, de könyörtelen volt.

– Hagyd abba! – sivalkodtam.

Egyszer csak elengedett. Levegő után kapkodva maradtunk egymás mellett fekve a földön.

– Ki gondolta volna, hogy a kőkemény Sawyer Dixonnak van egy gyengéje – mondta jókedvűen, sokkal inkább saját magának, mint nekem.

És ezután megtörtént: elnevettem magam.

Vasárnap a Woodshill Steakhouse-ban dolgoztam. Kora estére annyira megtelt, hogy a bárpult mögött alig győztem a munkát, és még a felszolgálásban is segítenem kellett. Willa váratlanul megbetegedett, és Al hirtelen nem tudott felhajtani helyettesítőt. Rendszerint csak az italmérésért és a mártogatósok előkészítéséért feleltem az előételekhez – ma azonban olyan érzés volt, mintha egyszerre mindenhol ott kellett volna lennem, és még ez sem volt elég.

Al egyszer csak káromkodva jött ki az irodájából.

– A fene egye meg az egészet! – szitkozódott. Levette a kötényét a bárpult mögötti akasztóról, és felém nyújtotta. – Segíts nekem, légy szíves!

Al tartotta a kötényt, amíg egy szalaggal megkötöttem. Olyan széles testalkata volt, hogy a szalagok alig érték körbe. Nekem azonban duplán kellett megkötnöm a derekamon, hogy ne lógjon rajtam.

– Willa egész hétre kiesett? – kérdeztem.

Al csupán morgott.

– Ezen a héten biztos át tudok venni még egy vagy két műszakot, ha szükséged van rám – ajánlkoztam, de Al csak ugatva nevetett.

– Attól tartok, egy-két műszak nem lesz elég, Dixon. De köszönöm az ajánlatot.

– De hát mi történt vele? – Willával egy „a munkában elviseljük egymást, de a való életben nem akarjuk, hogy bármi közünk legyen egymáshoz” típusú kapcsolatunk volt. Amikor Al engem felvett, a lány nem mulasztotta el, hogy utalást tegyen neki arra, hogy a hírnevem Woodshillben nem éppen a legjobb, és hogy inkább tartson távol a férfi vendégektől, ha nem akar néhány napon belül botrányba keveredni.

Ezek után nem fáradoztam azon, hogy kedves legyek hozzá.

– A következő hat hónapban már nem fog jönni – mondta a főnököm, épp abban a pillanatban, amikor csengettek a konyhában. Elkészült egy újabb adag étel. Gyors léptekkel hátra mentünk.

– Valami rossz dolog történt? – kérdeztem, és két tányért vettem a kezembe.

– Ahogy vesszük. Van, aki számára egy gyerek a világvége.

Ledermedtem. – Willa terhes?

Al bólintott, és még egy tányért nyújtott felém.

– Veszélyeztetett terhesség. Teljes ágynyugalmat írtak elő neki.

– A francba! – motyogtam.

Én még azt sem tudtam, mit fogok ma este vacsorázni, miközben Willa, aki csak egy évvel volt idősebb nálam, már férjnél volt, és most még várandós is. Kész őrület.

– Igen. De először is éljük túl ezt a mai estét. Aztán meglátjuk, hogyan tovább. Most menj, kihűl az étel! – mondta Al nyersen, és kihessegetett a konyhából.

Felszolgáltam az ételt, kitöltöttem két italt, és helyt álltam az őrültekházában. Al megpróbált segíteni, de már nem volt hozzászokva, hogy felszolgáljon, és legtöbbször csak az utamban állt, mint hogy átvett volna tőlem valamilyen feladatot. Mindennek a tetejébe még a lemezt is kicserélte, amit feltettem, az egyik egyhangú, könnyed stílusú CD-jére, és ez a zene az én meglátásom szerint egyáltalán nem illett ebbe a sufniba.

Mindent összevetve elég vacak egy este volt. És még ha ki sem állhattam Willát, be kellett látnom, hogy jó munkát végzett, és hiányzott. Még addig sem jutottam el, hogy kitöltsek Dawnnak egy kólát – addig főleg nem, hogy tovább beszélgessek vele fél percnél.

– Bocsánat! – mondtam levegő után kapkodva, amikor végre lett egy szabad percem.

– Telt ház van, ne csinálj problémát belőle. Úgyis nekem is dolgom van – mondta, és az állával a laptopja felé bökött.

– Kapok egy új pornót? – kérdeztem, és felé toltam a poharat a pulton át.

A szemét forgatta.

– Csak mert szexjelenetek vannak benne, attól nem lesz rögtön pornó, Sawyer.

– Vannak olyan pornók, ahol nem térnek ennyire a lényegre, mint a te könyveidben – válaszoltam.

– Azt hiszem, egyáltalán nem akarom tudni, mennyit olvastál el a történeteimből.

– Eddig csak hatot. De mióta elkészítettem a honlapodra azokat a grafikákat az idézetekkel, még többet el akarok olvasni.

Dawn mosolygott.

– Azokat egyébként nagyon klasszul megcsináltad. Még egyszer köszönöm.

– Nincs mit.

Az alsó ajkába harapott, és egy darabig nagy szemekkel nézett rám.

– Egészen kipirult az arcod. Ki vele! – mondtam egy türelmetlen kézmozdulat kíséretében.

– Mesélj a nővéredről! – tört ki belőle.

Ledermedtem.

– Mi?

Dawn az arcát fogta, mintha így le tudná hűteni.

– Sosem beszélsz a családodról. Azonnal megláttam, hogy ugyanolyan tetoválás van a karján, mint a tiéd.

A kis fecskére mutatott a jobb karomon. Lassan bólintottam, és a hüvelykujjammal végigsimítottam az első tetoválásomon.

– Így van.

– Olyan édes volt és izgatott, és alig várta, hogy haza gyere. Azonnal megláttam a gyűrűt, de nem akart válaszolni a kérdéseimre, amíg először neked el nem meséli.

Dawn szavai belém szúrtak. Nem csak azért, mert elhatároztam, hogy Riley eljegyzését következetesen száműzöm a gondolataimból. Most Dawntól hallani, hogy mennyire izgatott volt a nővérem, amikor az ajtóm előtt állt…

Nyeltem egyet. Pontosan olyan voltam, mint amit az emberek mindig is állítottak rólam: szívtelen és jéghideg.

Dawn arckifejezése egy másodpercen belül izgatottról halálosan komolyra váltott.

– Nem tűnsz nagyon boldognak. Bunkó a vőlegénye? – kérdezte halkan. Ha valaki kiismeri magát a bunkó férjek között, az Dawn.

– Nem, Morgan szuper – mondtam gyorsan, hogy megnyugtassam. És így is gondoltam. Ha már Riley-nak össze kell házasodnia valakivel, akkor Morgan a legjobb pasi, akit csak választhat. Jókedvű volt és kedves, és Riley annyira megbízott benne, hogy mindent elmesélt neki. És ő mégis mellette maradt.

– Akkor mi a baj? Valami nem stimmel, azt látom.

Szorosan összezártam az ajkaimat. Azt, ami a nyelvemen volt, nem mondhattam ki. Méghozzá, hogy egész egyszerűen nem akarom, hogy Riley rajtam kívül valaki mással alkosson egy családot.

Dawn nem értené meg, és azt gondolná, hogy egy féltékeny szörnyeteg vagyok.

– Csak úgy gondolom, hogy nem kell azonnal összeházasodni– mondtam végül, és megvontam a vállam.

Dawn a szívószálát rágcsálta.

– Tudod, hogy ezt a nézetet senki nem osztja jobban, mint én. Senki. – Egy pillanatig úgy tűnt, a megfelelő szavak után kutat. – De végül is mindenkinek magának kell tudnia, hogy mit gondol erről és mit szeretne tenni.

Kerültem a pillantását, és egy szalvétát tologattam a pulton ide-oda. Pontosan ez volt az, amitől annyira kikészültem: Riley és én nem csak nagyon közel álltunk egymáshoz. Egyek voltunk. Mindig is ugyanúgy gondolkoztunk, ugyanúgy cselekedtünk és ugyanazt éreztük. Csak ezért bírhattuk ki a gyerekkorunkat és tinikorunkat.

Valószínűleg lemaradtam arról a pillanatról, amikor ez megváltozott.

– De ami még ennél is sokkal jobban érdekel – mondta hirtelen Dawn, és újra ránéztem.

– Hm? – kérdeztem.

A szemöldökét fel-le húzogatta.

– Tegnap este Isaacnél voltál, és elég későn értél vissza.

Bólintottam.

– Igen. Megismertem a lakótársát, és kiselejteztem a szekrényét.

– Aha. Kiselejtezted a szekrényét – mondta kétértelműen. A könyökömmel a pultra támaszkodtam, és egészen közel hajoltam hozzá.

– Ha pontosan tudni akarod: megtanítottam neki, hogyan kell helyesen…

– Sawyer! – bődült fel Al, és csettintett nekem.

Én pedig a nyelvemmel csettintettem.

– A fene egye már meg!

Dawn nagy szemekkel nézett rám. Aztán vádlóan felemelte az ujját.

– Olyan gonosz vagy!

Vigyorogtam, töltöttem még neki kólát, és visszamentem a konyhába, hogy elvegyem Altől a következő tányért.

Az este pont olyan stresszesen ért véget, ahogyan kezdődött. Attól a ténytől, hogy sem neki, sem nekem nincs hat karom, Al kiállhatatlanná és dühössé vált, ami engem szintén kiállhatatlanná és dühössé tett, és emiatt többször is hevesen összezördültünk.

Hogy elsimítsa a köztünk lévő feszültséget, Al megengedte nekem, hogy miután az utolsó vendégek is elmentek, kiválaszthassam a zenét. A Smashing Pumpkins egyik régi albuma mellett döntöttem, és a kedvem egy csapásra megjavult. Főleg akkor, amikor Al még két üveg sört is felbontott, és az egyiket elém tette. Azonnal ittam belőle egy kortyot, és az oldalammal a munkalaphoz támaszkodtam.

– Átvegyek néhány műszakot a jövő héten, Al? – kérdeztem.

– Jó lenne. Amíg nem találok valakit Willa helyére, minden támogatásért hálás vagyok. És ha közben eszedbe jut valaki, akinek szüksége lenne egy állásra, akkor szólj bátran.

A fejemet ráztam.

– Nem ismerek sen… – félbeszakítottam a mondatomat, mert azonnal eszembe jutott valami. – De mégis. Ismerek valakit, akinek sürgősen szüksége van egy állásra.

– Van tapasztalata? – kérdezte.

– Attól tartok, be kell érned azzal, hogy barátságos, elkötelezett és megbízható.

Gyorsan bólintott.

– Hozd magaddal jövő héten a műszakodra próbamunkára!

Aztán majd meglátjuk.

8 . f e j e z e t

Másnapra Isaackel megbeszéltem egy találkozót a kedvenc használtruha-boltomba, ami kicsivel Woodshill határán kívül helyezkedik el. A ruhásszekrényében a hétvégi radikális akciónk után hatalmas űr tátongott, amit meg akartunk tölteni új holmikkal. Vagyis amit főként én akartam megtölteni új holmikkal. Isaac az arckifejezéséből ítélve még mindig a sárga hózentrógerét gyászolta.

Mindazonáltal láttam rajta, hogy lenyűgözte a látvány, amikor beléptünk a Cure Closetbe. Egy régi raktárépületben működött, amit ugyan átépítettek, de indusztriális stílusát ennek ellenére sem veszítette el. Számtalan ruhaállvány sorakozott egymásra pakolt fa raklapok felett, amikből az eladóteret alakították ki, köztük hatalmas betonoszlopok meredtek a magasba, és telis-tele voltak ragasztva bandás matricákkal. Cipők, táskák és egyéb kiegészítők tornyosultak a falakon lévő polcokon, és a plafonról díszes csillárok lógtak, amiknek valójában egyáltalán nem kellett volna beleilleniük a bolt miliőjébe, mégis tökéletesen passzoltak a képbe.

– Fogalmam sincs, hogyan fogunk itt bármit is találni – motyogta Isaac.

– Csak mert ebben a boltban háromnál több ing van, amik akkurátusan összehajtogatva egymás mellett vannak a polcon? Ne aggódj, itt vagyok veled! – Rákoppintottam a vállára, és habozás nélkül odamentem az első ruhaállványhoz.

– Van valamilyen rendszered? – kérdezte mögöttem Isaac.

– Nincs. – A szememet forgattam.

– Vagyis csak úgy nekiindulsz? Nem akarunk előtte esetleg készíteni egy tervet? Mire van egyáltalán szükségem? Össze kéne állítanunk egy listát. Nem kellene először hátra…

Felé fordultam, és felemeltem a kezem, hogy leállítsam.

– Ez a shoppingtúra a hetem fénypontja. Ne tedd tönkre nekem azzal, hogy szisztematikus körbejárásról mesélsz.

Bólintott, és úgy tett, mintha lelakatolná a száját.

– Jó.

Összedörzsöltem a tenyerem, és elindultam. Az első sorokban ingek és pulóverek közül válogattam, és mindent magamhoz vettem, amiről azt gondoltam, hogy jól nézhetne ki Isaacen. Amikor a halom már túl nehéz lett a kezemben – hiszen még a tükörreflexes fényképezőgépem is a nyakamban lógott –, az egészet Isaac felé nyújtottam, aki mosolyogva vette el tőlem.

Amikor a nadrágokhoz értünk, először is szemügyre vettem a csípőjét.

– Fordulj meg! – mondtam, és a mutatóujjammal a levegőben végrehajtottam a mozdulatot. Engedelmeskedett az utasításomnak, így megfigyelhettem a hátsóját. Hm. Egyáltalán nem is olyan rossz. De ma kiszedem a vászonnadrágokból, és átteszem egy farmerba – kerül, amibe kerül.

Megbecsültem a méretét, és levettem a polcról egy dögös, fekete Levi’st. Aztán céltudatosan azokhoz a ruhaállványokhoz mentem, ahol a bőrdzsekik lógtak. Levettem a vállfáról a legkopottabbat, amit első pillantásra találtam, és vizsgálódva vettem szemügyre.

– Bőrdzseki? Az ég szerelmére, kérlek, ne! – nyögte Isaac.

– Azt hittem, átváltozásra vágysz.

– Az, hogy meg kell válnom a zakóimtól, már elég nagy átváltozás. Hiszen úgy nézek ki, mint aki jelmezbe öltözött, ha ilyesmit veszek fel – mondta, és a dzseki felé bólintott.

Próbaképpen odatartottam elé.

– Szexi leszel benne.

Ettől elakadt a szava.

A próbafülkék felé menet megkérdeztem még Isaactől a cipőméretét, és kihalásztam két pár bakancsot és egy sportcipőt a polcról. Időközben már olyan sok minden volt a kezünkben, hogy Isaacnek színtiszta pánik volt az arcára írva, tehát először mindent beosztottunk különböző outfitekbe, és rendesen felakasztottuk az egyes darabokat. Aztán én helyet foglaltam a próbafülkék előtti hatalmas ülőgarnitúrán.

A próbafülkék fekete bársonyfüggönye egy fél méterrel a padló felett ért véget, így láthattam, ahogy Isaac kihámozza magát a nadrágjából, és rendesen összehajtogatva a földre teszi, majd a cipőjét is közvetlenül mellé helyezi. Elkezdte belecsúsztatni az egyik lábát a farmerbe, de egy kicsit megállt. Biztos észrevette a szakadásokat a térdén. Az ajkamba haraptam, hogy elfojtsam a vihogást.

Végül teljesen felhúzta a nadrágot, és helyben ugrált, valószínűleg azért, hogy fel tudja húzni a csípőjére. Alig vártam, hogy láthassam őt benne.

– Vedd fel hozzá a fekete bakancsot! – kiabáltam túl a rockzenét, ami az üzletben szólt.

Valamit motyogott, ami úgy hangzott, mint hogy „Mi a fenét keresek én itt?” Két újabb perc múlva úgy tűnt, végre teljesen felöltözött, de nem jött ki a próbafülkéből. – Úgy nézek ki, mint egy bohóc, Sawyer.

Idegesen felnyögtem.

– Gyere ki, hadd nézzelek meg!

Egy pillanatig habozott. Aztán elhúzta a függönyt. Lassan végignéztem rajta – a lábán lévő nehéz, sötét csizmán, a sötétkék, koptatott farmeren, az övön és a szürke, nirvanás pólón, ami felett a sötétbarna bőrdzsekit viselte. Levette a szemüvegét, és a frizurája csupa kóc volt, ahogy levetkőzött és újra felöltözött.

– Jól nézel ki – mondtam.

A szeme elkerekedett, és végignézett magán.

Aztán kételkedve rám nézett, mintha azt latolgatná, hogy szórakozom-e rajta.

Ezalatt felemeltem a fényképezőgépemet.

– Fordulj meg! – mondtam, és a lencsén keresztül figyeltem, ahogy teljesíti az utasításomat.

Hiszen tudtam. A feneke ebben a farmerben fenomenálisan nézett ki. Beállítottam a manuális fókuszt, és megnyomtam a kioldógombot. Amikor kattant, Isaac ismét felém fordult.

– Te most épp a fenekemet fényképezted le? – kérdezte, és közben még gyanakvóbban nézett, mint előtte.

– Igen, ugyanis első osztályú.

Isaacnek tátva maradt a szája. Elpirult.

Még mindig a lencsén keresztül nézve felálltam. Klikk.

Félrenézett, hogy ne kelljen a kamerába pillantania, és a farmer szakadásaira mutatott a térdén.

– Ez tönkrement.

– Ez így van jól – feleltem.

Klikk.

– Miért adjak ki húsz dollárt egy farmerért, ami tönkrement?

– Úgy tűnt, őszintén csodálkozik.

Leengedtem a kamerát, és az újra a nyakamból lógott.

– Csak húsz dollárba kerül? Akkor mindenképp meg kell venned.

Isaac behatóan méregetett engem.

– Te tényleg komolyan gondolod.

Bólintottam.

– Ebből mindent vegyél meg. A bakancs és a bőrdzseki jóalapok. Ezeket bármivel tudod kombinálni.

Nem mondott semmit, hanem továbbra is kétkedően méregette magát.

Összecsaptam a kezem.

– Következő outfit!

Fejét csóválva fordult meg, és behúzta maga mögött a függönyt.

Mialatt átöltözött, végignéztem a képeket, amiket az előbb készítettem. Isaac teljesen másképp nézett ki rajtuk. Senkinek nem jutna eszébe kockának nevezni őt, ha így találkozna vele az utcán. Alig vártam, hogy ezekben az outfitekben lefényképezhessem – rendesen lefényképezni, jó fényekkel és megfelelő háttér előtt. És közben a fenekéről készült képet be fogom állítani a laptopomon háttérképnek, csak hogy bosszantsam Dawnt. Döbbent arcának gondolatára mosolyognom kellett.

– Ezt nem gondolhatod komolyan – mondta hirtelen Isaac.

– Mit? – kérdeztem.

– Nem kényszeríthetsz arra, hogy ezt felvegyem.

A szememet forgattam.

– Ne játszd már így meg magad, egyszerűen csak vedd fel!

– Ez egy izomtrikó, Sawyer. Megnéztél már valaha engem?

Eltelt egy perc. Aztán még egy.

Sóhajtottam. Akkor rá fogom kényszeríteni a boldogságára.

Gyorsan odaléptem a próbafülkéhez, és feltéptem a függönyt.

– Hé! – kiáltotta Isaac, és felém fordult.

Eltátottam a szám.

Isaac rám bámult. Én meg Isaacre.

Mert Isaac nem csak jól nézett ki.

Isaac dögös volt.

A szűk, fekete farmer mélyen ült a csípőjén. Meztelen mellkasa sima volt és kemény. Kirajzolódtak az izmok a hasán, határozottan és jól formálva, és V alakban eltűntek a nadrágja derekánál.

Egy pillanatig nem találtam szavakat.

– Én… – kezdtem végül, és a hangom is elment egy pillanatra. Hitetlenkedve csóváltam a fejem. – A francba, Isaac. Ez meg hogy történhetett?

Tettem felé egy lépést, és óvatosan megérintettem a hasát, mintha bizonyosságot akarnék szerezni arról, hogy az izmok nem csak oda vannak festve.

Nem voltak. Összerándultak az érintésemtől.

Isaac bőre selymes volt és meleg.

Megköszörülte a torkát. A teste teljesen merev volt, a tekintete a kezemre tapadt, és meg mertem volna esküdni, hogy még a lélegzetét is visszafojtotta.

– Mondtam neked, hogy egy farmon nőttem fel.

Felemeltem a kamerámat. Csak néhány sikertelen próbálkozás után találta meg az ujjam a kioldógombot.

– Hihetetlen – motyogtam. – Mindig húsz réteg ruha van rajtad, ki sejthette volna…

Isaac szája szeglete mérgesen elhúzódott, én pedig készítettem még egy fotót.

– Nincs rajtam semmi, Sawyer – mondta, és felfelé nyúlt, hogy újra összehúzza a függönyt.

Villámgyorsan előreugrottam, be a kicsi próbafülkébe.

– Te meg mit csinálsz itt? – krákogta.

– Csak nézlek – feleltem. – A projektem számára épp egészen új lehetőségek nyíltak.

Újra végigfuttattam a tekintetemet Isaac felsőtestén. Már sok kisportolt testet láttam, de az ő izmaikat a túl sok súlyzózás és fehérjeshake alakította, és nem is voltak igazán esztétikusak. Isaac ezzel szemben olyan diszkrét, autentikus módon volt dögös, amilyet még sosem láttam – és ami viszont meglepően tetszett.

Isaac számára ez a szituáció végtelenül kellemetlennek tűnt. Egyik lábáról a másikra lépett, és közben piros foltok keletkeztek a nyakán.

A szememet forgattam.

– Sürgősen meg kell tanulnod elfogadni a bókokat.

Nagyot nyelt.

– Nem valami könnyű.

– Miért nem? Hiszen biztos nem én vagyok az első, aki ezt mondja neked.

Mindkét kezével megdörzsölte az arcát.

– Sawyer…

– Még tényleg soha nem volt barátnőd?

Isaac nem nézett rám, hanem előhúzott egy szürke kötött pulóvert a ruhakupacból, ami mellette volt egy széken.

Lefényképeztem, ahogy felveszi.

– De volt. Csak nem mostanában.

– Mennyire régen? – kérdeztem, és Isaac válla felett a tükörbe néztem, ahol épp figyelte magát. A pillantásunk találkozott.

– Három éve. És az is csak néhány hónapig tartott, és nemvolt… semmi komoly dolog, vagy ilyesmi. – Egy pillanatra elhallgatott. Aztán a kötött darabra mutatott, amit felvett. – Ez hogy tetszik neked?

Senki más nem tudta olyan jól elterelni a szót egy témáról, mint én, ezért pontosan tudtam, hogy mit tesz épp. Hagytam, hogy megtegye. Még ha olyan kíváncsi voltam is, hogy majd szétrobbantam.

– Meg van véve. Következő.

Egy pillanatig habozott.

– Nem fogsz kimenni, ugye?

– Nem – mondtam egyszerűen, és az egyik kupac ruhát letettem a hokedliről a földre. Aztán felálltam a kamerával a kezemben a hokedlire, és intettem neki, hogy folytassa.

– Kukkoló – motyogta, és a pulóvert áthúzta a fején.

Úgy fordultam, hogy felülről le tudjam fotózni a tükörképét.

Klikk.

– Kocka.

A következő ing hosszú ujjú volt és fekete. Feszült a vállán, és tökéletesen kihangsúlyozta a felsőtestét.

– Éjszakai pillangó.

Klikk.

– Fordulj egy kicsit oldalra, pontosan így! – Ismét megnyomtam a kioldógombot. – Az összes többi pasi boldog lenne, ha egy lány önszántából követné a próbafülkébe.

Oldalra hajoltam.

A jobb lábam lecsúszott a hokedliről, felsikoltottam, amikor elvesztettem az egyensúlyomat.

Isaac villámgyorsan reagált, és az egyik karját a derekamra fonta. Elkapott és megtartott, hogy ne essek le a földre. Nekitántorodtunk a nagy tükörnek, én először a hátammal, olyan erővel, hogy egy pillanatra nem kaptam levegőt.

Isaac hosszában hozzám préselődött.

Éreztem kemény hasát és a mellkasát, ami az enyémhez ért, mikor kifújta a levegőt. A csípőjét, ami szorosan az enyémhez nyomódott. És a kidudorodást a nadrágjában.

Az altestem összerándult.

Mintegy önkéntelenül hozzásimultam. Isaac sziszegve vett lélegzetet.

Sötét pillantása kifürkészhetetlen volt.

– De én nem vagyok az összes többi pasi – mondta rekedten.

Éreztem, hogy mennyire megfeszült.

Bármelyik másik pasi kihasználná ezt a helyzetet. Bárki más hozzászorítana a tükörhöz, és mindent elvenne tőlem. Habozás nélkül. Kérdezősködés nélkül.

De Isaac nem tett semmi ilyesmit. Ehelyett hátralépett egyet, és segített nekem visszamászni a hokedlire. Aztán felvette a pólóját, mintha mi sem történt volna.

9 . f e j e z e t

Szeptember elseje volt, ami azt jelentette, hogy az év legrosszabb hónapja állt előttem. Három nap múlva, apám halálának évfordulóján Rentonba utazom Riley-hoz, és vele együtt elmegyünk a szüleink sírjához.

Utálom a szeptembert. Minden egyes másodpercét.

Ezen a reggelen kellemetlen érzéssel a gyomromban és lüktető halántékkal ébredtem – mint minden évben, mikor ez a hónap elkezdődött. Olyan volt, mintha a testemnek lenne egy belső órája, és pontosan éjfélkor átkapcsolna „fájdalom és gyász” üzemmódra.

Dawn azonnal észrevette, hogy valami nincs nálam rendjén, és meghívott, hogy este menjek át vele Spencerhez, és lógjunk együtt. De az utolsó dolog, amire ma szükségem volt, az mások jelenléte. Ezenkívül Al úgyis beosztott egy műszakra a Steakhouse-ban.

Volt egy délutáni szemináriumom, és rögtön utána útra keltem. A kellemes időjárás egy egészen picit javította a hangulatomat, főleg, mert sikerült a műszakom előtt még néhány képet készítenem a szép tájról. Enyhe köd fedte a völgyet, és a Mount Wilson hegycsúcsai eltűntek az alacsonyan úszó felhőkben, amelyeken áttörtek az esti nap sugarai. A látvány megnyugtató, békés hatással volt rám, amire valóban nagy szükségem volt.

De amikor megérkeztem a Steakhouse-ba, menet közben lemerevedtem. Isaac állt előtte, és mosolygott, amikor észrevett.

– Hát te meg mit csinálsz itt? – kérdeztem durván, de azonnal meg is bántam. Isaac nem tett velem semmi rosszat, és nem tehetett róla, hogy éppen szét voltam csúszva. Míg rendszerint én voltam az elfojtás mestere, és napról napra be tudtam magyarázni magamnak, hogy nem érzek semmit és jól vagyok, ez ma egyszerűen nem működött. Ehelyett olyan sok mindent éreztem, hogy annak a veszélye fenyegetett, hogy a sok érzelem átcsap rajtam, és elveszi előlem a levegőt. És utáltam, hogy nem tudtam kikapcsolni őket.

Az érzelmek pocsék dolgok.

– Azt mondtad, hogy jöjjek el a következő műszakodra – felelte, és lefelé lépkedett velem a lépcsőn, a bejárathoz.

Az új holmijait viselte. Egy sötétkék, kopott farmert, hozzá egy egyszerű, fekete inget és kényelmes sportcipőt. Még a szemüvege is kevésbé tűnt kockának ebben az összeállításban, mint egyébként. Jól néz ki, állapítottam meg, ami különös módon csak még mogorvábbá tett.

– Elfeledkeztem róla – motyogtam. Mély levegőt vettem. Erre ma nem voltam felkészülve. Maga lesz a pokol betanítani valakit, mindent megmutatni neki és türelmesnek mutatkozni. Még akkor is, ha ezúttal Isaacről volt szó.

– Minden oké? – kérdezte, és megállt előttem, mindkét kezét a farmerje zsebébe dugva. Legszívesebben megfordultam, és elmentem volna. Ma senkit nem akartam a magam közelében tudni, legkevésbé egy olyan valakit, aki ilyen kérdést tesz fel nekem, és úgy néz rám, mintha ismerne engem, pedig nem tud rólam semmit. De én kínáltam fel Isaacnek az állást, és már Alnek is szóltam, hogy jönni fog. Kénytelen-kelletlen össze kell szednem magam.

– Persze – mondtam bénán, és a bejárat felé bólintottam. – Gyere! Bemutatlak téged Alnek.

Pár másodperc telt el azzal, hogy Isaac egyszerűen csak rám nézett, úgy, mintha közvetlenül belelátna a lelkembe, és felismerné, hogy becsapom. De aztán csak bólintott, és hallgatagon követett az étterembe.

Rögtön hátra vezettem Al irodájába. A főnököm a gurulós irodai székén ült, és – mint ahogyan minden más széken is – úgy festett rajta, mint egy óriás. Az íróasztalon több vastag mappa hevert előtte, és úgy tűnt, épp a papírmunkát végzi. Amikor beléptünk, felemelte a fejét, és hol Isaacre, hol rám pillantott.

– Helló, Al! Ő itt az a srác, aki Willa állására pályázik – mondtam.

Al felállt, és észrevettem, ahogy Isaac megmerevedett mellettem. Én mostanra már hozzászoktam, milyen félelemkeltőnek és veszélyesnek látszik Al a borotvált koponyájával, a hatalmas karjaival és izmos alkatával – de Isaacre, aki először állt szemben vele, biztosan nyomasztóan hatott.

Al egyszer tetőtől talpig végig mérte Isaacet.

– Tehát ő lenne a barátságos, elkötelezett és megbízható fiatalember, akiről beszéltél?

– Pontosan.

Hozzánk lépett az íróasztal mögül, és a kezét karba tette a mellkasa előtt.

– Tudsz pincérkedni?

Isaac elég zöldfülűnek tűnt, amikor a fejét csóválta.

– Röviddel ezelőttig még egy műszaki szaküzletben dolgoztam. Ott a szerviz mellett a vevőszolgálatban is kisegítettem, de…

– Azt kérdeztem, tudsz-e pincérkedni – szakította félbe őt Al.

Isaac mély levegőt vett.

– Még nem. De készen állok rá, hogy megtanuljam.

Al bólintott, és a kezét nyújtotta felé.

– Ezt akartam hallani. Albert Phelps vagyok, itt mindenki Alnek szólít.

Isaac azonnal belecsapott. Eléggé mély benyomást tett rám, hogy nem rándult össze, amikor Al megszorította a kezét, hanem csak hevesen pislogott néhányat.

– Grant, Isaac Grant.

Nehezemre esett, hogy ne kezdjek prüszkölni.

– Hétközben rendszerint nem sok minden történik, akkor lehet, hogy egyedül is fogsz vinni műszakokat. Hétvégén viszont többnyire ketten vagy hárman vagyunk itt. Sawyer felel az italmérésért, a te feladatod lesz a beltéri szerviz, tehát a megrendelések felvétele és a felszolgálás. Ő majd mindent meg fog mutatni neked. – Felém biccentett, ami Al-nyelven annyit jelent: „Húzzatok el, folytatnom kell a munkát.”

Úgy döntöttem, hogy Isaacnek először az öltözőt mutatom meg, ahol a szekrényeink vannak. Alighogy becsuktuk magunk mögött Al irodájának az ajtaját, Isaac kirázta a kezét, és sziszegve szívta be a levegőt.

– Azt hiszem, eltörte egypár csontomat – mondta.

Eltekintettem tőle, hogy elmondjam Isaacnek, hogy Al valószínűleg nemcsak a keze csontjait, hanem a teste összes csontját is el tudná törni, ha éppen ahhoz lenne kedve. Inkább elővettem két kötényt a szekrényemből, és megmutattam, hogyan kell hátul jól megkötni. Épp be akartam lépni Isaac mellett a konyhába, amikor visszatartott a karomnál fogva.

– Mi van? – kérdeztem ingerülten.

– Nem látszol nagyon boldognak – mondta, és tekintetével azarcomat fürkészte, mintha keresne benne valamit. Hogy mit, azt nem tudtam.

– Soha nem látszom boldognak, Isaac. Ezt hívják resting bitchface-nek[1] – mondtam kifejezéstelenül.

– Mostanra egész jól megismertem az arcodat. Többnyire ennél azért jobban néz ki.

Felhorkantam.

– És még azt gondoltam, hogy megtanítottam neked, hogyan kell hízelegni valakinek. Talán mégsem vagyok olyan jó, mint gondoltam.

Döbbentnek tűnt.

– Tudod, hogy értettem. Csak azt akartam ezzel mondani, hogy úgy nézel ki, mintha…

– Igen? Hogy nézek ki? – kérdeztem, és egy kihívó lépést tettem felé. Legszívesebben rákiabáltam volna, egyszerűen csak azért, mert nem hagyott nyugton.

Isaac halkan sóhajtott. Aztán magához húzott.

– Úgy nézel ki, mint akinek egy ölelésre van szüksége – mondta halkan.

Kellett egy pillanat, hogy megértsem, mit is tesz éppen. Ez a szemétláda tényleg átölelt engem.

Visszatartottam a lélegzetem, amikor a karjait még egy kicsit szorosabban körém fonta. Az egyik kezével végig simította a vállam, a másikkal a derekamat. Szinte vigasztaló gesztusnak tűnt. A kezemet ökölbe szorítottam.

– Sawyer, olyan merev vagy, mint egy deszka. Az ölelés ereje nem tud kibontakozni, ha ennyire görcsbe rándulsz.

Hallhatóan kifújtam a levegőt.

– Hát te teljesen megőrültél.

Isaac egyik kezét levette rólam, hogy az enyém után nyúljon és a hátára tegye. Ugyanezt tette a másikkal is. Aztán újra megfogott.

Éreztem a szívverését és nyugodt légzését.

Csak fogott engem. Anélkül, hogy szólt volna egy szót is. És anélkül, hogy a kezével simogatott volna – amihez egy olyan férfitól, akihez testileg ennyire közel voltam, tulajdonképpen hozzá voltam szokva.

Isaac fogott, és egyszer csak észrevettem, hogy melegem lett, és lassan ellazult a testem. A fájdalom még ott volt, de hirtelen elviselhetőnek tűnt, és már nem fenyegetett azzal, hogy belülről szétfeszít.

Végül Isaac eltávolodott tőlem. Kezét a vállamra tette, és egy kicsit eltolt magától.

– Most varázslatos módon eltűnt a bitching resting face.

– Resting bitch face a neve.

– Nekem mindegy, mi a neve. Jobban nézel ki.

– A bókjaid szívet melengetőek. Kocka – tettem hozzá, hogy visszahozzak közénk valami olyasmit, mint a normalitás.

Mosolygott.

– Hiszen ezért korrepetálsz engem. Én cserébe az idősebb testvérként szerzett sokéves tapasztalataim alapján őrült jól tudok ölelni.

– Ne nézz már ilyen önelégülten, inkább gyere velem előre, hadd mutassam meg, mit is kell egy pincérnek csinálni!

Isaac nevetett, de minden további szó nélkül kiment az ajtón a konyhába.

Én egy pillanatra megálltam, és utánanéztem.

Csak amikor a szívverésem valamelyest normalizálódott, akkor vettem egy mély lélegzetet, és követtem őt.

Három órával később Al és én döbbenten figyeltük a pult mögötti helyemről, ahogy Isaac öt tányérral egyszerre egyensúlyozva kisietett a konyhából, és sugárzó mosollyal a tizenkettes asztalnál ülő vendégek elé tette őket. Természetesen minden tányért a megfelelő személy elé. A visszafelé úton leszedte a hetes asztalt, és sikerült a tányérokat és a poharakat úgy feltornyoznia, hogy mindent el tudott vinni egy fordulóval. A lengőajtón át eltűnt a konyhában, hogy aztán a következő pillanatban újra kijöjjön, és az italos tálcát, amit előkészítettem, a kilences asztalhoz vigye.

Felhúztam a szemöldököm, és Alhez fordultam. Isaac után bámult. Még soha nem láttam, hogy ne jutott volna szóhoz.

Egy idő után rám nézett. Aztán átfogta a fejemet hatalmas mancsaival, és cuppanós, nedves puszit adott a fejem búbjára.

– Pfuj! – kiáltottam, és a hasába bokszoltam.

– Jövök neked eggyel, Dixon. A srác egy ajándék – mondta. A mutatóujjával rám mutatott. – Komolyan, jegyezd ezt meg.

Azonnal elkészítem a szerződését.

– Persze – morogtam.

Én kétszer voltam itt próbanapon, mielőtt Al igent mondott volna nekem. Ugyan nem akartam, de egy kicsit irigy voltam Isaacre.

Van egyáltalán valami, amit ez a srác ne tudna?

Ha nem ő lenne a diplomaprojektem, és nem lenne mostanra számomra olyasmi, mint egy barát, akkor a szívem legmélyéből utálnám őt.

De valahogy elbűvölő is volt azt látni, ahogy Isaac egyik pillanatról a másikra munkaüzemmódra tud váltani, teljesen összeszedett volt, és nem hagyta, hogy bármi is kizökkentse. Ilyenkor duzzadt az energiától és a tettrekészségtől, míg egyébként mindig olyan visszafogott és bizonytalan volt mindenben, amit csak tett.

Hogy csinálta, hogy egyszerre olyan nyíltan és barátságosan tudott beszélni a vendégekkel, anélkül, hogy csak egyetlen alkalommal is elpirult volna? Szinte úgy tűnt, mintha lenne egy kapcsolója, amit át tudna állítani munkaüzemmódra.

Miután az utolsó vendégek is elhagyták a Steakhouse-t, elkezdtem a pénztárzárást, miközben Isaac az utolsó asztalokat is leszedte és letörölgette. Amikor elkészült, konyharuhával a kezében odajött hozzám a pulthoz. Először az egyik, aztán a másik keze köré tekerte, majd várakozásteljesen rám nézett.

– És? Milyen benyomást keltettem?

– Al éppen a szerződésedet készíti, te stréber.

Hullasápadt lett.

– Tényleg?

Bólintottam.

Isaac pár másodpercig tátott szájjal nézett rám. Aztán mosoly áradt szét az egész arcán.

– Kihúztál a pácból, Sawyer. Köszönöm.

– Nincs mit – mondtam. – Gyere, még megmutatom, hol van a raktár és a teherlift.

Követett lefelé, és gyorsan elmagyaráztam neki, hogy hogyan tudja innen felvinni az üvegeket és a többi készletet.

– Rögtön után is tölthetjük a holnapi italokat, ha már idelent vagyunk – javasoltam.

Isaac bólintott, és elkezdte adogatni az üvegeket az italosládákból. Betettem a liftbe, és feljegyeztem egy listára, ha az egyik láda kiürült. Egy darabig csendben dolgoztunk egymás mellett. Oldalról folyamatosan Isaacre pillantgattam, figyeltem az arcát, ahogy koncentrál, és észrevettem, milyen hatékonyan és lelkiismeretesen áll még egy ilyen egyszerű feladathoz is, mint ez. Egyértelmű volt, mennyire akarja ezt az állást. Szemlátomást olyannyira akarta, hogy az is sikerült neki, hogy egyszerűen lerázzon magáról mindent, ami egyébként visszatartja.

Felém nyújtott egy üveget a ládából, én pedig annyira elmerültem a gondolataimban, hogy mellé nyúltam, és véletlenül hozzáértem a kezéhez.

Rám mosolygott, amikor halkan bocsánatot kértem, és elbűvölve állapítottam meg, hogy össze sem rezzent és el sem pirult. Ehelyett még egyszer felém nyújtotta az üveget, utána pedig még egyet.

– Miért van ilyen égető szükséged erre az állásra? – kérdeztem. – Szóval, azt megértem, hogy miért akarsz pénzt keresni. De most szinte úgy tűnik, mintha élet-halál kérdése lenne.

Isaac az egyik italosládával foglalatoskodott. Háttal nekem azt mondta:

– Ugyan a szüleimnek van egy farmja, és egész jól is megy, de… – röviden megállt.

– Nem kell elmesélned, ha nem akarod – mondtam, azonban reméltem, hogy mégis megteszi. Minél többet mesélt, annál kevesebb alkalmam adódott, hogy a saját problémáimon törjem a fejem.

– Nem, dehogyis, nem titok – mondta, és egyik ládát húzta el a másik után. Megköszörülte a torkát, és mély lélegzetet vett. – Kicsivel azelőtt, hogy leérettségiztem, az apám súlyosan megbetegedett, és meg is kellett operálni. Akkoriban nem volt különösebben jó a helyzetünk, a kukorica- és szójatermés abban az évben borzasztó gyenge volt. A szüleim éppen az összes megtakarított pénzünket egy aratógépre költötték, ezenkívül két istálló rossz állapotban volt, és azokat is fel kellett újítani. Egy csomó feladatot át kellett vennem, pedig tulajdonképpen… – megállt.

– Mit akartál tulajdonképpen? – faggatóztam.

Rám nézett.

– Soha nem terveztem, hogy a farmon maradok, hanem mindig is egyetemre akartam menni.

– De az apáddal történtek miatt ott maradtál.

A tekintete elsötétült.

– Így van.

– Mennyi ideig?

– Több mint egy évig.

– Az jó hosszú.

– Egyáltalán nem ez volt a probléma… legalábbis nem elsősorban. Számomra mindig is eldöntött tény volt, hogy valamikor el fogok menni, hogy valami mást próbáljak ki. Mindenképpen meg akartam nézni, vajon van-e még más is, ami nekemvaló, és a lehető legtöbbféle szakra szeretnék járni. De szemlátomást jól végeztem a farmon a dolgom. A szüleim büszkék voltak rá, ahogy minden feladatot megoldottam. Azt gondolták, megváltoztattam a véleményemet.

Betettem egy újabb üveget a liftbe.

– De nem így lett.

Hagyott egy kis időt magának a válaszra.

– Nem.

Nyilvánvaló volt, hogy nehezére esett beszélni erről. Nem faggatóztam, mert én magam is utálom, ha az emberek olyasmiről kérdezősködnek, ami nem tartozik rájuk.

– Amikor elmondtam az apámnak – kezdte egy kis idő múlva újra –, teljesen kiakadt. Biztos volt benne, hogy át fogom venni a farmot, de én ilyet soha nem mondtam. Aztán kvázi kidobott engem. – Isaac nyelt egyet. – Azóta alig váltottam vele egy szót is.

– De egyszer azt mesélted nekem, hogy minden hétvégén hazautazol, hogy ott segíts.

Megvonta a vállát.

– Megyek is. A testvéreim miatt utazom oda, hogy együtt lehessek velük. És a nagyszüleim miatt, akik ugyanabban a házban élnek, mint mi. Mellette azt csinálom, ami éppen adódik. De a szüleimmel alig beszélek. Eléggé csalódottak miattam.

Isaac összeszorította a fogát. Amikor odatartotta nekem az utolsó üveget, kerülte a pillantásomat.

– Ez valóban gáz, Isaac – mondtam.

Szomorúan mosolygott.

– Szerintem is. De hát ez van. Nem fogom megváltoztatni a véleményemet, még ha szeretem is a farmot. Ezért próbálok nem függeni a szüleimtől anyagilag. Soha nem akarták, hogy egyetemre járjak, de…

Tehetetlenül megvonta a vállát.

– Egyszerűen csak el kellett jönnöm onnan, és megnéznem, hogy mi minden egyebet tartogat még számomra a világ. Megnézni, hogy egyáltalán mit akarok csinálni. Olyan sok tanulnivaló van, olyan sok felfedezni való, aminek eddig még csak a töredékét láttam. Egyszerűen… többet akartam.

Ezt teljesen meg is tudtam érteni. Egykor ugyanezt éreztem, még ha más okok miatt menekültem is el Rentonból.

– Tehát azt a pénzt keresed meg, amit nem akarsz a szüleidtől elfogadni – motyogtam.

Bólintott.

– Az sem olyan könnyű, ha négy testvéred van. A legidősebbik, a nővérem, Eliza egy elit egyetemen tanul, ami hihetetlenül drága. Ezenkívül ott van még Ariel, Levi és Ivy. A pénznek mindig is szűkében voltunk.

– Mennyi idősek a testvéreid? – kérdeztem.

– Eliza egy évvel idősebb nálam, tehát huszonkettő. Ariel nyolc, Levi hat, és Ivy márciusban lett kétéves.

– Ó, hűha. Akkor köztetek egész nagy a korkülönbség.

Isaac ferdén mosolygott.

– Apa és anya mindig is nagy családot akart, de utánam anyának volt egy vetélése. Nagyon megviselte… Eltartott egy ideig, míg újra mertek próbálkozni. És akkor hirtelen heten lettünk.

Megpróbáltam fejben kiszámolni, hogy mennyi idősek lehettek Isaac szülei, amikor annyi év után újra megpróbálkoztak a gyermekáldással.

– Az anyukám a születésemkor húszéves volt – magyarázta, mintha olvasott volna a gondolataimban. – Ő és az apám korán összeházasodtak.

– És mit gondolnak a szüleid arról, hogy ilyen sokat dolgozol?

Valami miatt nem tudtam abbahagyni, hogy kérdésekkel bombázzam Isaacet. Rendszerint tehernek éreztem, ha valaki ilyen sokat mesél magáról, de vele más volt a helyzet. Érdekelt, amit mondott. Többet akartam tudni.

– Egyáltalán nem találják jónak, hogy anyagilag a saját lábamon állok. Azt hiszem, mérgesek, mert semmivel nem tudnak zsarolni. De a nagypapám szerint apa egyszerűen túl büszke, és soha nem ismerné be, hogy mennyire bántja, hogy ennyire eltávolodtam tőlük. Közben eredetileg csak a jó szándék vezérelt. Néhány évvel ezelőtt, mikor még gimnáziumba jártam, kis híján el kellett adniuk a farmot, olyan rossz volt a helyzetünk.

Halkan káromkodtam, de Isaac mosolygott.

– Szerencsére erre nem került sor. Mindenesetre takarékoskodnunk kellett, mindenben, ahol csak lehetett. A pénzünk nem volt elég új ruhákra, úgyhogy Elizának és nekem meg kellett osztoznunk a holmikon. Bizonyára el tudod képzelni, mennyire népszerű egy fiú a gimnáziumban, aki ugyanazokban a cuccokban jár, mint a nővére.

– Hiszen már említetted, hogy az iskolás éveid… nem voltak jók.

Felhorkant.

– Maga volt a pokol. Az osztálytársaim voltak… a pokol.

– Csak mert nem voltak új ruháid? – kérdeztem.

– Mert szegények voltunk. Igazán szegények. És ezt mindenki tudta. Hiszen már első ránézésre is látszott. Nem csak a ruhákon. Az iskolatáskámon, a tízóraimon, a nem létező sportcipőimen. A tinik számára az ilyesmi elég ok arra, hogy undorító dolgokat tegyenek a szekrényedbe, vagy lesben várjanak, és egymás után több délutánra bezárjanak a női vécébe.

A homlokán mély ráncok jelentek meg, de valójában inkább zavarodottnak látszott, mint dühösnek, úgy, mintha igazából meg sem tudná rendesen magyarázni magának, miért kavarják fel ennyire ezek az emlékek.

De én megértettem.

Ezért volt Isaac olyan, amilyen. Nem ingekről, tiszta cipőkről vagy rendes frizuráról volt szó – hanem a kontrollról, amit a korábbiakhoz képest a külsején és a másokra tett benyomásán gyakorolt.

Azon tűnődtem, mit jelent, hogy ezt a kontrollt az elmúlt napokban éppen nekem adta át.

– Csodálom, hogy még mindig odautazol a szüleid farmjára. Nem tudom, hogy én képes lennék-e rá – mondtam egy idő után.

– Mindegy, hogy a döntéseimet jónak találják, vagy sem: a családom az otthonom. Ez soha nem fog megváltozni.

Az utolsó szavai hallatán a szívem hevesen kezdett kalapálni. Pontosan ugyanezt éreztem Riley iránt.

Isaac elvette tőlem a tollat, és kitette az utolsó pipát a listára. Mintha a gondolataimban olvasott volna, váratlanul azt kérdezte:

– Vannak testvéreid?

– Igen, egy nővérem.

– Hány éves?

– Huszonhárom. Egy állatklinikán dolgozik, és… nemrég eljegyezték. – A szavak annyira hamisnak tűntek a számból, hogy alig tudtam kiejteni őket.

– De hát ez szuper. Ugye? – A hangsúlya és a pillantás, ahogyrám nézett, elárulta nekem, hogy Isaac túlontúl figyelmes.

– Én… igen – motyogtam. Képtelen voltam elmondani neki azigazságot: ugyanis engem az a gondolat, hogy a nővérem valakivel egy új, teljesen más életet fog felépíteni, pánikba sodort.

– Különös, hogy vannak, akik az egész életüket megtervezik, míg másoknak még csak fogalmuk sincs, mit is akarnak valójában, ugye? – kérdezte Isaac, miközben becsukta a teherlift ajtaját. – Ha a babakori fotóimat megnézem, a szüleim fiatalabbak rajta, mint én most vagyok. Ez egy teljesen furcsa gondolat. De hát mindenkinek más az időzítése.

– Egyáltalán nem ez az, ami annyira kikészít – hallottam meghirtelen a saját hangomat. A szavak egyszerűen csak kibuktak belőlem, anélkül, hogy vissza tudtam volna tartani őket. Talán azért volt, mert Isaac olyan sok mindent mesélt el magáról. De talán azért is, mert éreztem, hogy belülről felfalna, ha ezeket a gondolatokat még tovább magamban tartanám.

– Hanem? – kérdezte lágyan.

Kerültem a pillantását.

– Egyszerűen csak… – Az alsó ajkamba haraptam.

Isaac várt.

Mély lélegzetet vettem.

– Riley és én mindig olyan hasonlóak voltunk. Teljesen egyformán működünk. Főleg a házasságról voltak ugyanazok a nézeteink. És most eljegyezték. Biztosan nemsokára teherbe is fog esni – fintorogtam. – Már egyáltalán nincs bennünk semmi közös. Közben ő az egyetlen személy, aki… …megért engem.

Belülről az arcomba haraptam, hogy ezzel tartsam vissza magam a további beszédtől.

– Tehát az az érzésed, hogy eltávolodik tőled? – kérdezte Isaac.

A szürke kőpadlóra meredtem, és a fogaimat egy kicsit még erősebben az arcomba mélyesztettem. Végül megvontam a vállam.

– Ezt ismerem valahonnan – mondta, és mellém támaszkodott a falhoz.

Kérdőn néztem rá.

– Ez Elizával és velem is hasonlóképpen történt. Gyerekként elválaszthatatlanok voltunk, azért is, mert szinte semmi korkülönbség nincs köztünk. De ő a gimnázium végén megváltozott. Miközben én a poklon mentem keresztül, ő az osztálytársai között nagyon népszerű volt. Kicsit megkönnyíthette volna az életemet, ha bevon a baráti körébe. De hát ilyen a gimnázium. Mindenki egyedül harcol. És miután a Harvardra ment, egyre kevesebb lett köztünk a kapcsolat.

– Hogy kezelted ezt a helyzetet? – kérdeztem halkan. Mindennél jobban féltem attól, hogy Riley és én egyszer majd nem beszélünk többet egymással.

– Először békén hagytam, végül is az első időszak az egyetemen olyan izgalmas és stresszes. De később aztán kérdőre vontam. Időközben a kapcsolatunk újra javulni kezdett. De tényleg nagyon messze van. Ez már nem olyan, mint régen volt.

Ez nem éppen az volt, amit hallani akartam. De hát nem minden történet úgy ér véget, ahogyan szeretnénk.

Ezt nálam senki nem tudja jobban.

– Ez tényleg vacak dolog.

– Semmi baj. Nehéz, ha vannak a másikkal szemben elvárásaink, ugyanakkor az ő elvárásait nem tudod teljesíteni. De állatira hiányzik nekem.

– Legalább az én nővérem csak a szomszéd államban van, és nem az ország túlsó felén. Ötezer kilométer meglehetősen nagy távolság – mondtam.

Isaac bólintott.

Elgondolkodtam azon, amit az imént mesélt nekem. Alig néhány nappal ezelőtt Isaacet egyetlen szóban össze tudtam volna foglalni: kocka. De most hirtelen annyival többet láttam benne: a fiút és a testvért. Valakit, akinek nehéz volt a tinikora, valakit, akinek nagy az akaratereje és bátor, de ennek ellenére nem felejtette el, hogy honnan jött. Valakit, akit csodálok.

– Nos, hát ez van – szakította félbe a gondolataimat. – És mit szólnak a szüleid Riley eljegyzéséhez?

Hirtelen mintha jeges vízzel öntött volna le. A tarkómon felállt a szőr, és a mellkasom úgy szorított, hogy nem kaptam levegőt.

Váratlanul felálltam. Megnyomtam a lift gombját, és ezzel elindítottam. – Sawyer…

– Késő van, otthon még meg kell csinálnom valamit az egyetemre – mondtam határozott hangon. – Azonkívül azt sem akarom, hogy Al azt gondolja, hogy isten tudja, mit művelünk idelent. A végén még meggondolja magát a szerződéseddel kapcsolatban.

Anélkül, hogy ránéztem volna Isaacre, a pincelépcsőhöz mentem.

Szótlanul követett, de elgondolkodó pillantását az egész felfelé vezető út során éreztem a hátamon.

1 0 . f e j e z e t

Attól, hogy Rentonba utaztam, nem támadt olyan érzésem, mintha hazatérnék. Épp ellenkezőleg, mint minden alkalommal, a kétórás vonatút most is az egész év két legrosszabb óráját jelentette számomra. A fejem zúgott az alkoholtól, amit előző este döntöttem magamba, hogy legalább valamennyit tudjak aludni, és a gyomrom is lázadozott, mert reggel nem tudtam lenyelni egyetlen falatot sem.

Amikor végül megállt a vonat, és leszálltam, harcolnom kellett az ellen a késztetés ellen, hogy nyomban sarkon forduljak, újra felszálljak a vonatra, és visszamenjek Woodshillbe. Vagy valahova máshova. Mindegy, hogy hova. De aztán összeszedtem magam. Riley és én ezt a napot már sokszor kibírtuk együtt. Ma is meg fogjuk tudni csinálni.

Amikor végül észrevettem Riley-t a peronon, tényleg azonnal jobban éreztem magam. Mindig is ilyen hatással volt rám. Amikor még éltek a szüleink, de utána is, amikor a nagynéném, Melissa megint rajtam töltötte ki a mérgét, ha rossz napja volt, ami után a szobámban a takaró alá rejtőztem, és sírtam. Csak akkor lett jobb, amikor Riley odajött hozzám és megvigasztalt.

Önkéntelenül eltűnődtem rajta, vajon még meddig tudja ezt a szerepet betölteni számomra. Vagy meddig akarja.

Riley mellett ott állt Morgan, és a karját a nővérem vállára tette. Még nem vettek észre engem, ezért egy pillanatig nyugodtan szemügyre vehettem kettőjüket. Úgy festettek, mint akiket egymásnak teremtettek. Morgan teste, éppúgy, mint Riley-é, tetőtől talpig tele volt tetoválásokkal. Mivel sötét bőrű, a tetoválások rajta egész másképp érvényesülnek, mint Riley-n vagy rajtam. A ruhásszekrénye úgy tűnt, mintha pontosan négy darabból állna: farmer, fekete póló, bőrdzseki, bokacsizma. Még soha nem láttam rajta semmi mást. Hozzá a fültágítók a fülcimpáján és a vastag gyűrűk az ujjain – aki nem ismeri őt, és nem tudja, hogy valójában olyan szelíd, mint egy nyuszi, azt a külseje első látásra valószínűleg elriasztja.

Tökéletesen illett Riley-hoz. És nem lehetett nem észrevenni, hogy milyen boldogok együtt.

Én azonban miért nem tudtam örülni a boldogságuknak?

Akkor vettek észre, amikor már csak néhány lépésnyi távolságra voltam tőlük. Riley azonnal eltávolodott Morgantől, és mindkét karjával átkulcsolt. Viszonzásképpen szorosan átöleltem.

– Szia, te kis hisztérika! – suttogta a fülembe.

– Szia, te külvárosi anyuka! – feleltem ugyanolyan halkan.

Belecsípett a vállamba, én pedig káromkodtam egyet.

– A Dixon testvérek, újra együtt. Micsoda szép látvány – mondta Morgan mellettünk.

Ő is átölelt, aztán lágyan megszorította a vállamat.

– Jó látni téged, Sawyer – mondta őszintén.

– Én is örülök.

Éreztem, hogy Riley várakozásteljesen néz rám, és tudtam, elérkezett az ideje, hogy sok boldogságot kívánjak nekik. Végül is ez volt az első alkalom, hogy Morgant az eljegyzés óta láttam. De egyszerűen nem sikerült kiböknöm.

Egy másodperc múlva a szája egyik sarkát könnyedén felfelé húzta, majd újra elengedte a vállam.

– Akarod, hogy induljunk? – kérdezte Riley halkan, és az egyik karjával átölelt.

Arról, hogy akarom, szó sem volt.

A temetőbe autóval még fél óra sem volt az út.

Odafelé alig beszéltünk. Sem Riley, sem én nem voltunk túl jók a csevegésben, főként, mert mindketten tudtuk, hogy nincs értelme olyan dolgokról beszélni, mint az egyetem vagy a munka, miközben anya és apa sírja felé tartunk.

A parkolóban Morgan kinyitotta a csomagtartót, és elővett egy fehér vadvirágokból álló csokrot, amit ő és Riley vásároltak, mielőtt engem felvettek. Aztán egyedül hagyott minket, és Riley és én elindultunk a Greenwood Memorial Parkon át vezető úton.

A temető gondozott volt, a gyep harsogóan zöldellt, és nagy fák vették körül az egész területet. Az egyetlen oka, amiért ilyen szépen gondozták, az az volt, hogy itt nyugszik Jimi Hendrix, ezért a Greenwood Memorial Park inkább turistalátványosság, mint temető. Anya és apa hatalmas rajongói voltak a zenésznek, és biztosan örültek volna ennek, ezért Riley-val nem találtunk ebben semmi kifogásolnivalót.

Néhány méterre a sírtól Riley keze után nyúltam, és szorosan belekapaszkodtam. Együtt tettük meg az utolsó pár lépést, és végül megálltunk anya és apa sírja előtt.

Szótlanul meredtünk a sírkövekre. Egyszerűek voltak, és nem keltettek feltűnést – masszív, természetes, lekerekített szélű kövek voltak. Csak a szüleink neve, Erin és Lloyd Dixon, illetve a születésük és haláluk napja volt belegravírozva. Kilencéves voltam, amikor megtörtént, Riley épphogy tizenkettő. Ha idősebbek lettünk volna, és eldönthettük volna, azt kértük volna, hogy Simon & Garfunkel számából, a The Sound of Silence-ből, mindkettejük kedvenc számából álljon rajta egy sor. Valami, ami elárulja, hogy ennek a két embernek, akiket ide temettek el, volt személyiségük. És hogy voltak olyanok, akik meggyászolták őket.

Így ezek egyszerűen csak… kövek voltak.

Nagyot nyeltem. Riley elengedte a kezem, és lehajolt, hogy letegye a virágcsokrot. Aztán átölelt. Nem sírtunk – Riley és köztem több mint tíz éve zajlott egy kimondatlan verseny, hogy ki tud kevesebb érzelmet kimutatni. De annak a módja, ahogyan egymásba kapaszkodtunk, mindkettőnknek elárulta, hogy mennyire kevéssé voltunk jól valójában.

Szabad kezemmel megfogtam a medálomat.

Hüvelykujjammal végigsimítottam a cirkalmas szegélyét. Egyszer. Kétszer. Aztán erősebben, míg az éles szélek a bőrömbe nem mélyedtek. Riley észrevette, és még szorosabban megölelt.

Nem lett könnyebb. Teljesen mindegy, hogy hány év telt el – soha nem lesz könnyebb a szüleink sírjánál állni. A fájdalom lehengerlő volt, és a mai egy olyan nap volt, amikor teljes egészében éreztem. Egy olyan nap, amit alig bírtam ki, mert annyira fájt. Fájdalmas volt, gyötrelmes és túl sok.

– Azt hiszem, büszkék lennének ránk – mondta Riley egy idő után halkan.

Nem tudtam válaszolni rá. Fogalmam sincs, mit mondana anya és apa, ha látnának most engem.

Túl sok alkoholt iszom, túl sok pasival feküdtem le, és alig vannak barátaim. Nem tudok örülni a nővérem eljegyzésének, mert nem akarom, hogy egyedül hagyjon. Az egyetlen dolog, amiben jó vagyok, az a fényképezés.

– Biztosan – mondtam kifejezéstelenül. A szó hamisan hangzott a számból, mint egy ragacsos massza, amit inkább nagy nehezen visszanyeltem volna, mint hogy hangosan kimondjam.

Örültem, amikor eljöttünk a temetőből. Morgan a kijáratnál várt ránk, és Riley egyenesen odafutott hozzá, a karjaiba. Néhány másodpercig Morgan csak fogta őt, aztán lágyan megsimogatta a hátát, és valamit súgott a fülébe, amit nem értettem.

A szívem fájdalmasan összerándult, és elfordultam.

Alig tudtam palástolni a megkönnyebbülésemet, amikor végül elindultunk a Hot Warba. A kicsi, füstös helyiség volt a törzshelyünk Rentonban, és tizenhárom éves korom óta szeptember negyedikén minden évben ide tértünk be, és olyan sokat és olyan sokáig ittunk, amíg ennek a napnak a súlya már nem fenyegetett azzal, hogy agyonnyom minket, és az a tény, hogy akkor nemcsak a szüleinket, hanem a gyerekkorunkat is elvették tőlünk, már nem tűnt annyira elviselhetetlennek.

Riley, Morgan és én átmentünk a keskeny, graffitikkel telefújt bejáraton, és helyet foglaltunk az egyik kerek faasztalnál. Kora délután volt, ezért rajtunk kívül csak a Hot War tulajdonosa volt jelen. Morgan a bárhoz ment, és hozott nekünk három üveg sört, illetve három csordultig töltött whiskey-s poharat. Nem koccintottunk, hanem csak ledöntöttük a whiskey-t. Aztán Morgan összeszedte a poharakat, és visszament a bárhoz, hogy hozzon egy második kört. A kezemben lévő söröspohárra meredtem, és nem kívántam magamnak semmi mást, mint hogy ez a nap érjen végre véget.

Az alkohol segített. Egy idő után leomlott rólunk a feszültség, és elkezdtünk beszélgetni egymással. Szeretem, ha Riley a munkájáról mesél. Állatorvosi asszisztens, ami kitűnően illik hozzá, mivel mindig is varázslatos kapcsolat fűzte az állatokhoz. Riley-nak csak meg kell simogatnia őket, vagy néhány szót suttognia nekik, és máris megnyugszanak.

– Tényleg, Sawyer. Látnod kellett volna. Pici volt, de annyira nagyok voltak a fülei, hogy leértek a földre. Amikor felébredt az altatásból, végig a saját fülében botladozott – mondta vigyorogva. Egy egészen kicsit már összeakadt a nyelve, és vadul pötyögött a mobiljába, mert mindenképpen meg akarta mutatni nekem a fotóját.

– Most ő is feltétlenül akar egy beagle-t – mondta Morgan nekem halkan, és kortyolt egyet a söréből.

Riley diadalittas hangot adott ki, és elém tartotta a telefonját.

Hátra kellett dőlnöm, hogy egyáltalán felismerjek valamit. A képen egy kutya volt, aki a mancsával a saját fülére lépett, és majdnem az oldalára dőlt.

– Hiszen úgy néz ki, mintha be lenne rúgva – mondtam. – És a fülei!

– Ugye mondom! – kiáltotta Riley izgatottan. – Bébi, én is akarok egy fülű kutyát!

– Azt hiszem, ezt ennél még egy kicsit pontosabban meg kell határoznod.

– Egy hosszú fülűt – egészítette ki Riley.

– Meglesz. De csak az esküvő után.

Egy pillanatig mosolyogva néztek egymásra. Aztán Riley tekintete elhomályosult, és közben a whiskey-s poharát ide-oda forgatta. Majd mély levegőt vett, és rám nézett.

– Az esküvői előkészületek már nagyon előrehaladottak.

Nem tudtam tenni ellene: lemerevedtem. Riley természetesen észrevette. Mióta nálam járt a kollégiumban, ezt a témát minden alkalommal kerültük, mikor telefonon beszéltünk egymással. És még ha tudtam is, hogy a valósággal valamikor szembe kell néznem, és el kell fogadnom Riley döntését, azt kívántam, hogy legalább ma még hadd ússzam meg. Ehelyett ő és Morgan várakozásteljesen néztek rám.

Barátságos arckifejezést erőltettem magamra.

– Ez nagyon… jó.

Riley szeme felcsillant. Egy szempillantás után el is tűnt, de pontosan láttam. Elég jól ismertem a nővéremet ahhoz, hogy tudjam, ezúttal nem fog tágítani. A következő szavai megerősítettek ebben.

– Időközben már a helyszínt is lefoglaltuk.

Mindent megpróbáltam, hogy a mosolyom megmaradjon az arcomon, azonban egyetlen szót sem tudtam kinyögni. Olyan volt, mintha egy hatalmas csomó keletkezett volna a torkomban. És a gyomromban. Ez a nap már épp elég rossz volt – miért kellett a nővéremnek még rosszabbá tennie?

Elnéztem Riley mellett az óriási graffitire, ami a mögötte lévő falon díszelgett. Biztos új lehet, mert még sosem láttam ezelőtt. Egy sellő ült egy sziklaszirten, zöld haja meztelen mellén át a derekáig ért, ahol a teste csillogó halfarokba ment át. A képet kék és zöld neoncsövek világították meg, és baromi jól nézett ki. Kár, hogy nem volt nálam a fényképezőgépem. Szuper motívum lett volna.

– Menő ünnepség lesz – szakított ki Riley a gondolataimból. –Egy pajtát foglaltunk le, ahol tavaly házasodtak össze a barátaink, és elhatároztuk, hogy nem kérünk étkezést. Mindenki, aki szeretne, hozhat valami csekélységet a büféhez.

A mosolyom egyre erőltetettebbé vált. Te jó ég, mi van velem? Miért nem tudok úgy viselkedni, mint egy normális ember, és egyszerűen örülni? Vagy legalább úgy tenni, mintha?

– Harlow, a barátnőm a klinikáról, és Janice, akit még a gimnáziumból ismerek, lesznek a koszorúslányok.

Ledermedtem, és nem mertem Riley-ra nézni. Ó, istenem, most jön. Most fogja megkérdezni, hogy az esküvője napján mellé fogok-e állni az oltárnál, fogom-e a csokrát, és végignézem-e, ahogy elbúcsúzik tőlem, és egy teljesen új családot alapít. Nagyot nyeltem, és elfojtottam a késztetést, hogy szorosan összezárjam a szemem.

– Már találtunk egy ceremóniamestert is, aki az istállóban levezeti a szertartást. És a barátaink fognak zenélni, akik egy együttesben játszanak. Olyan szuper lesz! Ó. Oké. Vagy talán mégsem.

– És mivel a tervezés most olyan jól halad, már novemberben össze akarunk házasodni – tette hozzá Morgan.

Tágra nyitottam a szemem.

– Novemberben? – krákogtam.

Mindketten bólintottak, és a mellkasomban egy olyan léggömb növekedett, ami azzal fenyegetett, hogy bármelyik pillanatban kipukkad.

– Tudjuk, hogy ez nagyon kevés idő egy esküvő megtervezésére, de nem is kell hagyományos ceremóniának lennie, vagy ilyesmi. Mi csak annyit szeretnénk, hogy eltöltsünk egy szép napot, együtt a barátainkkal, lazán és kötetlenül – magyarázta Morgan.

– Mindenki őrültnek tart minket – mondta Riley mosolyogva.

– Azok is vagyunk – motyogta Morgan, és előrehajolt, hogy nyomjon egy csókot a homlokára. Aztán egymásra néztek, és Riley teljesen elpirult.

A léggömb a mellkasomban kipukkadt.

Mit csinálok itt még egyáltalán? A saját nővérem még azt sem akarja, hogy a koszorúslánya legyek. Nem mintha annyira vágytam volna erre a szerepre, de Riley kedvéért megtettem volna. Riley-ért mindent megtennék. De ő ezt szemlátomást egyáltalán nem akarta.

Az eljegyzése hatalmas félelmet okozott nekem, mert azt hittem, hogy abban a pillanatban el fogom veszíteni, amikor igent mond Morgannek. De most rájöttem, hogy ez már réges-rég megtörtént.

Eltávolodott tőlem, túl messzire ahhoz, hogy utolérhessem.

Egyedül voltam.

Remegő ujjakkal nyúltam a poharam után, és magamba döntöttem a whiskey maradékát. Aztán a szükségesnél egy kicsit hevesebben tettem vissza a poharat az asztalra.

Riley a homlokát ráncolta.

– Tulajdonképpen meg akartalak kérdezni, hogy el szeretnéd-e készíteni a fotókat a meghívóinkra.

Felhorkantam.

– Tulajdonképpen.

– Igen, tulajdonképpen. Most azonban épp azon gondolkodom, hogy ez okos ötlet-e. Ugyanis olyan benyomást keltesz, mintha nem örülnél nekünk.

Váratlanul felálltam. Az alkohol miatt egy pillanatra megtántorodtam.

– Bocsánat! – motyogtam, és eltávolodtam egy lépést az asztaltól. – Bocsánat! De nem vagyok rá képes.

Amilyen gyorsan csak tudtam, a Hot War kijáratához futottam. Csak akkor mertem újra lélegzetet venni, amikor a nehéz ajtó kinyílt, és a friss szeptemberi levegő az arcomba vágódott. Nekidőltem az ajtó mellett a falnak. Időközben besötétedett, a csillagtalan eget bámultam, és közben próbáltam a légzésemet az ellenőrzésem alá vonni. Úgy fáradoztam rajta, hogy összeszedjem magam. De miért kellett Riley-nak kifejezetten ezen a napon felhoznia ezt a témát?

Annyira elmerültem a gondolataimban, hogy a mellettem álló pasit csak akkor vettem észre, amikor a füves cigarettájának füstje az orromba szállt. Felé fordítottam a fejem. Intenzív pillantása rajtam nyugodott, de nem mondott semmit. Lassan, tetőtől talpig végigmértem. Jól nézett ki – szögletes arca volt és félhosszú haja, amivel Kurt Cobainre emlékeztetett. Anélkül, hogy félrenézett volna, újra az ajkához emelte a cigit, és beleszívott. Figyeltem, ahogy a füst elhagyja a száját.

Aztán felém nyújtotta a cigit. Amikor elvettem, feltűnt, hogy remegnek az ujjaim. Még mindig annyira dühös voltam Riley-ra és Morganre, de legfőképp saját magamra. Sürgősen le kell nyugodnom. Beleszippantottam a cigibe, és azonnal éreztem, hogy a fejembe száll. Becsuktam a szemem. Pontosan ez az, amire most szükségem van.

Ritkán szívtam, és mindig megfeledkeztem róla, hogy milyen jó érzés, amikor a fű lassan, de biztosan minden gondolatot elűz a fejemből, amíg nem marad más, mint egy monoton zúgás. Szívtam még két további slukkot. Amikor vissza akartam adni Kurt Cobainnek a cigit, már a következő volt a kezében, és a szél ellen az öngyújtóval együtt eltakarta. Miután meggyújtotta, intett felém.

– Tartsd meg! Úgy festesz, mint akinek szüksége van rá.

Ha tudná, mennyire.

– Köszönöm.

A falnak támaszkodtam, és becsuktam a szemem.

Valamikor Kurt barátai kijöttek a kocsmából, és köré csoportosultak. Füleltem értelmetlen, részeg beszélgetésükre, miközben befejeztem a cigit. Minden szívással egyre jobban elillant belőlem a pánik.

De a csalódottság és a harag megmaradt. Közben leginkább saját magamra voltam mérges. Mérges voltam, mert nem tudtam örülni, pedig örülni akartam. Mérges voltam, mert semmi esetre sem akartam, hogy Riley bevonjon az esküvői előkészületekbe, de mégis azt kívántam, hogy legalább megkérdezett volna. És mérges voltam, mert tudtam, hogy én soha nem fogom engedni, hogy valaki olyan közel kerüljön hozzám, mint Morgan Riley-hoz. Túlzottan féltem attól, hogy megsérülök.

Fájt tudni azt, hogy teljesen magamra maradtam. Sürgősen be kell fejeznem, hogy Riley-n törjem a fejem. És legfőképp azt, hogy ezen az istenverte esküvőn.

Mintha csak valaki olvasott volna a gondolataimban, megcsörrent a telefonom. Elővettem a farmerem zsebéből.

Riley.

A nevét bámultam, de aztán kinyomtam. A kijelzőn két üzenet jelent meg, amiket még a délután folyamán kaptam. Az egyiket Dawntól, aki jó szórakozást kívánt Rentonban, és azt kérte, üdvözöljem a nevében Riley-t. Felhorkantam, és nem válaszoltam. A másik Isaactől jött, és mindössze egy fotó volt az, amin egy törött borospohár volt látható.

Valószínűleg a fű miatt volt, de a nyomás a mellkasomban hirtelen egy kicsit enyhült. A „Válasz” gombra kattintottam. Nehezebb volt, mint gondoltam, eltalálni a megfelelő billentyűket.

És még azt gondoltam, varázskezed van, vagy ilyesmi.

A válasza azonnal megérkezett. Vetettem egy pillantást az órára. Az első műszaknak, amit egyedül vitt Allel, mostanra már biztosan vége.

Varázskezem is van. Csak sajnos összeütköztem Allel.

Elképzeltem, ahogy Isaac, aki nem csak hogy tisztelte Alt, de már-már halálosan félt is tőle, utána ezerszer bocsánatot kért, mert először is összetört egy poharat, másodszor pedig megérintette Alt. Mosolyognom kellett.

Eltört közben valamid?

Azt hiszem, lett egy pukli a homlokomon.

Mutasd!

Eltelt pár perc, amíg a telefonom ismét rezgett.

Isaac készített egy szelfit, amin a homlokára mutatott, elgondolkodó arckifejezéssel. Nem volt rajta a szemüvege, és nedves hajának vége begöndörödött a homlokán. Ezenkívül ruha sem volt rajta. Igaz, csak a vállát láttam, de pontosan emlékeztem a hasizmaira és sima, meleg bőrére. Erre a gondolatra kimelegedtem.

Nem látok semmilyen nudlit, csak egy csinos pincért.

Nudlit én sem látok…

Átkozott autokorrsdbt.

A fenébe, az ujjaim vége a fűtől teljesen béna volt, és a karakterek a telefonomon túlzottan kicsik.

Ha nem tudnám jobban, azt mondanám, hogy ittál.

Van valami ünnepelnivaló?

Elhúztam a számat. Az arcom égett, és nehezemre esett megtartani az egyensúlyomat. Újra a falnak támaszkodtam.

Utálom a világot, és azt kívánom, bárcsak máshol lehetnék.

Mindegy volt, mit gondol rólam Isaac. És az is mindegy volt, hogy ez a kilenc szó volt a legőszintébb, amit valaha valakinek ezen a világon elmeséltem magamról.

Isaac egy képpel válaszolt, amin egy kislány volt látható.

Összezavarodva tartottam közelebb a szemem elé a kijelzőt.

Szentséges…

A kislány körülbelül négyéves volt, és csakugyan cuki – ha eltekintünk a szörnyen csúnya hajától. Egészen egyértelmű volt, hogy vett egy ollót a kezébe, és új frizurát készített vele magának. Volt, ahol még két centiméteres sem volt a haja, máshol pedig a válláig ért. Megrándult a szám sarka.

Fogadok, hogy legalább elmosolyodtál – írta Isaac.

Előfordul. Mi történt?

Amikor Ariel négyéves volt, ellopta a barkácsollómat, és egy kicsit fodrászosat játszott.

Újra ránéztem a képre. Most tényleg mosolyognom kellett. A frizura egész egyszerűen borzalmas volt.

Szegény ariel.

P . ÉN voltam az, aki szobafogságot kapott!

Szegény Isaac.

Így már sokkal jobb.

Te is levágtad már magadnak a hajad?

…

ugyan már

Nem, nem vágtam le. De vettem ragasztót, és megpróbáltam a tincseimet lesimítva a homlokomhoz ragasztani, mert az óvodában mindig mindenki a göndör hajamon mulatott.

Bongyorkának neveztek. Tennem kellett ellene valamit.

bwahahahah

Csak nevess. Az összes bizonyítékul szolgáló fotó megsemmisült.

Nem hiszem el egy szavadat sem, bongyorka.

Ez bánt. Tényleg.

Egy. Szavadat. Sem.

Nincs meg egy sem!

ide vele

…talán majd máskor

Nem tudtam, erre mit is kellene válaszolnom. Megfordítottam a kezemben a mobilt. Időközben az egész borítása tiszta forró lett.

– Hé, rocker csajszi! Van kedved velünk jönni? – kérdezte Kurt Cobain váratlanul, és a könyökével enyhén oldalba bökött.

Hozzá fordultam és a barátaihoz, és úgy tűnt, hogy mindannyian indulni akarnak.

– Hova? – kérdeztem. A nyelvem nehéznek érződött a számban, és egy kicsit dülöngéltem is. Kurt mosolygott, és a hajába túrt. Begyakorlott mozdulatnak tűnt.

– Áttesszük hozzám, otthonra a bulit. Szeretettel meghívunk.

Egy darabig nézegettem őt.

Aztán lassan bólintottam, a telefonomat visszagyömöszöltem a zsebembe, és ellöktem magam a faltól.

1 1 . f e j e z e t

Másnap reggel lüktető halántékkal ébredtem. A falak forogtak, pedig még az ágyban feküdtem, és kellett pár másodperc, mire rájöttem, hogy Riley vendégszobájában vagyok, és nem Woodshillben.

A matrac megmozdult.

– Jó reggelt!

Ó, te jó ég, a fejem bármelyik pillanatban felrobbanhat. Riley rám mászott, és a combomra ült. Aztán egy párnát hajított az arcomba.

– A francba, Riley – nyögtem. – Pocsék nővér vagy.

– Köszönöm, szintúgy. – Megbökte a vállam. – Morgan azt mondta, csak akkor értél haza, amikor már munkába indult. Igaz ez?

– Lehetséges. – Megdörzsöltem az arcom, és többször pislogtam. A nővérem nem viselt sminket, és így nem lehetett nem észrevenni a szürke árnyékokat a kék szeme alatt. A múlt éjszaka szemlátomást ugyanúgy megviselte, mint engem. Utáltam, hogy én vagyok az oka a szemében megbújó szomorúságnak.

Ököllel gyomron ütött, én pedig összegörnyedtem.

– Ezt azonnal hagyd abba! – böktem ki. – Hacsak nem akarod, hogy összehányjam a vendégszobádat.

A keze azonnal eltűnt. Lecsúszott rólam, és lehuppant mellém az ágyra. Egy darabig így maradtunk fekve, és hallgattunk, miközben a plafont bámultuk.

– Tudom, hogy minden nagyon hirtelen jött, Sawyer – mondta egyszer csak Riley.

Oldalra fordítottam a fejem, és ránéztem. Lila haja úgy nézett ki a zöld párnahuzaton, mint egy széttárt legyező.

– És azt is tudom, hogy a változások nem egyszerűek számodra. Ez velem is így van. Ezt te is tudod – folytatta. – De ez az első olyan változás az életemben, ami nem kelt bennem félelmet. Alig várom, hogy összeházasodjunk Morgannel. Boldog vagyok vele. Annyira szeretném, hogy ezt megértsd!

Sóhajtottam. Természetesen megértettem. De csak mert Riley nem félt ezektől a változásoktól, az nem jelenti, hogy rám ugyanez érvényes. Az az elképzelés, hogy milyen lesz az esküvő után, az őrületbe kergetett. Nem akartam elveszíteni a testvéremet. De valamilyen okból ezt nem tudtam elmondani Riley-nak. Pedig még soha életemben nem volt előtte titkom. Ő volt az egyetlen, akinél soha nem volt szükségem semmilyen szűrőre. Még Dawn is csak azt a verziót ismerte belőlem, amelyikről azt akartam, hogy ismerje. Riley olyan szomorúnak látszott. Talán majd az idő segít, hogy összeszedjem magam. És ha ez azt jelenti, hogy már nem oszthatom meg vele a valódi énemet és a valódi gondolataimat, hanem csak a szűrőn át mutatott Sawyert – hát akkor annak úgy kell lennie.

– Nem volt könnyű a tegnapi nap. Egyikünk számára sem –kezdtem halkan.

Riley bólintott, és a fejét felém fordította, hogy rám nézzen.

– Nem pont tegnap kellett volna mesélnem a terveinkről.

– Sajnálom, ahogy reagáltam. Én… nem voltam teljesen önmagam – motyogtam.

– Én sem. Egyszerűen csak akartam valamiről beszélni, ami épp jól megy, hogy jobb kedvünk legyen. De nem úgy működött, ahogy elképzeltem.

Újra hallgattunk. Aztán hoztam egy döntést.

– Menjünk el később együtt Morganért a munkahelyére, és onnan a kedvenc helyetekre. Így le tudnálak ott fényképezni benneteket – javasoltam.

Riley felült. Lassan elmosolyodott, és a mosolya szétáradt az arcán.

– Tényleg?

Bólintottam.

– Nagyon szívesen elkészítem a képeket a meghívóitokra. Már van is néhány ötletem, hogy mit vegyél fel.

Riley felsikoltott, aztán az egyik kezét ijedten a szájára tapasztotta.

Megköszörülte a torkát.

– Köszönöm, Sawyer!

Én is felültem, és átöleltem őt, legalább olyan szorosan, mint ahogyan ő engem. De az érzés, hogy el fogom veszíteni őt, nem tűnt el.

Amikor Woodshillben leszálltam a vonatról, először vettem újra mély lélegzetet, és miután vásároltam magamnak egy nagy smoothie-t és azzal együtt kényelembe helyeztem magam a szobámban a laptopom előtt, ismét félig-meddig normálisnak éreztem magam.

Befejeztem egy dolgozatot, amit a következő héten kellett leadnom. Aztán betöltöttem az e-mailjeimet. Volt két üzenetem olyanoktól, akik az egyetem folyosóján látták a képeimet, és fel akartak kérni saját fotók készítésére. Azonnal válaszoltam nekik. Már egy ideje bizsergett az ujjam, hogy létrehozzak egy saját honlapot, hogy közzétegyem rajta a portfóliómat. Azonban fogalmam sem volt, hogy mire kell figyelni, ha önállósodni szeretnék. És mivel még két évig fogok az egyetemen dekkolni, azt sem tudtam, hogy egyáltalán van-e értelme ezen már most gondolkodni. Mindazonáltal arra a szilárd elhatározásra jutottam, hogy Robynt a szemeszter végén meg fogom kérdezni erről.

Ezelőtt azonban még be kell fejeznem a diplomamunkámat. Megnyitottam a mappát, aminek a „Grant, Isaac Grant” nevet adtam, és ahova az összes képet betettem, amiket eddig készítettem Isaacről. Elkezdtem sorban végig kattintgatni őket, és egyiket a másik után alaposan szemügyre vettem.

Először azok a képek jöttek, amiket még a Wesley’snél csináltunk. Néhányon Isaac szinte természetellenesen merevnek látszott, és bizonytalan tekintettel bámult bele közvetlenül a kamerába. Nyitottam egy új mappát, „Nem”-nek neveztem el, és az összeset belemásoltam. Azok a képek, amiken a számítógép előtt ült, már sokkal jobban tetszettek. Pontosan úgy nézett ki, ahogyan meg akartam mutatni: szép tisztán hátrazselézett haj, szemüveg az orrán és koncentráló tekintet. Hármat az „OK” mappába húztam. Azok a képek is, amiket a campuson készítettünk, jók lettek, főként a végén, amikor feladtam, hogy utasításokat adjak Isaacnek, és egyszerűen hagytam, hogy azt tegyen, amit szeretne. A kedvencem az volt, amelyiken – a nyitott könyvvel a kezében – az épület falának dőlt, az egyik szemöldökét felhúzta, és a kamerába nézett, mintha csak a tekintetével azt akarná mondani, hogy „Ez a legnagyobb marhaság, amit valaha csináltam, és ez egyedül a te hibád.”

A kép láttán elmosolyodtam, és a „FELTÉTLENÜL” mappába pakoltam. A legjobb fotók azonban kétségkívül azok voltak, amiket a Cure Closet próbafülkéjében készítettünk. Isaac az új ruháiban olyan jól és egyszerre annyira kétkedően nézett ki, hogy remekül tudom majd használni őket a köztes állapot dokumentálására. Valami új, de még épp nem teljesen új. Mintha az átváltozását ő maga is alig hinné el.

Végig kattintottam a képeket, amiket eddig a „FELTÉTLENÜL” mappába húztam. Objektíven szemlélve jók voltak. A fény megfelelő volt, és látható volt a változás Isaacen. De valahogyan még mindig nem éreztem azt, hogy ez lenne az igazi. A homlokom ráncoltam. Valami hiányzott. De fogalmam sem volt, hogy mi lehet az. Bezártam a mappát, és végignéztem a többi fotót, amiket a Cure Closetben készítettünk. Rendben voltak, de valahogyan azok sem igazán nyűgöztek le. Egészen addig, míg el nem érkeztem az Isaac hátsójáról készült képhez. Inkább csak a szórakozás kedvéért készítettem, mert viccesnek találtam, hogy Isaacet bosszantsam. De amikor most szemügyre vettem a képet, észrevettem, hogy a tükörben, ami előtt álltunk, Isaac szemből is látszott. Akkor ez fel sem tűnt. Jobban belenagyítottam a képrészletbe. Isaac a tükörben figyelte, ahogy fényképeztem őt, és közben mosoly bujkált a szája sarkában, mintha ezt a szívességet nagy kegyesen tenné meg nekem. Nem voltam biztos benne, hogy illik-e a projekt témájához, mindazonáltal zseniális pillanatfelvétel volt. A karomon izgatottan felborzolódtak a pihék.

Megnyitottam a képet Photoshopban, és elkezdtem megszerkeszteni. Egy kicsit próbálgattam, játszottam a fénnyel, változtattam a telítettségén, és megnéztem fekete-fehérben. Ó, igen. Ez lesz az.

Megnyitottam a levelezőprogramomat, a képet mellékletként csatoltam, a tárgynak megadtam, hogy „A csúcs”, és beírtam Isaacet címzettnek. Miután elküldtem az e-mailt, felhívtam őt a mobilján.

Eltartott egy ideig, de aztán felvette.

– Halló!

– Bongyorka! – mondtam boldogan.

Felnyögött.

– Soha nem lett volna szabad ezt elmesélnem neked.

– Magadnak köszönheted, nem kéne ennyire közléskényszeresnek lenned.

– Csak mert fel akartalak vidítani – mondta. Valami zizegésfélét hallottam, ami meglehetősen nagy bizonyossággal a fura pokémon-babzsákból jött, ami a Giannal közös nappalijukban volt. Pontosan emlékeztem erre a zajra.

– Sikerült – mondtam. – Egy kis köszönetképpen küldtem neked egy képet. Nézd meg az e-mailjeidet!

Sóhajtott, és most biztos voltam benne, hogy a babzsákban ül – hogy onnan fel lehessen állni, az elképesztő erőfeszítésbe kerül. Kicsit később hallottam, ahogy a billentyűzeten gépel.

Aztán rekedten felnevetett.

– Nos? – kérdeztem.

– A kép nagyszerű. Köszönöm, Sawyer.

A dicséretétől kimelegedtem.

– Igazából az volt a tervem, hogy a laptopomon beállítom háttérképnek, hogy Dawnt bosszantsam vele. De valahogy most már túl jónak találom ehhez.

– Mert a hátsóm a csúcs? – kérdezte, és megismételte az én szavaimat.

A szememet forgattam, de önkéntelenül újra megnéztem a képet. Közben hirtelen valami a szemembe ötlött, és jobban belenagyítottam. Isaac nyakán göndörödtek a fürtök. Odatartottam a kezem. Jobban nézne ki, ha – legalább lent – nem lennének olyan hosszúak, mint fent.

– Túl hosszú a hajad.

– Ezt nevezem ám hirtelen témaváltásnak.

– Megengednéd, hogy levágjam? – kérdeztem.

Elnémult. Szó szerint. Egyetlen hang sem hallatszott a vonalban. Egy kicsit eltartottam a telefont a fülemtől, és a kijelzőre pillantottam. A kapcsolat még fennállt.

– Isaac? – kérdeztem.

– Itt vagyok még.

– Tehát?

Megköszörülte a torkát.

– Ami a hajamat illeti, fura vagyok.

– Édes – horkantam fel. – Nem csak ami a hajadat illeti.

– A göndör haj kiszámíthatatlan. Nem tudom, hogy tudod-ezt kezelni, édes. – A hangja olyan volt, mintha el kellett volna fojtania a nevetését.

– Nem, nem. Ez nem így működik a becenevekkel.

– Ó. Nem tudtam, hogy ott is van helyes és helytelen.

A fejemet ráztam.

– Mindenre vannak szabályok, Isaac! Nem szólíthatsz ugyanazon a becenéven, mint amit én adtam neked. Mennyire ötlettelen ez már.

Frusztráltan felnyögött.

– Mi lesz ez, a 273-as számú flörtlecke?

Csettintettem a nyelvemmel.

– Milyen szemtelen tudsz lenni a telefonban, Grant, Isaac Grant.

Ismét elnémult.

– Ez akár az előnyödre is válhat – folytattam.

– Tényleg? – kérdezte.

– Igen, és ez a 274-es számú lecke: flörtölés a telefonban.

– Ó, ne!

– Ó, de! Első számú tipp: válaszd ki a megfelelő helyszínt hozzá. Nincs annál rosszabb, ha a háttérben hangoskodnak a lakótársak. Vagy ha a babzsák, amin ülsz, fura hangokat ad ki – tettem hozzá.

– Ne legyen lakótárs és ne legyen babzsák – mondta viccelődve Isaac. – Feljegyeztem.

Hátradőltem, és a laptopomat is húztam magammal.

– Kettes számú tipp: felejts el minden szabályt, amik egyébként keringenek. Természetesen kivéve az enyémeket.

– Milyenekre gondolsz?

– Például arra a hülyeségre, hogy három napot várni kell, mielőtt felhívsz egy lányt. Ha megadta neked a számát, akkor hívd fel vagy írj neki azonnal. Nyugodtan mutasd meg neki, hogy gondolsz rá. Ezek a mindenféle játszadozások teljesen feleslegesek.

Hallottam, ahogy a billentyűzetén kopácsol.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy leírod, amit mondok? –kérdeztem meghökkenten.

Megköszörülte a torkát.

– Elhinnéd, ha most nemet mondanék?

– Nem.

– Gondoltam – motyogta, és megint ütögette a billentyűit.

– Hármas számú tipp: mosolyogj, miközben beszélsz. Ezt meglehet hallani.

– Az az érzésem, ez egy hosszú lecke lesz – mondta Isaac.

– Most például nem mosolyogtál. Le merem fogadni, hogy most épp szörnyen kétkedően nézel.

A pötyögés megállt.

– Ezt komolyan meghallod?

– Igen. És most az isten szerelmére, hagyd abba, hogy lejegyezd ezt a telefonbeszélgetést. Ez csak néhány hasznosnak szánt tipp volt.

– Igen, de szuperek voltak! – mondta. – Nem akarom elfelejteni őket.

A szememet forgattam.

– Csak néhányszor be kell vetned őket, és akkor már menni is fog.

– Igazad van.

– Hm?

– Teljesen világosan hallottam, hogy most meg a szemedet forgattad. – Egy újabb kattintás hallatszott, aztán egy halk zizegés. Úgy sejtettem, hogy már nem az íróasztalánál ül, hanem megint a babzsákon.

– Hogy is volt ez az exbarátnőddel? Biztos szoktatok telefonon beszélni – mondtam.

Egy kis szünet után kezdett csak bele a válaszba.

– A farmon ismerkedtünk meg. Akkoriban még nem volt mobilom sem.

– Chateltetek?

– Nem igazán, hiszen ő úgyis majdnem mindennap ott volt a farmon. Akkoriban lovaglóórákat adtam neki.

– Akkor nem maradt más hátra, Isaac – mondtam. – Gyakorolnunk kell.

Félig-meddig viccből mondtam, de meglepő módon nem tiltakozott, hanem csak egyszerűen ennyit mondott:

– Oké.

Letoltam a laptopomat a lábamról, és törökülésben ültem az ágyra.

– Olyan lány vagyok, akinek épp most kaptad meg a számát, és most először hívsz engem – magyaráztam.

– Rendben.

Vártam egy pillanatot, aztán megköszörültem a torkom.

– Halló! – mondtam elváltoztatott hangon.

– Ö… szia! Isaac vagyok – tényleg idegesnek hallatszott a hangja.

Belementem a játékba.

– Szia, Isaac! Hogy vagy?

– Jól.

Rövid szünet következett, miközben hallgatott.

– Csevegés, Isaac – mondtam a normál hangomon.

Zizegést hallottam, és elképzeltem, ahogy a pokémonon ül, és miközben koncentrál, a mennyezetet bámulja.

– Iszonyú rossz vagyok a csevegésben.

– De hát ez egyáltalán nem igaz.

Csak morgott.

– Dehogynem. Egyszerűen nem tudok jól bánni az idegenekkel.

– Pedig a múltkor a Hillhouse-ban is jól ment. És akkor még szinte egyáltalán nem ismertük egymást.

– Veled valahogy másképp van. Hiszen te nem is hagytál nekem más választást, mint hogy beszélgessek veled.

A homlokom ráncoltam.

Isaac nyilvánvalóan észrevette, hogy ez nem hangzott különösebben kedvesen, mert azonnal hozzátette:

– Ó, istenem, nem úgy értettem. Hanem úgy, hogy könnyű volt veled beszélgetni, mert te ragadtad magadhoz a kezdeményezést. És ezenkívül megadtad nekem azt az érzést, hogy tényleg érdekel az, amit mondani szeretnék. Mindig ez az érzésem, amikor veled beszélek.

Egy pillanatig nem jutottam szóhoz. Ez volt hosszú ideje a legkedvesebb dolog, amit bárki is mondott nekem.

Isaac megköszörülte a torkát.

– Mindegy. Valószínűleg csak reménytelen eset vagyok.

Valamit akartam válaszolni, de azonnal tovább beszélt.

– Hol voltál tulajdonképpen a hétvégén? Dawn mesélte, hogy egész idő alatt nyugalomban tudott írni.

A kérdése teljesen váratlanul ért.

– Én – kezdtem habozva – a nővéremnél voltam, Rentonban.

– Á. És jó volt?

Meglepett, hogy mennyire szerettem volna ebben a pillanatban kimondani az igazságot.

Hogy szörnyű volt, nemcsak apa halálának évfordulója miatt, hanem mert veszekedtem Riley-val, és szörnyen féltem attól, hogy mi fog történni velünk az esküvő után. Hogy még azt is elértem, hogy az egyetlen személyt, aki feltétel nélkül szeret, az érzelmekre való képtelenségem miatt ellökjem magamtól, és hogy utáltam magam ezért.

Semmit nem mondtam el ebből.

Ehelyett színlelt lazasággal azt válaszoltam:

– Oké volt. Ő és a vőlegénye visszataszítóan szerelmesek.

– Olyan szerelmesek, hogy csókolóznak is előtted, és úgy érzed magad, mint az ötödik kerék a szekéren? – kérdezte Isaac.

– Rosszabb. Állandóan olyan mélyen néznek egymás szemébe, hogy azt hiheted, hipnózis alatt állnak, vagy ilyesmi.

– Nyálas beceneveket is adnak egymásnak?

Akaratom ellenére vigyorognom kellett. Tényleg ezt tették.

– Soha nem fogsz rájönni, hogy nevezi a nővérem a vőlegényét.

– Ez úgy hangzik, mint egy kihívás.

– Lehet, hogy az is.

Valami zizegett a háttérben. Aztán ismét a billentyűk kopogását hallottam.

– Nyuszimuszinak hívja.

A szám sarka megrándult.

– Nem.

– Palacsinta.

– Nem.

– Cuncimókus.

Felnevettem. Egyszerűen csak kijött belőlem, olyan hirtelen, hogy én magam is megijedtem tőle. Azonnal a számra tapasztottam a kezem.

– Te jó ég, Isaac, honnan ásod elő ezeket a hülyeségeket?

– Hiszen azt mondtam, hogy elfogadom a kihívást. Épp egynői magazin oldalán olvasok egy cikket, aminek az a címe, hogy „Kétszáz cuki név a barátodnak”.

A fejemet ráztam.

– Kocka – mondtam egy mosollyal a hangomban.

– Hm. Fura, ez egyáltalán nincs rajta a listán.

– Azonnal küldd át a linket – követeltem.

Röviddel később kaptam egy e-mailt az oldal linkjével.

A következő perceket azzal töltöttük, hogy felolvastuk a teljesen buggyant beceneveket, amik közül több emlékeztetett engem Riley-ra és Morganre, mint amennyit szerettem volna. És ugyan a 274. számú flörtleckét még nem zártuk le, de miután letettük, megállapítottam, hogy szuperül éreztem magam.

1 2 . f e j e z e t

Issac arckifejezése isteni volt, amikor két nappal később kinyitotta a lakása ajtaját, és meglátott engem, a kezemben egy ollóval és egy őrült vigyorral az arcomon.

– Igazán élvezed, ha megfélemlíthetsz, ugye? – kérdezte, és félreállt, hogy beengedjen.

Miközben elmentem mellette, az ollóval néhányszor a levegőbe csattogtattam, pontosan az orra előtt.

– Egy kicsit – ismertem be. Körülnéztem a nappaliban. – Hol van Gian?

– A szobájában – mondta Isaac, és az ajtóra mutatott, ami az ő szobájával szemben és a fürdőszoba mellett volt.

– Tényleg le akar maradni róla?

Isaac nem válaszolt, hanem elgondolkodva szemlélgette Gian szobájának a csukott ajtaját.

– Isaac?

– Regina van nála – motyogta.

– Az exe? – kérdeztem. – Azt hittem, annak vége.

Gian mesélt legutóbb Regináról, amikor együtt várakoztunk Isaacre a lakásukban és lasagnét ettünk. Nem úgy festett, mintha lenne remény arra, hogy visszahódíthassa őt.

– Igen. – Isaac megköszörülte a torkát, majd halkan folytatta: – Ő olyan… furcsa.

– Amennyiben? – A fürdőszoba felé vetettem egy pillantást, majd az étkezőasztalhoz mentem, hogy odavigyem az egyik széket. Mielőtt teljesen elő tudtam volna húzni, Isaac már mellettem is termett, és elvette tőlem.

A fürdőszobába vitte a széket, és letette a mosdókagyló elé.

Aztán felém fordult.

– Regina nyitott kapcsolatot akart. És mivel Gian nem akarta, ezért Regina dobta őt.

– Legalább őszinte volt hozzá – mondtam, és letettem a hátizsákomat a lecsukott vécéfedélre.

Isaac hitetlenkedve nézett rám.

– De hát együtt voltak.

– Persze. De annál jobbnak találom, mint ha megcsalta volna.

– Számomra jelentősége van, ha valaki belemegy egy kapcsolatba – mondta Isaac, és összehúzta a szemöldökét. – Akkor nem mondhatjuk azt, hogy ó, most épp nem megy olyan jól, hirtelen kedvem támadt más férfiakkal találkozni! Hiszen ez… ez egyszerűen gáz. – Teljesen feldúltnak tűnt a hangja.

Hű. Itt szemlátomást egy fájó pontra tapintottam.

– Oké.

Sóhajtott, és lehuppant a székre.

– Sajnálom. Csak ez olyan…

– Igen? – kérdeztem, és leültem a kád szélére.

A fehér járólapra meredt.

– Gian jó srác. Nem érdemelte meg, hogy így bánjanak vele. De Reginának csak ki kell mondania a varázsszót, és újra visszatér hozzá. Ebben biztos vagyok. És nem tudom, hogy kibírja-e, ha a lány még egyszer lapátra teszi.

Egy ideig néztem Isaacet, miközben ő aggodalmasan rágcsálta az alsó ajkát.

– Jó barát vagy. Amíg te mellette vagy, újra talpra áll majd.

Hirtelen felderengett még egy gondolat.

– És azt sem hiszem, hogy Gian kidob innen, ha ő és Reginaújra összejönnek.

Isaac felemelte a fejét, majd rám nézett. Fogalmam sem volt, hogy mit gondolt, amikor mosolyogva a fejét csóválta.

– Hogy csinálod?

– Mit hogy csinálok?

– Azt, hogy mindig a megfelelő dolgot mondod.

Felhorkantam.

– De tényleg. Mindig pontosan azokat a dolgokat mondod, amikkel eléred, hogy jobban érezzem magam. Olyan vagy, mint az én személyes Yodám.

– Az a különös állat a Star Trekből? – kérdeztem összezavarodva.

Isaac megbotránkozva kapkodott levegő után.

– Star Wars, Sawyer.

– Az a kicsi, ráncos és furán beszélő figura? Én kicsit sem vagyok ilyen. Találj ki helyette valami mást!

– Jó. Gandalf?

Ezért a karjába bokszoltam.

– Az sem, oké. – Egy pillanatig lázasan töprengett. – ProfesszorX az X-Menből.

– Ha ő a kerekesszékes kopasz pasi, akkor a következő ütésem az arcodra megy.

Isaac szélesen mosolygott.

– Akkor jobb, ha most már nem is mondok semmit.

– Tényleg jobb. Végül is épp ahhoz kezdek hozzá, hogy egyollóval nekiessek a hajadnak. – Azonnal eltűnt a mosoly Isaac arcáról. Ehelyett aggódva figyelte, ahogy felállok a fürdőkád széléről.

Fölé hajoltam, és óvatosan levettem a szemüvegét az orráról. Letettem a mosdókagyló feletti polcra, aztán megnyitottam a vízcsapot.

– Miért hasonlítottál csak férfialakokhoz? – kérdeztem.

Isaac megvonta a vállát.

– Ha vannak jobb javaslataid, akkor ki velük. Megjegyzem őket a legközelebbi alkalomra.

Észrevettem egy samponosflakont a fürdőkád melletti polcon, és magamhoz vettem.

– Katherine Ann Watson.

– Ki az?

– A tanárnő a Mona Lisa mosolyából. Nem boldogul a konzervatív mentalitással, ami az ötvenes évekre volt jellemző, és arra bátorítja a diáklányokat, hogy használják az eszüket.

Isaac bólintott. A tekintetével követett, amikor levettem egy szürke törülközőt az egyik polcról.

– Rendben. Vannak még más ötleteid is?

Mély levegőt vettem.

– Mary Poppins, Elizabeth Bennet, az a jóstündér A Gyűrűk Urából – az, aki az egyik jelenetben olyan hátborzongatóan néz ki – McGalagony professzor, valamennyire Hermione Granger, May Parker, Miss Jennifer Honey, Scarlett O’Hara, Minny Walker…

– Oké! – mondta hangosan Isaac. – Oké. – A szája kinyílt, csak egy röpke pillanatra, aztán elmosolyodott. – Jó. Soha többé Yoda.

– Mesés. – A mosdókagylóra mutattam. – És most mosd meg a hajad, Bongyorka, hogy el tudjam kezdeni.

Isaac nevetve a mosdókagyló fölé hajolt. Amikor elkészült, odanyújtottam neki a törülközőt. Kinyomkodta a hajából a vizet, aztán lehuppant a székre.

– Tombold ki magad! – mondta beletörődően.

– Te meg ne nézz ilyen lehangoltan! Jobbá teszem, nem rosszabbá. Bízz bennem!

– Sawyer – mondta Isaac, és hagyta, hogy a törülközőt a vállára tegyem. – Ha bármilyen okból is nem bíznék meg benned, akkor te, én és ez az olló nem lennénk együtt egy légtérben.

– Nem fogod megbánni – motyogtam, és a fésűt, amit otthonról hoztam magammal, kihalásztam a farzsebemből. – Előre tudsz csúszni egy kicsit a székkel, hogy hátul is hozzáférjek?

Előre tolta a széket. Elé álltam, és próbaképp az ujjaimmal beletúrtam a hajába. Isaac testének minden izma megfeszült.

Óvatosan elkezdtem fésülni a fürtjeit.

A kezét ökölbe szorította.

Te jó ég! Nem fogom tudni megcsinálni, ha Isaac úgy néz ki, mintha röviddel a kivégzése előtt állna. Lázasan kutattam egy olyan téma után, amivel el tudom terelni a figyelmét.

– Ki a kedvenc zenészed? – kérdeztem végül.

Ha Isaac tudta is, hogy mi a célom a kérdéssel, nem adta jelét.

– Nehéz kérdés.

Bólintottam.

– Így van. Csukd be a szemed! – Csak egy röpke pillanatig habozott, aztán teljesítette az utasításomat. Tovább fésültem a haját. – Akkor másképp kérdezem: melyik művész az, aki a legnagyobb hatással volt rád életedben?

– Arturo Benedetti Michelangeli – jött kapásból a válasz.

– Ezt a nevet épp most hallom először – ismertem be.

– Zongoraművész volt. Egy igazi legenda. Ha nem tudott tökéletesen lejátszani egy dalt, akkor hagyta az egészet. Még koncerteket is lemondott, ha nem volt elégedett magával. Ugyan más zongoraművészekkel ellentétben a repertoárja nem volt különösebben nagy, de cserébe úgy tudott játszani, mint senki más. Ő volt… – félbehagyta a mondatát, és felnézett rám. Nem is vettem észre, de a kezem a fején állt meg.

– Mi volt vele? – faggattam tovább.

Isaac ismét félrenézett.

– Ő volt a példaképem, amikor még játszottam – mondta, és azarca rózsaszínűvé vált.

Elválasztottam egy részt a hajából, és az első tincseket a két ujjam közé szorítottam.

– Fogalmam sem volt róla, hogy zongorázol.

Megvonta a vállát.

– Ötévesen kezdtem órákat venni a szomszédasszonyunktól. Cserébe ő akkor lovagolhatott nálunk, amikor csak akart. Egészen addig játszottam, amíg tizennyolc éves nem lettem. Mostanra már kijöttem a gyakorlatból.

Levágtam a tincset. Csak két hüvelykujjnyi széles volt, de Isaac mégis összerezzent.

– Ezt biztos csak azért gondolod, mert pontosan ugyanolyan maximalista vagy, mint Arturo Bene nemtudomki.

Isaac követett a tekintetével minden egyes hajszálat, ami lehullott mellé a padlóra. De nem panaszkodott, hanem csak annyit mondott:

– Arturo Benedetti Michelangeli. Meg akarom mutatni neked az egyik régi koncertjét.

– Majd megnézzük, ha formába hoztuk a hajadat. Jutalmul, ha továbbra is ilyen szépen nyugton maradsz. – Fel-le húzogattam a szemöldököm, Isaac pedig nevetett.

– Megegyeztünk.

Lágyan a vállára csaptam.

– Csak egy olyasvalakinek, mint te, lehet a kedvenc zenésze egy halott zongoraművész.

– Hiszen különös vagyok.

– Az rendben is van. Viszont az egy kicsit hülyének éreznémagát, aki ugyanerre a kérdésre a My Chemical Romance-szel felelne.

– A My Chemical Romance is menő.

Vigyorogtam, és átmentem a szék másik felére, hogy a tarkójához férjek.

– Egyébként sok olyan lányt ismerek, aki meglehetősen dögösnek találja, ha egy pasi muzikális.

Isaac nyilvánvalóan nem tudta, hogy mit is kellene erre válaszolnia, mert csak ennyit mondott:

– Hm.

Úgy tűnt, még tényleg nem ismerkedett meg sok lánnyal, akik elmondták – vagy megmutatták – volna neki, hogy vonzónak találják. Önkéntelenül is azon tűnődtem, mit tehetett vajon az exe, hogy az önbizalmát ennyire szétroncsolta.

– És mi van az exeddel? Hiszen ő bizonyára szexinek találta ezt. Vagy legalább romantikusnak.

– Meglehet – motyogta Isaac.

Nem lehetett nem észrevenni, hogy ez a téma kínos volt számára, és normál körülmények között nem is kérdezősködtem volna tovább. Saját tapasztalatból tudom, milyen kellemetlen, ha az emberek nem veszik észre, ha túl személyes kérdésekbe mennek bele, és olyan dolgokat akarnak megtudni, ami abszolút nem rájuk tartozik. Isaacnél azonban az volt az érzésem, hogy mindaz, amit ezzel a titokzatos exszel átélt, hagyott némi nyomot maga után.

– Tulajdonképpen hogyan jöttetek össze?

Isaac jól hallhatóan beszívta a levegőt, aztán lassan fújta ki. Lehajtotta a fejét, ami nekem nagyon kapóra jött, mert így könnyebben hozzá tudtam férni a hajához a nyakánál.

– Lovaglóórákat adtam neki – mondta inkább a padlónak, mint nekem. – Ő az… ööö…

Hagytam neki időt, és vártam.

– Ő az anyám legjobb barátnője volt. – Megköszörülte a torkát. – Vagyis még mindig az. Ő az anyám legjobb barátnője.

Ó. Leengedtem a kezem. A gondolatok száguldoztak a fejemben.

– Hogyan… ööö…

Isaac, úgy tűnt, megsejtette a kérdésemet.

– A harmincas évei elején járt – motyogta.

– És te? – kérdeztem halkan.

– Elég idős voltam hozzá, hogy tudjam, mit csinálok.

Ez volt a fájó pontja. Az a mód, ahogy reagált, elárulta nekem, hogy eddig még nem sok emberrel beszélt erről, ha egyáltalán beszélt róla valakivel.

Szégyellte magát.

Fájdalmasan összeszorult a szívem.

Mintha mi sem történt volna, újra a kezembe vettem az ollót, és folytattam.

– Soha nem ítélnélek el, Isaac – mondtam. – Remélem, ezt tudod.

Néhány percig egyikünk sem beszélt. Az egyetlen zaj az ollómé volt, amikor Isaac haját vágtam.

– Ő volt az egyetlen ember, aki akkoriban csak megközelítőleg is azt éreztette velem, hogy érek valamit – mondta egyszer csak, olyan halkan, hogy alig értettem. – A sulis időszakom egyszerűen szörnyű volt, Sawyer. Nem voltak barátaim. És a szüleim az idő legnagyobb részében a farmmal foglalkoztak. Vagy azzal, hogy Elizát ajnározzák. És akkor… több időt kezdtem tölteni Heatherrel. Úgy nézett rám, mintha az, amit mondani akarok, fontos lenne. Ha mindennap azt éreztetik veled, hogy alacsonyabb rendű vagy, egyszer csak kezded el is hinni. Heather segített abban, hogy ez az érzés eltűnjön.

A világ legtermészetesebb dolga, hogy Isaac akkoriban olyasvalaki után vágyakozott, aki meghallgatja és komolyan veszi. Még akkor is, ha ez a valaki kétszer olyan idős volt, mint ő, és tulajdonképpen neki kellett volna jobban tudnia. Nagyot nyeltem.

– Szeretted?

Csak megvonta a vállát.

– Amikor vásárolni voltunk, akkor azt mondtad, hogy nemvolt semmi komoly. Ezért kérdezem – mondtam lágyan.

– Volt egy lejárati időnk. Mindig is világos volt mindkettőnk számára, hogy el fogok menni, ezért még időben befejeztük. Az, hogy végül apa műtétje miatt mégis tovább maradtam, semmit nem változtatott ezen.

Nem válaszolt a kérdésre, de hagytam átsiklani felette.

– És mióta Woodshillben élsz, nem volt senki más? – kérdeztem. Készen voltam a hajával, de ezt az információt megtartottam magamnak. Ez a beszélgetés még nem ért véget.

Isaac újra megvonta a vállát.

– Amikor idejöttem, az volt az utolsó dolog, amire gondoltam, hogy megismerkedjek valakivel. Hiányzott Heather. És a családom. Nagyon sok volt ez így egyszerre. – Humortalanul felnevetett. – Teljesen eltekintve attól, hogy úgysem érdeklődött utánam senki.

– És ha még így is lett volna, az akkori állapotodban valószínűleg észre sem vetted volna.

Isaac erre nem válaszolt semmit, és egy ideig hallgattunk.

– Most hogy vagy? – kérdeztem végül.

– Jobban. Vannak barátaim, és még ha a szüleim csalódtak is bennem, ott vannak még a testvéreim és a nagyszüleim. Azonkívül hihetetlenül boldoggá tesz, hogy egyetemre járhatok. Az az érzésem, hogy itt teljesen tiszta lappal indulok, mert az, ami a gimiben történt, már nem érdekel senkit.

– Ez így van. – Egy idő után hozzátettem: – Egyébként készen vagyok.

Isaac felemelte a fejét, és elkezdtem lesöpörni a hajszálakat a nyakáról. Aztán levettem a válláról a törülközőt, és kiráztam. Isaac már fel akart állni, de az egyik kezem a vállára tettem, és visszanyomtam őt a székre. Nem tiltakozott.

A hátizsákomhoz mentem, és kivettem belőle a kis, kerek dobozos hajformázó krémet, amit idefelé vettem a drogériában. Kellemes, fanyar illat csapta meg az orrom, amikor egy kicsit eldörzsöltem belőle az ujjaim között. Isaac elé álltam, és elkezdtem megformázni göndör tincseit. Csak néhány centit vágtam le belőle, de az új hajhossz tökéletesen állt neki, és amikor elkészültem, a frizurája olyan volt, mint a kócos, de mégis belőtt haj tökéletes keveréke.

– Így, és most megnézheted – mondtam. A mosdókagylóhoz mentem, hogy megmossam a ragacsos ujjaimat. Isaac mögém állt, és a fejem felett nézett a tükörbe. Mindkét oldalra elfordította a fejét. Először kritikusan vizsgálgatta magát, és már majdnem elkezdtem győzködni. De aztán elmosolyodott.

Lassan. Pontosan úgy, mint ahogy tanítottam neki.

Kiszáradt a szám.

Isaac tetszik nekem.

A gondolat teljesen váratlanul ért, és amikor a tekintetünk találkozott a tükörben, úgy tűnt, mintha keresztben az arcomra lenne írva.

Isaac sötét szemmel bámult rám. A szája kicsit kinyílt.

Egy milliszekundumra az ajkára vetődött a pillantásom.

Egyikünk sem szólt egy szót sem.

A fürdőszoba lámpájának fényében Isaac szeme élénkzöld volt, és olyan áthatóan és intenzíven nézett rám, hogy az volt az érzésem, vissza kell tartanom a lélegzetemet. Nem tudtam mozdulni. Olyan volt, mintha a tekintetével odaszögezett volna arra a helyre. Tehát a mosdókagyló előtt maradtam, a kezemmel a folyó víz alatt. Anélkül, hogy félrenézett volna, Isaac még közelebb jött. Elnyúlt mellettem, hogy elzárja a vízcsapot. Ekkor megéreztem a hátamon a testét. Az arcom felforrósodott, minden porcikám izgatottan bizsergett.

Pislogtam.

Ez meg mi az ördög?

Hirtelen tettem egy lépést oldalra, eltávolodva tőle.

– Ha nem tévedek – mondtam kissé túl hangosan és túl lelkesen –, akartál mutatni egy videót a halott zongoristádról.

Egy pillanatig Isaac azt a helyet bámulta, ahol még az imént álltam, és teljesen elveszettnek hatott. Aztán megrázta a fejét, és kitisztult a tekintete. Most ő volt az, aki elpirult.

– Igen – megköszörülte a torkát. – Így van. Pontosan.

Körülnézett a fürdőszobában. Először azt gondoltam, kerülni akarja a pillantásomat, de aztán észrevettem a szemüvegét a mosdókagyló szélén. Felvettem, és odatartottam neki. Amikor utánanyúlt, az ujjaink egymáshoz értek. Mintha villámcsapás ért volna minket, egyszerre húztuk el a kezünket, és a szemüveg csörömpölve a padlón kötött ki.

– A fenébe! – szaladt ki a számon. – Sajnálom.

– Nem, az én hibám – mondta Isaac.

Lehajoltam, és felvettem a szemüveget. Aztán lábujjhegyre álltam, és gyorsan Isaac orrára toltam.

Ő rám nézett, mintha egy teljesen új oldalamat fedezte volna fel. És mintha nem lenne biztos benne, hogy mit is kezdjen vele.

Kerültem a pillantását.

– Michelangelo? – kérdeztem, és elmentem mellette a nappaliba.

– Michelangeli.

Leültünk a kanapé két legtávolabbi sarkára. Isaac bekapcsolta a tévét, és a telefonján elindította a YouTube-ot.

Miközben a megfelelő videót kereste, én megpróbáltam a légzésemet újra az ellenőrzésem alá vonni, és rendezni a gondolataimat. Fogalmam sem volt, mi volt az az előbb a fürdőszobában, de tudtam, hogy nem fog megtörténni még egyszer. Senki nem jöhet olyan közel hozzám, hogy a testem bizseregjen tőle. Vagy az arcom kipiruljon. Még Isaac sem, mindegy, milyen jól néz ki az új ruháiban és az új frizurájával. Legfőképp nem Isaac.

Hálás voltam, hogy a videó elindult végre, és elkezdődött a koncert. Így valami másra koncentrálhattam, nem a zavaros gondolataimra.

És azonnal elbűvölt. A klasszikus zene nem az én műfajom. Azoknak viszont, akikben él a zene iránti szenvedély, annál inkább. És ebben a zongoraművészben rengeteg szenvedély volt. Simogatta a billentyűket, csak hogy a következő pillanatban újra lecsapjon rájuk. Önkéntelenül feltettem magamnak a kérdést, hogy vajon Isaac is ugyanilyen elragadtatottnak és mámorosnak néz-e ki, amikor a zongoránál ül.

Egy kicsit mélyebbre süppedtem a kanapé párnáiba, és felhúztam a lábam.

Nem tudtam megakadályozni, hogy ránézzek. Isaac feje könnyedén mozgott a zenére, és úgy nézett ki, mintha teljesen magával ragadta volna. És boldognak látszott.

Arra kellett gondolnom, hogy mennyi mindent elmesélt ma magáról. Milyen naiv dolog volt a részemről azt hinni, hogy az Isaac Grant-puzzle-t már nagyjából összeraktam. Csak ma vettem újra észre, hogy még egy csomó darabkája hiányzik.

1 3 . f e j e z e t

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? – suttogta Isaac, és aggodalmas homlokráncolás közepette nézte, ahogy átmászom a szakadt drótkötél kerítés alatt.

– Nem kell suttognod, Isaac – válaszoltam teli torokból. – Nincs itt a kutya sem.

Felé fordultam, és egy kicsit felemeltem a drótot, hogy ő is át tudjon jönni. Továbbra is kételkedve nézett rám, de aztán tett egy lépést előre.

– Vigyázz a dzsekidre! – motyogtam, és lábujjhegyre álltam, hogy magasabbra tudjam emelni a kerítést. Amikor Isaac a másik oldalon volt, visszaengedtem.

Körülnéztem, és elégedetten bólintottam. Kicsivel Woodshill határán kívül voltunk egy lepusztult és mára már bezárt gyár területén.

Pontosan így képzeltem el Isaac „utána” fotóinak kulisszáját.

– Tökéletes.

– Tökéletes? Hála neked még börtönben kötök ki – suttogta, és a szemét forgatta.

– Szedd már végre össze magad! Még ha valaki rajta is kapna minket, csak néhány fotót készítünk egy egyetemi projekthez.

Nem többet. És most gyere!

Az épülethez mentem.

– Máskor is követtél már el bűncselekményt? – kérdezte Isaac, amikor utolért engem.

– Igen. De soha nem voltam elég hülye ahhoz, hogy lebuktassam magam.

Rávigyorogtam.

– Pompás – motyogta Isaac. – Egyszerűen pompás.

Körülnéztem, és egy fémajtót pillantottam meg, amin egy hatalmas figyelmeztető tábla díszelgett. Balra és jobbra óriási ablakok voltak, amiknek az üvege be volt törve. Fenyegetően nézett ki, mintha itt éppen az imént történt volna valami szörnyűség.

– Nem rossz – mondtam. Isaac követte a pillantásomat, és láttam rajta, hogy pontosan ugyanazt gondolja, mint én.

Bekapcsoltam a fényképezőgépemet. A lencsén át megfigyeltem a fényviszonyokat, és beállítottam a fókuszt.

– Állj oda, légy szíves!

Isaac az ajtókeretnek dőlt.

– Fel tudod emelni az egyik kezed és…

Mintha csak a gondolataimban olvasott volna, felvette a pózt.

A karjára támaszkodott, és egy kicsit előrehajolt.

– Így?

Szuper jól festett. A fekete farmer tökéletesen állt a csípőjén, és a szürke inget és a bőrdzsekit úgy viselte, mintha mindig is az övé lett volna. Ezenkívül lemondott a hajzseléről, és az enyhén kócos hajával, hozzá a szemüvegével még vagányabban festett. Néhányszor lenyomtam a kioldógombot, aztán megnéztem a képeket.

– Nézz oldalra! És nézz szexin!

– Nem tudok parancsszóra szexin nézni.

Dehogynem, tudsz te, mondtam majdnem, és észrevettem, hogy az arcom felforrósodott, amikor arra a bizonyos pillanatra gondoltam Isaac fürdőszobájában.

Azonnal elhessegettem a gondolatot.

– Isaac, komolyan – mondtam, és leengedtem a kamerát. –Nem lehet, hogy az után a néhány hét után, amit együtt töltöttünk, még mindig ilyen kevés önbizalmad van. Elmondhatom neked akár mindennap, hogy mennyire vonzó vagy, ha erre van szükséged, de neked is hinned kellene benne egy kicsit.

Nagyot nyelt, és sötét szemekkel nézett rám.

Aztán röviden bólintott.

– Rendben.

Újra előrehajolt egy kicsit, oldalra nézett, és az arckifejezése máris sokkal előnyösebb volt, mint az előbb. Az utasításaimhoz a saját ötleteit is hozzátette, még egy kicsit mérgesnek is tűnt, ami az outfitjével és a szemüvegével együtt keménységet kölcsönzött neki, és ez nagyon szép kontrasztot képezett az első képekkel, amiket csináltunk.

Néhány fotóval később Isaac magától levette a dzsekijét, és az egyik ujjára akasztva lazán lelógatta a válláról. Felemeltem a hüvelykujjam, hogy megmutassam neki, mennyire tetszik nekem. Isaacnek igazán szép a karja. Napbarnított, az izmai formásak. Minden alkalommal, amikor a Steakhouse-ban elvitt egy tálcát tele poharakkal, vagy több tányérral egyensúlyozott egyszerre, jól láthatóvá is váltak, én pedig egy kicsit hosszabban bámultam őket a kelleténél.

Nyilvánvaló volt, hogy Isaac megváltozott. De mégis az volt a benyomásom, hogy a változás eddig főként csupán külsőleg történt meg. A szemében még túl gyakran láttam felvillanni a bizonytalanságot, és ha olyasmit is tett, mint az imént a bőrdzsekivel, akkor csak azért, mert tudta, hogy jól fog mutatni a fotón. Nem azért, mert meg szerette volna mutatni magát. Ez frusztrált engem. Az egyezségünk része volt az is, hogy jól érezze magát, és ne csak jól nézzen ki.

De mindazok után, amit mesélt az iskoláskoráról és a családjáról, világossá vált számomra, hogy néhány hétnél sokkal tovább fog tartani, míg megszabadítom a félénkségétől. Tudtam, hogy valahol benne van, végül is még csak néhány nappal ezelőtt láttam, milyen is tud lenni valójában, amikor teljesen elengedi magát – amikor azt a zongoristát hallgattuk. Azt kívántam neki, hogy ezt gyakrabban megtehesse, és minél több ilyen pillanatban legyen része.

És ez volt az is, amit a képeimen meg akartam jeleníteni. Ezt a szikrázást a szemében, amikor valamit teljes egészében élvez.

Most éppen nem élvezett semmit. Mesterkéltnek tűnt, és a legkevésbé sem lazának. Hirtelen szörnyen kezdtem érezni magam, hogy egyáltalán belevittem egy olyan szituációba, ami nyilvánvalóan kellemetlen számára. Leengedtem a kamerát, és kinyitottam a számat.

– Minden rendben? – kérdezte Isaac a homlokát ráncolva.

– Én…– Hé!

Megráztam a fejem. Kicsit távolabb állt egy őr egy kutyával, ami Isaacet és engem bámult.

– A fenébe – káromkodtam halkan, és heves mozdulattal rácsavartam az objektívet a kamerámra.

– Mit csinálnak itt? Ez magánterület! – kiáltotta az őr, és gyorsléptekkel elindult felénk. Nagy szemekkel néztem Isaacre. Aztán azt a szót formáltam a számmal: fuss!

Bólintott, és a következő pillanatban elrohantunk.

– Állj!

Ez eszünkbe sem jutott.

Hallottam, ahogy a kutya hangosan ugatni kezd, és az őr utánunk kiált.

Isaac előttem rohant a kerítéshez, és átmászott rajta. Aztán pedig feltartotta.

– Gyere már, Sawyer! – sziszegte.

A szívem olyan gyorsan vert, hogy féltem, ki fog ugrani a mellkasomból. Átbotladoztam a kerítés alatt.

– Álljanak meg!

Isaac megragadott a karomnál fogva, és maga után húzott. A francba, de gyors. Egyik kezemmel a kamerát fogtam jó erősen, miközben egy parkolón keresztül a szomszédos erdős terület felé rohantunk. Egyszer csak a korcs kutya ugatása elhalkult. Mégsem álltunk meg. Botladoztunk a bozótban és a gallyakban, keresztül egy erdei túraösvényen, tovább az erdő mélye felé.

– Nem bírom tovább – lihegtem, és előrehajoltam, hogy a térdemre támaszkodjak. Mohón kapkodtam levegő után.

Velem ellentétben Isaac viszont egyáltalán nem kapkodott levegő után.

Hanem nevetett. Méghozzá teli tüdőből.

Tiszta őrült.

Kezemet hozzászorítottam szúró oldalamhoz, kifújtam egy hajtincset izzadt arcomból, és felnéztem rá.

Kezét a feje mögött összekulcsolta, és az arcát az ég felé fordította. És nevetett.

Még soha nem láttam ilyennek.

Gyönyörű volt.

Anélkül, hogy elnéztem volna róla, a kamerám után tapogattam, majd felemeltem. Mindegy volt nekem, milyen a háttér, vagy hogy a fény világos pontokat vet a felsőtestére és az orrára. Csak az számított, hogy igazi volt.

A kioldógomb kattanásakor rám nézett. Vigyorogva rázta a fejét.

– Mégis mit művelsz velem? – kérdezte.

Ezt akár én is kérdezhettem volna tőle.

Este Isaacnek és nekem ismét közös műszakunk volt a Steakhouse-ban. Fél nyolc körül Dawn benézett, és leült a pulthoz. Isaac után fordult, aki éppen azon volt, hogy leszedje az egyik asztalt.

– Jól néz ki – mondta a fejét csóválva.

– Tudom – böktem ki összeszorított foggal.

A mosogatópult alatt lévő fagyasztónkban kiesett egy csavar, és eltűnt a jégkockák között. Már több mint húsz perce kerestem. A kezem már egészen elzsibbadt.

– Úgy értem – folytatta Dawn zavartalanul –, azelőtt is jólnézett ki. De most van valami egészen vagány benne, az új frizurájával, meg ilyesmi.

– Hm-hm – mondtam. Eléggé biztos voltam benne, hogy azujjam bármelyik pillanatban leeshet.

– Igazából ezt a projektet nem tartottam jó ötletnek. Közben pedig? – Egy árnyék vetült rám, és tudtam, hogy Dawn áthajolt a pulton, és lenézett rám.

– Azt hiszem, borzasztóan jót teszel neki.

Erre csak morogtam válaszul.

– Hagyd abba a brummogást, és beszélj velem! Különben mindenkinek elmesélem, hogy a minap a nagymamám patchwork takarójában találtam rád – mondta Dawn.

Felemeltem a fejem, és hunyorgó szemmel szikrákat szórtam rá.

– Dehogyis!

A szemöldökét fel-le húzogatta.

– Ó, dehogynem! Bele burkolóztál, és úgy néztél ki, mint egy burrito. Még egy bizonyító erejű képem is van.

Megfeszültem.

– Hazudsz.

Dawn vigyora ördögivé vált.

– Tudtam, hogy ez valamikor a hasznomra lesz. Tényleg alig vannak gyengéid, ezért szükségem volt egy ütőkártyára.

– Sawyer csiklandós – hallatszott hirtelen Isaac hangja fölöttem. A csapóajtón át jött be, anélkül, hogy észrevettem volna.

Dawn felegyenesedett.

– Tényleg?

– Nem – kiáltottam ugyanabban a pillanatban, amikor Isaacigent mondott.

Most még szélesebben mosolygott.

– Köszönöm, Isaac. Az adósod vagyok.

Isaac elkezdte előkészíteni az italrendeléseket, amikhez még nem jutottam hozzá.

– Burritokép? – kérdezte, lehajolt hozzám, és jégkockákat lapátolt három pohárba.

– Rajtakaptam Sawyert, ahogy a nagymamám takarójával alszik. Olyan aranyosan nézett ki, egyszerűen muszáj volt készítenem egy képet. Ezzel tudom zsarolni, ha majd megint undok lesz – magyarázta büszkén.

– Meg fogom semmisíteni azt a képet, Dawn – morogtam. Még mindig nem volt meg a csavar. Halkan káromkodtam.

– De addig ne, amíg én nem láttam. Ó, azta! Ez tényleg aranyos – mondta Isaac.

Felemeltem a fejem. Isaac széles vigyorral nézte a képet Dawn telefonján. Felugrottam, és utána akartam nyúlni, de a kezem annyira zsibbadt és koordinálatlan volt, hogy döglött halként vágódott a pulthoz.

– Azonnal mutasd meg! – követeltem, és gyilkos pillantást vetettem Dawnra.

Sajnos ez teljesen hidegen hagyta.

A telefont feltartotta egy méterre tőlem, hunyorognom kellett, hogy felismerjem rajta a képet.

Tényleg.

Ez a szemétláda alvás közben lefényképezett engem.

Belebugyolálva a nagymamája bűnronda takarójába, ami sokkal puhább és kellemesebb volt, mint amilyennek látszott.

– De azt tudod, hogy egészen hátborzongató dolog valakit alvás közben lefotózni, ugye? – kérdeztem, és a kezemet dörzsöltem. Egyáltalán nem éreztem már semmit az ujjaimban.

– Mondja ezt az, aki félmeztelenül fényképezett le engem egypróbafülkében – motyogta Isaac.

– Mi? – kérdezte Dawn hangosan.

– Áruló – sziszegtem.

Isaac csak vigyorgott, rátette a teli poharakat egy tálcára, és odavitte az egyik asztalhoz a vendégeknek.

Én tovább kerestem a csavart. Valahol csak meg kell lennie annak az átkozott alkatrésznek. Lassan elkezdett olvadni a jég, hogy a rekesz oldalfalairól már ne is beszéljünk, amik teljesen bejegesedtek, mert a fedél már nem zárt rendesen.

– Meztelenül fotóztad Isaacet? – kérdezte egy idő után Dawn.

– Ha látni akarod a képeket, beárullak Spencernek.

– Neki nincs ezzel semmi problémája, hidd el nekem. Néha együtt nézünk One Direction rajongói videókat, és komoly vitákat folytatunk arról, hogy ki a legdögösebb.

– Olyan furcsák vagytok.

– Tudom.

Egy pillanatra felnéztem, és láttam, hogy ábrándosan mosolyog.

Magam is meglepődtem rajta, mennyire örülök neki, hogy boldog.

– Mégis látni akarom a képeket Isaacről – mondta váratlanul.

– Csak ha elkészültek. Előbb nem.

– Ki lesznek állítva? Úgy, mint azok a ruhás képek? Azok egyébként fantasztikusak.

– Köszönöm, Dawn! – mondtam, miközben kiráztam a kezem, és az ujjaimat mozgattam, hogy meginduljon bennük a vérkeringés. – Attól függ, hogy a tanáromnak tetszeni fognak, vagy sem.

– Én mindenesetre szurkolok neked – bátorítóan rám mosolygott, mielőtt feltette a fejhallgatóját, és koncentrálva kopácsolni kezdett a billentyűkön.

Isaac eközben visszajött a pulthoz, és letette a tálcáját.

– Bocsi, hogy eddig nem voltam túl nagy segítség – mutattam a fedélre. – Még mindig nem találtam meg azt az átkozott csavart.

– Hadd nézzem! – mondta, és letérdelt mellém. Kihúztam a kezem a hűtőrekeszből.

– A francba, Sawyer, már teljesen elkékültek az ujjaid.

Isaac ijedten nézett rám. Felállt, és a hónom alá nyúlt, hogy felhúzzon. Az egyik kezével a hátamon a mosogatóhoz tolt. Megnyitotta a vízcsapot, és ellenőrizte a hőmérsékletet, mielőtt a kezemet óvatosan alátette.

– Úgy teszel, mintha rögtön a mentőket kellene hívnod – mondtam mosolyogva.

Hallgatott, és elkezdte lágyan masszírozni az ujjaimat a langyos vízsugár alatt. Lassan megindult bennük a vérkeringés. Összerándultam. Aú! Olyan érzés volt, mintha ezer apró tű szurkálná az ujjbegyeimet. Ki akartam húzni a kezem a fogásából, de Isaac nem engedte el.

Beletörődve sóhajtottam, és felnéztem rá. A fürtjei pont olyanok voltak, amilyeneknek lenniük kell – vadak, de nem túl vadak. Attól a ténytől, hogy tudtam, milyen érzés, ha beletúrok az ujjaimmal, felforrósodott az arcom. Megfigyeltem az arcvonásait, a koncentrációt a szemében, az orrát, az arccsontját. Kifelejtett egy részt az állkapcsán borotválkozás közben. Legszívesebben lábujjhegyre álltam volna, hogy a nyelvemmel körbe rajzoljam.

A következő pillanatban kicsit elfordította a fejét. Mintha olvasott volna a gondolataimban, a számra tekintett, és egy másodpercig el is időzött ott a pillantása. Pontosan olyan bensőségesen nézegetett, mint ahogyan én őt az imént, és az arcomat centiméterről centiméterre feltérképezte. A köröző mozdulatok az ujjaimon egyre lassabbá váltak, de a pillantását mindenhol éreztem. Különösen a két combom közt.

A következő pillanatban Al robbant be a csapóajtón át. Isaac és én összerezzentünk, és elfordítottuk a fejünket.

– A fagyasztó már rendbe jött? – kérdezte. Amikor meglátta, hogy a mosogató előtt állunk, összeráncolta a homlokát. – Minden rendben?

Elhúztam Isaactől a kezemet, és elzártam a csapot.

– Igen, Isaac csak arról gondoskodik, hogy rendbe jöjjön a kezem.

– Jó fiú. Szóval, hívjak egy szerelőt, vagy megoldjátok? – kérdezte türelmetlenül.

– Megoldom – mondta gyorsan Isaac.

Bólintottam, és a hátammal a munkalaphoz támaszkodtam. Al megint eltűnt hátul. Éreztem magamon Isaac tekintetét, de szándékosan kerültem. Ehelyett elkezdtem mosogatni a piszkos poharakat, amiket az asztalokról szedett le.

1 4 . f e j e z e t

Túlzás lenne azt állítani, hogy Amanda és én kedveltük egymást a Cooper-katasztrófa előtt. Alig váltottunk egy szót is, és az idő legnagyobb részében nem törődtünk egymással. Mióta azonban látta a képet a laptopomon, ő és a barátnői minden hétfőn újra és újra pokollá tették számomra a Robyn szemináriumán töltött három órát.

Mindig a közvetlenül mögöttem lévő sorba ültek le, és mindenre megjegyzést tettek, amit csak csináltam, néha hangosabban, néha kevésbé hangosan. Annyira nyilvánvalóan művelték mindezt, hogy nemcsak az egyik mellettem ülő srác, hanem még Robyn is megjegyezte ezt nekem, és azt ajánlották, hogy üljek el onnan. De ezt az elégtételt nem akartam megadni nekik. Viselkedjenek csak továbbra is gyerekesen. Én felettük állok.

Miközben Robyn elöl valamit magyarázott egy prezentáció alapján, megnyitottam a „Grant, Isaac Grant” könyvtáramban lévő „FELTÉTLENÜL” mappát, és lassan végiglapoztam a képeket. Meglehetősen izgatott voltam, mert ma akartam először megmutatni őket Robynnak, és fogalmam sem volt, hogy milyennek fogja találni. Hogy technikailag kifogástalanok voltak, azt tudtam. Inkább amiatt aggódtam, hogy Robyn osztani fogja a félelmeimet, hogy Isaacen nem lesz érzékelhető az átváltozás.

– Nézd már! – suttogta Amanda olyan hangosan, hogy a szememet forgattam.

A barátnője ugyanolyan hangosan suttogott vissza.

– Ez az a fura pasas, aki egyszer Madisont is felszedte, emlékszel?

– Á, az. – Amanda halkan nevetett. – Mintha felírta volna a „szűz” szót keresztben a homlokára.

Megfordultam, és dühösen néztem rájuk.

– Ó! – mondta Amanda. – Lehet, hogy már mégsem.

Mindhárman vihogtak, kezüket a szájuk elé tartva. Összeszorított foggal fordultam vissza, és a képeimre koncentráltam.

Egy örökkévalóságnak tűnt, mire Robyn végigment minden soron, és odaért hozzám. Pont ma kezdte hátul, de legalább Amanda sora már megvolt, és ő meg a barátnői elhagyhatták a szemináriumi termet.

– Jó, akkor mutasd csak! – mondta Robyn barátságosan. Odahúzott egy széket az asztalomhoz, és terpeszben leült rá, két kezével a karfára támaszkodva.

Megnyitottam a képeket abban a sorrendben, ahogy elképzeltem őket a projekt számára. Aztán odatoltam Robyn elé a laptopot, hogy ő maga is végig nézhesse még egyszer a saját tempójában. Néha-néha a homlokát ráncolta vagy felmordult. Amikor a végére ért, visszatolta elém a laptopot. Összekulcsolt kezét a szája elé tette, és rám nézett.

– Nem tetszenek neked – mondtam kifejezéstelen hangon.

Mély levegőt vett, és leengedte a kezét.

– Nem erről van szó… Csak olyan… – Grimaszolt egyet, és áthajolt a karfán, hogy még egyszer végig menjen a képeken. – Mesterkéltek. A modelled tudja, hogy fényképezik, és ez meg is látszik a képeken. Nem jön át számomra, hogy ő egy menő srác, csak mert egy szuper helyszínen áll és bőrdzsekit visel. – Az említett képre mutatott. – Nézd csak meg, mennyire merevnek és beállítottnak látszik!

Lefelé pillantottam, a kezemre. Idegesen elkezdtem kapargatni a fekete körömlakkomat, ami már néhány helyen lepattogzott.

– Van még más ötleted? – kérdezte, és bezárta a fájlt.

A fejemet ráztam.

– Nincs. Egy átváltozást akartam bemutatni, és éles kontrasztként egymás mellé állítani az előtte-utána képeket.

– Értem az üzenetet. De a képek nem elég valódiak. Semmit nem érzek idebent – a tenyerével megkopogtatta a mellkasát. – A többi képednél egyébként mindig érzem.

Az alsó ajkamra haraptam. Minél tovább néztem a képeket, annál hülyébbnek tűntem saját magam előtt. Robynnak igaza volt. Isaac tényleg merev benyomást keltett. Én erőszakoltam rá mindezt – semmi nem volt ebből a saját ötlete. És ez látszott is a fotókon. Ráadásul most, hogy sokkal jobban megismertem őt, még az eddiginél is bugyutábbnak éreztem a képeket.

– Talán jó lenne, ha inkább megpróbálkoznál valami mással.Felőlem lehet akár egy másik modellel is. Néha van egy jó ötletünk, de a megvalósítás mégsem olyan hatást kelt, mint ahogyan eredetileg elképzeltük – magyarázta Robyn.

Csak arra voltam képes, hogy kedveszegetten morogjak válaszul.

– Meg tudod csinálni – mondta bizakodóan, és még egyszerbarátságosan felém biccentett, mielőtt felállt, majd magamra hagyott a laptopommal és a képekkel.

Még egyszer, egyesével végig mentem a fotókon, és közben egyre tanácstalanabbá váltam. Olyan sok munkát fektettem ebbe a projektbe. Isaac mindenbe belement, minden javaslatomat elfogadta – most pedig? Oda kellene mennem hozzá, és be kellene jelentenem neki, hogy ez a dolog ennyi volt, és inkább egy másik modell után fogok nézni? Hogy mostantól újra hózentrógert és csokornyakkendőt kellene hordania, és az egyezségünk a múlté?

Nem. Egyszerűen nem kereshetek valaki mást. Hittem ebben a projektben, mert voltak közben olyan pillanatok, amikor Isaacet fényképeztem, és tökéletesen jó érzés volt.

Egyszerűen csak több ilyen pillanat kell.

Most azonban elsősorban Isaac véleménye az, amire szükségem van.

Egy rövid kitérőt tettem a kollégiumba, ahol magamhoz vettem a fényképezőgépemet, aztán elindultam Isaachez. A ház ajtaja nyitva állt, így a lépcsőházon át egyenesen a lakásához tudtam menni. Az ajtónál megtorpantam. Dübörgő olasz zene szűrődött ki a folyosóra, olyan hangos ordítás kíséretében, hogy egy pillanatra eltűnődtem rajta, esetleg rossz lakás előtt állok. Vetettem egy pillantást a csengőn lévő feliratra. Nem, jó helyen jártam. Megnyomtam a gombot. Amikor eltelt egy perc, és nem nyitott senki ajtót, sőt a zene még hangosabb lett, ököllel csaptam rá.

Isaac nyitotta ki. Úgy festett, mintha épp egy maratont futott volna.

– Te meg mit csinálsz itt? – kérdezte levegő után kapkodva.

– Szia. Én csak… – Fülsiketítő ordítás szakított félbe. Homlokomat ráncolva néztem el Isaac mellett a folyosón. Kabátok és cipők voltak vadul szétszórva a padlón, köztük ruhadarabok, amik egyértelműen egy nőhöz tartoztak. Ezenkívül egy szárított rózsát, egy hógömböt és egy plüss-szívet tudtam kivenni. Kérdőn néztem Isaacre.

– Regina megint szakított Giannal – mondta, és félreállt, hogy be tudjak menni. – Mikor hazaértem, már mattrészeg volt, és Regina összes cuccát szétszórta a lakásban. Teljesen magánkívül van.

– Mit tett vele az a lány? – kérdeztem hangosan, hogy túlkiabáljam a zenét.

– Nem tudom… Biztos… – A folytatás már nem hallatszott, amikor Gian elkezdte teljes tüdőből azt az Eros Ramazotti-dalt énekelni, ami a hangszóróból szólt. Vagyis jobban mondva: üvölteni.

Igazából el akartam mesélni Isaacnek a Robynnal folytatott beszélgetésemet, és meg akartam kérdezni a véleményét a képekről. De ez most várhatott. Ehelyett tettem egy lépést a nappali csukott ajtaja felé, bizonytalanul, hogy ami mögötte vár, az tetszeni fog-e, vagy inkább félnem kellene tőle.

– Ha bemész oda, azt csak saját felelősségedre – kiáltotta még utánam Isaac, de én már ki is nyitottam az ajtót.

Gian a dohányzóasztalon állt. Félmeztelen volt, a pólóját, mint egy turbánt, összecsomózva a fejére tette. A kezében egy félig üres borosüveget tartott, amit mikrofonnak használt.

Szememmel a zenelejátszót kerestem, és épp oda akartam lépni hozzá, hogy lejjebb vegyem a hangerőt, de Isaac elkapta a kezem.

– Amikor ezt megpróbáltam, hozzám vágott egy üres üveget –mondta hangosan, és arra a kupac sötét cserépre mutatott, ami a tévé és a zenelejátszó előtti asztalnál hevert. Felhúztam a szemöldököm. Isaac nem túlzott, amikor azt mondta, hogy a lakótársa magánkívül van.

Gian táncolt, és közben tovább dülöngélt az asztalon. Becsukta a szemét, és egy szívtépő olasz balladát adott elő, amiből egyetlen szót sem értettem. Odamentem hozzá, és megrángattam a farmerja szárát. Lenézett rám.

– Bella![2] – mondta hangosan, és koccintás helyett felém nyújtotta a borosüveget.

– Helló, Gian! – kiabáltam túl a zenét.

– Gyere és táncolj velem! – Hátra hajtotta a fejét, és az üveget ismét a szájához emelte.

Nem sokat gondolkoztam rajta, hanem felálltam mellé az asztalra.

– Igeeen! – kiáltotta, és a kezembe nyomta az üveget. Amikora dal refrénje elkezdődött, tiszta erővel üvölteni kezdte.

Magam mögé tartottam a borosüveget abban a reményben, hogy Isaac megérti a célzást. Egy pillanattal később el is vette tőlem.

– Mi történt? – kérdeztem hangosan Giantól.

Csak felemelte a kezét, és a fejét csóválta. A másik kezével magához húzott, és táncolni kezdett velem az asztalon. Kész csoda volt, hogy nem estünk le közben a földre, amilyen közel kerültünk néhányszor a széléhez.

Amikor a dal véget ért, egy kicsit eltávolodtam tőle, és a kezemet az arcára tettem, hogy nézzen rám. Barna szeme tiszta véreres volt.

– Mennyit ittál? – kérdeztem.

Felemelte a hüvelykujját és a mutatóujját, és vigyorogva összedörzsölte.

– Solo un pochino.[3]

– De hát mi történt, Gian? – kérdeztem, és határozottan tartottam a fejét, hogy ne nézzen félre. Piros foltok jelentek meg a nyakán és a felsőtestén. Az arcát izzadságréteg fedte. Egyáltalán nem nézett ki jól. Inkább úgy, mintha bármelyik pillanatban elhányhatná magát vagy eleshetne.

– Io non voglio parlare[4] – mondta. – Még nem. – A fejét előre hajtotta a vállamra. A tarkóját paskolgattam, és közben Isaackel egymásra néztünk. Aggódónak, meglepettnek látszott, sőt úgy tűnt, jól szórakozik – mindezt egyszerre.

– Gyere, Gian! – mondta, és megfogta a karját. – Segítek leszállni.

Gian megbotlott, és egy pillanatig attól féltem, hogy leesik, és Isaackel együtt a szilánkok közt köt ki. De épségben lekászálódott az asztalról, és Isaac segítségével leült a kanapéra.

– Sawyer – motyogta csukott szemmel, és maga mellé koppintott. Mellé ültem, és azonnal oldalra dőlt. Feje a vállamon kötött ki, egyik keze pedig a hasamon.

Isaac kihasználta az alkalmat, és gyorsan kikapcsolta a zenét.

Fellélegeztem. Végre.

Gian, úgy tűnt, észre sem vette.

– Mi van Reginával és veled? – kérdeztem.

A szemem sarkából láttam, ahogy Isaac eltűnt a konyhában, és kicsit később egy kézi seprűvel jött vissza.

Elkezdte összesöprögetni a szilánkokat.

– Tényleg megpróbáltam. De… – Gian megborzongott. Emlékeztem arra, amit Isaac a Reginával való kapcsolatukról mesélt nekem.

– Mit próbáltál meg? – kérdeztem.

– Azt mondta, hogy szeret, de hogy még fiatal, és ki szeretne próbálni dolgokat. – Meg kellett erőltetnem magam, hogy megértsem, amit a vállamon gagyogott.

– Édeshármast akart. Én viszont nem. Tehát kerestünk egykompromisszumot.

– Milyen kompromisszumot?

– Azt akarta… – Elnémult.

– Mit akart? – faggatóztam.

Gian nem válaszolt.

– Gyerünk már, Gian!

Kifújta a levegőt.

– Azt akarta, hogy nézzem őt szex közben. Egy másik férfival.

Rábámultam.

– Azt ne mondd, hogy megtetted!

Felnyögött.

– Mi más választásom lett volna? Szeretem őt.

– Meglett volna az a választásod, hogy azt mondd neki, menjen a pokolba.

Akadozva vette a levegőt.

– Te ezt nem értheted meg.

– Az ördög vigye Reginát! – kiáltott fel hirtelen Isaac. – Az a nőnem ér ennyit!

Gian váratlanul eltávolodott tőlem.

– Téged vigyen el az ördög, Isaac! Hiszen az elejétől fogva nem kedvelted.

– Jó okom volt rá, mint ahogy látható – felelte Isaac szárazon.

– Ezt nyilván csak azért mondod, mert fogalmad sincs, milyen érzés szerelmesnek lenni.

Sötét szikra jelent meg Isaac szemében. Szótlanul megfordult, és a cserepekkel teli lapáttal a kezében kiment a konyhába.

Kicsivel később hangos csörömpölés hallatszott.

Gian nagyot nyelt.

– A francba. Seggfej vagyok.

– De még mekkora – értettem egyet vele.

– Köszönöm – morgott.

– De őszintén: az exednek nincs ki mind a négy kereke. Hagyd abba, hogy így kiszúrsz magaddal, és felejtsd el őt!

– Bárcsak képes lennék rá! – motyogta olyan halkan, hogy eléggé biztos voltam benne, ezt inkább önmagának mondta, mint nekem.

Egy idő után felemelte a fejét, és hunyorogva rám nézett.

– Sawyer, valamit meg kell gyónnom neked.

– Mit? – kérdeztem.

– Lehetséges, hogy elég sokat ittam.

A szám sarka megrándult.

– Mit nem mondasz!

– De, tényleg. És az üveg és Isaac… Az hiba volt. Ki akarta kapcsolni a zenét, csapkodtam felé – imitálta a mozgást –, aztán az üveg kicsúszott a kezemből, és tiszta erőből a falhoz vágódott. – A robbanást a kezével utánozta.

– Hiszen nem történt semmi baj – mondtam nyugtatóan. –Isaac még életben van.

Megpróbált felállni, de a mozdulat közben megállt, és visszaesett a kanapéra.

– A fenébe is! Soha többé nem alhatok az ágyamban.

Először rábámultam, aztán a szobája ajtajára.

– Hát ott bent történt?

Keserűen elfintorodott.

– Alhatsz a szobámban. – Gian és én egyszerre fordítottuk a fejünket Isaac felé. Karba tett kézzel állt a konyhaajtóban, és minket figyelt.

– Köszönöm – motyogta Gian, de kerülte Isaac tekintetét.

Segítettem neki felállni. Amikor már biztos voltam benne, hogy nem fog oldalra dőlni, és épségben odatalál Isaac ágyához, elengedtem őt. Betántorgott a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

Isaac felé fordultam. Nem mozdult onnan egy tapodtat sem, és dühösen pillantott a kanapéra. Gian szavai bizonyára rosszul érintették.

– Holnap élete legdurvább másnaposságában lesz része.

Isaac nem nézett rám, és nem is válaszolt. Tettem egy újabb kísérletet.

– Nem túloztál, ami az exét illeti. Csakugyan nincs ki mind a négy kereke.

Bár Isaac bólintott, a tekintete továbbra is kifürkészhetetlen volt, mintha egészen máshol járna. Mérgesnek és zárkózottnak látszott, és ez az új oldala nem tetszett nekem.

Csettintettem az ujjammal. Felkapta a fejét.

– Hova tűnsz egész idő alatt? – kérdeztem, és odaléptem hozzá. Igazából azt terveztem, hogy a kanapéra ülök. Vagy az egyik székre az étkezőasztalnál. Vagy a babzsákba. De Isaac mágnesként vonzott magához.

– Amit mondott, az nem igaz – mondta végül.

Vártam.

Szeme elsötétült, tekintete szinte viharosnak tűnt.

– Pontosan tudom, milyen érzés szerelmesnek lenni.

Nem kérdezősködtem. Ehelyett közvetlenül elé álltam, és megfogtam a karját.

– Pontosan tudod, hogy nem úgy gondolta. Úgy értem… teljesen kifordult magából. Végig kellett néznie, ahogy a barátnőjét egy másik pasi kényezteti. Ilyenkor mond az ember olyat, ami bántó lehet.

Csak röffentett egyet.

Lágyan megráztam a kezét, hogy ne tartsa olyan feszesen.

– Ugyan már.

Sóhajtott, és végül bólintott. Aztán mintha eszébe jutott volna valami.

– Nem szeretnék udvariatlannak tűnni, de mit csinálsz itt tulajdonképpen?

Úgy döntöttem, hogy ez most egyáltalán nem jó időpont arra, hogy beszéljek vele a képekkel kapcsolatos kétségeimről. Most épp elég problémája akadt, nincs rá szükség, hogy még az én dolgaimat is rázúdítsam.

– Elfelejtettem. Elmenjek? Van valami más dolgod?

– Nincs – mondta olyan gyorsan, hogy majdnem megbicsaklott a nyelve.

Az arca elpirult. Aztán megköszörülte a torkát.

– Éhes vagy? Gian tegnap megint hozott maradékot.

Mintha a gyomrom megértette volna, amit Isaac mondott, mert erre hangosan korogni kezdett.

– Ez teljesen egyértelmű volt – nevetett.

Követtem őt a konyhába.

– Bekapcsolhatnánk megint Gian CD-jét? Akkor olyan lesz, mintha Olaszországban járnánk.

Viccnek szántam, de Isaac szörnyülködve öklendezni kezdett.

– Soha többé nem akarok egyetlen számot sem hallani Eros Ramazzottitól. Legszívesebben elégetném Gian CD-jét. Ez kvázi egy felszólítás volt, hogy énekelni kezdjek.

– Se bastasse una bella canzoneee![5]

Isaac a kezét a számhoz tette, és befogta.

– Ó, istenem, azonnal hagyd abba!

Megnyaltam az ujjait, mire nevetve húzta el a kezét.

– Blabla mittudomén amooooree![6]

– Blabla mittudomén amore? Szinte biztos vagyok benne, hogy nem így van a szöveg.

– Se bastasse una bella canzone – kezdtem újra.

– Tehát ez az egyetlen sor, amit tudsz.

– Mert Gian olyan sokszor üvöltötte a fülembe. De a szövegtöbbi részére ráguglizhatok, nem probléma!

Isaac vigyorogva csóválta a fejét. Felemelte a kezét, és kisimított egy eltévedt hajtincset az arcomról. Visszatartottam a lélegzetem. Az ujjbegyével futólag megérintette az arcomat. Aztán a hajtincset a fülem mögé húzta. Amikor az ujjaival a fülkagylómhoz ért, kimelegedtem. A forróság az arcomba, és egyszerre a gyomromba tolult – ami azonnal másodszor is kordult egyet.

Isaac szája szeglete megrándult.

– Helló, Sawyer gyomra – mondta, de továbbra is a szemembe nézett. – Mihez lenne kedved? Van carbonara, pizzakenyér és caprese. Tessék? – Isaac lefelé hajolt, amíg az arca közvetlenül a hasam elé nem ért. Fülét a hasamra tette, mintha válaszra várna.

– De hülye vagy! – mondtam, és a tenyeremmel a fejére csaptam.

– Pszt, épp azt hallgatom, hogy mit mond nekem a gyomrod.

– A gyomrom azt mondja, hogy ne legyél már ilyen fura.

– Szerintem rosszul értetted. Ugyanis nekem azt suttogta éppen, hogy nincs kifogása a tészta ellen.

Isaac vigyorogva felegyenesedett, és a hűtőszekrényhez ment. Megfigyeltem, ahogy kihúz egypár alutálcát, és megvizsgálja a tartalmukat.

Az a pont a fülemen, ahol megérintett, lüktetett.

És valami hirtelen tudatosult bennem.

Ezt a projektet semmiféleképpen nem akarom félbehagyni.

1 5 . f e j e z e t

Amikor csütörtök este kinyitottam az ajtót, és megpillantottam Isaacet, mosolyognom kellett. Kiöltözött – legalábbis az én fogalmaim szerint. Mivel tudom, milyen típusú ruhákat talál esztétikusnak, csak sejthettem, hogy a szakadt farmerében, kócos hajával, hogy érezhette magát.

– Gyere be! Rögtön kész vagyok – mondtam, és újra a tükröm elé álltam.

– Dawn már Spencernél van? – kérdezte Isaac.

– Igen, már egy órával ezelőtt elment – motyogtam, miközben magas lófarokba kötöttem a hajam, és rögtön ezután pár tincset ki is húztam belőle, hogy ne nézzen ki olyan szigorúan.

– Jól nézel ki – mondta Isaac váratlanul.

Megpróbáltam nem kimutatni a meglepetésemet. Néhány héttel ezelőtt inkább meghalt volna, mint hogy hangosan kimondjon egy ilyen bókot.

– Köszönöm. Te is.

Nem köszönte meg, ahogy sosem, hanem témát váltott.

– Sőt, lassan hozzá is szokom az új holmikhoz. Látnod kellett volna Arielt, amikor múlt hétvégén hazamentem.

– Mit mondott? – kérdeztem. Kézbe vettem a fekete szemceruzámat, és elkezdtem kihúzni vele a bal szemem.

Abból a sminkből, amit ma reggel tettem fel, szinte már semmi nem maradt. Egész nap a stúdióban ültem a campuson, Riley és Morgan esküvői meghívóit terveztem. Ez volt az egyetlen dolog, amit kértek tőlem, ezért az összes energiámat belefektettem, egészen addig, amíg az eredménnyel nem voltam száz százalékig elégedett.

Mióta Riley-val veszekedtünk Rentonban, azóta minden erőmmel azon fáradoztam, hogy úgy tegyek, mintha nagyon örülnék, és szeretném hallgatni, amikor az esküvőről mesél. De azon a tényen, hogy nem kérdezte meg, szeretnék-e a koszorúslánya lenni, még mindig rágódtam. Igazából még azt sem tudtam, miért, mert el sem tudtam képzelni annál rosszabbat, mint hogy nekem kelljen megterveznem az esküvője napját a legapróbb részletekig.

– Először nem ismert meg – szakított ki Isaac a gondolataimból. – Aztán sikítozni kezdett. Utána pedig azt mondta, hogy feltétlenül el kell mesélnie a legjobb barátnőjének, hogy a bátyja most úgy néz ki, mint egy popsztár. – Körülnézett a szobában, nyilván azért, hogy találjon valami ülőalkalmatosságot, de mindenhol ruhák voltak, képek és mindenféle cuccok, mert Dawn kézműveskedett, én pedig kiselejteztem egy régi mappámat.

Isaac kérdőn nézett az ágyamra.

– Ülj le nyugodtan! – mondtam. Hunyorogtam, és ellenőriztem, hogy a tusvonal mindkét oldalon nagyjából ugyanúgy néz-e ki.

Isaac félretolt egy kupac fotót, és leült az ágyam szélére.

– Hogy reagáltak a többiek? – kérdeztem.

– Levi nem vett észre semmit, Ivy pedig eléggé összezavarodott. Egy pillanatra meg sem ismert. Ó, és a nagypapám megkérdezte, hogy valami nagy dolgot ter… Hirtelen elnémult.

Kérdőn fordultam felé.

Isaac kihúzott egy képet a kupacból, és azt bámulta.

Egy félakt volt rólam, amin nem volt rajtam semmi felül. Hátrahajtottam a fejem. Az egyik kezemet a hasam felett tartottam, a másikat behajlítva, hogy az ujjaimmal könnyedén meg tudjam érinteni az ajkamat. Úgy tartottam a kezem, hogy a mellemet eltakarjam, de a kép így is sokat mutatott a meztelen bőrömből. És sejtetett néhányat a tetoválásaim közül. Ugyan nagyrészt nem látszottak a testtartásom miatt, és a bordáimon lévő szöveget sem lehetett elolvasni, de egyik-másik sziluett felismerhető volt.

– Ez te vagy? – kérdezte Isaac rekedt hangon.

– Igen – mondtam.

Isaac kifújta a levegőt. Lassan ideges lettem, mert semmit nem mondott, és a tekintetét minden erőfeszítésem ellenére sem tudtam értelmezni. Talán abszolút visszataszítónak találta a felvételt, és nem tudta, hogyan közölje mindezt kíméletesen.

– Nem teljesen éles – motyogtam, hogy megtörjem a csendet, ami leszállt közénk. – És a fény sem úgy esik, ahogy elképzeltem. De én… – Sawyer.

Nem folytattam tovább, és megfigyeltem, ahogy Isaac egy ujjával végig simítja a képet – a vállamon át a tetoválás mentén.

Aztán felnézett rám.

– Ez… annyira szép.

A szám teljesen kiszáradt. A nyelvemmel benedvesítettem az ajkamat.

– Köszönöm.

– Megnézhetem a mappádat?

– Persze. De szinte teljesen üres, mert éppen ma selejteztem ki.

Visszafordultam a tükörhöz, és még egyszer, utoljára ellenőriztem a sminkemet. Aztán visszatettem a szemceruzát a neszesszerembe, és behúztam rajta a cipzárt.

– Ez biztosan a nővéred – mondta Isaac.

Megfordultam. Az egyik olyan képet nézegette, amit Riley-ról és Morganről készítettem a meghívóra. Azt, amelyik a legjobban tetszett az összes közül, magamnak is előhívattam, jól fog mutatni a portfóliómban.

– Igen. És a vőlegénye.

– Úgy néznek ki, mintha egy tetoválásmagazin borítójáról léptek volna elő – mondta mosolyogva. – Ez a kép új, ugye?

– Miből gondolod? – Megvonta a vállát.

– Ezeknek itt – mutatott a rendetlen kupacra az ágyon – mindegyiknek más a stílusa, és meglehetősen ábrándosnak tűnnek. Ez itt – tartotta fel a mappát – úgy néz ki, mintha Sawyer Dixon készítette volna.

Meglepetten néztem rá. Amikor az előbb a régi képeket kiszedtem a mappámból, és beletettem az újakat, pontosan ugyanezt gondoltam. Egyértelműen felismerhető, hogy az eltelt egy évben tovább fejlődtem, és megtaláltam a stílusomat. De hogy ez feltűnt Isaacnek is, akinek alig volt bármi köze a fotográfia művészetéhez, azt lenyűgözőnek találtam.

Leültem mellé.

– Akkor készítettem, amikor meglátogattam Riley-t Rentonban.

Isaac mosolygott.

– Tetszik. Jól haladnak az esküvői előkészületek?

Lemerevedtem. Bátran faggathat tovább a képeimről – de a Riley-val kapcsolatos dolgokról nem fogok többet beszélni vele. Egyszer hibát követtem el, és túl sokat meséltem neki, még az Alnél töltött próbanapján a raktárban. Ez nem fog még egyszer megtörténni.

– Minden alkalommal, amikor szóba hozom ezt, teljesen bezárkózol – mondta halkan.

Kerültem a pillantását, és ehelyett Riley-ra és Morganre bámultam, akik szerelmesen néztek egymás szemébe.

– Hát akkor ne hozd szóba, Isaac!

Összecsukta a mappát, és visszatette az ágyra.

Rögtön ezután a kezébe vett egy adagot a régi fotóimból, és óvatosan összetolta őket, amíg nem lógott ki egyiknek sem a széle, és az egész kupac egy kicsit rendezettebbnek nem látszott. És aztán… aztán felemelte a kezét az arcomhoz. Legalább annyira óvatosan, mint ahogyan az előbb a képeimet rendezgette, megérintette az arcomat az ujjai hegyével. De én nem olyasmi voltam, amit kiválogathatott és rendbe tehetett volna.

Pillantása elnehezült, és amikor kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, megelőztem.

– Indulhatunk?

Leengedte a kezét, és bólintott.

1 6 . f e j e z e t

Eddig minden alkalommal, amikor Dawn meghívott Spencerhez, sikeresen el tudtam hárítani. Az elbeszéléseiből mindenesetre tudtam, hogy egy jó környéken lakik, és hogy egy egész háza van, ahol egyedül él. Arra azonban nem számítottam, milyen óriási ez a ház. A szülei biztos kőgazdagok. Miközben én döbbenten néztem körül Spencer előkertjében, a mellettem lépkedő Isaacen határozottan kevésbé látszott, hogy annyira lenyűgözte volna a látvány. Lehet, hogy volt már itt korábban. Vagy egyszerűen nem lehetett olyan könnyen lenyűgözni, mint engem.

Csengettünk, és két másodperc sem telt el, Dawn máris kinyitotta az ajtót. Szélesen rám mosolygott, majd Isaacre pillantott.

– Hűha! – kiáltott fel elragadtatva.

Isaac egyik lábáról a másikra állt. Az arca rózsaszín lett, amikor Dawn tetőtől talpig végigmérte.

– De hát már találkoztunk.

– Igen, persze. De az az egyetemen történt. Ott az előadásra koncentrálok, és nem rád – mondta Dawn egy olyan mozdulat kíséretében, mellyel Isaac egész testén végigmutatott. Tett egy lépést előre, és megszagolta. – Úgy nézel ki, mint Isaac feltuningolt változata. De szerencsére még olyan az illatod, mint az én Isaacemnek. Ez jó.

Isaac úgy festett, mint aki legszívesebben menten a föld alá süllyedt volna.

Fintorogtam.

– Mondta neked már valaki, hogy elég fura, ha más embereket szagolgatsz? – kérdeztem.

– Ugyan már! – felelte, és a kezem után nyúlt, hogy behúzzon a házba. Becsukta az ajtót, aztán megint Isaacet bámulta. Vagyis jobban mondva a karját, mert éppen levette a kabátját.

– Dawn, igazán, ha továbbra is így bámulod őt, akkor elmesélem Spencernek – fenyegetőztem.

– Mit akarsz elmesélni nekem? – Mintha gombnyomásra történt volna, Dawn barátja lépett oda hozzánk a folyosón. De amikor észrevette Isaacet, elismerően füttyentett.

– Atya-gatya, Grant. Alig ismertelek meg.

Isaac egyre vörösebb lett.

– Ööö, emberek, lassan kezd kellemetlenné válni a dolog –mondtam.

Spencer vigyorgott, és átkarolta Dawn derekát.

– Gyere, édes! Hirtelen mi lettünk az a rémes pár, akinek a társaságát mindenki kínosnak tartja. De sosem akartunk ilyen rossz hírbe keveredni, ugye? – Megcsókolta Dawn nyakát, és maga után húzta a vendégeihez.

Isaac és én kellő távolságból követtük őket. Bár Isaac még mindig kínosan érezte magát, és a cipőjét bámulta, én kíváncsian néztem körül.

Spencer háza belülről pont úgy nézett ki, mint kívülről – mintha olyasvalaki lakna benne, akinek iszonyú sok pénze van. A bútorok minőségiek voltak, a dekoráció stílusos. Szinte biztos voltam benne, hogy itt egy lakberendező élte ki magát. Egyetlen velünk egykorú pasi sem rendezi be így a lakását.

Míg Spencer két srác mellé állt, akiket nem ismertem, Dawn átvezetett minket a nappalin. Több csoportban álldogáltak a vendégek, és a hangos popzenét túlkiabálva beszélgettek, ami a nagy hangszórókból bömbölve töltötte be a szobát. Elmentünk egy nyitott ajtó mellett, ami a teraszra és a kertbe vezetett, ahol néhányan sörpongot játszottak, és beléptünk a legnagyobb, legmodernebb konyhába, amit valaha láttam.

– Ez a konyha nagyobb, mint a hálószobám – suttogta Isaac mögöttem.

– Ez a konyha nagyobb, mint az egész kollégiumi szobánk –értettem egyet halkan.

– Úgy örülök, hogy eljöttetek! – mondta Dawn, és áradozva hadonászott egy üveg pezsgővel.

Hogy az üveg szájából a hab végig folyt a kezén, azzal nem is törődött. Kipirult arcából ítélve nem ez volt az első pohár, amit ezen az estén magába döntött.

– Tényleg, Sawyer, különben sosem jössz el. Ezt csak neked köszönhetem, Isaac.

– Köszönöm a meghívást – válaszolta udvariasan.

– És? – kérdezte, és először nekem, aztán neki nyújtott egycsordultig tele poharat. – Egyébként hogy megy a projektetek?

Koccintottunk.

– Megyeget – mondtam. – Lassan. De megyeget.

– Azt hittem, már réges-rég abszolút rosszfiúvá változtattad –mondta Dawn, és sokatmondóan Isaac outfitjére pillantott.

– Én is – mondta Isaac, és elgondolkozva nézett rám.

Felhúztam a szemöldököm.

– Valóban? Akkor menj, és szólíts meg egy lányt!

Éppen ivott a pezsgőjéből, és félrenyelt.

– Mi?

– A sok lecke után, amit adtam neked, ez nyilván már gyerekjátéknak fog tűnni – mondtam.

– Leckék? Csak nem flörtoktatást tartottál neki? – kérdezte Dawn, és összecsapta a tenyerét. – Milyen izgalmas! Meg szeretném nézni, hogy flörtöl Isaac.

– Mintha tudnék úgy flörtölni, ha tudom, hogy közben figyeltek.

– Ez csak kifogás, hogy ne kelljen megtenned – mondtam, és a könyökömmel oldalba böktem. A pezsgője kilöttyent a pohárból, és mérgesen nézett rám. Álltam a pillantását, egészen addig, míg végül felsóhajtott, és beletörődően csóválta a fejét.

– Felőlem.

– Úgy teszel, mintha ez büntetés lenne – mondtam, amikorvisszamentünk a nappaliba. – Jól fogsz szórakozni. Bízz bennem!

Dawn és én leültünk két szabad székre az étkezőasztalhoz.

Isaac tanácstalanul állva maradt.

– Nyilván úgy érted, hogy ti jól szórakoztok majd közben – mérgelődött. – Én meg teljesen hülyét csinálok magamból.

– Ugyan miért? – kérdeztem sóhajtva. – Hát már elfelejtetted, hogy mi a legfontosabb lecke, Grant, Isaac Grant?

– Mi a legfontosabb lecke? – kérdezte Dawn.

Pontosan láttam, hogy Isaac a szemét akarta forgatni, amikor azt mondta:

– Hogy öntudatos légy.

– Á – mondta Dawn.

Felé fordultam.

– Neked és Spencernek az imént majd kiesett a szemetek, amikor megláttátok. – Megvontam a vállam. – De mindegy, hányszor mondja el neki az ember, hogy dögös, egyszerűen nem hiszi el.

– Ugyan már, Sawyer – mondta Isaac sötét tekintettel.

Dawn mosolyogva pillantott köztünk ide-oda. Nem tudtam értelmezni az arckifejezését, de úgy tűnt, valami jár a fejében.

– Én még mindig amellett vagyok, hogy Everlynél kéne próbálkoznod – mondta végül.

Isaac sóhajtott.

– Ne kezdd megint a listát a szingli barátnőidről, Dawn!

– Örülne, ha beszélgetnél vele, abban biztos vagyok. Valamitörtént vele, de nem akar beszélni róla. Egy kis figyelemelterelés biztosan jót tesz neki. – Követtük Dawn pillantását a szoba túlsó végébe, ahol a mostohatestvére ült a kanapén. Nem először tűnt fel nekem, mennyire csinos, finom arcvonásaival, világos arcbőrével és rövid, fekete hajával. Most azonban kataton állapotban bámulta a mobilját, és úgy tűnt, egyáltalán nem is veszi észre, ami körülötte történik.

– Inkább úgy fest, mint aki azt szeretné, hogy békén hagyják –mondta Isaac, de csitítóan felemelte a kezét, amikor meglátta a pillantásomat. – Oké, oké. Semmi gond. – Egy húzásra kiitta a pezsgőjét. Aztán letette a poharat az asztalra, és hol Dawnra, hol rám nézett. – Most oda fogok menni, és a steakekről fogok beszélgetni ezzel a lánnyal.

Megfordult, és határozott léptekkel közelített a kanapéhoz és Everlyhez.

– Steak? – kérdezte zavarodottan Dawn, miközben utánabámult.

– Csevegés – magyaráztam.

Rövid szünet.

– A húsról?

– Azt mondtam neki, olyan témákról beszéljen, amiktől jólérzi magát, hogy könnyebben menjen a társalgás. Szeret ugyanis a munkájáról beszélni.

Dawn bólintott, és megfigyeltük, ahogy Isaac leül a kanapé karfájára, és megszólítja Everlyt.

– Lehet, hogy akkor mondanom kellett volna neki, hogy Everly vegetáriánus.

Rémülten néztem rá. Aztán mindketten nevetésben törtünk ki.

– Mit nevettek? – kérdezte Spencer. Odajött hozzánk, és Dawn székének támlájára dőlt. Azon tűnődtem, vajon Dawn nevetése csalta-e ide.

– Semmi fontos.

– Hát akkor gyere velem, és táncoljunk egy kicsit! – mondta, és még jobban a szék fölé hajolt. Dawn hátra hajtotta a fejét, és rámosolygott. Aztán kérdő pillantással felém fordult. Csak legyintettem egyet.

– Menjetek csak! Mit szóltok, ha készítek rólatok egypár képet? – kérdeztem.

– Rendben – mondta Spencer, és Dawnt húzni kezdte a karjánál fogva, hogy álljon fel.

Dawn mosolygott.

– Azonnal visszajövök, Sawyer.

A szoba közepére mentek, ahol már néhányan a zene ritmusára mozogtak – vagy legalábbis megpróbálták.

Elővettem Franket a hátizsákomból, és amint a nyakamba akasztottam a kamerát, azonnal jobban éreztem magam. Lecsavartam az objektívet, és készítettem egy képet az ideiglenes táncparkettről. Megpróbáltam egy közeli felvételt is lőni Dawnról és Spencerről, de olyan gyorsan mozogtak, hogy a fotók nagy része elmosódott. Amikor Dawn észrevette, hogy ráirányítom a kamerát, kinyújtotta felém a nyelvét, és grimaszolt. Mosolyogtam, és pontosan a megfelelő pillanatban nyomtam meg a kioldógombot. Ki fogom nyomtatni neki a képet, és kiteszem az ágya fölé.

A lencsén át nézelődtem, és a kamerát minél kevésbé feltűnően Isaac felé irányítottam.

Még mindig a kanapé karfáján ült, de Everly közben felé fordult. Mondott valamit, amin a lány elnevette magát. Azonnal lenyomtam a kioldót. Nem tudtam, miről beszélgetnek, de Isaac arca kipirult. Jobban rázoomoltam az arcára. Pontosan ekkor előrehajolt, és ki kellett kapcsolnom a zoomot, hogy lássam, mit csinál.

Kihagyott a szívem.

Isaac a kezét Everly karjára tette, és a meztelen bőrét simogatta a hüvelykujjával. A lány rámosolygott, és hagyta.

Vajon én is így néztem rá, amikor engem érintett meg?

Az ujjam a kioldón maradt, miközben figyeltem őket. Ahogy egymás ajkát bámulták. Ahogy egymásra mosolyogtak. Ahogy Everly a kezét alig észrevehetően Isaac felé tolta, mintha abban reménykedne, hogy ott is meg fogja érinteni.

Nyilvánvalóan mindent jól csináltam.

Mégis miért volt olyan érzés, mintha hirtelen valami szörnyen rosszul sült volna el?

Képtelen voltam megnyomni a kioldót. Azt, amit Isaac épp tesz, aligha örökíthetem meg egy képen.

Mintegy magától leengedtem a kamerát. De ez csak tovább rontott a helyzeten. A lencsén keresztül szinte színjátékként hatott a jelenet – nem tűnt valódinak, valahogy inkább mesterkéltnek látszott. De ez itt tényleg megtörtént, méghozzá pontosan az orrom előtt. Nem tudtam levenni a szemem róluk.

Aztán Everly mondott valamit, és Isaac elnevette magát. A félénkségnek egy szikráját sem lehetett látni rajta. Semmi nem volt meg a visszafogottságából vagy a saját magában való kételkedésből, ami egyébként mindig olyan egyértelműen az arcára volt írva.

Erősen összeszorítottam a fogam, és félrenéztem. Aztán kikapcsoltam a kamerát, és visszatettem a hátizsákba. Anélkül, hogy még egyszer visszanéztem volna Isaacre és Everlyre, felálltam, és kimentem a konyhába, egyenesen ahhoz a konyhaszekrényhez, amire Spencer kikészítette az alkoholt. Szemügyre vettem a különböző üvegeket, amíg a kedvenc vodkámat nem vettem észre köztük.

Bőven töltöttem belőle egy pohárba, és épp össze akartam keverni narancslével, amikor valaki odaállt mellém, olyan közel, hogy az oldalunk a vállunktól a csípőnkig egymáshoz ért.

A pillanat törtrészéig abban reménykedtem, hogy Isaac az.

De ehelyett Cooper vigyorgott rám oldalról egy félmosollyal.

– Szia!

Hirtelen fogalmam sem volt, hogyan kellene reagálnom, csak elképedve néztem rá.

Aztán teljes nyugalommal visszatettem az üveget az asztalra, kezembe vettem a poharamat, és egy szó nélkül elmentem mellette a nappali felé. Az ajtónál utolért. Keze a felkaromon kötött ki.

– Várjál már!

Felhúzott szemöldökkel fordultam felé.

– Mit akarsz?

Cooper pislogott.

– Csak köszönni akartam.

– Szia! – mondtam szárazon, és a karom ki akartam húzni a fogásából, de ő szorosan tartott.

– Mi a csoda van veled? – kérdezte.

– Hülyét akarsz csinálni belőlem? Hagyj békén, Cooper, és menj a barátnődhöz!

Zavarodottsága őszintének látszott, mintha fogalma sem lenne arról, hogy mi a problémám.

A homlokom ráncoltam. Hiszen az lehetetlen, hogy nem tudja, miért nem akarom, hogy bármiféle közöm legyen hozzá. Pontosan abban a pillanatban nyitottam ki a számat, amikor mögöttem megszólalt egy jéghideg hang.

– El a kezekkel a barátomtól, Dixon.

Lemerevedtem.

Lehet még ennél is rosszabb ez az este? Mi az ördögért kellett Spencernek meghívnia ezt a csomó embert?

Megfordultam, és Amanda dühtől eltorzult arcába pillantottam. Cooper elvette a kezét a karomról.

– Bébi… – mondta, és tett Amanda felé egy lépést.

De ő ügyet sem vetett rá. Csak rám nézett.

– Erre biztos nagy szükséged van – mondta nekem keserűen, és a kezében lévő sörösüveggel felém mutatott. – Tényleg nem tudod békén hagyni más nők pasijait?

Te jó ég! Erre a drámára valóban nincs szükségem.

– Fogalmad sincs, miről beszélsz, Amanda – mondtam olyan nyugodtan, amilyen nyugodtan csak tudtam.

Éles hangon felnevetett.

– Mindenki pontosan tudja, miről beszélek – mondta hangosan. Hirtelen rögtön többen is felénk fordultak. – Aki lotyó, az is marad.

Összerándultam.

Pont, mint az anyád.

A szemem sarkából észrevettem, hogy Isaac felállt a kanapéról. Összeszorítottam a fogam, és a cipőmre pillantottam. Nem akartam, hogy ezt ő is végig nézze.

– Amanda – mondta Cooper halkan, de sürgetően. – Hagyd ezt abba!

– Megígérted, Cooper! Azt mondtad, hogy az csak egy egyszeridolog volt, ami köztetek történt! Hogy egyszer mindenki megkapja Sawyer Dixont, és hogy ez az egész nem jelent semmit.

Valaki hangosan nevetett. A fülem zúgott, és a szemem előtt elmosódott minden. A kezem ökölbe szorítottam, olyan erősen, hogy fájt. Nem kaptam levegőt.

Te kurva. Pont olyan vagy, mint az anyád.

Amandának igaza volt.

Mit keresek itt tulajdonképpen? Tényleg azt hittem, hogy ez lehet számomra a normalitás? Hogy elmenjek egy buliba, együtt legyek a barátaimmal, és egyszerűen csak jól érezzem magam?

Ez nem az én valóságom.

Az én valóságom az, hogy az a srác, akivel az estét együtt akartam tölteni, odament az itt lévő legártatlanabb lányhoz, és megszólította. Milyen nevetséges dolog azt hinni, hogy valaki számára több lehetek, mint egy gyors, egyéjszakás kaland.

Nagyot nyeltem. Fájt, jobban fájt, mint az a pofon, amit Amanda azon a bizonyos napon lekevert nekem.

– Jobb lesz, ha most mindketten eltűntök – hallatszott egyhalk hang mellőlem. Dawn.

– Még valami? – gúnyolódott Amanda. – Ez itt nem a te házad.

– Viszont az enyém – mondta Spencer. – És én nem emlékszem, hogy titeket meghívtalak volna.

– De őt igen, vagy mi?

– Igen, mert ő a barátom – mondta Spencer nyomatékosan. –És nem engedem, hogy zaklasd. Most menj el, kérlek!

A cipőm orrát bámultam, amikor Cooper valami csitítót mondott Amandának, és végül mindketten elhagyták a szobát. Nem voltam rá képes, hogy akár csak egy tapodtat is elmozduljak onnan.

Valaki finoman a vállamra tette a kezét. Összerándultam, és felemeltem a fejem. Dawn nagy, kerek szemmel nézett rám.

– Minden oké? – suttogta.

Még mindig nem vettem levegőt. Tudtam, hogy sürgősen lélegeznem kellene, de olyan volt, mintha elfelejtettem volna, hogyan kell.

– Hazamenjünk? – kérdezett tovább Dawn.

Csak bólogatni tudtam.

Anélkül, hogy még egy szót váltottam volna bárkivel, hagytam, hogy Dawn kivezessen a hűvös, szeptemberi éjszakába.

Csak akkor kaptam újra levegőt, amikor magunk mögött hagytuk Spencer házát, és a buli hangjai elhalkultak a sötétben.

1 7 . f e j e z e t

Dawn egész éjjel nem hagyott egyedül. Amikor a szobánkba értünk, határozottan az ő ágya felé tolt, elővette a laptopját, bemászott mellém, és elindította a Netflixet.

Fél szívvel az Odaát legújabb évada mellett döntöttem, de nem igazán figyeltem oda. Szédültem és rosszul éreztem magam, és nem akartam sem csokoládét enni, amit Dawn az éjjeliszekrénye mélyéről ásott elő, sem arról beszélgetni vele, hogy mi is történt az imént. Egy idő után Dawn feladta a próbálkozásait, hogy beszédre bírjon.

Kora hajnalban végül mellettem aludt el. Lecsuktam a laptopot, és megpróbáltam olyan halkan, amilyen halkan csak tudtam, kibújni az ágyából. Felvettem a kabátomat, magamhoz vettem a hátizsákomat, és ügyelve arra, hogy ne csapjak zajt, becsuktam magam mögött az ajtót.

Sürgősen friss levegőre volt szükségem. És nyugalomra. Nyugalomra és időre, hogy rendezzem a gondolataimat, és visszataláljak önmagamhoz.

Olyan korán volt, hogy az utcán még alig volt élet. Még a nap sem igazán kelt fel, és az égbolt sem tudta eldönteni, hogy rózsaszín vagy inkább sötétkék legyen. Elővettem a kamerámat, és hátrahajtottam a fejem, hogy rögzítsem a színeket egy képen. Végig fotóztam az egész utat a kollégiumból a kedvenc helyemre Woodshillben – ami az a kis tó volt a hegyek közti völgyben, ahol a Steakhouse is állt. Libabőrös lettem, és az ujjaim annyira átfagytak, hogy alig tudtam rendesen kezelni a kamerát, de boldog voltam, hogy van valami dolgom. Jót tett, hogy a kinti szépségre koncentráltam, és nem arra, ami bennem ment végbe.

Megálltam egy padnál a parkban, ahonnan a tavon keresztül közvetlenül a Steakhouse-ra lehet látni. Felhúztam a lábamat, és a karommal átfogtam a térdem. Aztán hátrahajtottam a fejem, és mély lélegzetet vettem. A friss levegő segített. Az volt az érzésem, hogy mindazt a jót újra be kell lélegeznem, ami akkor préselődött ki belőlem, amikor Amanda azt a bizonyos mondatot a fejemhez vágta.

Aki lotyó, az is marad.

Amanda szavai megállás nélkül visszhangoztak a fejemben. Folyamatosan, újra és újra hallottam gúnyos, elkeseredett hangját. És egy másik hanggal keveredett össze. Egy olyan hanggal a múltamból, amit évek óta próbáltam elfelejteni.

Pontosan, mint az anyád.

Nagyot nyeltem, és a kezembe fogtam anya medálját, abban a reményben, hogy attól majd jobban érzem magam. Hogy anya lotyónak tartott volna engem? Nem tudom. Meghalt, jóval azelőtt, hogy elkezdtem volna fiúzni és beszélgethettem volna vele erről. Nem tudok sokat róla, de… mégis úgy érzem, ismerem őt. Abból a néhány mozzanatból, amire még emlékszem, a fotókról, amiket Riley akkoriban elrejtett az ágya alatt, hogy senki ne vehesse el tőlünk, és anya legjobb barátnőjének, Gloriának az elbeszéléseiből, aki Rentonban élt, és többször is elszállásolt minket, amikor már nem bírtuk ki Melissánál. Tőle tudtuk, hogy anyát és apát soha nem érdekelte, hogy mit gondolnak róluk mások, és folytatták rocker életstílusukat, még akkor is, ha mások állandóan csak megmosolyogták őket.

Akkoriban négyesben éltünk egy apró lakásban, tévé és számítógép nélkül. De még pontosan emlékszem arra, hogy milyen kellemes volt nálunk, és Riley és én mennyire szerettünk anyával összebújni a kanapén, és egyszerűen csak meghallgatni együtt egy új CD-t vagy egy új lemezt. Másoknak a mi korunkban fontosabb volt, hogy trendi ruhájuk vagy saját mobiljuk legyen. Riley és én azért könyörögtünk a szüleinknek, hogy vigyenek el egy lemezboltba, egy koncertre vagy egy koncert utáni afterpartyra.

Nekünk mindegy volt, hogy az osztálytársaink nem akarták, hogy bármi közük legyen hozzánk, csak mert az anyukánk úgy hordta a bandás pólókat, mintha azok egészruhák lennének, apa pedig motorral járt. Az egyik lecke, amit a szüleink megtanítottak nekünk, az volt, hogy mindig csak azt tegyük, amit mi magunk helyesnek érzünk, és soha ne arra hallgassunk, amit mások mondanak rólunk. Így próbáltunk élni Riley-val már kis korunk óta. És ez mindig elég is volt.

Természetesen tisztában voltam azzal, hogy képtelen vagyok szoros kapcsolatot kialakítani másokkal. Nem volt Dawnon kívül több barátnőm, és ő is csak azért, mert nem hagyott nekem más választást. A férfiakat semmi szín alatt nem engedtem közel magamhoz. Már pusztán az a gondolat, hogy megnyíljak valaki előtt, és a múltamról meséljek, pánikba sodort.

Senkire nem volt szükségem.

Legalábbis ezt hittem.

A tegnap estére gondoltam. Valami megváltozott bennem. Nem tudtam pontosan, mi az, de mélyen legbelül valami más érzés kelt életre bennem. Mielőtt Cooper és Amanda felbukkantak, jól éreztem magam – Dawnnal és Isaackel. És ha visszagondolok az elmúlt hetekre, be kell vallanom, hogy ez nem az első alkalom volt. Azon tűnődtem, mi lenne, ha én… másmilyen lennék. Ha már nemcsak magamban lennék, hanem hagynám, hogy bizonyos emberek részei legyenek az életemnek. Dawn az elmúlt éjszaka meghatóan gondoskodott rólam. Spencer az összes barátja előtt megvédett. És Isaac…

Isaac kiváltott valamit belőlem, amin egyértelműen sokkal többet kellene törnöm a fejem, mint Amanda szavain.

Amit Riley elért, az vajon nekem is sikerülne? Hiszen gyerekként ő még sokkal több mindenen ment keresztül, mint én, végül is neki nem volt egy nővére, aki gondoskodott volna róla. Tizenhárom éves kora óta teljesen saját magára volt utalva.

De most boldog. Van egy férfi, akit szeret, barátai, akikben megbízhat, és munkája, amiben jó és ami teljességgel tölti el.

Valódi otthont teremtett magának. Ha ő be tudta venni a kanyart… talán nekem is sikerülni fog valamikor.

A tó tükörsima felületét figyeltem, és elhatározásra jutottam. Óvatosan leakasztottam a nyakamból a kamerát, és letettem a padra. Aztán levettem a kabátomat, a pólómat és a farmeremet, és mellétettem őket. Már csak az alsóneműm maradt rajtam, és ebben a tóhoz futottam. Megtettem az első lépést a vízbe. Sziszegve vettem levegőt, de rögtön megtettem a második lépést is. A fenébe, milyen hideg. Harmadik lépés. Borzasztóan hideg.

Tovább mentem. A lábam alatt éreztem a homokot, a köveket és a növényeket. Csúszósnak tűnt. A hideg a lábamból felfelé kúszott a testem minden porcikájába. Egyszerre ébresztett fel és kábított el. Jó volt. Tovább mentem, míg a víz a derekamig nem ért.

Aztán kitártam a karom, és hanyatt vetettem magam.

Csak késő este indultam vissza a kollégiumba. Élveztem a tónál töltött időt, néhányszor körbesétáltam, és fotókat készítettem. Dél körül egy kávézóban vettem magamnak egy smoothie-t és nassolnivalót, utána pedig tovább mentem különböző túrautakon a hegy körül. Hogy a pénteki óráimat az egyetemen elmulasztottam, az nem számított.

Egyedül a kamerám volt velem, és élveztem, hogy itt kint számomra csak a szép dolgok léteznek, és semmi olyasmi, ami rossz érzéseket közvetíthetne felém.

Fényképeztem és fényképeztem, és teljesen megfeledkeztem az időről.

Amikor a kollégiumba értem, a nap már lement, én pedig totálisan kimerültem. De valami különös nyugalom áradt szét bennem, amilyet még soha nem éreztem – legalábbis nem tudtam visszaemlékezni rá. A bakancsom csupa sár volt, és megpróbáltam egy kézzel levenni, miközben a másikkal a szobám ajtaját nyitottam ki.

Három szempár szegeződött rám.

A mozdulat közben lemerevedtem, és visszabámultam rájuk.

– Te. Teljesen. Megőrültél? – sziszegte Dawn összeszorított foggal.

Felegyenesedtem, és hol Dawnra, hol Spencerre, hol Isaacre néztem.

– Ööö. Lemaradtam valamiről?

Isaac úgy bámult rám, mintha egy látomás lennék, és pontosan ilyen lassan jött oda hozzám. A következő pillanatban magához húzott, és szorosan átölelt. Valamit motyogott a hajamba, amit nem értettem.

– Meg tudja esetleg mondani valaki, hogy mi folyik itt? – motyogtam értetlenül Isaac mellkasához dőlve, miközben ő a hátamat paskolta ügyetlenül.

Kezével a vállamon egy kicsit elhajolt tőlem, és döbbenten nézett rám.

– Mégis mit gondolsz? Leléptél. Anélkül, hogy bárkinek is elmondtad volna, hogy hova mész!

Dawnra néztem, akinek az arca piros volt, pontosan úgy, mint ahogyan a szeme is. Mellette Spencer is fejcsóválva viszonozta a pillantásomat.

Az állkapcsa megfeszült.

– A… tónál voltam – mondtam bénán.

Dawn kifejezéstelenül felnevetett.

– A tónál – ismételte meg.

– Kora reggel mentem el, mert le akartam fényképezni a napfelkeltét.

Fejét csóválva jött oda hozzám, és szintén a karjába vont. Olyan szorosan ölelt, hogy a levegő sípolva távozott belőlem.

– Halálra rémültem, amikor felébredtem, és te már nem voltál itt. A tegnap éjszaka… – A fejét csóválta, és figyelmeztetően felemelte az egyik ujját. – Soha többé ne csinálj ilyet! Soha többé, megértetted?

– Gyorsan szólok Kadennek – mondta Spencer, és kiment a szobából.

– Én pedig Giannak – értett egyet Isaac, és követte őt.

– Hogyhogy? – kérdeztem, pedig ők már nem is voltak a szobában.

– Mert téged keresnek – mondta Dawn mérgesen.

Eltátottam a szám.

– Ma reggel már nem voltál itt. Alapesetben mindig elmondjuk egymásnak, ha elmegyünk, és hogy mikor jövünk vissza, vagy legalább egy SMS-t írunk egymásnak. Ez volt a szabály, amit te vezettél be Spencer miatt! De a mobilod ott volt az íróasztalon. Akkor azonnal felhívtam Isaacet, és amikor azt mondta, hogy nem látott téged, pánikba estem, és felhívtam a többieket. A főnököd külön ezért odament a Steakhouse-ba, és megnézte, hogy ott vagy-e.

– De mégis miért? – kérdeztem, teljesen meghökkenve.

– Miért kérdezed ezt egész idő alatt? Szeretlek, te buta liba. Egy olyan eset után, mint ami a múlt éjszaka történt, nem lopózhatsz ki egy szó nélkül, és nem feltételezheted azt, hogy nem borulok ki!

Olyan érzés volt, mintha minden szanaszét csúszna bennem. Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak Dawnnak, de egy szót sem tudtam kinyögni. Egyszerűen nem ment. Félrenéztem, és a padlót bámultam. A szemem égett, és erősen pislogtam. Az alsó ajkam remegni kezdett.

Dawn tett felém egy lépést, és megérintette a kezemet. Csak egészen röviden, mintha azt akarná mutatni nekem, hogy velem van, de nem akar tolakodni.

– Amikor eltűntem Portlandben, akkor haragudtál rám, mert aggódtál.

Gyorsan bólintottam.

– Látod. Akkor nem lehet olyan nehéz, hogy elhidd, hogy mi mindannyian törődünk veled.

Pontosan ez az. Hiszen ő nem tudhatta, milyen nehéz is ez.

Amikor tiniként a nagynénémnek elmondtam, hogy hova fogok menni és mikor fogok visszajönni, akkor a válasza a legtöbb esetben csak annyi volt: nekem aztán mindegy. És Woodshillben sem volt eddig senki, akit érdekelt volna az, amit csinálok. Vagy akinek fontos volt, hogy jól legyek.

Hogy Dawn ennyire aggódni fog, csak mert eltűntem egy napra, az soha nem jutott volna az eszembe.

– Annyira kivoltál tegnap… Tényleg azt gondoltam…

– Velem volt Frank – mondtam erőtlenül, és felemeltem a hátizsákomat, benne a kamerával.

Dawn kiadott egy olyan hangot, amit valószínűleg valami nevetésfélének szánt, de eléggé félresikerült.

A következő pillanatban kopogtak.

– Bejöhetsz, Isaac – kiáltotta Dawn.

Kinyitotta az ajtót.

– Honnan tudtad, hogy én vagyok az?

– Mert Spencer soha nem kopog – mondta, és ugyanebben a pillanatban tűzpiros lett az arca.

Éreztem, ahogy megrándul a szám sarka.

– Bizony – mondtam, abban a reményben, hogy kicsit feldobom a hangulatot.

A szemét forgatta, de óvatosan visszamosolygott.

– Gian mindjárt hoz ennivalót. – Isaac felemelte a telefonját. –Örül, hogy jól vagy.

Dawn hol Isaacre, hol rám nézett. Aztán azt mondta hangosan:

– Elmegyek, megnézem, hol marad Spence – és gyors léptekkel eltűnt a szobából.

Isaac tanácstalanul állt a helyiség közepén, és láthatóan nem tudta, mihez is kezdjen a kezével. Először a farmerje hátsó zsebébe dugta, aztán az elsőbe, aztán összekulcsolta, csak hogy a következő pillanatban ismét lelógassa. A látvány mostanra már olyan ismerős volt. Legszívesebben azt mondtam volna neki, hogy ne legyen olyan félénk, és egyszerűen mondja el, ami a szívét nyomja.

De ehelyett csak néztem rá, és vártam.

– Eléggé nagy riadalmat okoztál nekem – mondta végül.

Lehuppantam az ágyamra.

– Készítettem fotókat – mondtam, mert fogalmam sem volt, hogy mit válaszoljak erre. – Nagyon szép volt odakint, és a tó az egyik kedvenc helyem, főleg, amikor…

– Nem is törődsz azzal, amit az előbb mondtam neked? –szakított félbe, és tett felém egy lépést. Odahúzta a gurulós székemet, és leült elém.

– Aggódtam érted.

Mit kellene erre válaszolnom? Oké? Szuper? Köszönöm?

– Neked teljesen mindegy, hogy egész nap téged kerestünk? –kérdezősködött tovább.

Hirtelen felnéztem, és a fejemet ráztam. Isaac töprengő pillantása az arcomon időzött.

– Nem vagyok ehhez hozzászokva – suttogtam egy kis idő után.

– Mihez?

Isaac térdét vizsgálgattam. Világos bőre átviláglott a farmerje szakadásain. Rá akartam tenni a kezem, és érezni. Egyszerűen csak érezni őt.

– Mihez nem vagy hozzászokva? – faggatózott.

Megvontam a vállam.

– Hogy valaki aggódik miattam.

Hangosan fújta ki a levegőt. Aztán beszívta. Még egyszer ki, és még egyszer be. Nyilvánvaló volt, hogy mondani fog valamit, amihez nekifutásra volt szüksége.

– Dawn őrült módon aggódott. Spencer is. Gian teljesen kiborult, amikor elmeséltem neki, hogy senki nem tudja, hol vagy. És én… iszonyúan féltettelek, Sawyer.

A szavai rábírtak, hogy felnézzek, de lehetetlen volt megfejteni az arckifejezését. A szeme sötét volt, de gyöngéd. Szinte biztos voltam benne, hogy ebben a pillanatban ő maga sem tudta, hogy átöleljen, vagy megrázzon engem.

– Kérlek, ne legyél dühös rám!

Frusztráltan sóhajtott.

– Nem vagyok az. A fenébe is, Sawyer, nem vagyok dühös.

– De úgy nézel ki.

Isaac hallgatott. Egész nap élveztem magam körül a csendet, élveztem, hogy senkire nem kell odafigyelnem. De ez a pillanat köztünk szinte elviselhetetlen volt számomra.

Egyszer csak Isaac lefelé nézett, a kezére. – Azért nézek így, mert…

– Mert? – kérdeztem halkan.

– Mert azt gondolom, hogy elhiszed azt, amit Amanda tegnap rólad mondott. És ezt nem akarom.

Nagyot nyelt.

– Hogyhogy?

A fejét rázta.

– Mert olyan sok jó dolgot hoztál az életembe. Azt akarom, hogy te is csak jó dolgokat kapj.

A szavai újra összerakták mindazt, ami tegnap este eltört bennem. Darabról darabra. Isaac azt mondta nekem, hogy én mindig a megfelelő dolgokat mondom neki. Hogy én olyan vagyok, mintha az ő személyes Yodája lennék. Csak most értettem meg, hogy mire utalt ezzel.

– Sajnálom, hogy aggódtatok – suttogtam egy idő után.

– Legközelebb egyszerűen csak szólj, ha egyedül szeretnél lenni. Akkor Dawn nem borul ki. És én sem.

Az alsó ajkamba haraptam.

– Nem tudtam, hogy rögtön kiad egy körözést eltűnt személyfelkutatására, és egy egész keresőosztagot is útnak indít.

– De hát Dawnról van szó – mondta Isaac mosolyogva. – És legalább segített? A kikapcsolódás, úgy értem.

Megvontam a vállam.

– Egy kicsit igen. Itt bent rám szakadt volna a plafon.

– Ismerem ezt. Amikor nem vagyok túl jól, elutazom a farmra. Ha a földön dolgozol, mindig kitisztul a fejed. Néha fogom az egyik lovunkat, és kilovagolok. Ó, vagy játszom a nagypapámmal egy kör pókert.

– Nekem sajnos nem volt kéznél egy ló – mondtam szárazon. Pont olyan kevéssé, mint egy nagypapa vagy egy szülői ház, ahova visszavonulhatok, de ezt megtartottam magamnak.

– Jó, hogy szóba hozod. Szívesen osztozom veled.

A homlokomat ráncoltam.

– Min? A lovadon?

Bólintott.

– A nagypapámon is, ha az segít. Hagyok neked egy darabföldet is, hogy ki tudd tombolni magad rajta.

Tátott szájjal bámultam rá. Mi az ördögről beszél?

– Ez egy álcázott meghívás akart lenni – folytatta, és előrehajolt a széken, közelebb hozzám. – A nagypapámnak holnap lesz a születésnapja. Hazautazom, és örülnék, ha te is velem tartanál.

– Azt akarod, hogy hazamenjek veled? – kérdeztem hitetlenkedve.

Isaac mosolya félénk volt, de óvatosan izgatott. Egy pillanatra majdnem elvesztem a zöldesbarna szemében.

– Elmehetünk egyet kocsikázni. Egy kicsit el innen. Természetesen csak akkor, ha nincs más terved.

Pislogtam, és megpróbáltam kitalálni, vajon nem ver-e át éppen.

– Még soha nem voltam farmon – mondtam rekedten.

Isaac továbbra is mosolygott rám.

– Szuper lesz, hidd el nekem.

Ezen az estén ismételten nem találtam szavakat. Isaac elkezdett mesélni a szülei farmjáról, miközben én a kezemet bámultam, lekapartam a körömlakkomat, és megpróbáltam feldolgozni azt, ami az imént történt. Így ültünk ott, amíg Dawn és Spencer libasorban Giannal és egy egész kocsirakományra való olasz kajával vissza nem tértek hozzánk a szobába.

1 8 . f e j e z e t

A kocsifelhajtó Isaac családjának farmjára hosszabb volt, mint Woodshillben a főutak. Legalábbis nekem úgy tűnt. Bár lehet, hogy csak az idegességem miatt éreztem így.

Körülbelül fél órát autóztunk, mire egy hatalmas kukoricaföldek között vezető, murvás útra kanyarodtunk. Isaac kocsija régi volt és rozsdás, és nem volt sem klímája, sem működő zenelejátszója, de ez nekem nem számított. Kilógattam a karomat az ablakon, és élveztem, ahogyan a szél az ujjaimnak csapódik. A gyomrom émelygését mindenesetre nem tudtam elfojtani. Ellenkezőleg, rosszabb lett, minél közelebb értünk a farmhoz. Néhány perc múlva meg fogom ismerni Isaac családját, és fogalmam sincs, hogy ez mit jelent. Dawn apjának kivételével, aki néha beugrott a kollégiumba, még soha nem ismertem meg senki családját sem. Hogyan kellene viselkednem? Mit kellene mondanom? És mit nem? Megfelelő a ruha, ami rajtam van?

A lábamat néztem. A túlméretezett fekete ing, amit viseltem, néhány centiméterrel rövidebb volt a kelleténél, abban hirtelen biztos lettem. És a térd felett érő zokni a bakanccsal kombinálva minden volt, csak nem elegáns. Legszívesebben azt mondtam volna Isaacnek, hogy forduljon vissza, de pontosan ebben a pillanatban elhaladtunk egy zöld tábla mellett, amin a „Grantfarm” felirat állt.

Ó, istenem! A mezőgazdaságról halvány fogalmam sincs. Először utána kellett volna néznem, és ki kellett volna kölcsönöznöm egy gazdálkodásról szóló könyvet a könyvtárból. Vagy legalább az alapokat meg kellett volna néznem az interneten.

Váratlanul Isaachez fordultam.

– Fogalmam sincs, hogy működik egy farm.

Oldalról rám nézett.

– És?

– Mi van, ha a szüleid, mit tudom én, a kukoricatermésről akarnak beszélgetni, és megkérdezik a véleményemet róla.

– Akkor egyszerűen azt mondod: a mezőgazdaság célja nem a kukoricatermesztés, hanem az emberi lét optimalizálása és civilizálása, és ezért nagyra értékellek titeket és a munkátokat.

– Először is – mondtam, miközben felhúztam a szemöldököm– ne csinálj belőlem hülyét. Másodszor… Ilyen marhaságot soha nem ejtenék ki a számon.

A szája sarka árulkodóan megrándult.

– Kár. Biztos vicces lett volna.

– Igen. Tök vicces – morogtam, és ismét kifelé néztem.

Mi van, ha a szülei szörnyűnek találnak? Nem éppen én voltam az, akit mintabarátnőnek lehetne titulálni. Még jól emlékeztem az iskoláskoromra, amikor az osztálytársaim szülei rossz társaságnak tartottak a gyerekeik számára, és megtiltották nekik, hogy barátkozzanak velem.

A mellkasom összeszorult.

Mi van, ha Isaac családja annyira borzasztónak talál, hogy nem akarnak látni a kicsi gyerekeik közelében? Mi van, ha…?

– Úgy festesz, mintha a kivégzésedre mennénk – szakította félbe Isaac a gondolataimat.

Épp válaszolni akartam neki, amikor a jobbra és balra lévő szántóföldek hirtelen véget értek, és helyettük maga a farm terült el előttünk.

Azta!

Minden olyan… hatalmas volt.

A ház átlósan húzódott végig az egész telken. Előtte egy óriási, gránitkövezettel és gyeppel borított előkert terült el, illetve rengeteg növény és fa sorakozott. Ugyan már rég ősz volt, de még megtartották élénkzöld színüket, és csak itt-ott jelentek meg rajtuk piros, sárga és barna levelek.

Nemcsak a tér volt irdatlan nagy, hanem a ház is, ami mögötte állt. És egyre nagyobbnak látszott, minél közelebb értünk hozzá. A világos homlokzat mentén felfelé néztem, és a kezemet a szemem elé kellett tartanom, mert a nap elvakított.

A ház kétszintes volt. Néhány lépcsőfok vezetett fel egy fehér verandára, amin át egy sötétzöld bejárati ajtóhoz lehetett jutni, mellette két kis lámpás lógott. Az egész ház körül egy kavicságy húzódott, amiből több bokor nőtt ki.

A telek hátrébb eső részén kezdődött egy sötétpiros, L alakú pajta, több méterrel mellette egy másik, egy négyszögletes, és még hátrébb egy istállót vettem észre. Közvetlenül a ház előtt, a fák közé egy hintát és egy mászókát állítottak fel, alatta a füvön mindenféle játékok voltak szétszórva.

Ezenkívül volt még ott egy kutyaház is. Egy átkozott kutyaház. Mint egy giccses reklámfilmben.

Nem is vettem észre, hogy Isaac leállította az autó motorját, csak akkor tűnt fel, hogy megérkeztünk, amikor kinyitotta a vezetőoldali ajtót. Gyorsan kikötöttem magam, és kiszálltam. A levegő szokatlan illatú volt: vidéki, és frissebb, mint Woodshillben.

Isaac éppen azon volt, hogy elővegye a nagypapája ajándékát a csomagtartóból, amikor hirtelen hangos ugatás hallatszott. A kutyaház felé fordultam, és ledermedtem. Egy hatalmas fekete labrador ugrott elő. Amikor észrevett minket, újra ugatott, aztán felénk iramodott. Sikítottam, tettem egy lépést hátra, és a kocsi és Isaac közé bújtam.

Isaac nevetve guggolt le, és üdvözlésképpen mindkét kezével megpaskolta a kutya fejét és pofáját.

– Vader, ez itt Sawyer. Legyél kedves hozzá! – mondta teljesen normális hangsúllyal, mintha csak egy emberrel beszélne.

Aztán a válla felett felnézett rám.

– Sawyer, ez itt Vader. Legyél kedves hozzá!

Megráztam a fejem, és leguggoltam mellé, hogy Vader felé tartsam a kezem. Kétkedően szaglászta meg. A következő pillanatban tett felém egy lépést, és rám ugrott. A hátamon kötöttem ki, és mindkét kezemmel megpróbáltam megvédeni az arcomat a hevesen mozgó nyelvétől, és felfogni a nyálát. Hiába.

Isaac nevetett.

– Ez kicsit túlzás a szeretetből, Vader. Szállj le róla! – Csettintett az ujjával, és Vader azonnal lemászott rólam. Aztán Isaac felém nyújtotta a kezét, és felsegített. Kihúzott néhány fűszálat is a hajamból. – Hát ez egész jól ment.

Letöröltem az arcom a kézfejemmel.

– Ha a nyála az arcomon azt jelenti, hogy kedvel engem, akkor valószínűleg tényleg.

– Mindenképpen.

Oké. Az első ismerkedésen sikeresen túlestem. A család többi tagjával is össze fog jönni valahogy.

– Gyere! – mondta Isaac, majd a kezébe vette az ajándékdobozt, és a bejárathoz vezetett. Még mielőtt az ajtó közelébe értünk, belülről ki is nyitották. Egy pici lány rohant ki a verandára. Rakoncátlan, világosbarna loknijai voltak, és egy zöld ruhát viselt sárga-fehér csíkos harisnyával. Mielőtt észbe kaphattam volna, hogy mi is történik, jókedvű sikítással vetette magát Isaacre. Ő a szabad kezével felvette a kislányt, és nevetve körbe forgatta. Aztán oldalt a testéhez szorította, és átadta nekem az ajándékdobozt, hogy a másik kezével is tudja fogni.

– Ivy, ő Sawyer – mondta, és felém bólintott.

A kislány bizonytalanul nézett rám barna szemével. Aztán elfordult, és az arcát Isaac nyakába fúrta. Ő rám pillantott, és azt suttogta némán, hogy „szégyenlős”.

Elmosolyodtam. A félénkség szemlátomást nemcsak Isaactulajdonság volt, hanem Grant-tulajdonság.

Isaac Ivyvel a karján bement a házba. A kislány kétkedő pillantást vetett rám a válla felett, én pedig egy olyan grimaszt vágtam, amiről azt reméltem, hogy vicces, és nem néz ki ijesztően. Ivy halkan kuncogott Isaac nyakában, és a fürtjei vadul hintáztak. Magamban ujjongtam.

Amikor átléptem a küszöböt, fás, meleg szag csapta meg az orrom, szinte olyan volt, mint annak az illatnak egy intenzívebb változata, amit Isaackel azonosítottam. Mély lélegzetet vettem. Azonnal jobban éreztem magam.

A bejáratnál lévő folyosó széles volt és hosszú. A bal oldalon egy fehérre lakkozott, falba süllyesztett, fából készült gardróbról egy csomó kabát lógott, mindenféle elképzelhető méretben. A padló sötét kőlapokból készült, és két keskeny, téglalap alakú szőnyeget terítettek le rá.

Isaac egyenesen a folyosó legvégén lévő ajtóhoz ment. Gyorsan követtem, és minél közelebb értem, annál világosabban ki tudtam venni a beszédhangok izgatott összevisszaságát, és a poharak és evőeszközök csörömpölést.

Hirtelen felötlött bennem, hogy leteszem az ajándékot a földre, sarkon fordulok, és egyszerűen elmenekülök.

Ehelyett azonban vettem egy mély lélegzetet, elszámoltam magamban háromig, és követtem Isaacet, amikor Ivyvel a karjában átszelte a nappalit, és céltudatosan a széles, nyitva álló teraszajtóhoz ment, ami a kertbe vezetett. Menet közben megfigyeltem a világos helyiséget. A fehér falakat, a rusztikus fapadlót és a mennyezeten végig húzódó, masszív gerendákat. A nappali-étkezőben a bútorok sötétbarnák voltak, egyedül a jobb oldali fal mellett álló zongora lógott ki a sorból, mert az világos fából készült.

Legszívesebben tovább nézelődtem volna, de Isaac már rég eltűnt a kertben, tehát utánasiettem. Éppen utolértem, amikor az emberek, akik odakint ültek és álltak, észrevették Isaacet. Többen közülük sikítottak, és egyszerre ugrottak fel.

Fogalmam sem volt, hogy Isaacnek ilyen reflexei vannak, és elbűvölten figyeltem, ahogy még két gyereket elkapott – és mindezt annak ellenére, hogy Ivy még mindig a karján lógott. A másik kislány, akiről azt sejtettem, hogy a húga, Ariel, már viszonylag magas volt, és Isaac néhány lépést hátratántorodott, mielőtt visszanyerte az egyensúlyát, de aztán még egy kisfiút is fel tudott venni.

Milyen sok kicsi ember együtt! A többi felnőttön kívül, akik egy hosszú, gazdagon terített kerti asztal mellett ültek vagy a grillsütő körül álltak.

Lemerevedtem, és hirtelen úgy tűnt, ez már túl sok nekem. Segítségkérőn néztem körül Isaacet keresve, aki egyértelműen másképp érezte magát, mint én. Rajta minden a színtiszta örömöt és boldogságot testesítette meg, és a nevetése… Még soha nem láttam ilyennek. Még soha.

Letette Arielt a földre, ő pedig habozás nélkül odajött hozzám. A haja szerencsére már visszanőtt, és egy kicsivel jobban nézett ki, mint azon a képen, amit Isaac küldött nekem. Rám mosolygott. Cserébe mostanra a metszőfogai potyogtak ki.

– Te vagy Sawyer – mondta, és selypített, amikor a nevemet kiejtette.

– Te pedig Ariel – feleltem.

Még szélesebben elmosolyodott, és én olyan elbűvölten figyeltem az ínyét, hogy azt csak akkor fogtam fel, amikor már túl késő volt; megfogta a kezem, és a kert közepén álló asztalhoz kezdett húzni. Isaac, aki Ivyt most már a hátán cipelte, arra készült, hogy a jelenlévő összes, körülbelül húsz személyt egymás után átölelje.

– Nézzétek! Tényleg magával hozta Sawyert! – mondta izgatottan Ariel.

A „De jó, hogy megismerhetlek!”, „Már olyan sokat hallottunk rólad!”, „Érezd magad otthon!” és „Remélem, éhes vagy!” kiáltások áradata zúdult rám. Nem számítottam sem ilyen sok emberre – barátok, nagynénik, nagybácsik, unokatestvérek, sőt szomszédok –, sem ekkora szívélyességre. Isaac mindenkinek bemutatott, kezet ráztam velük, ők pedig átöleltek. Reméltem, nem látszik meg rajtam, mennyire letaglózott mindez. Teljesen megkukultam a kedves szavak hallatán. A torkom összeszorult, egy hang sem jött ki a számon. Egyszer csak, miután már majdnem mindenkit üdvözöltem, aki az asztal körül ült, Isaac kezét a hátamra tette, majd egy erősebb testalkatú, fehér hajú és ősz szakállú, idősebb férfihoz tolt engem, aki egy házilag készített papírkoronát viselt a fején.

Mély ráncai voltak, de a legtöbb úgy nézett ki, mintha nevetőránc lenne. A szemöldöke bozontos volt, és éppolyan ősz, mint a szakálla, és a felismerhetetlen szemszíne, illetve a benne lévő szikrák azonnal elárulták, hogy ez a férfi minden kétséget kizáróan Isaac nagypapája.

– Sok boldogságot a hetvenedik születésnapodra, nagypapa! – mondta Isaac, és hosszan, szorosan átölelte őt.

Minél tovább néztem Theodore Grantet, annál világosabbá vált számomra, mennyire hasonlít Isaac a nagypapájára. És ez nemcsak azért volt így, mert a vonásaik annyira hasonlóak voltak, hanem főként a ruhák miatt, amiket viselt.

Mentazöld ing volt rajta, kék hózentróger és egy hozzáillő pöttyös csokornyakkendő – egy olyan összeállítás, amiben százszázalékosan biztos voltam, hogy már Isaacen is láttam.

A csokornyakkendő és a kézzel készült, korona ellenére tiszteletet parancsolóan nézett ki. Mint egy olyan férfi, aki már egy csomó mindent látott, és már semmi nem tudja olyan könnyen lenyűgözni. Egyenes derékkal ült, és ha nem lett volna ott az az őszintén boldog csillogás a szemében, akkor valószínűleg egy kicsit féltem volna tőle.

Amikor Isaac végül elengedte őt, tett egy lépést oldalra, majd felém fordult, nagyot nyeltem. Olyan ideges voltam, hogy éreztem, a szívem kalapál a mellkasomban, és a kezem is jéghideg volt.

Miért nem fordultam vissza és rejtőztem el az autóban? Hiszen tudom, hogy nem vagyok különösebben jó abban, hogy ismerkedjek és jó első benyomást tegyek. Főleg nem azokra az emberekre, akik számítanak, és akikre jó első benyomást akartam tenni.

Csevegés egy bulin, hogy felszedjek valakit? Semmi probléma. Isaac nagypapája, akiről tudtam, hogy milyen sokat jelent számára? Nyoma sem volt az egyébként meglévő lazaságomnak. Egy szó sem jött ki a számon, és csak némán nyújtottam felé az ajándékot, amit Isaac és én hoztunk neki.

– Nagypapa, ő itt Sawyer. Már meséltem róla neked – mondta Isaac mellettem.

A nagypapája átvette az ajándékot, letette az asztalra, és megfogta a kezem.

– Örülök, hogy megismerhetlek – mondta, és a másik kezét is rátette egy röpke pillanatra az enyémre.

– Én is örülök, Mr. Grant – krákogtam. – Boldog születésnapot!

Biztosan szuper jó benyomást tettem rá a feszült arckifejezésemmel és a nyirkos ujjaimmal. Megpróbáltam palástolni, hogy mennyire megkönnyebbültem, amikor elengedte a kezemet.

Isaac nagypapája legyintett egyet.

– Szólíts Theodore-nak!

– A második neve Isaac?

A szavak még el sem hagyták teljesen a számat, amikor máris azon tűnődtem, hogy mi az ördög ütött belém. Miért teszek fel egy ilyen kérdést? Isaac hiába próbálkozott mellettem elfojtani a nevetését, én pedig legszívesebben a föld alá süllyedtem volna. Theodore azonban, úgy tűnt, nem találta különösnek a kérdést – vagy csak jól leplezte. A fejét rázta, és komoly hangsúllyal azt mondta:

– Nem, a második nevem Malcolm.

Kínosan mosolyogtam. Ez volt a legrosszabb és legkínosabb beszélgetés, amelyben valaha részem volt. Mindennek a tetejébe ebben a pillanatban észrevettem, hogy a fél asztal ránk figyelt.

Olyan sok ember volt itt, akiket nem ismertem. Akik engem nem ismertek, cserébe Isaacet egész életében. Mi van, ha szörnyűnek találnak, és arra az elhatározásra jutnak, hogy Isaac túl jó nekem?

Összerezzentem, amikor valahol egy gyerek felsírt, rögtön utána egy második.

Éreztem, ahogy valaki a kezem után nyúl. Első pillanatban azt gondoltam, Isaac az, de aztán Theodore egy biccentés kíséretében a mellette lévő üres székre mutatott:

– Ülj csak le!

Hálásan hagytam, hogy lehúzzon a maga mellett levő székre.

Isaac fölém hajolt, és az árnyéka a testemre vetült.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte halkan.

Bólintottam.

– Süteményt? – kérdezett tovább.

Újra bólintottam, bár szinte biztos voltam benne, hogy nem fogok tudni lenyelni egyetlen falatot sem. Ezenkívül nem akartam, hogy Isaac egyedül hagyjon. Hisz az imént kiválóan bebizonyítottam, hogy nem vagyok képes arra, hogy normális társalgást folytassak.

– Megnézem, mi mindenünk van – mondta. Aztán a nagypapájához fordult. – Eliza már megérkezett?

Theodore a fejét rázta, miközben tartania kellett a koronáját az egyik kezével.

– Még nem. Késett a gépe, de ma este biztosan megérkezik.

Isaac nem örült különösebben, de bólintott.

– Oké.

– Ha már itt vagy, üdvözöld a többieket is.

Isaac tekintete még jobban elsötétült. Kinyitotta a száját, hogy válaszoljon valamit, de a nagypapája félbeszakította.

– Tedd meg a kedvemért, Isaac!

Felsóhajtott, és lerítt róla, hirtelen mennyire feszültté vált. Állkapcsának izmai jól láthatóan kidudorodtak, amikor a fejét oldalra fordította, és pillantása egy férfiakból álló csoportra esett, akik a grillsütőt vették körül.

– Mindjárt visszajövök.

Figyeltem, ahogy végigmegy a gyepen, és megáll az egyikük mellett. Még a távolból is nyilvánvaló volt a köztük lévő hasonlóság. Biztosan ő Isaac apja.

Nem reagált, amikor Isaac mondott neki valamit, még felé sem fordult. Ehelyett mozdulatlan maradt, és mereven bámult maga elé.

Egyszer csak Isaac vállat vont, és mérges arckifejezéssel továbbállt. Az apja megfordított egy steaket, mintha mi sem történt volna.

– Az unokám sokat mesélt rólad.

Theodore felé fordultam, aki a szemével követte Isaacet, ahogy a gazdagon telepakolt büféasztalhoz ment, amit a ház oldalában állítottak fel, és két tányérra süteményt halmozott.

– Tényleg? – kérdeztem, azon fáradozva, hogy ne tűnjek annyira izgatottnak, de ne is mosolyogjak erőltetetten. Az arcom olyan volt, mintha magasfeszültség alatt állna.

Valószínűleg úgy festettem, mint egy őrült.

Ha így is volt, Isaac nagypapája semmit nem mutatott ebből.

– Isaac szinte minden hétvégén hazajön, és akkor mindig minden újdonságot kiszedünk belőle, akár akarja, akár nem. Ha jól emlékszem, mostanában sok időt töltötök együtt, ugye?

Sikerült bólintanom, és amikor továbbra is türelmesen nézett rám, még egy többé-kevésbé értelmes választ is tudtam adni.

– Isaac segít nekem a diplomaprojektemben, és együtt dolgozunk a Steakhouse-ban. Mi… barátok vagyunk.

– Isaacnek mindig nehezen ment, hogy barátokat találjon. Ezért annál jobban örülök neki, hogy az egyetemen megismert néhány embert, akik ilyen jól befogadták.

Nem tudtam, hogy mit is kellene felelnem erre, csak némán húzogattam a táskám cipzárját.

– Ezenkívül elmesélte, hogy segítettél neki új állást találni.

Lassan bólintottam.

– Épp volt a Steakhouse-ban egy szabad állás, és pont jól jött ki.

– Szerencsés véletlen. Hiszen tudom, hogy nagyon ügyesen bánik a számítógéppel, de már sokszor mondtam neki, hogy keressen magának valami újat. Igazán örülök, hogy már nem kell annál a szörnyű embernél robotolnia. Bár igazából az a véleményem, hogy nem kellene olyan sokat dolgoznia.

– Csak nem akar senkinek a terhére lenni – csúszott ki a számon, mielőtt észbe kaptam volna. Ijedten néztem fel, de Theodore tekintete továbbra is barátságos volt, igen, szinte szelíd. Olyan kellemes nyugalmat sugárzott, hogy észrevettem, ahogyan lassan egy kicsit ellazulok, és jobban érzem magam.

– Nyilvánvalóan sok mindenről beszél veled.

– Néha – mondtam kitérően.

– Az jó – folytatta Theodore. – Amikor tavaly elment, nem éreztem úgy, hogy jól van.

Nem állt jogomban, hogy azokat a dolgokat, amiket Isaac rám bízott, a nagypapájával vitassam meg, még akkor sem, ha tudtam, milyen közel állnak egymáshoz.

– Rám olyan benyomást tesz, hogy boldog.

Theodore arcán széles mosoly áradt szét.

– Nagyon örülök, hogy az unokám hazahozott téged, Sawyer.

Viszonoztam a mosolyát, és ezúttal már egyáltalán nem volt olyan érzésem, mintha grimaszolnék.

– Én is.

Aztán Theodore a fotográfiáról kezdett faggatni, és ezzel – hála az égnek – egy olyan témára irányította a beszélgetésünket, amiről társalogni nem volt kellemetlen számomra.

Így a délután folyamán egyre jobban felengedtem. Isaac közben hozott nekem limonádét, és egy szeletet a legjobb citromtortából, amit életemben kóstoltam. Bizonyára olyan elbűvölten néztem ki közben, hogy Isaac vidáman figyelte, ahogy minden egyes morzsát felfalok a tányéromról, csak hogy utána büszkén bemutassa nekem a nagymamáját, aki a süteményt sütötte.

Kicsivel később egyedül hagyott kettejükkel, hogy üdvözöljön egy párocskát, akik épp a teraszajtón át léptek ki a kertbe. Ez nem jelentett problémát, mert Mary pontosan olyan kedves volt, mint a férje, és nem hagytak alkalmat arra, hogy akár csak egy percig is kellemetlenül érezzem magam a társaságukban, vagy hogy az legyen a benyomásom, hogy nem látnak szívesen, és szakadatlanul azt közvetítették felém, hogy örülnek a jelenlétemnek.

Isaac nagymamája hozott nekem még egy szeletet a tortájából, aztán elmesélte, hogy ötvenöt évvel ezelőtt Theodore és ő hogyan ismerkedtek meg egymással. Mary a városban nőtt fel, egy befolyásos és jómódú családban. Az apja nem kifejezetten lelkesedett érte, hogy az egyetlen lánya fülig belehabarodott egy farmerbe, de a lány szerelme olyan erős volt Theodore iránt, hogy a szakítás egyáltalán nem jött szóba számukra.

Az ajkain csüggtem, amikor ő és Theodore arról meséltek, hogy Marynek először is meg kellett szoknia a farmon zajló életet és munkát. Nem volt mindig könnyű, főleg azokban az időkben, amikor annak a veszélye fenyegetett, hogy széthullik a család.

– De mi, Grantek, mindig összetartunk, történjék bármi – mondta Theodore nyomatékosan, és libabőrös lettem, amikor ő és Mary megfogták egymás kezét, és boldog tekintettel egymásra mosolyogtak. Theodore-nak még mindig ott volt a fején a papírkorona.

Hirtelen gombócot éreztem a torkomban. Elfordultam, és körülnéztem. Időközben már biztosan több mint harmincan tolongtak a kertben. Mellettünk ültek az asztalnál, vagy kis csoportokban álldogáltak a grillsütőnél vagy a büféasztalnál. Kicsit távolabb gyerekek játszottak és nevettek.

Ez a pillanat olyan valószerűtlennek tűnt számomra, olyan idegennek. Ilyen sok boldog ember egy rakáson, akik mindannyian szeretik egymást és gondoskodnak egymásról. Isaac az idevezető úton elmondta, hogy nemcsak a saját családjukat hívták meg, hanem a farm munkatársait, a szomszédokat és Ariel osztálytársait is. Azt mondta, hogy a ház mindig tele van, és hogy számára csak az a normális, ha zajos és élettel teli.

Theodore és Mary igazi otthont teremtettek, ahová Isaac mindig hazatérhetett, ha segítségre volt szüksége vagy egyedül érezte magát. Csak most kezdtem igazán megérteni, hogy mit is jelent ez valójában.

A gombóc a torkomban egyre nőtt. Mielőtt Isaacet megismertem, olyan könnyű volt, hogy elfojtsam az érzelmeimet. Nem érezni semmit. De egy ideje ez már úgy tűnt, hogy nem működik. Hirtelen felálltam.

– Mit szólnátok, ha készítenék néhány fotót az ünnepről? – mondtam, mire Theodore és Mary meglepetten néztek rám.

Beleegyeztek, én pedig felálltam, hogy elővegyem Franket a táskámból.

Kamerával a kezemben, mint mindig, most is rögtön jobban éreztem magam. Ha a történéseket a lencséjén keresztül szemlélem, akkor a látószög, a vaku, a formátum beállításaira kell koncentrálnom, nem azokra az érzésekre, amiket Isaac családjának a látványa vált ki belőlem.

Miután készítettem egy képet Theodore-ról és Maryről, akik olyan szerelmesnek tűntek rajta, mintha csak épp most ismerkedtek volna meg, körülpillantottam a nagy telken. Végül Isaac testvéreihez mentem, akik a többi gyerekkel játszottak, és olyan gyorsan mozogtak, hogy a legtöbb képem elmosódott lett.

Épp azon gondolkodtam, hogy megérné-e egy másik objektívet használni, amikor az egyik fiú teljes gőzzel nekirohant a lábamnak. Elvesztettem az egyensúlyom, és egy „Jaj!” kiáltással a földön landoltam, azt a kezemet, amelyikben a kamerát fogtam, felfelé nyújtva. Szerencsére a fű puha volt.

Az összes gyerek egyszerre dermedt le, és az ijedtségtől elkerekedett szemmel néztek rám.

Ülő pozícióba küzdöttem magam, és visszabámultam. Csak amikor megláttam, hogy a kisfiúnak, aki nekem rohant, remeg az alsó ajka, akkor vált világossá számomra, hogy féltek a reakciómtól. Tehát megpróbáltam a lehető legbarátságosabb ábrázatot ölteni magamra.

– Minden oké – mondtam, és a szabad kezemmel feléjük hadonásztam. – Folytassátok csak nyugodtan!

Azonnal elszaladtak, valószínűleg azért, hogy olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehet, eltávolodjanak a közelemből.

Csak Ariel futott oda hozzám.

– Megnézhetem a képeket? – kérdezte, és a fényképezőgépemre mutatott.

– Hát persze.

Letérdeltem mellé, hogy együtt végig tudjuk nézni az utolsó néhány képet.

– Hiszen ezek közül egyiken sincs rajta Zac – mondta egy idő után.

– Zac? – kérdeztem összezavarodva. Ma olyan sok embernek mutattak be. Volt köztük Theodore, Peter, John, Chris, Paul és Jeff… de Zac?

Ariel felhúzta mindkét szemöldökét.

Amikor továbbra is kérdőn néztem rá, mosolygott:

– Hát Isaac!

– Ó! – mondtam. Upsz. De Isaac nekem egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy Zac. Inkább, mint… egy Isaac. Ó, egek, teljesen kicsúszott a kezemből az irányítás.

– Tehát? – kérdezte Ariel, és várakozásteljesen nézett rám. –Azt hittem, róla készítesz képeket, nem rólunk.

Lenéztem a kamerámra. Ennek a gyereknek, úgy tűnik, közvetlen összeköttetése van a kellemetlen témákkal, és pontosan tudja, hogyan kell fájdalmasan a mélyükre ásni. Azonnal meghallottam magamban Robyn hangját, aki azt mondta nekem, hogy a képek, amiket készítettem, nem elég jók. Hogy nem tűnnek valódinak, és nem váltanak ki érzelmeket belőle. Isaacnek még mindig nem árultam el erről semmit, és a testvérének hála épp most tudatosult bennem, hogy ezt most már nem halogathatom túl sokáig.

– Ez amiatt van, mert a fél merevlemezemet a te bátyádról készült képek foglalják el – feleltem tétovázva.

– Á! Akkor most már használod? – szólalt meg Isaac mögöttem.

Hátrahajtottam a fejem, és felnéztem rá. Megint Ivyt tartotta az egyik kezével az oldalán, és úgy tűnt, mintha számára ez a legtermészetesebb dolog lenne a világon.

Édes volt. És valahogy eléggé vonzó is. Megköszörültem a torkom.

– Naponta készítek biztonsági mentéseket is.

– Zene füleimnek – mondta vigyorogva.

Ariel a karomba bokszolt.

– Mutasd meg neki azt a képet, amit rólam készítettél!

Ő nyilvánvalóan nem örökölte a Grant-féle félénkségi gént.

Erre a gondolatra mosolyognom kellett. Megnyitottam a képet – egyet a kevesek közül, amik nem mosódtak el –, és megmutattam Isaacnek. A kijelző fölé hajolt, és az egyik kezével eltakarta a napot. A képen Ariel modellként pózolt, és egy puszit dobott a kamera felé.

– Nagyon csinos. Egyértelműen csinosabb, mint az a kép, amit én mutattam neki rólad.

– Ugye? Azt hiszem, ez… – Ariel felfelé tartotta a fejét, és döbbenten nézett a bátyjára. Aztán felmordult. – Ezt nem mondod komolyan, Zac!

– Mégis mit? – kérdezte ártatlanul.

Szorosan összezárta a szemét.

– Elküldted neki azt a képet?

– Lehetséges.

– Miért kell állandóan mindenki előtt leégetned? – nyögöttkétségbeesetten.

– Én vagyok a legrosszabb báty a világon, tudom. Sajnálom.

– Egyáltalán nem sajnálod, te seggfej.

– Seggfej – jelentkezett Ivy is szóra.

– Ariel – sziszegte Isaac, és megpróbálta Ivynek egy kézzel befogni mindkét fülét, pedig ehhez már túl késő volt.

– Seggfej! – ismételte meg még egyszer vidáman, és a lábát lógázta.

– A te hibád – mondta Ariel, és a mutatóujjával Isaacre mutatott.

Sarkon fordult, és az anyjához ment az étkezőasztalhoz.

Isaac felsóhajtott.

– Ne csinálj ügyet belőle! – mondtam bátorítóan. – Előbb vagy utóbb úgyis megtanult volna káromkodni. Most akkor ő az első kétéves, aki ismeri az S betűs szót.

Felemelkedtem, és lesöpörtem néhány fűszálat a lábamról.

Isaac hirtelen nevetni kezdett. Csodálkozva néztem rá.

– Mi van?

– Mit műveltek veled a testvéreim? – kérdezte, és tett felém egy lépést. A hajamba túrt, és kihúzott belőle valamit. – Mindenhol tele vagy fűszálakkal. És levelekkel. Úgy nézel ki, mint azok az évszaktündérek Ariel füzetkéiben. Tulajdonképpen már csak egy virágszirmokból varrt ruha hiányzik.

Megráztam a hajam, és láttam, ahogy kiesik belőle egypár levél. Ivy sikított, kinyújtotta apró kezét, és teljes erőből meghúzta a hajam. Csak a legutolsó pillanatban tudtam visszafogni egy hangos káromkodást, helyette csak szorosan ráharaptam az ajkamra.

– Fájdalmat okozol neki, Ivy. Legyél egy kicsit óvatosabb! –mondta Isaac meleg hangon, és óvatosan kiszabadította a hajamat az ujjai közül.

– Nézd, így! – Kezével végigsimította a hajam. Egy jótéteményvolt Ivy támadása után. Megismételte a mozdulatot, ezúttal beletúrt a hajtincseimbe, és az ujjai hegyével lágyan megérintette a fejbőrömet. Libabőrös lett az egész testem, és akaratom ellenére felsóhajtottam.

Isaac meglepetten pislogott rám, de nem mondott semmit. Ehelyett Ivy kezét fogta meg, és ugyanazzal a mozdulattal végighúzta a hajamon.

– Ej – mondta Ivy.

– Pontosan, ej – értett egyet halkan.

Nagyot nyeltem, és csak bámulni tudtam Isaacre. Ahogy a családjával bánt – annyira megható és valódi volt. Nem tudtam, mi történt velem, de ebben a pillanatban mindent megtettem volna azért, hogy tovább simogassa a fejemet, szorosan a karjába vegyen, és megnyugtató hangján hozzám beszéljen.

Istenem, mi a csoda történt velem?

Gyorsan tettem egy lépést hátrafelé. Amikor Ivy és Isaac ijedten néztek rám, egy mosolyt kényszerítettem az arcomra, és tüntetőleg felemeltem a kamerát.

– Olyan aranyosak vagytok együtt – magyaráztam levegő után kapkodva és kissé hadarva.

Isaac, úgy tűnt, nem vett észre rajtam semmit, vagy legalábbis elég tapintatos volt ahhoz, hogy ne hozza szóba. Suttogott valamit Ivy fülébe, amin a kislány kuncogni kezdett. A fürtjei lobogtak, én pedig megnyomtam a kioldógombot. Egyszerűen csak addig fogom fényképezni kettőjüket, amíg az a bizsergés, ami mindenhol szétáradt bennem, el nem tűnik.

1 9 . f e j e z e t

De nem tűnt el. Akkor sem, amikor Isaac a nagypapájával végigkalauzolt a farmon, és izgalomtól csillogó szemmel megmutatták a legújabb traktorukat. Akkor sem, amikor Isaac előhozta az egyik lovat az istállóból, bemutatta – Holdfénynek hívták –, majd együtt vezettük körbe az istálló körül. Akkor sem, amikor visszatértünk a társasághoz, és magához húzta a nagymamáját, majd a világító lampionok között, a füvön táncolni kezdett vele.

Amikor Isaac azon a bizonyos estén azt mondta, hogy nem szeret táncolni, azt hittem, hogy egyszerűen csak félénk, és pontosan úgy, mint ahogy velem is általában megteszik, beskatulyáztam őt. De most, hogy jobban megismertem, és itt együtt voltam vele, teljesen más szemmel néztem rá. Vidám volt, hűséges, kedves, meghatóan gondoskodott a testvéreiről, akik mindannyian megőrültek érte, és alig néhány szóval elérte, hogy minden jelenlévő arcára mosolyt varázsoljon – az enyémet is beleértve.

Tudtam, hogy nyomasztja őt a szüleivel való kapcsolata, és aki nagyon figyelmesen szemléli, az olykor-olykor észre is vehette, ahogy automatikusan az apjára vagy az anyjára tekint, a mosoly a pillanat törtrészére leolvad az arcáról, és csak szomorúság látszik rajta. De csak egy szempillantásnyi idő szükséges, és ez az arckifejezés máris eltűnik. Én azonban láttam, és csodáltam Isaacet, hogy a vidámság látszatát következetesen fenn tudja tartani, sőt annak ellenére kedvesen és közvetlenül viselkedik a testvéreivel és a nagyszüleivel, hogy oly mélyen megbántották itt.

Isaac Theodore Grant sokkal több volt, mint amit gondoltam róla. Ilyennek akartam bemutatni a képeken. Láttatni akartam a könnyedségnek, az összetartozásnak és a szeretetnek azt az érzését, ami a családja körében áradt belőle, de dokumentálni akartam a szemében megjelenő fájdalmat és szomorúságot is.

Azonban egyáltalán nem a külsejéről volt szó, vagy hogy tude csábítóan nézni, hanem arról, hogy mi lakozik mélyen benne, és mi az, ami azzá az emberré teszi, akivé vált. Hogy csokornyakkendőt visel-e vagy bőrdzsekit – az tökéletesen mindegy. Mennyire felszínes is voltam!

Teljesen rosszul álltam hozzá ehhez az egészhez. Miért is nem ismertem fel ezt sokkal korábban?

Hirtelen valaki meghúzta az ingem szélét, és ezzel visszahozott a jelenbe. Lenéztem. Ivy állt előttem, és követelőzően nyújtotta ki a karját.

Rábámultam.

Ő pedig visszabámult.

Mivel nem reagáltam, lebiggyesztette az alsó ajkát.

Csak nem azt akarja, hogy… istenem, azt akarja, hogy felvegyem!

Méghozzá éppen én.

Segítségkérőn néztem körül mindenfelé, de Isaac még mindig a nagymamájával lejtett a táncparketten, Theodore pedig egy fiatal nővel és férfival bonyolódott beszélgetésbe, akiket még nem ismertem.

Ivy ajkai remegni kezdtek. Te jó ég, bármelyik pillanatban elsírhatja magát!

Nagyot nyeltem, aztán lehajoltam hozzá, kezemmel a kis karjai alá nyúltam, és felemeltem őt. Oldalt a csípőmre ültettem, úgy, ahogy korábban Isaacnél is láttam, és reméltem, hogy közben nem okoztam fájdalmat neki.

– Ej – mondta, és apró kezével megpaskolta a fejemet.

Különös melegség áradt szét a mellkasomban.

Szorosabban megfogtam őt. A kislány teste annyira apró volt, ugyanakkor meleg és erős, és a biztonság szokatlan érzését adta nekem. Ide-oda billegtem, egészen addig, amíg Ivy szorítása a nyakam körül lazábbá nem vált, és hirtelen meg nem hallottam halk horkolását.

Pontosan így feküdtem én is régen az apám karjaiban. Tele bizalommal. Tele szeretettel.

A bizsergés, amit az egész nap folyamán éreztem, egyre erősebb lett, ugyanúgy, mint ahogyan a melegség a mellkasomban, ami hirtelen túl forróvá is vált, és túlzottan sok is lett. Teljesen tehetetlen voltam, és nem tudtam megakadályozni, hogy az érzelmek átvegyék felettem az irányítást.

Csak amikor a sós íz szétáradt a számban, akkor vettem észre, hogy sírok.

Amilyen gyorsan csak lehet, el kell mennem innen.

Szinte vakon tántorogtam oda Theodore-hoz, aki közben már újra a kerti asztalnál ült. Mosolygott, amikor észrevett, viszont lehervadt a mosolya, amikor meglátta az arcomat.

Nem tett fel kérdéseket, hanem felállt, és elvette tőlem Ivyt. A mellette ülő pár kíváncsi pillantásait éreztem magamon, de szó nélkül megfordultam, és a kerten át a házba rohantam. Nem akartam, hogy valaki meglásson így – főleg nem Isaac.

Átszaladtam a nappalin, pontosan Isaac anyukájának a karjaiba, aki ijedten nézett rám.

– Sawyer – mondta ki a „Jó napot!” után az első szót, amit a mai napon váltott velem. Mint ahogy Isaac apja, ő is következetesen távol tartotta magát tőlem és Isaactől. Nem gondoltam volna, hogy egyáltalán tudja a nevem. Én elfelejtettem az övét.

– Minden rendben?

– Én… – A fejemet ráztam. – Csak egy kis…Ijedt arckifejezése aggodalmat tükrözött.

– Gyere! – mondta lágyan, és megragadta a kezemet.

Átvezetett a folyosón, be egy ajtón át egy kis vendégszobába.

– Szóljak Isaacnek? – kérdezte.

– Nem – mondtam. – Kérem, ne!

Bólintott.

– A nappaliban vagyok, ha szükséged van rám. – Aztán megfordult, és becsukta maga mögött az ajtót.

Kintről bevilágított a lampionok fénye, és egy keskeny, sárgáspiros sávot vetett a padlóra. Leültem az egyszemélyes ágyra, és magamba roskadtam. A könnyek továbbra is folytak az arcomon, és ez akkor sem maradt abba, amikor mindkét öklömet erősen a szemhéjamra szorítottam. Csak sírtam, sírtam és sírtam, mintha Ivy megnyitott volna egy zsilipet, amit többé nem tudtam lezárni.

Ez a család megváltoztatott bennem valamit. Ivy feltétel nélküli bizalma, ahogy elaludt a karomban. Theodore fenntartások nélküli kedvessége felém, pedig én másképp nézek ki és másképp viselkedek, mint az összes többi ember, akik eljöttek a születésnapi bulijára. És Isaac…

Isaac, aki megmutatta a testvéreinek, mi a gyengédség, és mit jelent a család. És ugyan a szülei annyira igazságtalanul bántak vele, nem fordított hátat ennek a farmnak, hanem a büszkeségét levetkőzve tovább támogatta azt a helyet, ahol kihasználták. Isaac, aki… aki azt a vágyat ébresztette bennem, hogy megváltozzak. Nem akartam tovább a múltba, a szüleim halálába és Melissa gonosz szidalmaiba kapaszkodni, nem akartam tovább azt gondolni, hogy rendjén van, hogy teljesen egyedül legyek, és senki mellett ne köteleződjek el.

Annyira vak voltam. Nem Isaac volt az, akinek meg kell változnia. Ő úgy volt jó, ahogy volt. Én voltam az, akinek átalakulásra volt szüksége.

Öt perc sem telt el, míg Isaac belopódzott a vendégszoba ajtaján. Anélkül is tudtam, hogy ő az, hogy odanéztem volna. Ennek ellenére, vagy talán éppen ezért, ott hagytam a kezemet, ahol volt. Hiszen még én sem akartam saját magamat így látni.

– Sawyer – suttogta. Semmi mást. Csak a nevemet, és ettől még hevesebben sírnom kellett, mert még soha senki sem mondta ki úgy a nevemet, mint Isaac.

Hallottam, ahogy halkan becsukja az ajtót, és néhány lépéssel átszeli a szobát. Aztán már mellettem termett, és a karjába vett. Meleg és szoros volt az ölelése, és olyan érzés volt, mintha mindazt, ami felkavarodott bennem, össze tudná tartani.

Erősen belekapaszkodtam, arcomat a mellkasába fúrtam, és ugyan azt kívántam, hogy ne lásson ilyen sérülékenynek, az a vágy, hogy soha többé ne engedjem el őt, sokkal erősebb volt.

Egyszer csak Isaac hátradőlt, miközben engem a karjában tartott, és az ágy háttámlájának támaszkodott. Továbbra is szorosan fogott, kezét a tarkómra tette, lágyan és csitítóan érintett meg, köröket rajzolt a hátamra.

Olyan hangokat adott, lágy, morgó hangokat, mintha egy kisgyereket akart volna vigasztalni, aki lehorzsolta a térdét. És segített.

Teljesen elveszítettem az időérzékemet, fogalmam sem volt, mennyi ideig ültünk ott. Isaac egyetlen másodpercre sem engedett el. Akkor sem, amikor a testem már nem rázkódott a néma zokogástól.

Egyszer csak az ujjaim elengedték az ingét. Olyan erősen szorítottam az anyagát, hogy fájtak az ízületeim. Néhányszor széttártam, majd visszazártam az öklömet, aztán ráfektettem a kezem a mellkasára. Egyenletesen emelkedett és süllyedt az ujjaim alatt. Vigasztaló volt, már-már hipnotizáló.

Kicsit később Isaac a fejemre tette a kezét, és lágyan huzigálni kezdte egy hajtincsemet. Teljesítettem a néma felszólítását, és ránéztem. Egy fénysugár esett az ágyra, és az arca egy részét meleg világosság borította be. A szeme inkább zöldnek, mint barnának látszott.

– Szívesen feltenném a kérdést, hogy minden rendben van-e –kezdte halkan. – De az az érzésem, hogy ez meglehetősen ostoba kérdés lenne. – Behatóan nézett rám. – Mi történt, Sawyer?

Lassan végigpásztáztam a tekintetemmel az arcát. Mostanra már olyan jól ismertem. Riley-n kívül még soha nem ismertem senkit ilyen jól.

– Nem emlékszem, mikor sírtam utoljára – mondtam végül rekedt hangon.

– Akkor most már itt volt az ideje – hangzott az azonnaliválasza.

– Te mikor sírtál utoljára? – kérdeztem. Nem kellett sokáig gondolkodnia.

– Amikor Eliza elköltözött.

Megsimogattam a mellkasát.

– Egyébként megérkezett már?

A fejét csóválta.

– Törölték a gépét. Már nem is jön.

Káromkodtam.

Isaac mosolygott.

– Igen, szerintem is. De itt egyáltalán nem erről van szó. Valóban elég tehetséges vagy témaváltásban.

Pedig ezt még csak nem is szándékosan tettem. Ez egy automatizmus volt: amint rám terelődött a szó, eltérítettem a beszélgetést. Ez még soha senkinek nem tűnt fel – Isaac kivételével.

– Nem kell elmesélned nekem semmi olyat, amit nem akarsz. De… az az érzésem, hogy egyébként senki mással sem beszélsz.

És ez nem jó – folytatta egy pillanattal később.

– Tudom – suttogtam.

Átfogtam az egyik kezemmel anya medálját, anélkül, hogy levettem volna a szemem Isaacről.

Talán eljött az idő, hogy valakire rábízzam a titkomat. És ha nem Isaacre, akkor kire?

Ő volt az első, aki megpróbált a gondosan felhúzott falaim mögé pillantani, az első, aki az iránt a személy iránt érdeklődik, aki mögöttük rejtőzik. Látja a tekintetemen, ha nem vagyok jól, és egy ölelésre van szükségem. Utánam jött ebbe a szobába, és azt az érzést közvetítette felém, hogy soha nem fog cserben hagyni, ha bajba kerülök. Kire bíznám, ha nem Isaacre?

Mély lélegzetet vettem. Nehezemre esett, hogy megtaláljam a megfelelő szavakat.

– A családod… olyan kedves.

– Már megint megpróbálod elterelni a szót? – kérdezte halkanIsaac. Azonnal megráztam a fejem.

– Nem. Ez csak olyan… Én ezt nem ismerem. Mindenki, akivel ma találkoztam, olyan kedves volt hozzám. Mintha nem először lennék itt, hanem már egy örökkévalóság óta idetartoznék. A nagyszüleid, a testvéreid, Trudy nénikéd… mindenki. És látszik, hogy mennyire összetartotok. Igazi család vagytok. Még a szüleid is… Tudom, hogy vannak nehézségeitek, de ha rosszra fordulnak a dolgok… Nem tudom. Egyszer csak hirtelen a saját családomra kellett gondolnom, aztán… itt kötöttem ki. És így nézek ki – magyaráztam, és a nedves arcomra mutattam.

Isaac lágy mozdulatokkal simogatta a hátam. A szemében lévő kifejezés elgondolkodó volt és komoly.

– A nővéredről már meséltél. Mi a helyzet a család többi részével?

– Az már nem létezik – suttogtam. Nem hazudtam. Riley voltaz egyetlen személy a világon, akit a családomnak nevezhetek. Melissa ezt a kiváltságot már rég eljátszotta, és más nagybátyám vagy nagynéném nem volt. A nagyszüleim sem éltek már. Riley és én egy tragédia túlélői voltunk.

Isaac folyamatosan a hátamat simogatta meleg kezével.

Egészen lassan, fel-le.

– Mi történt a szüleiddel? – kérdezte óvatosan.

Nagyot nyeltem. A történetnek ezt a részét még soha nem bíztam rá senkire. Egyetlen alkalommal sem mondtam ki hangosan, mi történt akkor. Szinte már a gondolatba is beleszédültem egy kicsit, hogy végre megtegyem.

– Amikor kilencéves voltam, az apukám meghalt rákban –suttogtam.

– Nagyon sajnálom, Sawyer – motyogta Isaac. – A rák borzasztó.

– Igen – értettem egyet krákogva, és lefelé pillantottam, mertsemmiféleképpen nem akartam ránézni, miközben a következő szavaimat kimondom. – Utána pedig… az anyukám nem sokkal később megölte magát. Az is… elég borzasztó volt.

Isaac lemerevedett.

– Tessék? – A hangja olyan halk volt, hogy szinte nem is hallottam, mégis ez volt az egyetlen dolog, ami az itt és mostban tartott, amikor az emlékek – a szörnyű, rettenetes képek, amiket soha nem fogok tudni elfelejteni – azzal fenyegettek, hogy elborítanak.

– Felvágta az ereit – böktem ki. Isaac teljesen csendben volt mellettem. Szinte biztos voltam benne, hogy még csak levegőt sem vesz.

Éreztem, hogy minden pillanatban elhagyhat a bátorságom.

De nem akartam Isaacnek csak a történet egy részét elmesélni. Megérdemli, hogy megtudjon mindent. Az egész szörnyű történetet.

– Én találtam rá. – A fülemben úgy hangzottak a szavak, mintha valaki más ejtette volna ki őket. – A fürdőkádunkban feküdt. A karja a kád szélén lógott. Minden csupa vér volt és… – A hangom abban a pillanatban adta meg magát, amikor Isaac magához húzott. Mindkét karjával átölelt, és éreztem, ahogy remeg. Jót tett, hogy fogott. A könnyek lefolytak az arcomon, Isaac ingére csöppentek és a vállára.

Magához szorított, és ugyan már alig kaptam levegőt, még erősebben átkaroltam a nyakát. Valószínűleg meg fogjuk fojtani egymást, mielőtt az este véget ér, de ez sem számított. Az egyetlen dolog, ami számított, az volt, hogy az a nyomás belül, az a jeges karom, ami a történtekkor a szívemre tapadt és azóta nem is engedte el, csökkent. Mint egy csomó, ami ugyan még ott volt, de már nem fojtogatott.

Ha tudtam volna, hogy ilyen érzés rábízni valakire a titkomat, talán már korábban is megtettem volna.

– Meg szeretnéd nézni? – suttogtam egy idő után.

– Igen, kérlek – mondta Isaac rekedten. Elengedtem a nyakát, és a láncomért nyúltam, hogy levegyem. Halk kattanással kinyitottam az aranymedált. A belsejében két kép volt. Az egyiken a szüleim voltak, a másikon Riley és én, amikor még egészen kicsik voltunk.

– Ők a szüleim – mondtam, és Isaacnek nyújtottam a láncot.

Óvatosan elvette, és behatóan megvizsgálta. Lágyan mosolygott.

– Úgy nézel ki, mint az anyukád.

Megpróbáltam viszonozni a mosolyát, de nem sikerült. A szívem őrült módon vert, a kezem hideg és nyirkos volt. Nem voltam képes elhinni, hogy tényleg megengedtem Isaacnek, hogy a kezében tartsa a medált – a legértékesebb és legkedvesebb tulajdonomat.

Isaac a medál bal oldaláról a jobb oldalára nézett. Felém fordította a képet.

– Mennyi idősek voltatok itt?

Meg kellett köszörülnöm a torkom, mielőtt válaszolni tudtam.

– A fotón én ötéves voltam, Riley nyolc.

Elgondolkodva bólintott, és becsukta a medált. Megnézte a díszes szegélyét, aztán megfordította, és az ujjaival végigsimította anya belegravírozott monogramját.

– E. D.? – kérdezte.

– Erin Dixon. A medál az anyukámé volt – megköszörültem a torkom. – A második keresztnevem Erin. Ezt… senki nem tudja. Nem beszélek róla.

Isaac pillantása kifürkészhetetlen volt, amikor egy kicsit előrehajolt, hogy a láncot a fejemen áthúzva visszaadja rám.

– Sajnálom, Sawyer. Olyan nagyon – suttogta. – Hiszen erről fogalmam sem volt.

– Nem kell, hogy sajnáld.

Isaac az ujjbegyeivel simogatta az arcom. Csak most vettem észre, hogy még mindig nedves, és ő éppen a könnyeimet törölte le.

– Még ha nem is akarod ezt hallani, sajnálom. Téged. A testvéredet. Egyetlen gyereknek sem lenne szabad ezt átélnie – mondta határozott hangon. – Ha arra gondolok, hogy Ariel…

Magam előtt láttam Ariel arcát és nagy, ártatlan szemeit. Csak egy évvel voltam idősebb, mint ő, amikor elveszítettem a szüleimet. Amikor észrevettem, hogy átfolyt a víz a fürdőszobánk ajtaja alatt. Amikor berohantam a fürdőszobába, és elcsúsztam a kövön. Amikor megláttam a vérrel összekent kezet a kád szélén, és lassan, nagyon lassan négykézláb odacsúsztam hozzá.

– Bárcsak meg nem történtté tudnám tenni, amit át kellett élned! – mondta halkan Isaac. Az ujjai még mindig az arcomon voltak.

Szorosan összezártam az ajkaimat. Remegtem és gyengének éreztem magam, egyszerre azonban különös módon védettnek is. Első alkalommal volt ott számomra valaki, akire támaszkodhatok. Aki a terhem egy részét leveszi a vállamról. És le is akarja venni.

– És mi történt azután? Hol nőttetek fel Riley-val? – kérdezte, de közben a kezét továbbra sem vette el az arcomról. Fogva tartott a pillantásával, és én nem tudtam félrenézni.

– A szüleink halála után a nagynénémhez, Melissához kerültünk, aki az egyetlen élő rokonunk. Ő és anya valamikor fiatalkorukban összevesztek, és azóta gyűlölték egymást. Melissa nem akart minket, amit éreztetett is velünk minden percben, amit a társaságában kellett töltenünk. Riley-val viszonylag normálisan bánt, valószínűleg azért, mert ő idősebb volt, mint én, és kezdettől fogva jobban tudott védekezni. Rajtam töltötte ki az első pillanattól kezdve az egész frusztrációját és mérgét. Pokollá tette az életemet, anélkül, hogy valaha is megtudtam volna, mit csináltam rosszul. – Megvontam a vállam. – Lehet, hogy azért történt így, mert úgy nézek ki, mint anya.

Isaac két szemöldöke között mély ránc képződött.

– Meg is vert?

– Nem gyakran – mondtam azonnal. – De egyáltalán nem is erre gondoltam.

Isaac ajka kinyílt, a tekintete döbbentté vált.

– Hát akkor mire?

Nagyot nyeltem. Legszívesebben kicsúsztam volna az öléből, hogy egy kis távolság jöjjön létre köztünk, de a karja, amit körém font, nem hagyta, hogy akár csak egy milliméterre is eltávolodjak tőle.

A tizenhatodik életévem óta, mióta Riley és én összepakoltuk a holminkat, és eltűntünk Melissa házából, megpróbáltam egyetlen gondolatot sem vesztegetni erre a gyűlölettel teli, megkeseredett nőre. Riley megtanította nekem, hogy soha ne nézzek vissza, hanem mindig csak előre. És még ha mindig ezt tettem is, ebben a pillanatban vettem észre, hogy jót tett, hogy a sötét fátylat, amit Melissa borított a gyerekkoromra és a tinikoromra, Isaac segítségével legalább egy kicsit fellebbenthettem.

– Naponta világossá tette számunkra, milyen hatalmas csalódást jelentünk neki. Hogy csak azért lakhatunk nála, mert erre kötelezték, és hogy egyébként minket senki nem akart. Nem csoda, hogy az anyukánk nem akart velünk maradni.

Isaac ujjai az arcomról a nyakamon át a vállamra kúsztak, majd vissza.

– Kilencéves voltál. Kilenc! – morogta, a hangjában lévő düh éles ellentétben állt lágy érintéseivel.

– Minél nagyobb lettem, annál rosszabb lett a helyzet. Rileyegy idő után már csak ritkán járt haza. Hiszen három évvel idősebb, mint én, és bárokba és klubokba lopózott be. Én még túl fiatal voltam ehhez. Barátaim sem voltak, mert az osztálytársaim nem játszhattak velem. Először az a lány voltam, akinek a szülei őrültek, aztán az árva lány, akinek nincs ki mind a négy kereke. Tehát számomra nem maradt más, mint hazamenni. Szerencsére Melissa napközben dolgozott. De amikor hazaért, olyan volt, mintha egész nap csak arra várt volna, hogy kikészítsen engem. Semmi nem felelt meg neki rajtam. Egyik nap túl kövér voltam, a másikon túl sovány. A ruháim túl ódivatúak voltak, aztán túl ledérek. A jegyeim rosszak, vagy bizonyítékok arra, hogy egy szörnyű stréber vagyok. Amikor az ember tízéves, dicséretre vágyik. És törődésre. Egy ölelésre. De egyszer csak felhagytam a próbálkozásokkal, hogy megfeleljek neki. És amikor idősebb lettem és a serdülőkorba értem, akkor már hirtelen csak egy dolog maradt: pontosan, mint az anyám. Egy pontosan akkora lúzer, aki semmire nem fogja vinni az életben.

– A francba! – motyogta a fejét csóválva.

– Még ma is itt vannak a fülemben a szavai… Szörnyen nézel ki, úgy öltözöl, mint egy olcsó ribanc, úgy nézel ki, mint az anyád, soha senki nem fog komolyan venni, soha nem viszed semmire, te kis mocsok…

– Hagyd abba! – Isaac hangja hirtelen jéghideg lett, az izmok az állkapcsán annyira megfeszültek, hogy majd szétszakadtak. – Ezt nem hallgathatom tovább – mondta halkan. – Képtelen vagyok rá.

Félrenéztem.

– Sajnálom – suttogtam.

– Mi az ördögért kérsz is most bocsánatot?

– Mert dühös vagy, és mert teljesen tönkreteszem a nagypapád partiját a lehangoló élettörténetemmel – feleltem. – Tudod, mit? Vissza kellene mennünk. A szüleid biztos azon tűnődnek, hol maradsz. Nehogy azt gondolják, hogy azt csinálom veled a vendégszobában.

Megpróbáltam felállni, de nem jutottam messzire. Isaac az egyik kezével a derekamat fogta, a másikkal az államat. A fejemet hátrahajtotta, és így kényszerített, hogy ránézzek. Csak a pillantása is elég volt, hogy borzongás fusson végig tőle a testemen.

– Először is nem vagyok dühös. Illetve hihetetlenül dühös vagyok. De nem rád – magyarázta. – Hanem erre a szörnyű nőre, aki tönkretette a gyerekkorodat. Soha nem értettem, hogy lehet számodra mindegy, mit mondanak rólad mások. Most már igen, de nem tudom elviselni a gondolatot.

– Hogy érted ezt? – suttogtam.

Mély lélegzetet vett. Hüvelykujjával egy vonalat rajzolt az arccsontom mentén, majd még hátrébb, amíg az ujjaival a hajamba nem túrt, és az egész kezét bele nem temette.

– Az elmúlt két hónap volt életem legjobb két hónapja, és ezt csak neked köszönhetem – mondta, és közben mindvégig rám nézett.

Eltartott egy pillanatig, amíg a szavai jelentését fel tudtam fogni. A gyomrom ugrott egyet.

– Még soha nem találkoztam senkivel, akinek ilyen nagy szíve van, mint neked – folytatta nyugodtan. – Még ha mindig úgy is teszel, mintha minden mindegy lenne számodra, ez nem így van. A Hillhouse-ban töltött este óta újra meg újra arra késztettél, hogy feszegessem a határaimat. Igazán szükségem volt erre. És amikor még csak alig ismertük egymást, kiálltál értem. Soha nem értettem, az emberek hogyan tudnak olyan vakok és ostobák lenni, és hogy nem képesek felismerni, mennyire csodálatos lány vagy.

A szavai szebben hangzottak, mint bármelyik kedvenc dalom.

– Ezt komolyan gondolod? – suttogtam.

Bólintott.

– Te vagy a legerősebb ember, akivel valaha találkoztam –válaszolta ugyanolyan halkan.

Rámeredtem, szótlanul.

Ezután azt az egyetlen dolgot tettem, ami ebben a pillanatban eszembe jutott.

Átkaroltam a nyakát, és megcsókoltam.

Isaac meglepett hangot adott, egy mély morgás hallatszott a mellkasából, amit a sajátomon is éreztem, és mintha hetek óta semmi mást nem tettünk volna, viszonozta a csókot. Az ujjaimat felcsúsztattam a nyakán, és a hajába temettem. Olyan puha volt, a teste ellenben olyan kemény az enyémen, és… …a következő pillanatban Isaac elhúzódott tőlem.

– Ez nem jó ötlet.

Olyan érzés volt, mintha a világomat egy vészfékezés állította volna meg. Levegő után kapkodva néztem rá.

Isaac megkínzott arckifejezéssel hátrasüllyedt az ágy fejrészének dőlve.

Ó, istenem! Nem akar engem. Természetesen nem akar engem. Heteket töltöttünk azzal, hogy előkészítsük őt egy randira egy lánnyal, és ez a lány minden bizonnyal nem én vagyok, hanem olyasvalaki, mint Dawn mostohatestvére, Everly. Tegnapelőtt este a saját szememmel láttam. Kezemet a szám elé csaptam.

– Sajnálom.

– Most komolyan azért kértél bocsánatot, mert megcsókoltál? – kérdezte, és közben ugyanolyan izgatottnak tűnt a hangja, mint amilyennek én éreztem magam.

– Ööö… igen.

A következő pillanatban előrehajolt, és remegő kezével a hajamba túrt. Az ajkát végighúzta az enyémen, egészen lágyan. Még egyszer megismételte, én pedig becsuktam a szemem. A harmadik alkalommal kicsit erősebben az enyémhez szorította az ajkát, én pedig halkan felsóhajtottam. Ez a csók jobb érzés volt. Kevésbé kapkodó és kevésbé heves. Egyszerűen gyönyörű.

Isaac megcsókolta a szám szegletét, húzott egy vonalat az állkapcsom mentén, amíg a nyakamhoz nem ért, és az ajkát a pulzusomra nyomta. És ott is hagyta. Szándékosan egyenletesen lélegzett, de amikor kicsit megmozdultam, érezhettem, hogy mit tett vele a közelségem.

– Tényleg nem jó ötlet – ismételte meg rekedt hangon.

– Miért nem?

Egy kicsit hátradőlt, és borús tekintettel nézett rám.

– Ha arra érzel vágyat, hogy megcsókolj, akkor azt ne azért tedd, mert nem tudod, egyébként hogyan kellene köszönetet mondanod nekem, hanem azért, mert nem tehetsz mást – suttogta.

– Isaac…

A fejét rázta.

– Semmi baj. Ha valaha eljön majd az ideje, akkor csak szólj nyugodtan.

2 0 . f e j e z e t

Hangos visítás riasztott fel álmomból. Eltelt egy perc, mire rájöttem, hogy vidám természetű volt, és nem azért történt, mert valakit éppen lemészároltak. Aztán egy sikítás, majd önfeledt kacagás következett. Közben meghallottam a zongora lágy hangjait is.

Felültem, és körülnéztem. Fényes napsugarak szűrődtek át a függöny résein. Már biztos kora délelőtt lehet. Isaac nem volt már ott. Az egyetlen jele annak, hogy velem maradt éjszakára, a szemüvege volt, amit az éjjeliszekrényen hagyott. Különös, tompa lüktetés áradt szét a mellkasomban. Kezembe vettem a szemüveget, és a szárával óvatosan az ingem felső zsebére akasztottam. Aztán ingatag lábamra álltam, és elhagytam a vendégszobát.

Levi viharzott el mellettem sikítva a folyosón. Rögtön ezután Ariel követte, aki rám mosolygott, miközben elrohant mellettem. Miközben ők mindketten nyilvánvalóan teljesen éberek voltak, én úgy éreztem magam, mintha az éjszaka átment volna rajtam egy kamion. Szinte biztos voltam benne, hogy úgy is nézek ki.

Szerencsére a vendégszobával szemben volt egy fürdőszoba, ahová kis időre visszavonulhattam. Bő, hideg vízzel megmostam az arcomat, és egy törülköző sarkával ledörzsöltem a szempillaspirál és a szemceruza maradékait az arcomról. Aztán megmostam a fogam, jobb híján az ujjamra nyomott fogkrémmel, amit a mosdókagyló feletti tükrös szekrényben találtam. Végül a hajamat copfba fontam.

Megnéztem magam a tükörben. Az arcom sápadt volt, a szemem vörös és dagadt a sírástól, de legalább most félig megint úgy néztem ki, mint egy ember. Mély levegőt vettem, hogy felvértezzem magam a kínos találkozásra, ami rám várt. Aztán a nappaliba mentem. Minél közelebb értem, annál hangosabb lett a zongoramuzsika. De csak akkor vettem észre, amikor beléptem a fényárban úszó nappaliba, hogy nem a zenelejátszóból szól.

Isaac ült Ivyval a zongoránál. Vidám, gyors dallamot játszott, de közben Ivy folyton félbeszakította, kicsi ujjaival a billentyűzet közepére csapott, és jókedvűen sikított, amikor az összes hang egyszerre szólalt meg.

Az ajtókeretnek támaszkodtam, és figyeltem, ahogy Isaac válla rázkódik a nevetéstől. Elölről kezdte a dalt, de fél perc múlva Ivy ismét az ujjai közé csapott. Mondott néhány szót selypítve, amitől Isaac még hangosabban kezdett nevetni, és ettől én is elmosolyodtam. A tegnapi éjszaka után nem gondoltam volna, hogy ilyen gyorsan újra képes leszek erre.

Amilyen halkan csak tudtam, elővettem a kamerámat a kézitáskámból, és készítettem egy fotót. Pontosan ugyanebben a pillanatban valaki mellém lépett. A fejem oldalra dőlt, és rajtakapva leengedtem a kamerát.

Ez a lány nem volt ott a szülinapon tegnap, ebben biztos voltam. Feltűnt volna, ha valaki olyan mászkál ott, aki szinte pontosan úgy néz ki, mint Isaac női verziója: ugyanaz az arc, ugyanazok a szép arccsontok, ugyanaz a pontosan nem definiálható szemszín, ugyanaz az erős állkapocs. Csak a haja volt más – hosszú, sima és sötétbarna.

Ő biztosan Eliza.

Kinyitottam a számat, hogy bemutatkozzak, de ő egy mosoly kíséretében az ajkaira tette az ujját, az utazótáskáját pedig a földre, és a fapadlón odalopózott Isaachez és Ivyhoz a zongora mellé.

– Hiszen ez fantasztikus – mondta, amikor Ivy elérte a baloldali legszélső billentyűket, és néhány mély hang egyszerre szólalt meg.

Isaac megfordult, és a szeme elkerekedett. Meglepett hangot adott, megvárta, amíg Ivy leugrik az öléből, és tett egy lépést Eliza felé. Felemelte és körbeforgatta, pontosan úgy, mint ahogy a többi testvérével is tette. Mivel Eliza majdnem ugyanolyan alacsony volt, mint Dawn, ráadásul nagyon törékeny, nem is jelentett akkora különbséget, hogy a többiekkel ellentétben ő már felnőtt nő volt.

– Azt hittem, hogy már nem is jössz – mondta Isaac, anélkül, hogy Elizát letette volna.

– Egyszerűen addig erősködtem, míg már nem bírták látni azarcom, és átfoglalták a jegyemet. Hiszen nem fogom hagyni, hogy egy ostoba légitársaság tönkretegye az őszi szünetemet.

– Mert hiányoztam neked.

– Igazából inkább azért, mert feltétlenül meg akartam ismerni Sawyert – mondta Eliza kacsintva, és rám mutatott.

Isaac elfordította a fejét, és a pillantásunk találkozott. A másodperc törtrészéig többféle érzelem tükröződött egyszerre az arcán – aggodalom, öröm, sajnálat, vágy, félelem – és hirtelen nem is kaptam levegőt, mert egy csapásra világossá vált számomra, hogy mi mindent osztottam meg vele az elmúlt éjszakán, és hogy most többet tud rólam és a múltamról, mint bárki más ezen a világon, Riley kivételével.

Aztán meleg mosoly áradt szét az arcán, és letette Elizát.

– Jaj neked, ha kínos történeteket mesélsz neki.

És ismét kaptam levegőt.

Eliza nevetett, és ez olyan hívogatóan és szívélyesen hangzott, hogy ellöktem magam az ajtótól, és végre beléptem a nappaliba. Eliza kicsit lehajolt, hogy megölelje Ivyt, de ő rögtön rúgkapálni kezdett, míg ki nem szabadult, aztán visszamászott a zongoraszékre.

Eliza minden előzetes figyelmeztetés nélkül átölelt. Megpróbáltam nem túlzottan megfeszíteni magam, és viszonozni a gesztust. Egyszer majd hozzászokom a Grant testvérek közvetlenségéhez. Biztosan.

– Végre tudok egy arcot kötni a történetekhez, amiket Zac mesélt – mosolygott rám.

– Szintén. Az egyetlen testvér, akiről láthattam egy képet, Ariel volt.

Eliza az öccsét méregette.

– Remélhetőleg nem azt a fotót mutattad meg neki.

Vállat vont.

– Várd csak ki a végét! A bosszú eljön majd. Tudja, hogy hol vannak elrejtve a te kínos képeid.

– Megérte. Sawyer elnevette magát rajta – felelte, és a mosolyát olyan bensőségesnek éreztem, hogy szinte kellemetlen volt számomra, hogy a nővére közvetlenül mellettünk állt. Előkapartam a szemüvegét az ingem zsebéből, és felé nyújtottam.

– Á, köszönöm – mondta, és feltette. – Most már azt is felismerem, ami… Ó, te jó ég, mit műveltél a hajaddal?

Eliza a hajába túrt, és egyszerre bizonytalannak látszott.

– Ki akartam próbálni valami újat.

– Amúgy csinos – mondta gyorsan Isaac. – Csak olyan… sötét. Majdnem úgy nézel ki, mint egy vámpír.

– Csak most tűnik fel, hogy feltetted a szemüvegedet? Azt hittem, rövidlátó vagy, nem színvak – motyogtam.

– Hűha! – Eliza egyik kezét a derekamra fonta, és egy kicsit magához szorított. – Kedvellek, Sawyer.

Mielőtt bármit is válaszolhattam volna, Ariel és Levi beviharzott a nappaliba. Kicsivel utánuk Theodore és Isaac anyukája. Mialatt mindenki Elizát üdvözölte, megölelte, és megcsodálta a haját, Isaacre mertem pillantani. A feje mögött összekulcsolt kézzel állt, és figyelte a jelenetet.

Szokatlan melegség áradt szét bennem. Nem tartott soká, mire rájöttem, miért.

Mert örültem annak, hogy Isaac boldog.

Jó volt Elizával beszélgetni. Időközben már több mint egy órája ültünk az étkezőasztalnál a fapadon, reggeliztünk, és mindenféléről beszélgettünk – az ő egyeteméről, az én egyetememről, Woodshillről, Bostonról. Isaac ezalatt visszaült a zongorához, és most felváltva játszott rajta Levivel és Ivyval, akik a térdén ültek.

– Időtlen idők óta nem játszott már rajta – mondta Eliza, amikor rajtakapott, hogy többször is rápillantottam.

– Hogyhogy nem? – kérdeztem.

Félrenézett, és megvonta a vállát.

– Hirtelen olyan sok lett a munkája a farmon. – A fejét a zongora felé fordította, és meleg tekintettel nézett az öccsére. – És azt hiszem, hogy az érettségije napján el is határozta, hogy onnantól kezdve azt akarja, hogy semmi köze ne legyen ahhoz a fiúhoz, aki az azt megelőző években volt. Ugyanis… – félbeszakította saját magát, mintha nem tudná, hogy beszélhet-e velem erről.

– Mesélt róla, milyen rossz volt számára a gimnázium.

Eliza továbbra is Isaacet nézte.

– Ebben én sem vagyok vétlen.

– Hogy érted ezt?

– Isaac nem volt népszerű. Mindenki furának tartotta. Már nem emlékszem pontosan, hogyan kezdődött, és miért. Engem viszont… Engem kedveltek. Voltak barátnőim. Csak néha a szünetben oda kellett volna ülnöm Isaac asztalához. Vagy beszélnem vele a folyosón. Vagy megvárnom suli után. – Tartott egy kis szünetet, míg folytatni tudta. – De nem tettem meg, pedig pontosan láttam, milyen magányos.

Hatalmas erőfeszítésembe került, hogy ne mutassam ki, milyen szörnyűnek találtam Elizát ebben a pillanatban. Legszívesebben felálltam volna és otthagytam volna, de valami megakadályozott benne. Talán a sajnálat volt az, amit a szemében láttam. Úgy nézett ki, mintha mélységesen megbánta volna azt, amit Isaackel tett.

– A szüleinknek fogalma sem volt, mi zajlott az iskolában. Isaac itthon soha nem hozta szóba, és nekem egyetlenegyszer sem tett szemrehányást vagy vont kérdőre – itt elakadt. – És beletörődtem, hogy a kapcsolatunk egyre rosszabbá vált. Amikor aztán még azt is elmondtam neki, hogy a Harvardra megyek… Akkorát csalódott bennem.

– Nem tudom rossz néven venni tőle – mondtam, anélkül, hogy átgondoltam volna, de nem sajnáltam. Hirtelen nehezemre esett, hogy Elizával szemben szimpátiát mutassak.

Felsóhajtott.

– Ezen a farmon minden a gazdálkodásról szól. És tudom, hogy önzőn hangzik, de végre akartam valamit, ami csak az enyém. Úgy éreztem, hogy megérdemlem.

– Isaac is megérdemelte volna – mondtam, és azon fáradoztam, hogy nyugodtan beszéljek. – De ő itt maradt.

– Amikor apa műtétje volt, én már rég a Harvardon voltam. Semmiképpen nem tudtam volna megszakítani a tanulmányaimat.

– Nem akartad – feleltem. Meg tudtam érteni, hogy egy Harvard-ösztöndíj egy olyan dolog, amiről nem lehet könnyen lemondani. De Isaac volt az, akinek mindez miatt szenvednie kellett. Ő harcolt ezért a farmért és a családjáért – miközben Eliza egyszerűen lelépett. – Elhalasztotta az egyetemi tanulmányait, hogy meg tudd valósítani az álmaidat.

Eliza nagyot nyelt.

– Egy olyan álmot, ami nem olyan, mint amilyennek elképzeltem. De az ilyesmit többnyire úgyis csak utólag veszi észre az ember.

Tekintete a távolba révedt, mintha a szavait nem is nekem szánta volna, hanem saját magának.

– Mostanra már sokkal jobban megértjük egymást. De nem vagyok naiv. Tisztában vagyok vele, hogy az, ami akkoriban történt, még mindig köztünk áll. Annyira szeretném jóvátenni. De nem tudom, hogyan.

– Ebben nem segíthetek – mondtam őszintén. – De tudom, hogy óriási teher esne le a válláról, ha a szüleitek átlépnék az árnyékukat, és újra a fiukként kezelnék őt. Ez a viszály… ez tényleg nem segít senkinek.

– Nem tudtam, hogy még mindig ilyen rossz a helyzet – mondta Eliza halkan. – Azt hittem, már elsimult. Telefonon mindig azt az érzést keltette bennem, hogy minden rendben.

– Mert ő Isaac. Nem akarja, hogy rossz legyen a lelkiismereted. Valójában azóta nem beszélnek vele, mióta elmondta nekik, hogy egyetemre fog menni, és nem fogad el tőlük többé pénzt.

– Nem fogad el a szüleinktől pénzt? – szakított félbe Elizahitetlenkedve. – Akkor miből tartja fenn magát Woodshillben?

– Halálra dolgozza magát. Miközben úgy tűnik, mintha húsztárgyat hallgatna egyszerre. Nem akar a szüleiteknek anyagilag a terhére lenni, ha már ilyen csalódást okozott nekik.

Eliza szeme elkerekedett, és megrázta a fejét.

– Ezt nem tudtam.

– Mindent megtenne ezért a családért, ráadásul annak ellenére, hogy itt már annyiszor megbántották.

Eliza félrenézett.

– Tudom.

– Mindenkiről gondoskodik – folytattam, és az előző éjszakára kellett gondolnom, amikor fogott és vigasztalt, amíg el nem aludtam. – De róla nem gondoskodik senki. Ez nem fair.

Csend lett köztünk.

– Ez nem igaz – mondta Eliza egy idő után. Aztán egyenesen a szemembe nézett. – Itt vagy neki te, Sawyer. Ennél többet nem is kívánhatnék neki!

2 1 . f e j e z e t

Ezután még az egész vasárnapot Isaac családjánál töltöttük, és amikor este kinyitottam a szobánk ajtaját a kollégiumban, Dawn már várt rám. Ugyan úgy tett, mintha teljesen el lenne foglalva azzal, hogy a laptopján dolgozik, de körülötte szabályosan izzott a levegő, és tapasztalatból tudtam, hogy milyen nagy erőfeszítésébe kerül, hogy ne faggasson ki azonnal a kirándulásomról a legapróbb részletekig.

Közben legszívesebben egyszerűen csak lerogytam volna az ágyra, és becsuktam volna a szemem. Hullafáradt voltam. Olyan fáradt, amilyennek rendszerint akkor éreztem magam, miután három napot átbuliztam. Csakhogy most az utóbbi két napon nem buliztam, hanem játszottam. Játszottam, beszéltem, kilométereket futottam. És lovagoltam – amit már ötéves korom óta ki szerettem volna próbálni.

Ha rajtam múlt volna, felültem volna Isaac lovára, és rikoltozva vágtáztam volna rajta a mezőkön, de Isaacnek az volt a véleménye, hogy először meg kellene ismernem Holdfényt, és bizalmas kapcsolatot kialakítanom vele, mielőtt elengedne minket egyedül terepre. Tehát egy különös kefével le kellett csutakolnom, mielőtt Isaac felsegített rá, aztán futószáron, csigatempóban vezetett minket az udvaron. Ennek ellenére menő volt.

A vendégszobában töltött éjszaka után valójában azt gondoltam, hogy furcsa lesz majd újra Isaac családja – főleg az anyukája és a nagypapája – szeme elé kerülnöm. De Granték egy szóval sem említették az esetet, és nem is éreztették velem, hogy különösnek találnának engem. Csak Isaac apja nézett levegőnek egész vasárnap, szinte végig kint dolgozott. Többször megfigyeltem, ahogy Isaac felajánlja neki a segítségét, de ő egy rövid fejcsóválással elküldi. Isaac minden egyes alkalommal annyira letörtnek látszott, hogy legszívesebben rákiabáltam volna az apjára. Eliza az arckifejezéséből ítélve ugyanazt gondolta, amit én, és azt a reményt tápláltam, hogy most, amikor már tudja, mi zajlik a családjában, talán végre el fog kezdeni közvetíteni köztük.

Dawn köhécselt. Lehuppantam mellé az ágyra, és a karomat összekulcsoltam a mellkasom előtt. Megkönnyebbülten lélegzett fel, és azonnal lecsukta a laptopját.

– Jobban vagy? – kérdezte.

Majdnem megkérdeztem, hogy miért, de aztán eszembe jutott, hogy egyáltalán miért is tettem ezt a kirándulást a Grantfarmra. Tegnap reggel óta már nem is gondoltam Amanda gonosz szavaira. És most, mindazok után, ami a farmon történt, hirtelen teljesen jelentéktelennek is tűntek.

Ez lehetett az, amire Isaac gondolt, amikor a farm gyógyító hatásáról mesélt.

– Jól vagyok – mondtam, és szemügyre vettem a Dawn ágya fölötti színes világtérképet. Még soha nem utaztam el, még soha nem hagytam el az Államokat. De a hétvége Isaackel – teljesen mindegy, hogy közben mennyire volt érzelmes és felkavaró – utólag szinte olyannak tűnt, mintha elutaztam volna.

– Elég fáradtnak nézel ki, de meglehetősen elégedettnek is. Mintha azzal töltötted volna a hétvégét, hogy Isaac meztelen testére vesd magad.

A szememet forgattam.

– Hagytam, hogy Isaac nagypapája megverjen pókerben. És játszottam a testvéreivel. És megismertem a lovát, Holdfényt.

Hüledezve nézett rám.

– Komolyan?

– Nagyon szuper volt – mondtam.

Bólintott.

– Mindent hallani akarok.

Tehát meséltem neki Isaacék farmjáról, a családjáról és az állatairól. Amikor befejeztem, Dawn mosolyogva csóválta a fejét.

– Soha nem gondoltam volna, hogy ezt megélem – mondta, és keresztbe tette a lábát.

– Mit? – kérdeztem.

Huncutul vigyorgott, úgy, mintha olyan dolgokat tudna, amelyekről még a leghalványabb fogalmam sincs.

– Mindegy. Egyszer majd rájössz.

A homlokom ráncoltam, és még egyszer rá akartam kérdezni, de Dawn hirtelen témát váltott, és az új történetéről mesélt nekem, amit az előző éjszaka kezdett el írni.

A következő héten négy műszakot kellett elvállalnom a Steakhouse-ban. Mivel lassan egyre hidegebb lett és korábban sötétedett, az emberek korábban érkeztek és később mentek el. Al örült neki, mert így nagyobb bevételre tett szert, de Isaacnek és nekem ez azt jelentette, hogy hosszabb műszakokat kellett vinnünk.

Örültem neki, hogy az, ami a múlt hétvégén történt, nem tette furcsává köztünk a dolgokat. Nem viseltem volna el, ha Isaac hirtelen másképp viselkedett volna velem, de nem tette. Szemlátomást – ismét – alulbecsültem őt. Ezt sürgősen abba kell hagynom, mert azon túl, hogy mostanra már sokkal jobban ismertem, egyre gyakrabban vettem észre, hogy megváltozott. Már alig fordult elő, hogy dadogni kezdett volna, amikor egy lány megszólította a műszakunk alatt. Néha még bele is ment, ha valaki flörtölt vele, és fogadásokat kötött velem, hogy ki kap a nap végén több borravalót.

Ez egyenesen egy kvantumugrás volt ahhoz az Isaachez képest, aki az egyetemen a limonádésbódé előtt majdnem elájult, mert nem találta az apróját. Azt, hogy minden egyes alkalommal egy szúrást éreztem, amikor egy másik lánnyal láttam beszélni, szándékosan figyelmen kívül hagytam. És nem mertem Everly után sem érdeklődni tőle. Dawn elmesélte, hogy Isaac szemlátomást mély benyomást tett a mostohatestvérére, és hogy telefonszámot is cseréltek.

Ennyi elég is volt számomra. Többet határozottan nem akartam tudni.

Azokon a napokon, amikor nem dolgoztam, be voltam táblázva az óráimmal. Találkoztam néhány évfolyamtársammal egy csoportmunka miatt, amit nemsokára le kell adnunk, és átrágtam magam két elméleti tanulmányon egy másik kurzusra.

Örültem, hogy a hétvége már elérhető közelségbe került – még ha ez azt is jelentette, hogy Portlandbe kell utaznom, és Riley-val együtt esküvői ruhákat kell keresnem.

Annyira meglepődtem, amikor megkérdezte, hogy gondolkodás nélkül igent mondtam. És miután – többször is – biztosított afelől, hogy nem fog nagy ügyet csinálni belőle, és sem sikítanom, sem sírnom nem kell, ha belepréseli magát egy halom anyagba, amiben úgy néz majd ki, mint egy képviselőfánk, még örültem is neki. Főleg, hogy a kézműveskedő koszorúslányait otthon fogja hagyni.

Az első üzlet, ahova betértünk, fejbe vágott minket a bársony- és tüllkínálatával, úgyhogy gyorsan ki is fordultunk onnan. A második üzletben mindkét eladó lemondó mosollyal köszöntött minket, miközben megvető pillantásokkal méregették a tetoválásainkat, és amikor körülnéztünk, az egyikük olyan szorosan a sarkunkban volt, hogy Riley rosszul érezte magát, és működésbe lépett a menekülési ösztöne. A harmadik üzletben már egyértelműen jobban bántak velünk. Riley még egy krémszínű, puffos ujjú ruhát is felpróbált, de nevetésben tört ki, amikor meglátta magát benne a tükörben, amit azonban az eladók egyáltalán nem találtak viccesnek.

– Azt hiszem, ebből így nem lesz semmi, Riley – mondtam, miután kijöttünk, és mindketten azoknak az üzleteknek a listáját bámultuk, amiket Riley barátnői írtak fel egy cédulára. – A barátnőid teljesen hagyományos üzleteket választottak ki. Viszont a hagyományos egyáltalán nem tetszik neked. Arról nem is beszélve, hogy mindegyik piszok drága.

Riley mélyet sóhajtott.

– Tudom. De tényleg fogalmam sincs, hogy hol nézhetném még meg.

Amikor fiatalabbak voltunk, gyakran ellátogattunk Portlandbe, többnyire azért, hogy valamelyik klubba vagy koncertre menjünk, de néha azért is, hogy használtruhaboltokban nézelődjünk, és kincseket keressünk a ruhásszekrényünkbe.

– Emlékszel még arra a boltra, ahol az első Martensedet vettük? – kérdeztem tőle.

– Azt hiszem, igen. Az ott… – A homlokát ráncolta. – Ténylegazt gondolod, hogy ott találunk valamit?

Megvontam a vállam.

– Fogalmam sincs, de azt hiszem, hogy ott jobban fogjuk érezni magunkat, mint ezekben az undorító boltokban a sznob, barátságtalan eladókkal.

Riley vékony vonallá szorította össze az ajkát. Még egyszer ránézett a listára. Aztán kivette a kezemből, összegyűrte, és kidobta a legközelebbi kukába.

Elmosolyodtam. A nővérem belém karolt.

– Gyere! Még emlékszem, hol van az a bolt.

Kicsivel később Riley és én bementünk az Owen House Thrift Store forgóajtaján. A bolt két emeletet foglalt el, és óriási volt. A falak mentén polcok álltak, közülük néhány olyan magas volt, hogy csak létrával lehetett elérni a felső polcokat, hogy levegyünk onnan valamit.

– Itt meg fogjuk találni. Érzem a szagokból – mondtam, és megszorítottam Riley karját.

– Még emlékszem, hogy képesek voltunk órákat eltölteni itt. Pontosan emlékszem a fenti szőnyegre is. Meg a próbafülkékre is – tűnődött a nővérem.

– Mert a próbafülkében együtt voltál egy pasival – motyogtam.

Riley a könyökével oldalba bökött.

– Az esküvői ruhámat vesszük meg, Sawyer. Nem emlékeztethetsz most a fiatalkori bűneimre.

– Viszont még elég pontosan emlékszem arra, hogy hogyan kerestelek, de csak nyögést kaptam válaszul – mondtam vigyorogva. Ezúttal kikerültem a pofonját, és nevettem, amikor ruhák után keresve bekanyarodtam az első folyosóra.

– Egyébként meglepően régen nem hallottalak a szerelmi életedről beszélni – mondta mögöttem Riley. Néhány vállfát oldalra húztam, mert az egyik állványon megláttam egy bandás pólót, ami megtetszett neki.

– Arról mostanában nem nagyon van mit mesélnem.

– He?

Végighúztam az ujjam az Oasis feliraton. Gyorsan elvettem a pólót, és a karomra akasztottam.

– Mostanában elég stresszes az életem. Nincs időm egyéjszakás kalandokra. És kedvem sincs hozzájuk.

– Ki vagy te, és mit tettél Sawyerrel?

Csak a szememet forgattam.

– Mindenesetre nekem Morgannel csodásan megy.

– Nem csoda, hiszen el is jegyeztétek egymást.

– Hmm. És a szex a vőlegényemmel – a szót jó hosszan elhúzta – egyszerűen őrület. Soha nem gondoltam volna, hogy még jobb is lehet. De így van.

Amikor nem voltak még ilyen szoros kapcsolatban, Riley teljes részletességgel leírta nekem, hogy milyen Morgannel az ágyban (fenomenális), és legnagyobb bánatomra azt is, hogy milyen piercingjei vannak és hol (kimondhatatlan).

Kezdetben aggódtam a nővérem intim testrészeiért, de egyszer csak beláttam, hogy erre nincs szükség. Morgannek köszönhetően Riley boldogabb volt, mint valaha.

– Örülök nektek – mondtam, és vetettem rá egy pillantást a vállam felett. Látnia kellett, hogy őszintén gondolom ezeket a szavakat. Eltartott egy ideig, amíg felismertem, de mindegy, mekkora volt a félelmem az esküvőtől, és attól, ami azután jön – Riley boldogsága fontosabb volt számomra, mint bármi más.

Huncutul mosolygott.

– Én is. És tiszta szívemből kívánom, hogy te is találj magad mellé egy ilyen valakit.

Nem válaszoltam.

Kedves volt, hogy ezt mondta. Szemlátomást tényleg azt gondolta, hogy van valahol valaki, aki az lehet számomra, aki Morgan az ő számára. Aki feltétel nélkül szeretni tudna engem – a múltam ellenére és a hibáim ellenére. De ha ez a valaki létezik is – végignéztem Dawnnál, hogy milyen nagy erőfeszítésébe került, hogy teljesen megnyíljon Spencer előtt, és mennyi bátorságra volt ehhez szüksége. Nem tudom, hogy én valaha is készen fogok-e állni arra, hogy vállaljam ezt a kockázatot.

De ez rendben van így. A szerelem nem lehet mindenkié.

– Halló! Föld Sawyernek! – szakított ki Riley a gondolataimból.

– Hm?

– Nézd! – mondta, és egy táblára mutatott a lépcsőnél.

I. EMELET: ESTÉLYI RUHÁK

– Akkor nyomás! – mondtam, és a lépcsőhöz mentem.

Odafent elbűvölten néztem körül.

– Egyáltalán nem emlékszem rá, hogy valaha is jártam volna itt – motyogtam.

– Valószínűleg azért nem, mert régebben nem érdeklődtünk az estélyi ruhák iránt – mondta Riley. Együtt kezdtünk körülnézni. Az alsó szinttel ellentétben ide nem színes szőnyeget tettek ki, hanem fapadló borította, ami nyikorgott a lábunk alatt, amikor végigmentünk a folyosón. Mélyre lógó rézbúrák alatti fényes lámpák világították meg a ruhákat és az öltönyöket, amelyek vad összevisszaságban foglalták el az állványokat.

– Nézd meg ezt itt! – mondtam, és előhúztam egy sellőszabásúfehér ruhát az állványról. A nővérem felé tartottam, de ő azonnal fintorogni kezdett, és a fejét rázta.

– Szép, de túl hosszú. Ezenkívül nem fogok tudni táncolni benne.

– Rendben.

– De jegyezd meg, hol van! Ha nem találok semmi mást, legalább fel akarom próbálni.

Bólintottam, és visszaakasztottam a ruhát.

Továbbmentünk. Az oasises pólót közben a vállamra tettem, mert szükségem volt mindkét kezemre, hogy a rengeteg ruha között válogathassak. További három fehér ruhát húztam elő és mutattam meg Riley-nak, de ő mindegyiknél a fejét csóválta. Már majdnem ott tartottam, hogy feladom, de amikor a következő folyosóra értünk, hirtelen felderült az arca. Egy olyan állványt vett észre, amin egy csomó fekete ruha lógott.

– Igazából itt egyáltalán nem is lenne szabad nézelődnöm –motyogta, és csillogó szemmel simított végig egy fekete tüllszoknyán. Riley szereti a fekete tüllt.

– Miért nem? – kérdeztem.

Sóhajtott.

– Mert aligha házasodhatok feketében.

– És ezt ki mondja? – feleltem a homlokomat ráncolva, és előhúztam egy fekete koktélruhát.

– Ezt egyszerűen nem lehet. Ez egy esküvő.

Felhúztam a szemöldököm.

– Azt csináltok, amit akartok. Ezt te magad mondtad, Riley. Ha feketében akarsz menni, akkor tedd azt, a fenébe is. Senki nem tilthatja meg neked.

Viszonozta a pillantásomat, és pontosan láthattam, ahogyan eltűntek az aggályok a szeméből, és a kételkedést várakozásteljes izgatottság váltotta fel.

– Igazad van – mondta először halkan, aztán még egyszer, hangosabban. – Igazad van.

Egyik pillanatról a másikra elkezdte nézegetni a ruhákat.

Mosolyogva figyeltem őt.

Aztán megláttam.

A ruhát.

Riley ruháját.

Visszatartottam a levegőt, és óvatosan félretoltam a mellette lévőt.

– Te jó ég! – suttogtam.

– Mi?

– Riley – böktem ki, majd levettem a vállfát a fogasról. Feltartottam a ruhát.

Riley szeme elkerekedett, amikor szemügyre vette. A felsőrésze fehér anyagból volt, amire vastag, fekete csipkét varrtak fel. A szoknya bő volt és hosszú, és ugyanabból az anyagból készült, mint a felsőrész. Felette volt egy vékony réteg fekete tüll, ami a fehér színt tompította, és szinte szürkének látszott tőle.

Tökéletes volt.

Éreztem. És egyértelműen láttam az ő arckifejezésén is.

Ez volt Riley ruhája.

– Fel kell próbálnod! – mondtam lelkesen, és lábujjhegyre álltam, hogy körülnézzek, hol vannak a próbafülkék.

Megragadtam Riley karját, és a helyiség hátsó részében lévő nehéz bársonyfüggönyökhöz masíroztam vele. Ott elvettem tőle a táskáját és a kabátját, aztán betoltam őt az első fülkébe. Szinte kábultnak tűnt, és miközben türelmetlenül vártam rá, hallottam, ahogy szakadatlanul motyog odabent.

– Úristen, mi van, ha nem jó a méret? Sawyer, ha nem jó améret, akkor teljesen kiborulok.

De aztán elhallgatott. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire széthúzta a függönyt.

Tátva maradt a szám.

Varázslatosan nézett ki.

A ruha nyaka zárt volt, de az ujján és a dekoltázsán lévő csipkén keresztülcsillant világos bőre. A szoknya hangsúlyozta vékony derekát, hátul pedig bő és buggyos volt. Kicsit hosszabb volt a kelleténél, de biztos voltam benne, hogy ha kell, egyszerűen le lehet rövidíteni.

Riley megfordult, és megmutatta a hátán a kivágást. Ízléses volt, de mély, és oldalt látszott azoknak a szavaknak egy része, amelyeket mindketten a testünknek pontosan ugyanazon a helyén viseltünk. not empty not alone not lost[7]

Ezek a sorok arra kell, hogy emlékeztessenek minket, hogy amíg vagyunk egymásnak, addig mindent ki fogunk bírni.

Míg ezeket a szavakat néztem Riley-n, miközben azt a ruhát viselte, amiben valószínűleg férjhez megy majd, anyára és apára kellett gondolnom. És hirtelen mindaz, ami a múlt hétvégén olyan hevesen kitört belőlem, megint azzal fenyegetett, hogy túlcsordul. Könnyek égették a szememet, és amikor Riley visszafordult hozzám és meglátott engem, a mosolya azonnal elhalványult. Összekapta a szoknyáját, hogy odajöjjön hozzám.

A francba!

– Mi történt? Te jó ég, ilyen szörnyen nézek ki? – Finoman megfogta a karom.

– Nem! Nem, gyönyörű vagy. Csak azt kívántam… – Megráztam a fejem, és pislogva hátrahajtottam, hogy a könnyek ne folyjanak végig az arcomon. – Azt kívántam, bárcsak apa és anya is itt lehetnének, hogy együtt élhessük ezt át.

A másodperc törtrészére Riley lemerevedett. Aztán a karjába zárt. Arcomat a nyaka hajlatába fúrtam. Hihetetlenül jó érzés volt, hogy átölelt engem.

– Én ugyanígy vagyok, Sawyer. El sem tudod hinni, mennyire– suttogta a halántékomba.

Simogatta a hátam, én meg az övét, és úgy tűnt, mindketten élvezzük, hogy most az egyszer, erre az egyetlen pillanatra nem kell úgy tennünk, mintha minden rendben lenne, mintha nem jelentene semmi problémát számunkra, ami az eddigi életünkben történt velünk.

Egy idő után Riley egy kicsit hátradőlt. Kezével átfogta a felkaromat, és egyenesen a szemembe nézett.

– Ha láthatnák, hogy mennyi mindent csinálsz, az állásod, azegyetem, és hogy így kihasználod a tehetségedet, akkor hihetetlenül büszkék lennének rád. Ebben egészen biztos vagyok.

Az ajkamba haraptam.

– Néha azon tűnődöm, hogy ez tényleg így van-e. Úgy értem…nem vagyok éppen egy mintagyerek.

Riley összehúzta a szemöldökét.

– Ki az, aki ezt a baromságot mondta? – kérdezte feldúlva.

– Senki! Csak hát… – Megköszörültem a torkom. – Csak elgondolkodtam rajta. Olyan rövid ideig ismertem őket. Néha megpróbálom elképzelni az arcukat, de akkor először ki kell nyitnom a medált, hogy tényleg emlékezzek rájuk.

– Hiszen ez velem is ugyanígy van – suttogta. – Ez normális, Sawyer. Már tizenegy év telt el.

Megkönnyebbültem, hogy ezt mondja.

– Már túl régóta nem beszéltünk egymással komolyan – mondta Riley, és megsimogatta a karomat.

– Mert beszélni pocsék dolog.

– Tudom. De mégis. – Elengedett, és a két próbafülke közt lévő, mennyezetig érő tükör elé állt. A fejét oldalra hajtotta.

– Szuperül nézek ki – mondta, mintha el sem tudná hinni.

Hevesen bólogattam.

– Gyönyörű vagy.

– Megvegyem?

Abba sem tudtam hagyni a bólogatást.

Megfordult, és a válla felett megnézte a hátkivágást. Pillantása a tetoválásra esett, aztán a megvilágosodás hulláma áradt szét az arcán. Rám mosolygott.

– Megveszem.

– Hívjak egy eladót, hogy lemérje a hosszát az átalakításhoz?

– kérdeztem.

Riley a fejét rázta.

– Még nem vagyunk készen.

Amikor kérdőn néztem rá, a mosolya szörnyen ördögivé vált.

– Aligha jöhetsz az oasises pólóban az esküvőnkre.

– Ó! – mondtam kifejezéstelenül. – Nekem is kell ruhákat próbálnom?

Riley sietve bólintott.

– Gyorsan átöltözöm, visszatesszük a ruhát, aztán te következel.

Ez szinte úgy hangzott a szájából, mint valami fenyegetés.

Amikor kicsit később a próbafülkében álltam, és egyik ruhát a másik után próbáltam fel, a meghatottságból, amit még az imént éreztem, már semmi nem maradt. Ellenkezőleg. Minden másodperccel dühösebb lettem Riley-ra, aki nemcsak arra kényszerített, hogy feketétől különböző színű ruhákat próbáljak fel, hanem amiket kiválasztott nekem, azokon fodrocskák és masnik is voltak. Fodrok. És masnik.

Miközben magamban fortyogtam, Riley kényelembe helyezte magát a próbafülkék előtti kanapékon, és belekortyolt a kólába, amit az eladónk, Tommy hozott neki. Először kicsit ideges volt, amikor elmondtuk neki, hogy mit keresünk, és még elnézést is kért érte, hogy nem tudják felvenni a versenyt a többi menyasszonyiruha-szalonnal. Erre beszámoltunk neki a többi üzletben megesett csalódásokról, és hogy Riley ezzel szemben náluk azonnal rátalált a ruhájára, ami szemlátomást olyan boldoggá tette, hogy még italokat és rágcsálnivalót is hozott nekünk.

Most karba tett kézzel állt Riley mellett, és tetőtől talpig végigmért engem.

– Ez nem áll jól rajta – mondta Riley-nak.

– De olyan jó lenne, ha legalább egy kicsit illene a dekorációhoz – mondta Riley halálosan komoly hangsúllyal.

Meg fogom ölni.

– Akkor vedd fel inkább te! – morogtam, és végignéztem magamon. Ez a ruha egy rémálom volt, lilában. – Iszonyú hülyén nézek ki.

– Oké, leveheted. De addig ne, amíg – felkapta a mobilomat –nem készítek rólad egy képet. Tökéletes!

A szememet forgatva visszatrappoltam a próbafülkébe. Hogy őszinte legyek, inkább hülyéskedtem vele, mint hogy egy bolt próbafülkéjében sírásközeli állapotban a karjába boruljak.

Ezért nem is akartam túlzottan panaszkodni.

– Sawyer, ki az az Isaac? – kérdezte váratlanul.

Kinyújtottam a fejem a nehéz bársonyfüggönyt széthúzva.

– Miért?

– Azt kérdezi, hogy halad a ruhavásárlás – felelte, és felém fordította a telefonom kijelzőjét. Távolról csak annyit láttam, hogy világít. Visszahúztam a függönyt, és elkezdtem kihámozni magam a ruhából.

– Válaszoljak neki?

– Tedd, amit jónak látsz – feleltem a lehető legérdektelenebbül.

A csend, ami ezután következett, nem sok jóval biztatott, de még volt egy egész csomó ruha, amit fel kellett próbálnom. A következő, amit a kezembe vettem, zöld volt. Felnyögtem, és belebújtam. Szinte ki kellett tekerednem, hogy a hátán a cipzárt legalább félig fel tudjam húzni.

Ideges arckifejezéssel húztam el a függönyt. Amikor Riley felpillantott a telefonomból, prüszkölve tette a kezét a szája elé.

– Úgy nézel ki, mint Csingiling egy szörnyen félresikerült verziója – mondta nevetve.

– Köszönöm szépen. Akkor felvehetek végre egy feketét is? –kérdeztem reménykedve.

– Igen. Egy pillanat. – Ismét felemelte a telefonomat és készített egy fotót. Aztán az ujjait végighúzta a kijelzőn.

– Te meg mi az ördögöt csinálsz?

Röviden felpillantott, de nem hagyta abba a pötyögést.

– Isaackel beszélek.

– Kérlek, ne mondd, hogy küldtél neki képeket is! – nyögtem.

Riley csintalanul mosolygott.

– Már hogyne küldtem volna. Azt mondja, inkább a próbafülkében készítsek rólad képeket.

– Micsoda perverz – motyogtam, és visszahúztam a függönyt.

– Ez az Isaac az oka annak, hogy már nem mesélsz nekem a szerelmi életedről?

– Annak az az oka, hogy nincs szerelmi életem, Riley. Nincs mit mesélnem – kiáltottam, miközben kiküzdöttem magam a ruhából, aztán némi elégtétellel ledobtam a földre.

– Azt tudod, hogy az egész üzenetváltásotokat el tudom olvasni, ugye?

– És? Hiszen nem arról van szó, hogy szexi SMS-eket küldtem volna neki.

Riley felhorkant.

– Köszönöm a szép hétvégét – idézte fennhangon. A szívem majd kiugrott a helyéről. – Legközelebb rendesen fogok lovagolni Holdfényen, bízz benne. Kérlek, azt ne mondd, hogy elkeresztelted a farkát Holdfénynek!

Hallottam, ahogy Tommy fojtottan köhécsel.

– Holdfény a lova – kiáltottam. – Meghívott a szülei farmjára.

– Aha. – Hallottam a hanglejtéséből, hogy egy szavamat sem hiszi el. Ostoba liba.

Kihúztam a kupacból az egyik fekete ruhát, és belebújtam. A ruhának vékony vállpántjai voltak, és csak alig ért a térdem fölé. Valószínűleg kissé túl kivágott volt egy téli esküvőhöz, de ezt a tényt szándékosan figyelmen kívül hagytam, mert egyből beleszerettem a puha anyagába, és abba, hogy milyen érzés volt a bőrömön. Egyszerű volt és visszafogott, a mellrészét leszámítva, amit finom csipke szegélyezett, és nagyon szép dekoltázst varázsolt. A felsőrész derékig testhezállóbb volt, onnantól azonban a szoknyarésze bővülni kezdett.

Ezúttal mosolyogtam, amikor kiléptem a próbafülkéből. Tommy eltátotta a száját, majd visszacsukta, végül kérdőn nézett Riley-ra.

A nővérem felsóhajtott.

– Oké, feladom. Tulajdonképpen akár rögtön jöhet is mindenki feketében.

– Meg kell vennem – mondtam komolyan.

– Persze hogy meg kell venned. Ha valaki így lép ki a próbafülkéből, akkor tulajdonképpen már minden eldőlt.

A tükör elé álltam, és egyszer körbefordultam. Úgy éreztem magam, mint egy kislány, ahogy közben felemelkedett a szoknyám és pörgött körülöttem.

Sugárzó arccal néztem Riley-ra, aki pontosan ebben a pillanatban felemelte a telefonomat, és megnyomta a kamera kioldóját. Mindegy is volt, hogy elküldi-e a képet Isaacnek, vagy nem – én ezt a ruhát fogom viselni a nővérem esküvőjén. Szerelem első látásra.

Átöltöztem, és odaadtam Tommynak a ruhákat, amik nem lettek jók vagy egyszerűen csak szörnyen álltak. Amikor a ruhámmal a karomon elhagytam a próbafülkét, Riley vigyorogva adta át nekem a telefonomat.

– Előttem nem tudod megjátszani magad – mondta, mielőtt elvette tőlem a ruhát, és elindult vele a pénztár felé. A legrosszabbra számítottam, amikor feloldottam a mobilomon a billentyűzárat, és megnyitottam Isaac és Riley üzenetváltását.

Három képet küldött neki, amit minden alkalommal pontosan abban a pillanatban készített, amikor kiléptem a próbafülkéből, és úgy néztem rá, mintha elvesztette volna az eszét.

Isaac azt írta:

Nem nézel ki különösebben boldognak.

Mire a nővérem azt válaszolta:

Soha nem boldog, ha olyan ruhákat kell felpróbálnia, amik nem feketék.

A következő üzenet így hangzott:

Ki vagy te?

Én: Riley. Sawyer jobbik fele.

Isaac: Sok boldogságot kívánok az eljegyzésetekhez, Riley!

Én: Köszönöm. Nézd csak, megint kijött a fülkéből.

Aztán egy kép következett rólam, az undorító zöld ruhában.

Isaac: Sawyer nyilvánvalóan nem szereti a zöldet.

Én: Nyilvánvalóan nem. Éppen bosszantottam. Most kirúgta a piros ruhát a próbafülkéből, és a feketét veszi fel.

Isaac: Kíváncsi vagyok.

Aztán Riley elküldte azt a képet, amin a fekete ruhában a kamera felé fordulok, és szélesen mosolygok.

Isaac: Riley, kérlek, add vissza Sawyernek a telefont.

Én: Miért, akarsz írni neki valami disznó dolgot?

Isaac: Lehetséges.

Én: Oké. Jó, hogy megismerhettelek. Gyere el te is az esküvőnkre novemberben, ha van időd és kedved.

Isaac: Szívesen. Van valami kívánságod?

Én: Csak gondoskodj róla, hogy Sawyernek jó kedve legyen :) Isaac: Megteszek mindent, ami tőlem telik.

Felhúztam a szemöldököm, és éppen írni akartam neki, és megkérdezni, hogy mit jelentsen ez az egész, de megelőzött.

Isaac: Sawyer? Sóhajtottam.

Én: Igen?

Isaac: Kérlek, vedd meg a ruhát!

Vigyorogva a fejemet ráztam.

Én: És még azt gondoltam, hogy valami egészen piszkos dolgot fogsz írni nekem.

Isaac: Vedd meg a ruhát! Gyönyörű vagy benne.

Én: Ez egy kicsit sem mocskos, Isaac.

Isaac: Alig várom, hogy magamévá tegyelek ebben a ruhában, amíg a nevemet nem kiabálod. De jaj, van rajtad fehérnemű!

Háromszor is el kellett olvasnom az üzenetet, aztán hangos nevetésben törtem ki. Csak amikor valamelyest megnyugodtam, akkor tudtam elkezdeni írni egy választ.

Én: Csak nem Dawn egyik történetét olvastad el?

Isaac: …Hot for You.

Én: Miért is nem jöttem rá magamtól! Az egy szuper jó gyakorlás.

Isaac: Igen. Alig hihető, de elképesztően sokat tanultam belőle.

Én: Többet akarok hallani!

Isaac: A többit inkább az esküvőre tartogatom… Isaac: Vagy a jövő hétvégére.

Én: Mi van a jövő hétvégén?

Isaac: Gyere el velem megint a farmra!

Isaac: Mármint, csak ha akarod.

Isaac: Nagyon jó lenne. És a testvéreimnek nagyon megtetszettél. Ariel semmi másról nem tud beszélni, mint a tetoválásaidról.

A következő üzenet egy kép volt, amin Ariel fogatlan mosollyal a kézfejét büszkén maga elé tartja a kamerába. Egy unikornisos lemosható tetoválás volt rajta, ami a szélein kicsit már megkopott.

Isaac: Készülj fel, hogy a következőt te fogod feltenni neki.

Isaac: Sawyer?

Isaac: Természetesen nem kell velem jönnöd. Ha nem akarsz.

Isaac: Amikor ma hazaértem, mindenki csak utánad érdeklődött. Nagymama még citromos sütit is sütött. Isaac: De teljesen megértem, hogy inkább veled egykorúakkal szeretnéd az idődet tölteni, mint gyerekekkel és a nagyszüleimmel!

Isaac: Á, felejtsd el!

Isaac: Úgysem lesz jó az idő.

Én: ISAAC

Én: Én nem tudok ilyen gyorsan gépelni.

Én: Nagyon szeretnék még egyszer elmenni veled a farmra.

Én: Köszönöm

Isaac: Ó! Oké

Isaac: Szuper

Isaac: :)

2 2 . f e j e z e t

Nem gondoltam, hogy lehetséges, de a következő hét még stresszesebb volt, mint az előző. Al összeszedett egy vacak vírust, és két napig be sem tudott jönni a Steakhouse-ba, ami Isaacnek és nekem nemcsak több munkát jelentett a műszakjaink alatt, hanem több felelősséget is. Eltekintve attól a ténytől, hogy Al kétpercenként telefonált, hogy megbizonyosodjon róla, hogy Roger, a szakácsa még nem gyújtotta fel a konyhát, és én még nem változtattam rockklubbá az éttermet. Ezenkívül Robyn hétfőn odajött hozzám, és elmesélte, hogy a kollégái annyira lelkesedtek a „Másnap reggel” című fotósorozatomért, hogy még ezen a héten kell tartanom róla egy rövid előadást az elsőéveseknek. Szeretek a képeimről beszélni, és megtiszteltetésnek éreztem, de mindazokkal a feladatokkal együtt, amiket el kellett most végeznem, könnyedén le tudtam volna mondani róla. Legalább Amanda és a barátnői nyugton hagytak Spencer bulija óta.

Amikor pénteken eljöttem az utolsó órámról, és megláttam Isaacet, aki a csotrogányához támaszkodva várt rám az út szélén, legszívesebben felkiáltottam volna a megkönnyebbüléstől. Az a várakozás, hogy megint elmehetek vele a farmra, tartotta bennem a lelket egész héten.

Dawn kíváncsi pillantásokkal bombázott, amikor ma reggel bepakoltam a táskámba, de szándékosan nem törődtem vele. Én magam sem tudtam, mi ütött belém, amikor másodszor is elfogadtam Isaac meghívását. Akkor neki miként magyarázzam el, hogy mi is a helyzet?

De egyáltalán nem is akartam ebbe jobban belegondolni. Nem akartam azon törni a fejem, mit jelent, hogy csak meg kell hallanom a nevetését, és máris jobban érzem magam.

– Előre figyelmeztetnem kell téged – mondta, amikor a kukoricaföldek mellett mentünk el, és közeledtünk a farmhoz. – Ariel elhatározta, hogy hozzád hasonlóan ő is fotós szeretne lenni, és az elmúlt két héten mindent kamerára rögzített, ami csak a szeme elé került. Mindent. Most biztos majd az összes képet meg akarja mutatni neked.

Erre az elképzelésre elmosolyodtam.

– És mégis honnan lett kamerája?

– Apától, azt hiszem – mondta Isaac vállat vonva.

Amikor leparkoltunk a ház előtt, már nem is éreztem olyan ijesztőnek, mint két héttel ezelőtt. Még azt is türelmesen elviseltem, hogy Vader rám ugorjon, és nyállal teli pofáját a fekete farmerembe törölje. Ugyan teljesen átlagos péntek este volt, és éppen nem volt semmilyen buli, de a ház tele volt élettel. Isaac nagyszülei a kis, kellemes sarokasztalnál ültek a konyhában, és kártyáztak, miközben Levi ide-oda ugrált kettejük között, és be nem állt a szája.

Isaac anyukája, akinek a neve Debbie, mint ahogy Isaac az ideúton emlékeztetett rá, a nappaliban ült, és egy halom papírlapot terített szét maga előtt az asztalon. Egyiket a másik után vette a kezébe, beírt valamit egy nagy, piros könyvbe, majd lefűzte a lapokat egy mappába. A lábai közt, a földön ült Ivy, és egy plüssteknőssel játszott.

Meglepett, hogy Debbie felnézett, amikor beléptünk a nappaliba, és megkérdezte, milyen volt az út. Isaac arcán óvatos mosoly áradt szét, és a három traktorról kezdett mesélni, amik mögött az ideúton zötyögnünk kellett.

A konyhába mentem, és üdvözöltem Isaac nagyszüleit.

– Ülj le közénk, Sawyer! – mondta Mary, miután egyik karjával magához ölelt. – Épp most kezdjük a következő kört.

Hálásan, hogy van mit tennem, és nem kell tovább tanácstalanul Isaacet keresgélnem, leültem melléjük, felhúztam a pulóverem ujját, és elvettem a kártyákat, amiket Theodore egy mosoly kíséretében nyújtott felém.

A szombati nap csak úgy elrepült. Délelőtt vásároltunk néhány dolgot Isaac nagymamájának, és ezért a legközelebbi nagyobb városba mentünk, délután együtt kitakarítottuk a lóistállót és lenyírtuk a füvet, ami szórakoztatóbb volt, mint amit el tudtam volna képzelni. Estére a szabadban végzett munkától annyira átfagytunk, hogy forró kakaót ittunk, és gyapjútakaróba burkolóztunk Isaac régi gyerekszobájában, amit mostanra afféle második vendégszobává alakítottak át, és Star Warsmaratont tartottunk. Mire hajnali háromkor lelopóztam a saját szobámba, beláttam, hogy Yoda egyáltalán nem volt annyira habókos, mint ahogy eredetileg gondoltam.

Vasárnap ebéd után Ariel végre meg merte mutatni nekem a képeit. Leültem mellé a kanapéra a nappaliban, és megnéztem a kis alkotásokat, amiket az elmúlt két hétben készített. Ahhoz képest, hogy egy nyolcéves csinálta őket, egyáltalán nem is voltak rosszak, és amikor elmondtam Arielnek, hogy ennyi idős koromban biztos, hogy nem tudtam volna ilyen fotókat készíteni, majdnem szétrobbant a büszkeségtől.

Egyszer csak Mary elénk tett az asztalra egy fekete fotóalbumot.

– Ebben az én kedvenc képeim vannak – mondta, miközben újra eltűnt a konyhában. Nem vagyok nagy rajongója az édességeknek, de az illat, ami onnan szállt felénk, pompás volt.

Ariel elhúzta az asztalról az albumot, kinyitotta, és úgy helyezte el, hogy az egyik fele az ő, a másik fele az én lábamon volt.

Az első oldalakon babafotók voltak, amiken húsz évvel ezelőtti dátumok szerepeltek.

– Ez itt… – kezdte Ariel, de Isaac félbeszakította, aki a zongoránál ült, és hangosan, frusztráltan morgott. – Zac fura hangokat ad ki – suttogta felém Ariel cinkosul, anélkül, hogy az albumról levette volna a szemét.

– Mert elégedetlen magával – feleltem pontosan ugyanolyan halkan.

Miután a nagypapájával együtt leszedték az asztalt, Isaac le akart ülni Ariel mellé és mellém a kanapéra. De Ariel felkiáltott, és a kameráját elrejtette a háta mögé. A képek nyilvánvalóan még szigorúan titkosak voltak, és rajtam kívül senki sem láthatta őket. Isaac túlzottan sértettnek tettette magát, de Ariel megmakacsolta magát, és nem volt hajlandó újra elővenni a kamerát.

Végül Isaac mosolyogva visszalépett a zongorához, ahol egyébként már több mint egy órája ült. Nekem gyönyörűnek tűnt, amit játszott. Azonban ő, úgy látszott, egyáltalán nem elégedett önmagával.

Ismét felnyögött, és a következő pillanatban olyan zaj hallatszott, mintha két kézzel a billentyűzetre csapott volna.

Hangos, hamis hangok töltötték be a szobát. – Lassan kezdek félni tőle – suttogta Ariel.

– Ne törődj vele! – feleltem én is suttogva. – Hiszen nem lehet mindenki olyan kiemelkedően tehetséges, mint mi.

Ariel kuncogott.

– Ő kicsoda? – kérdeztem, és az első képre mutattam az albumban.

– A nővérem, Eliza – magyarázta mosolyogva Ariel. – Kisbabaként én is ugyanígy néztem ki, nézd csak – folytatta, és egyet hátralapozott az albumban. Tényleg. A megtévesztésig hasonlítottak egymásra. Ariel a húszas évei elején bizonyára pont úgy fog kinézni, mint ahogy Eliza most.

Isaac ismét frusztráltan nyögött, amikor rossz billentyűt ütött le játék közben.

– Ne legyél olyan szigorú magadhoz – mondta hirtelen Isaacanyukája a teraszajtóból. Letörölte a cipőjét, és belépett a nappaliba. – Évekig nem játszottál. Honnan kellene mindenre emlékezned?

Isaac csak megvonta a vállát.

Az anyukája odament hozzá.

– Még nagyon jól emlékszem rá, milyen sokáig tartott, amíg hibátlanul el tudtad játszani a legelső dalodat – folytatta. – Csússz arrébb egy kicsit!

Isaac egy pillanatig csak bámulta őt.

Ariel egészen elcsendesedett mellettem, és mindketten azt figyeltük, ahogy Isaac oldalra csúszott, hogy az anyja le tudjon ülni mellé. Valamit mondott halkan, kezét a billentyűkre tette, és lejátszotta ugyanazt a dallamot, amit Isaac az előbb. Azon a helyen, ahol Isaac elrontotta, megállt, és lassan megmutatta neki, hogy mire figyeljen. Szép, békés látvány volt, és nem csak azért, mert tudtam, hogy mennyire zűrös volt a kapcsolatuk az utóbbi években. Talán Eliza tényleg megszívlelte a szavaimat, és elkezdte összefoltozni a családot. Mindenesetre valami történt Theodore születésnapja óta. Vaktában átnyúltam Ariel felett, és elvettem a fényképezőgépét. Bekapcsoltam, felemeltem, és lenyomtam a kioldógombot.

– Nézd csak! – mondta Ariel váratlanul. – Ez a legeslegviccesebb kép Isaacről, ami csak létezik.

Kétszer is meg kellett néznem, hogy rájöjjek, a fiú a képen valóban a tízéves Isaac. Csontsovány volt, és a végtagjai a még növésben lévő testéhez képest túlontúl hosszúnak látszottak. A haja csillogott és teljesen a homlokába volt fésülve, a ruházat, amit viselt, egyszerre volt túl bő és túl rövid számára. Tulajdonképpen vicces lett volna a kép, ha Isaac nem tűnt volna olyan boldogtalannak rajta.

A szeme vörös volt, mintha sírt volna, és azon tűnődtem, miféle hülye készített róla ebben az állapotban fényképet. Egyértelműen egy ölelésre volt szüksége, és nem egy kamerára, amit az arcába tolnak.

Továbblapoztam eggyel, és újabb képeket találtam Elizáról, aki akkoriban – pontosan úgy, mint Ariel most – nem tudott eleget pózolni a kamera előtt. Néha Isaac is feltűnt a háttérben, bizonytalan mosollyal az arcán. Ahogy lapoztam tovább, Isaac és Eliza egyre nagyobbak lettek. Egyszer csak megjelent a kisbaba Ariel is, és a vele készült képeken végre Isaac is boldognak látszott. Időközben a karja és a lába felvette a pontosan megfelelő méretarányt, és már a hajával sem kísérletezett többé. A ruhái azonban továbbra is borzalmasak voltak.

– Ekkor volt apa beteg – magyarázta Ariel, ahogy lapoztunk.

Az ujjával végigsimította az apja arcát, aki egy kórházi ágyon feküdt sápadtan, lesoványodva, teljes ellentéteként annak a tettre kész, erős férfinak, akit itt, a farmon ismertem meg. – A hátát műtötték meg.

– Ez biztosan nem volt könnyű számotokra – motyogtam. Szemügyre vettem a képeket, amiken Isaac, Eliza és Ariel körülállták a betegágyat, és mélységesen megrendültnek tűntek. Én már alig emlékszem azokra az időkre, amikor apa beteg volt, de arra még igen, milyen érzés volt a kórházi fehér ágyon fekve látni, mindenféle gépek és csövek közt, és végignézni azt, ahogy lassan elillan. A gépek hangja örökre belevésődött az emlékezetembe. Ugyanúgy, mint anya kétségbeesett kiáltásai, amik Riley-t és engem éjszakánként ébren tartottak.

– De most már újra egészséges – mondta Ariel, és gyorsantovábblapozott. Meg tudom érteni, hogy nem szívesen emlékszik vissza arra az időszakra.

A következő oldalon egy ütött-kopott pajtáról készült képek következtek, ami előtt Isaac és három másik fiatalember állt, mindannyian tetőtől talpig koszosan. Isaacen szakadt farmer és egy egyszerű, fekete póló volt, és éppen letörölte a homlokát.

Én sem tudtam volna jobb képet készíteni róla.

A következő oldalak a pajták és a lóistálló felújítását dokumentálták, amik olyan lepusztultak voltak, hogy félő volt, hogy bármelyik pillanatban összedőlhetnek. A képen lévő traktorok is úgy festettek, mintha egy másik évtizedből származtak volna. Minél tovább haladtunk Ariellel az albumban, annál újabbak lettek az eszközök. Néhány képen Isaac apukája kerekesszékben ült, közvetlenül mellette a fia, büszke mosollyal az ajkán.

Ha a farm abban az időszakban, amikor Isaac irányítása alatt állt, ilyen fejlődésen ment keresztül, meg tudtam érteni, miért gondolták azt Isaac szülei, hogy itt fog maradni. Úgy tűnt, mintha erre a munkára született volna. És ha megnézzük ezeken a képeken a csillogást a szemében, nehezen elképzelhető, hogy ebben az időszakban Isaac még nem is tudta pontosan, hogy mit kezdjen az életével.

– Ha sejtettem volna, hogy a kínos gyerekkori fotóimat nézegetitek, akkor nem hagylak egyedül titeket – szakított ki Isaac hangja a töprengésemből.

Felnéztem, és láttam, hogy felénk fordult. Az anyja felállt, és mosolyogva odajött a kanapéhoz. Leült Ariel mellé, és lágyan megsimogatta a fejét.

– Időtlen idők óta nem láttam már ezeket a képeket. Nézd csak, milyen világos volt még akkor a hajad, kincsem! Most sokkal sötétebb.

– Nagyi adta ide nekünk az albumot – mondta Ariel, és visszalapozott néhány oldalt. Isaac lehuppant mellém a kanapéra, és egy kicsit fölém hajolt, hogy jobban lássa a képeket. Olyan közel volt hozzám, hogy éreztem a testét az enyém mellett.

– Oda sem akarok nézni – mondta, és az egyik kezét az arca elé tartotta.

– Úgyis meg akartalak kérni, hogy ugorj be egy kicsit Heather-höz, mielőtt visszamész Woodshillbe. Tegnap jött vissza a szabadságáról, és valami nincs rendben a számítógépével. Megkérdezte, hogy meg tudnád-e nézni. Úgy tűnik, csak egy kék képernyő jelenik meg, amikor bekapcsolja.

Észrevettem, ahogy Isaac gyorsan rám pillant oldalról. Amikor felé fordítottam a fejem, mégis kerülte a tekintetemet, és felállt.

– Oké. Sietek – motyogta, és gyors léptekkel eltűnt a nappaliból.

– Heather néni nem is köszönt be – panaszkodott Ariel.

Heather. Heather néni.

Hirtelen beugrott.

Akaratom ellenére lemerevedtem.

– Heather néni? – kérdeztem halkan.

Debbie elmosolyodott.

– Heather a legjobb barátnőm. Együtt nőttünk fel. A férje meghalt, nem sokkal azután, hogy összeházasodtak. Olyan nekem, mintha a testvérem lenne, ezért beszéltem rá akkoriban, hogy költözzön ide, hogy ne legyen olyan magányos.

A kis farmon él az utca végén.

– Heather a keresztanyám – fűzte hozzá büszkén Ariel.

Lassan bólintottam, és nyomasztó érzés hatalmasodott el rajtam.

Isaac tehát éppen az exbarátnőjéhez tartott.

Az egyetlen nőhöz, aki azzal az érzéssel ajándékozta meg, hogy értékes. Ahhoz a nőhöz, akivel elveszítette a szüzességét.

Az első nőhöz, akibe szerelmes lett.

– Minden rendben, Sawyer? – kérdezte Debbie kedvesen.

Megpróbáltam a tekintetéből kikövetkeztetni, hogy tudta, vagy legalább sejtette-e, hogy mi történt korábban Isaac és Heather között. Hogy ez a nő – a legjobb barátnője – a férje halála után egy érzelmileg labilis tinédzserrel vigasztalódott.

De Debbie nem tudott róla, abban szinte biztos voltam. A mosolya túlzottan könnyed és nyílt volt.

Ebben a pillanatban mindent megadtam volna érte, hogy pontosan ilyen gyanútlan legyek. Mert akkor ezt a fájdalmas húzást a mellkasomban nem kellene elviselnem – vagy azon tűnődnöm, vajon mit jelent.

Húsz perc telt el.

Egy fél óra.

Egy újabb fél óra.

Közben elővettem a telefonomat a zsebemből, biztos, hogy Isaac írt nekem, hogy szóljon, tovább fog tartani – de csak Dawntól kaptam egy üzenetet, amiben azt kérdezi, mikor érek vissza, Isaactől egy sem jött. És hívás sem. Megpróbáltam elterelni a gondolataimat, és Arielnek ötödszörre is megválaszoltam az összes kérdését, amit a tetoválásaimról tett fel, sőt hajlandónak mutatkoztam arra is, hogy egyet közösen tervezzünk meg.

De egy idő után nem tudtam figyelmen kívül hagyni a kellemetlen érzést a gyomromban, pontosan úgy, mint a dühöt, ami lassan, de biztosan elárasztott.

Hogy tehette ezt?

Hogy tehette meg, hogy meghív hozzájuk, aztán itt hagy, hogy elmenjen a volt barátnőjéhez? Mindegy, hogy mit jelent Heather ennek a családnak, ez így nincs rendjén.

Amikor végül – pontosan másfél óra múlva – meghallottam, hogy belép a bejárati ajtón, legszívesebben felugrottam volna és rákiabáltam volna. De még a mérges megjegyzésem is megakadt a torkomon, amikor megláttam a nőt, aki belépett mögötte a nappaliba.

Heather csinos volt – sőt meglehetősen csinos. Barna, hullámos, kócos haja volt, szűk farmert viselt, és egy blúzt, amit összecsomózott a derekán, és ami egy vékony sávon látni engedte napbarnított bőrét.

– Sajnálom, Debbie, hogy egy kicsit hosszabban igénybe vettem őt – mondta vidáman, és oldalról rámosolygott Isaacre. Az arca kipirult, és attól a gondolattól, hogy mit csinálhattak vajon ők ketten az imént, elfogott a hányinger.

Végigment a nappalin, mintha csak az övé lenne, Debbie-nek adott egy puszit az arcára üdvözlésképpen, aztán szorosan megölelte Arielt. Amikor engem megpillantott, felhúzta az egyik szemöldökét.

– Heather, ő Sawyer – mutatott be Isaac.

Heather szemügyre vette a fekete farmeromat, amin több lyuk volt, mint anyag, illetve a pulcsimat, aminek a nyaka túl bő volt, és ezért állandóan lecsúszott az egyik vállamon és leleplezte két tetoválásomat. Udvariasan mosolygott, de láttam a szemében, hogy ebben a pillanatban legszívesebben szétlapított volna, mint egy bogarat.

Mielőtt a kezét felém nyújtotta volna, kérdőn nézett Isaacre.

– Ööö – habogott, és megköszörülte a torkát. – Sawyer… egybarátom.

Összerándultam, és egy pillanatig nem kaptam levegőt, annyira fájtak a szavai.

Nagyot nyeltem.

Gépiesen megfogtam Heather kezét, és figyelmen kívül hagytam az elégtétel kifejezését, ami átsuhant az arcán, amikor Isaac bemutatott neki.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Sawyer.

– Úgyszintén – feleltem röviden.

A másodpercek percekké váltak, a percek órákká. Minden összemosódott körülöttem egy zavaros masszává. Csak felszínesen érzékeltem, ahogy Isaac követte Heathert és Debbiet a konyhába.

Nem tudtam, hogy mi történt velem, de hirtelen egyáltalán nem éreztem jól magam. A halántékom lüktetett, a tenyerem hideg volt és ragacsos, és hihetetlen koncentrációmba került, hogy egyenletesen lélegezzek.

Egyre rosszabbul lettem. Felálltam, hogy szóljak Isaacnek, hogy indulni szeretnék, de a konyhaajtóban ledermedtem. Heather a kezét Isaac vállára tette.

– Meg kell ígérned, hogy hamar visszajössz – mondta mosolyogva. – Túl keveset látunk belőled.

A szúrás a szívemben, amit néha-néha éreztem, ha Isaac munka közben egy lánnyal flörtölt, semmi nem volt ahhoz a fájdalomhoz képest, ami most átvette felettem a hatalmat.

Isaac félénken mosolygott.

– Minden hétvégén itt vagyok a farmon, Heather – mondta, aztán az anyja felé fordult. Határozatlanul felemelte az egyik kezét. – Szóval akkor indulunk. Üdvözöld nagypapát és nagyit a nevemben!

Egy pillanatig úgy nézett ki, mintha Debbie meg akarta volna ölelni őt, de aztán csak bólintott.

– Rendben, így lesz. Vezess óvatosan, Isaac!

Az ajtóból integettem Debbie-nek, és megköszöntem neki a hétvégét, aztán anélkül, hogy Isaackel törődtem volna, elindultam az előszobába, felvettem a cipőmet és a kabátomat, felkaptam a hátizsákomat, és kimentem az autóhoz.

A hűvös, friss levegő jót tett, mély lélegzetet vettem.

Egy barátom.

Tehát ennyit jelentek neki.

Miért bántottak ennyire a szavai? Hiszen ez tulajdonképpen több volt, mint amit valaha akartam tőle. És miért fájt annyira, hogy ezzel a nővel láttam?

– Hé, minden rendben? – kérdezte mögöttem Isaac, de épp rá sem tudtam nézni anélkül, hogy valami olyat tegyek vagy mondjak neki, amit utólag megbánnék. Tehát az utasoldali ajtónál vártam, amíg Isaac kinyitja az ajtót.

Csakhogy ez nem történt meg.

– Mi történt? – kérdezte halkan.

Nem néztem rá, hanem az autó ajtókilincsére meredtem.

Tényleg ennyire ostoba, vagy csak butának tetteti magát?

Eddig igazából mindig egy empatikus, intelligens férfinak tartottam.

– Egyedül hagytál – buggyant ki belőlem, és azonnal megbántam, hogy kinyitottam a számat. Most ugyanis egyszerűen nevetségesnek tűntem saját magam előtt.

Nevetségesnek… és sérülékenynek.

Felemelte a kezét, és megérintette a vállam. Azonnal felé fordultam, és szikrázó szemmel néztem rá. Biztosan nem fogom hagyni, hogy hozzám érjen.

– Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott – mondta halkan és lágyan.

Miért beszél úgy velem, mintha egy félénk állat lennék?

– Ez ő volt, ugye? – kérdeztem, és magam is meglepődtem rajta, hogy milyen hidegnek tűnt a hangom. – Mármint az öreg nő, akivel volt köztetek valami.

A tekintete elsötétült. Nem válaszolt a kérdésre.

De erre nem is volt szükség.

– Ezt nem hiszem el – motyogtam, és a földet bámultam. – Ezt egyszerűen nem hiszem el.

– Azt mondtad, hogy nem ítélsz el érte.

– Nem is ítéllek el, a fene vigye el! Ki tudod nyitni most azautót? Haza szeretnék menni.

– Ha ennyire dühös vagy rám, akkor nem tudok a vezetésre koncentrálni, és az veszélyes lenne. Tehát nem, amíg nem tisztáztuk, addig nem nyitom ki az autót.

Irtó dühös pillantást vetettem rá. Úgy tűnt, nem érdekli. Mindaz, amit tett, csak annyi volt, hogy töprengve nézett rám, mintha megpróbálná kitalálni, hogy mi rejlik a haragom alkotta álarc mögött. De ez csak még dühösebbé tett.

– Jó, akkor vitassuk meg – sziszegtem, és ökölbe szorítottam a kezem, amíg meg nem fájdult. – Hazajöttem veled. Két bulit hagytam ki, amikre meg voltam hívva, és egy műszakot Alnél, hogy itt lehessek veled, te pedig mit teszel? Eltűnsz több mint egy órára az átkozott exbarátnődnél, hogy mit tudom én mit megjavíts, aztán még ide is hozod, a kipirult arcával, a kócos hajával, egy rövid derekú pólóban, és úgy mutatsz be neki, mint ööö, egy barátot. Közben egyáltalán nincs köze ahhoz, hogy ki vagyok én, vagy mit jelentek számodra, vagy milyen szerepet töltök be az életedben, és… – Sawyer – suttogta.

– Mi az ördögnek kell megtanítanom neked, hogyan kell felszedni valakit? – kérdeztem levegő után kapkodva. – Hiszen van itt valaki neked, aki kvázi egy csettintésre a rendelkezésedre áll. – Kiszáradt a szám, és az volt az érzésem, hogy bármelyik pillanatban könnyekben törhetek ki. De ezt biztosan nem fogom megtenni. Semmi szín alatt már megint.

Semmi szín alatt Isaac előtt, és legkevésbé sem Isaac miatt.

– Sawyer – suttogta ismét.

A nevemen szólított. Mindig a nevemen, és soha nem hívott bébinek vagy édesnek, úgy, mint ahogy az összes többi férfi tette őelőtte. Isaacnek egyszerűen Sawyer voltam. Azon tűnődtem, hogy milyen sokat jelent ez számomra.

A következő pillanatban rátette a kezét az arcomra. Nem tehettem mást, mint hogy hátrahajtsam a fejem és a pillantását keressem.

Isaac melegen nézett rám. Simogatta az arcom, egészen óvatosan, és nyugodtan lélegzett. Én automatikusan utánoztam, pedig úgy éreztem, a testem még mindig bármelyik pillanatban a levegőbe repülhet.

– Nem érzek semmit Heather iránt – mondta végül. – És sajnálom, hogy olyan hosszú időre eltűntem, pedig veled jöttem ide. Azt hittem, egy kis, kétperces számítógépes problémáról van szó, de aztán odajött Heather férje, Keith is, és úgy tűnt, mintha legalább száz kérdést tenne fel az új rendszerrel kapcsolatban, amit még a szabadságuk előtt telepítettek maguknak.

Nagyot nyeltem.

– Újra férjhez ment?

– Tavaly, igen. Ó.

– Ezenkívül elmondtam neked, hogy ami köztünk történt, az nem volt semmi komoly.

Ennyiben akartam hagyni, és nem beszélni többet róla, de a szavak valahogyan mégis a felszínre törtek.

– Hiszen ő volt az egyetlen nő, aki azt éreztette veled, hogy különleges vagy.

Lassan megrázta a fejét.

– Ő volt az első. Nem az egyetlen.

Az ajkamba haraptam. Valójában mivel ámítom magam?

Azért kezdtük el ezt az egészet, hogy Isaac önbizalmat szerezzen és lányokat ismerjen meg. Végül is a saját szememmel láttam, ahogy Dawn mostohatestvére az ajkain csüngött.

Félrenéztem.

Ezen a hétvégén egy futó pillanatra tényleg feléledt bennem a remény, hogy talán én lehetek Isaac számára az igazi.

Micsoda abszurd gondolat.

2 3 . f e j e z e t

A következő héten elkerültem Isaacet. Nem találkoztam vele, nem válaszoltam az üzeneteire, és minden próbálkozását leállítottam, amikor munka közben beszélgetésbe akart elegyedni velem.

Egyszerűen túl sok lett számomra ez az egész.

A családjánál töltött hétvége megadta a kegyelemdöfést.

Azon a vasárnapon teljesen elveszítettem a kontrollt, ami az érzéseimet illeti. Ilyen még soha nem történt velem, és utólag akkora riadalomba kergetett, hogy a legteljesebb mértékben visszavonulót fújtam. Nem tudok egy másodperccel sem többet eltölteni a társaságában, amíg ezeket a legkülönbözőbb érzelmeket váltja ki belőlem. Az összeomlásom a nagypapája születésnapján már pont elég rossz volt. Ilyesmi nem fog még egyszer megtörténni velem, erről gondoskodni fogok.

Nem vagyok egy bőgőmasina. És olyan sem, aki féltékennyé válik, amint egy pasi ránéz egy másik nőre.

Fogalmam sem volt, hogy mit művel velem Isaac Grant, de elég volt. Elegem lett.

Végre újra önmagam akartam lenni.

Évekig csodásan boldogultam egyedül.

Nincs szükségem senkire. És legkevésbé sincs szükségem Isaacre.

Erről most már csak saját magamat kell meggyőznöm. És pontosan ezt fogom tenni ezen az estén.

Mindent ugyanúgy csináltam, ahogy máskor. Elindítottam a kedvenc lejátszási listámat, és feltűnően kisminkeltem magam, széles tusvonallal és ezüst csillámokkal a szemem alatt. Felvettem egy pánt nélküli fekete ruhát, egy szakadt harisnyát és a platformos talpú bakancsomat. Elhatároztam, hogy a campustaxival fogok menni, ami közvetlenül a klub előtt tesz ki, ezért nem vettem fel kabátot.

Amikor elköszöntem Dawntól, és azt mondtam neki, hogy valószínűleg csak reggel fogok visszajönni, nem tűnt lelkesnek, de ez mindegy volt nekem.

Bezárkóztam. Senkit nem fogok többé közel engedni magamhoz, és nem fogom hagyni, hogy megsérüljek.

A Faded kicsit messzebb volt a campustól, és az egyik kedvenc klubom volt Woodshillben. Szerettem a gót hangulatot, ami itt uralkodott, és azt a tényt, hogy a legtöbb vendégnek hasonló a stílusa, mint az enyém. A Hillhouse-szal ellentétben, ahol olyan kirívónak látszottam, mint egy színes papagáj, itt szinte egyáltalán nem tűntem fel. Ráadásul jó zenét játszottak, megfizethetőek voltak az italok, és lézerrel menő fényfestést lehetett készíteni az ütött-kopott falakra.

A kidobófiú egy „rég nem láttalak”-kal üdvözölt, és intett, hogy menjek be a klubba. A bárpultnál találkoztam három szaktársammal a felettem járó évfolyamról, akikkel már többször összefutottam itt. Egyiküket Masaónak hívták, és az a forró pillantás, amivel rám nézett, miközben a zenét túlkiabálva megpróbáltunk beszélgetni, nem hagyott kétséget afelől, hogy mit akar tőlem.

Magammal húztam a táncparkettre, ahol hátulról hozzám nyomult, én pedig élveztem a keze érintését a testemen. Valamit suttogott a fülembe, amit elnyelt a zene, de a jelentését mégis értettem.

Hátulról a nyakára kulcsoltam a kezem, és egészen közel tartottam magamhoz. A zene jó volt, és Masao tudta, hogyan kell mozogni. Ujjai szorítása a derekamon egyértelműen megmutatta, hogy mit akar. Kezemet az övére tettem, miközben ő egyre lejjebb csúsztatta rajtam. Közben éreztem, ahogy a mellkasa vibrál a hátamon, majdnem olyan erősen, mint a basszus, ami szintén zúgott bennem. Becsuktam a szemem, és…

…derült égből villámcsapásként jelent meg a fejemben egy kép Isaacről.

Ez egész egyszerűen nem lehet igaz!

Hirtelen minden egyszerre jutott eszembe róla: a zöldesbarna szeme, ami mindig többet látott, mint ami valójában kellemes volt számomra; a meleg ajka; az, hogy milyen érzés volt a testét megérinteni a kezemmel; ahogyan a nevemet kimondta; hogy vele minden más érzés volt. Jobb.

Melegem lett. Nemcsak testileg, hanem belülről is. A szívemben. És ez… hiszen ez egyszerűen szörnyű!

Kinyitottam a szemem. Egyszerre tudatosult bennem, hogy épp mit készülök tenni. A kezek a derekamon, amiknek az érintését alig egy perccel ezelőtt még élveztem, hirtelen idegennek és kellemetlennek tűntek. Semmi mást nem akartam, mint sürgősen eltűnni Masao közeléből.

Összeszorítottam a fogam. A harag lávaszerűen áramlott át rajtam.

Mindez Isaac hibája! Ez az átkozott kocka a hülye, kedves szavaival, és az ostoba, szelíd stílusával. Te jó ég, egyre dühösebb lettem. Masao észrevette, hogy valami nincs rendben velem, és kérdőn nézett rám. Megráztam a fejem, a számmal a „bocsi” szót formáltam, és otthagytam őt.

Tudtam, hogy tiszta őrültség, és talán egy pohárral több vodkát is ittam a kelleténél, de látnom kellett Isaacet. Látnom kellett őt, és közölnöm kellett vele, hogy milyen tökéletesen elfogadhatatlan, hogy az életemet néhány hét leforgása alatt teljesen a feje tetejére állította, és egy másik embert faragott belőlem.

Gyors, elszánt léptekkel elhagytam a Fadedet.

Mikor a házához értem, egy szorosan összekapaszkodott párocska mögött, akik kifelé tartottak, bebújtam az ajtón, és feltrappoltam a lépcsőn, majd a tenyeremmel dörömbölni kezdtem az ajtón. Olyan erősen és hangosan, hogy egész biztosan az összes szomszédot felriasztottam.

Sajnos nem Isaac volt az, aki kinyitotta az ajtót, hanem Gian.

Nem hagytam szóhoz jutni.

– Hol van? – sziszegtem.

– A szobájában? – Inkább visszakérdezésnek tűnt, mint valódiválasznak. – Sawyer, mi…

Anélkül, hogy Giannal tovább foglalkoztam volna, átmentem az előszobán és a nappalin, és nagy lendülettel kinyitottam Isaac szobájának az ajtaját.

Az íróasztala mellett ült, egy könyv volt előtte, amiből számtalan színes post-it kandikált ki. Hiszen világos. Csak egy olyan fickó, mint Isaac képes arra, hogy csütörtök este, amikor a legtöbb diák számára már megkezdődött a hétvége, az egyetemi olvasmányaiba mélyedjen.

– Te! – Az ujjammal rámutattam.

Úgy bámult rám, mintha megőrültem volna.

Úgy is éreztem magam. Őrültnek, mint aki teljesen bekattant.

És mindezt csakis miatta.

– Minden a te hibád! – mondtam remegő hangon.

– Mi az én hibám? – kérdezte, és becsukta a könyvet, anélkül, hogy levette volna közben rólam a szemét. Nagyon lassan, tetőtől talpig végigmért. Nyelt egyet, és valami mély és sötét dolog lángolt fel a szemében, amitől az egész testem csupa libabőrös lett.

– Úgy volt, hogy csak egy projekt leszel. És semmi több –böktem ki. Becsuktam a szobaajtót, és a hátammal nekidőltem. Szükségem volt támasztékra, ezenkívül a fa jó érzés volt a felhevült hátamnak.

Isaac felállt. A kezét a farmerje zsebébe rejtette, és lassan odajött hozzám. Amikor szorosan előttem megállt, az volt az érzésem, hogy képtelen vagyok lélegezni.

Mit művelsz velem, mégis mi az ördögöt művelsz velem? – szaladt át az agyamon, és a szívem egyre gyorsabban vert.

Kezemet a mellkasomra szorítottam, hogy megakadályozzam.

– Mi történt? – kérdezte halkan.

Remegve vettem levegőt.

– Nem bírom tovább.

Kezét gyorsan az arcomhoz emelte, de röviddel azelőtt, hogy megérintett volna, visszaengedte, és ehelyett ökölbe szorította.

– Mit nem bírsz tovább, Sawyer?

– Semmit! Sírni. Féltékenynek lenni. Ez nem én vagyok.

– Nálam az lehetsz, aki csak akarsz.

A homlokom ráncoltam.

– Tessék?

– Én az lehetek a jelenlétedben, aki csak akarok. Anélkül, hogy azon kellene töprengenem, hogy milyennek látnak mások. És azt hiszem, hogy ez veled ugyanígy van – mondta halkan, de nyomatékosan.

Nagyot nyeltem.

– Hagyd abba!

– Mit? – kérdezte kihívóan.

– Hogy ilyen dolgokat mondasz nekem. Fejezd be!

– Ezért kerültél el egész héten? Mert nem akarsz ilyesmit hallani?

Olyan sok minden volt, amit erre a kérdésre válaszolni tudtam volna. Hogy azok az érzések, amiket ébreszt bennem, iszonyú félelmet váltanak ki belőlem. Hogy a jelenlétében úgy érzem magam, mintha egy másik ember lennék. Hogy többet akarok tőle.

Végül csak arra voltam képes, hogy tehetetlenül felhúzzam a vállamat. Isaac halkan felsóhajtott. A következő pillanatban felemelte a kezét, és eltűrte a hajam az arcomról. Amikor megérintett, elvesztem. A bizsergés, ami végigfutott rajtam, olyan heves volt, hogy hálás voltam, hogy az ajtó ott van a hátam mögött.

– Ma bulizni voltam – krákogtam egy idő után, és felnéztem rá.

– Gondoltam – motyogta, és óvatosan megsimogatott a szemem alatt, az arccsontom mentén a halántékomig. – Tele vagy csillámmal. Nagyon szép.

Még jobban melegem lett. Tehetetlen voltam azzal szemben, amit kiváltott belőlem. Azzal szemben, ahogy beszélt velem. Minden szó, ami elhagyta az ajkát, őszinte volt és elviselhetetlenül gyengéd.

Mély levegőt vettem, és összeszedtem magam.

– Volt ott egy srác, akivel haza akartam menni.

Isaac keze lemerevedett az arcomon. Pillantása a szememre ugrott.

– De nem voltam rá képes – folytattam elcsukló hangon.

– Miért nem? – kérdezte rekedten.

– Mert… – elment a hangom. Még soha életemben nem féltemennyire attól, hogy valamit hangosan kimondjak. – Sawyer…

– Mert egész idő alatt csak rád tudok gondolni, Isaac.

Visszatartottam a levegőt.

Egy pillanatig egyszerűen csak néztük egymást, mintha mindketten meglepődtünk volna azon, hogy ezt most tényleg kimondtam.

Aztán a számat óvatosan az övéhez szorítottam.

Ártatlan volt és csak egészen rövid. Egyszerűen tudnia kell, hogy… akarom őt.

Tényleg akartam őt.

A szívem olyan hangosan és erősen vert, hogy úgy tűnt, mintha az egész testem vibrálna. Elvettem az ajkamat Isaacéról, és kicsit hátradőltem, hogy a pillantását keressem.

De a szeme csukva volt.

– Megcsókoltál – mondta halkan.

Ezen mosolyognom kellett.

– Nem először.

Visszamosolygott.

– Így van. De most másmilyen érzés volt.

– Tényleg? – suttogtam.

Bólintott. Anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét, az arcomat a kezébe fogta, és hozzám hajolt. Ajkát végighúzta az enyémen. És ugyan alig érintett meg, olyan érzés volt, mintha bármelyik pillanatban felemelkedhetnék a földről.

Még sosem volt ilyen. Ha már az ajkának ez a pehelykönnyű érintése ennyire jó érzés…

Tudtam, hogy arra készülök, hogy hibát kövessek el. Isaac volt az egyetlen barátom. Az volt a feladatom, hogy más lányokkal hozzam össze, olyan lányokkal, akik jobban illenek hozzá, mint én.

De egy áruló hang a fejemben azt kérdezte tőlem, ezen az egyetlen éjszakán miért nem lehetek én az az egyetlen, aki hozzá tartozik. Csak ma, csak egyetlen alkalommal.

– Isaac – suttogtam.

Kezemet a felsőtestén át lefelé, a derekára csúsztattam. Ott megkapaszkodtam, miközben úgy csókolt, ahogyan még soha nem csókolt meg senki.

Lassan kezdődött, olyan könnyedén, mintha a szám formáját az ajkaival akarná felfedezni. Ahogy elmélyült a csókja, haja a homlokomat csiklandozta.

Olyan volt, mintha mindent elfelejtettem volna, amit egyébként olyan jól tudok. A fejemet mintha kiürítették volna. Már csak Isaac létezett, csak a teste érzése az enyémen, a meleg ajkáé, és a szívverésemé, ami szinte már egészségtelennek tűnt.

Csak az ajtó tartott meg. Ha nem lett volna ott, akkor feltehetőleg egyszerűen elesek. Isaac elgyengített, de ugyanakkor olyan sok adrenalint bocsátott a testembe, hogy remegtem.

Mintha észrevette volna, hogy a térdem mindjárt megadja magát, ezért az egyik karjával megfogta a derekamat. Magához húzott, és szorosan tartott a vállamnál. Aztán a nyelvét a számba csúsztatta. A lábujjam hegyében is éreztem. És akkor máris tudtam: tudtam, hogy ez így helyes. És ennél még sokkal több – egyszerűen elkerülhetetlen. Mint egy természeti erő.

Belekapaszkodtam a testébe, miközben a nyelve a számba merült, és megadta nekem azt, ami után annyira vágyakoztam. A fenébe. A fenébe! Nem csak a térdem adta meg magát – úgy tűnt, minden porcikám egytől egyig elolvad. Semmi másra nem tudtam koncentrálni, mint a szájára, a testére, a kimondhatatlan forróságra, ami átjárt.

Addig csókoltuk egymást, míg már nem kaptunk levegőt. Aztán a homlokát a halántékomhoz döntötte, és csak lélegeztünk.

– Örülök, hogy nem mentél el azzal a sráccal – motyogta. Ujjaival a derekamat simogatta. Lassan lefelé, majd újra felfelé.

Libabőrös lettem. Így biztosan nem kapok egyhamar levegőt. De talán a lélegzés ebben a pillanatban nem is volt fontos.

– Én is – suttogtam. Óvatosan simogattam a nyakát.

– Ehelyett idejöttél – folytatta. – Hozzám.

A szép ajkát bámultam, és csak bólintani tudtam.

– Én is rád gondolok – mondta végül, és az arca rózsaszínné vált. Milyen ismerős volt ez a színárnyalat most már nekem.

A szívem ostobán ugrott egy nagyot.

Száját ismét az enyém felé közelítette. Nem sokkal azelőtt, hogy az ajkaink megérintették volna egymást, azt motyogta:

– Szakadatlanul.

Ezúttal nem tartottunk szünetet, hogy levegőt vegyünk. Isaac kezébe fogta az arcomat, és megcsókolt, intenzívebben, forróbban és mélyebben, mint az előbb. Aztán hozzám nyomta magát, olyan váratlanul és hirtelen, hogy hátammal az ajtónak vágódtam.

– Bocsánat – zihálta Isaac. – Ezt nem akartam.

– Semmi baj – mondtam levegő után kapkodva. – Valahogy dögösnek találtam.

A szemében levő viharos kifejezés ellenére kamaszos mosoly áradt szét az arcán.

– Igen?

Válaszul megragadtam a gallérjánál fogva, és visszahúztam magamhoz. Isaac felnyögött, amikor a nyelvünk találkozott. Kezét lefelé csúsztatta a testemen, és megragadta a fenekemet. Először tétovázva, aztán egy kicsit határozottabban, amíg zihálni nem kezdtem. Felbátorodva szorította a csípőjét az enyémhez. Egyértelműen éreztem, hogy mennyire izgatott. Az egész testemet lángba borította.

A vágy, hogy megérintsem, mindent elsöprő volt. Kezemet a pólója alá csúsztattam, és felsóhajtottam, amikor megtapintottam meleg bőrét. Ujjaimat végighúztam az izmain a hátán a válláig, ahova aztán belemélyesztettem.

Isaac egy vonalat csókolt az állkapcsom mentén a nyakamig. Ott pontosan abban a pillanatban szorította az ajkát a pulzusomra, amikor a kezét a ruhám alá csúsztatta. Hátulról megfogta a combomat, ennél feljebb nem merészkedett.

– A fenébe, Sawyer, úgy kívánlak.

A szavai elnémítottak. Ez a srác itt még mindig Isaac. Az az Isaac, aki nemrég még félholt volt, ha egy lány csak rámosolygott. Az az Isaac, aki minden apróságon elpirult.

Az az Isaac, aki engem épp az ajtóhoz szorított, és forrón zihált a fülembe.

A mellkasa nehezen emelkedett és süllyedt. Egy ujjamat az álla alá tettem, hogy nézzen rám. A szemében bizonytalanság lángolt fel, mintha nem tudná, mi lesz a következő lépés a szavai után. Mintha én tudtam volna!

Isaackel minden más volt. Az volt az érzésem, mintha mindezt először tenném meg, mintha először csókolnék vagy mintha először érintenék meg egy férfit. A kezem remegett, de hogy a vágytól vagy az idegességtől, azt nem tudtam. Szívből reméltem, hogy ezt nem vette észre, amikor az ujjaimat az övébe kulcsoltam, és lábujjhegyre álltam. Megcsókoltam, és közben hátrafelé vezettem.

Belebotlottunk egy forgószékbe, és a vádlimmal az ágy szélébe ütköztem, de rá sem hederítettem. Az nem volt opció, hogy félbehagyjam a csókot, és helyette arra figyeljek, hogy hova lépünk.

– Segítened kell a cipzárral – suttogtam rekedten. Isaac pupillái óriásira tágultak, az ajka lángolt. Csak nagy nehezen sikerült hátat fordítanom neki. Oldalra húzta a hajamat. Éreztem, hogy az ujjai legalább annyira remegnek, mint az enyémek.

Aztán kikapcsolta a ruha felső patentját. Többszöri próbálkozásra volt szüksége, de hamarosan hallottam, ahogy megkönnyebbülten kifújta a levegőt. Rögtön ezután egyik kezét a hátamra tette, hogy a ruhát szorosan tartsa, miközben a másikkal lassan lehúzta a cipzárt. Amikor az aljára ért, megállt.

Aztán tétovázva megérintette a gerincoszlopom tövét, és az ujjait lágyan felfelé csúsztatta.

Egyedül egy ilyen könnyű érintés elég volt ahhoz, hogy már szinte szédüljek a vágytól. Isaac óvatosan szétnyitotta a ruhát, miközben a mellem előtt megtartottam, hogy ne csússzon le. Hirtelen vett egy lélegzetet – talán azért, mert nem volt rajtam melltartó.

Vagy inkább a tetoválás miatt a hátamon, amit csak most látott először. Isaac az ujját először azokon a szavakon húzta végig, amiket Riley is pontosan ugyanezen a helyen viselt, aztán tovább a kis rúnák során, amik a lapockám alatti helyet díszítették. Megborzongtam.

– Mit jelentenek? – kérdezte halkan.

– Bátorság. Erő. Kitartás.

– Illenek hozzád – motyogta, és a következő pillanatban először csak a kezét éreztem meg a meztelen derekamon, aztán az ajkát a hátamon. Minden egyes tetoválásomat megcsókolta, a szájával simogatta a bőröm.

A kezét előrecsúsztatta az anyag alatt, míg a bordáimhoz nem ért. Lassan hátradöntöttem a fejemet a vállához, ő pedig a nyakamat csókolta, először egészen lágyan, aztán erőteljesebben. A feszültség elviselhetetlenné vált.

Elengedtem a ruhát, ami lecsúszott a derekamig.

Isaac lehelete forró volt a nyakamon, amikor még lejjebb tolta az anyagot, a csípőmön át, amíg a földre nem esett. Aztán dübörgő szívvel visszafordultam felé. Lángoló tekintete az arcomon nyugodott, és az oldalamat simogatta felfelé, amíg hüvelykujjával a mellem alsó részét el nem érte. A mellbimbóm megkeményedett, és legszívesebben megfogtam volna a kezét, és az utolsó darabon felfelé húztam volna. De emlékeztettem saját magamat.

Ez az ő tempója.

Még soha nem éreztem úgy magam, mint ebben a pillanatban, ilyen értékesnek, vágyottnak és különlegesnek. És ez amiatt volt, hogy Isaac megérintett.

Annyira össze voltam zavarodva, mikor idejöttem, annyira elveszett voltam és sérülékeny. De Isaacnek sikerült elérnie, hogy nála biztonságban érezzem magam.

Türelmetlenül, hogy én is megérinthessem őt, kezemet a pólója alá csúsztattam. Le akartam venni róla, a bőrét végre az enyémen érezni, de Isaac nem úgy működött együtt, ahogy elképzeltem.

– Isaac! – nyögtem ki levegő után kapkodva.

Épp azzal foglalatoskodott, hogy csókokkal borítsa a kulcscsontomat.

– Hm?

Meghúztam a pólóját.

– Vedd le!

– Ó, upsz – motyogta. A mosoly, amivel megajándékozott, annyira édes volt és egyszerre olyan szemérmetlen, hogy egy pillanatra teljesen összezavart. Aztán megráztam a fejem, és újra meghúztam a pólóját.

– Vedd le! – ismételtem meg.

A mosolya pimasszá vált.

– És én még azt hittem, hogy tetszik neked a pólóm.

Bele akartam bokszolni, ami azonban csak oda vezetett, hogy megfogta a csuklómat, a szájához húzta, és apró csókok sokaságával borította. Elengedtem a pólóját, és a kezemmel inkább a hajába túrtam.

Isaac lágyan meglökött az ágy felé.

Komolyan. Isaac Theodore Grant az ágyára taszított.

Kiszáradt szájjal néztem végig, ahogy lassan levette a szemüvegét, és letette az íróasztalára. Már egyedül ez elég volt ahhoz, hogy még nagyobb forróság árassza el az arcom és a hasam. Aztán mindkét kezével megfogta a pólója szélét, és egy mozdulattal áthúzta a fején. Felkönyököltem.

Ó, te jóságos ég!

Isaac teste pontosan olyan fantasztikus volt, mint ahogyan emlékeztem rá. Lassan végignéztem széles vállán, erős karjain és izmos mellkasán, és a hasizmai mentén, amelyek V-alakban eltűntek a csípőfazonú farmerje dereka alatt.

– Még soha senki nem nézett úgy rám, mint te.

Halk szavai közben újra felnéztem rá.

Isaac pillantása lángoló volt és intenzív, és mielőtt felelni tudtam volna, odamászott hozzám az ágyra, és testének súlyával a matracba nyomott. A bőre forró volt az enyémen, és végre meg merte érinteni a mellemet. A hang, amit kiadott, amikor a hüvelykujjával végigsimította a mellbimbómat, olyan mély és szexi volt, hogy a combom között éreztem. Hozzábújtam.

Amilyen vad és mohó volt a keze, olyan gyengéd és odaadó volt a szája. Ismét megcsókolta a nyakamat és a kulcscsontomat, aztán lejjebb vándorolt, a mellem alsó részéhez, amíg az ajkát a bal mellbimbómra nem zárta, és szopogatni kezdte.

Felültem, kezem a hajába fúrtam.

– Bocsánat – motyogta.

– Ne kérj folyton bocsánatot! – motyogtam vissza, és engedtem a szorításomon.

– Oké.

A nyakát simogattam.

– Csak már régen volt ilyen. Érzékeny vagyok.

Félig lecsukott szemmel felnézett rám, és mosolygott.

– Azt hiszem, az elképzelésünk a „régen volt”-ról meglehetősen különböző.

Nem jutottam odáig, hogy megkérdezzem, mire gondol, mert ismét a mellbimbómat szopogatta, utána lágyan végighúzta rajta a fogát.

– Gyere ide! – böktem ki. Lehet, hogy kitéptem pár szál haját, olyan erősen húztam meg. De nem tehettem mást. Megőrjített.

A bőrömön morogta, hogy „még nem”. Úgy tűnt, élvezi, hogy kínoz.

Keze a mellemen volt, miközben minden ponton végigcsókolta a hasam, és a nyelvét is végighúzta rajta. A harisnyám derekánál tétovázott egy pillanatig, majd lecsúszott az ágyon, és először levette a bakancsomat, aztán – elviselhetetlenül lassan – lehúzta a harisnyámat is.

Levegő után kapkodva bámultam a mennyezetre, amikor szájával a combom belső részén felfelé haladt, és elfojtottam egy nyögést, amikor a legérzékenyebb helyeket csókolta.

Hol az ördögben tanulta ezt?

Valójában egyáltalán nem akartam tudni a választ erre a kérdésre.

Olyan gyengédséggel és áhítattal fedezte fel a testemet, hogy egészen összeszorult a szívem. Éreztem, hogy ez most itt csak nekem szól. És neki szólt. Élvezte, ahogy megérint.

Simogattam a vállát, lecsúsztattam a kezem a karján, és felhúztam őt magamhoz. Aztán a lábam a derekára kulcsoltam, és rágurultam. Éreztem a keménységét a farmerje anyagán át, és hozzányomtam a medencémet. Kicsit megálltam, hogy lássam, hogyan reagál, és hogy nem túl gyors-e ez neki. De Isaac a kezével átfogta a csípőmet, és még egyszer magához rántott. A fejét hátrahajtotta, becsukta a szemét, és olyan mély hangokat adott ki, amiknek hallatán teljesen elszédültem.

– Jó érezni téged – suttogtam, és előrehajoltam, hogy a fülcimpáját az ajkaim közé vegyem.

De ez nem volt elég. A teste minden centiméterét fel akartam fedezni az ajkaimmal. Lassan lefelé haladtam, az ajkamat végighúztam a vállán, a fogammal karistoltam a mellbimbóját. Hallgattam akadozó lélegzetét, és lassan rájöttem, mi tetszik neki. Számat a hasára engedtem, éreztem, ahogy megfeszülnek az izmai az érintésemtől.

Amikor egyszer közvetlenül a farmerje dereka felett megnyaltam, zihálva fújta ki a levegőt.

– Ezt már azóta meg akartam tenni, mióta láttalak a próbafülkében – motyogtam, és felnéztem rá.

Kezével óvatosan a hajamba túrt.

– Akkoriban azt gondoltam, hogy csak szánakozol rajtam.

– Még mindig ezt gondolod? – kérdeztem, miközben körbecsókoltam a köldökét. A fojtott hang, amit kiadott, elég volt válaszként.

Ujjai remegtek a fejemen, amikor kigomboltam a farmerjét.

Gyorsan felnéztem rá.

– Segíts nekem, Isaac! – suttogtam.

Felemelte a medencéjét, és lehúztam a nadrágját a bokszeralsójával együtt a lábáról. Ekkor meztelenül feküdt előttem, és egy pillanatig csak arra voltam képes, hogy bámuljak rá.

Gyönyörű volt.

Úgy döntöttem, hogy most már eleget tartottuk magunkat Isaac tempójához. A péniszének pontosan megfelelő volt a mérete, vastag volt és egyenes, és amikor a kezembe fogtam, Isaac összerándult. Előrehajoltam, és egy sávban végignyaltam a rúdját.

Isaac nyögött és szitkozódott egyszerre, és én elfojtottam egy mosolyt.

– Ne hidd, hogy nem veszem észre, hogy vigyorogsz – nyögte ki levegő után kapkodva. – Élvezed.

Felnéztem rá, és viszonoztam lángoló pillantását.

– Fogalmad sincs, hogy mennyire.

Ismét lehajtottam a fejem, és ezúttal lassan a számba vettem. Visszaadta a hatalmamat – azt a hatalmat, amit az utóbbi hetekben teljesen elvesztettem miatta, és ez fantasztikus érzés volt.

Szopogattam.

– Ó, a francba, Sawyer! – nyögte Isaac, és erősen megfogta a hajamat. Még soha nem láttam őt durvának, arról nem is beszélve, hogy mintha kicsivel állt volna az előtt, hogy elveszítse a kontrollt. Eléggé beindított.

Újra és újra lehajtottam rá a fejem, és a kezemet is bevetettem támogatásképpen, a nyelvemmel köröztem a hegyén. Néhány perc múlva megfeszültek az izmai és a lábai is. Aztán hirtelen felült. Mielőtt rájöttem volna, mi történt, keze a hónom alatt volt, és felhúzott, amíg nem ültem rajta szétterpesztett lábakkal. Aztán viharosan megcsókolt, szinte kétségbeesetten.

Egyik kezem a nyakára toltam, a puha hajába, a másikkal a vállára támaszkodtam. Isaac az ujjait a fenekembe mélyesztette, és magához húzott. Ringattam a medencémet, hozzádörgölőztem a keménységéhez, és élveztem a mély hangokat, amiket kiadott.

Aztán a keze megtalálta az utat a bugyim alá. Lehúzta a vékony anyagot, amennyire csak tudta. Amikor nem jutott tovább, kiszálltam az öléből, és lehúztam a lábamról. Miközben Isaac felfalt a szemével, visszaültem rá.

Egy darabig egyszerűen csak néztünk egymásra, csodálkozva.

Aztán Isaac, anélkül, hogy levette volna rólam a szemét, oldalra hajolt, kihúzta az éjjeliszekrénye fiókját, és elővett egy óvszert. Felmerült bennem a kérdés, vajon miért tartott egyáltalán ilyesmit bevetésre készen az ágya mellett, de ezt a gondolatot határozottan száműztem az agyam leghátsó sarkába.

Előrehajoltam, az ajkamat végighúztam a nyakán, miközben ő feltépte a fóliát, és feltette magának az óvszert. Az adrenalin végigszáguldott a testemen, és elbódított. Éreztem, ahogy a szívem verdes, és hirtelen megértettem, miért: izgultam.

Még sosem izgultam, ha épp lefeküdni készültem valakivel. Még soha.

– Minden oké nálad? – kérdezte Isaac, és az egyik karjával megfogta a hátamat. Ahogy lágyan simogatott az ujjaival, megborzongtam.

Bólintva a vállához támaszkodtam, aztán felültem, és ránéztem. A tekintete meleg volt és nyílt, a szívem azonnal megnyugodott egy kicsit.

– És nálad?

Felhúzta az egyik vállát.

– Teljesen tönkretenné a hangulatot, ha azt mondanám, hogy ideges vagyok?

Lágyan mosolyogtam.

– Nem – motyogtam, és az ujjaim hegyével végigsimítottam a mellkasát. – Én is ideges vagyok.

Nagy erőfeszítésembe került, hogy hangosan kimondjam a szavakat. Mert valamiért az volt az érzésem, hogy ezzel Isaac szeme előtt ledöntök egy falat.

Ennyire lemeztelenítve, mint ebben a pillanatban, még soha életemben nem éreztem magam.

Isaac sokáig nézegetett engem, miközben a keze a combomon fel-le vándorolt. Aztán ferdén mosolygott.

– Tényleg kijöttem a gyakorlatból. És nem akarok… csalódást okozni neked.

Azonnal csóválni kezdtem a fejem, és átfogtam a nyakát a kezemmel. Határozottan szájon csókoltam.

– Először is, nekem nem úgy tűnik, mintha nem tudnád, hogy mit csinálsz. – Ismét megcsókoltam. – Másodszor, soha nem tudnál csalódást okozni nekem. – Harmadik csók. – És harmadszor, egész éjszaka ráérek.

Isaac levegő után kapkodva nevetett.

– De ha nem szeretnéd, akkor…

– Szeretném – szakított félbe, és átkarolta a hátamat. – Nincs semmi más, amit jobban szeretnék ennél.

Amikor az enyémre szorította a száját, mintha egy kapcsolót átkapcsoltak volna köztünk. Hirtelen már csak az ajka volt ott, ami összeolvadt az enyémmel, a csípője, amit hozzám tolt, a nyögése, nyughatatlan kezének érintése a bőrömön.

Az arca mélyvörös volt, amikor fölé helyezkedtem, és odavezettem őt középre. Mindketten visszatartottuk a lélegzetünket, amint lassan ráereszkedtem. Az érzés, hogy Isaac végre bennem volt, annyira mindent elsöprő volt, hogy először meg sem mertem mozdulni. Már attól a súrlódástól is megborzongtam, ahogy belélegeztem. Az izmaim összehúzódtak Isaac körül, és ő megfeszítette az állkapcsát, miközben ujjait a hátamba mélyesztette.

Fogalmam sincs, mennyi ideig maradtunk így. Egyszer csak előrehajoltam, megcsókoltam a nyakát, és lágyan a vállába haraptam. Az ajkaimmal és a fogammal felfelé haladtam, míg az arcához nem értem. Kezembe vettem, és a nyelvemmel az ajkai közé csusszantam. Mélyen felnyögött, és a medencéjét váratlanul felfelé tolta.

Ó!

– Ez jó volt – motyogtam. – Csináld még egyszer!

Először nem ment könnyen, hogy felépítsünk egy ritmust. De egyszer csak megragadtam a kezét és a csípőmre tettem, hogy meg tudja határozni a tempót, miközben az arcomat a nyakába rejtettem, és egyszerűen átadtam magam az érzéseknek.

Olyan volt, mintha Isaac minden pillanatot teljesen ki akart volna élvezni. Mintha lassított felvétel lenne, kihúzta magát belőlem, szinte teljesen, mielőtt újra mélyen belém hatolt volna. Ujjai a combomba mélyedtek, és csak sejteni tudtam, mekkora önuralmába kerülhetett, hogy ilyen fegyelmezetten mozogjon.

Ziháltam, ahogy a döfései fokozatosan egyre gyorsabbakká váltak. És keményebbekké. Mélyen bennem forróság gyúlt, és az volt az érzésem, hogy nemcsak én fogok élve elégni, hanem őt is elégetem. Belé kapaszkodtam, megmarkoltam a haját, alig kaptam már levegőt. Éreztem a lélegzetét a nyakam oldalán, hallottam a nyögését a fülemben, és szinte túl sok volt, de olyan jó, hogy a világ összes kincséért sem hagytam volna abba.

Teljesen elvesztem benne, és amikor a következő alkalommal belém döfött, végem volt. A nyakába nyögtem, újra és újra belesüppedtem, amíg alattam ő is remegni nem kezdett, és az ujjait olyan erősen a csípőmbe mélyesztette, hogy egész biztosan meg fog maradni a nyoma.

De mindegy volt. Már csak ő számított, a remegő teste alattam, a ritmusunk, mely lassan alábbhagyott, amíg zihálva nem kapaszkodtunk egymásba, és a fejem erőtlenül Isaac vállára nem süllyedt.

Miután újra kaptunk levegőt, Isaac átkarolt. Fülét a mellkasomra tette, és a szívverésemet hallgatta, aminek egy csomó idő kellett, hogy újra normálissá váljon. A nyakát simogattam felfelé, és lágyan meghúztam az egyik elálló, göndör tincsét. Teljesen összekócoltam a haját.

Isaac kezét az arcomra tette, szája az enyémre simult. A csók, amit az ajkamra nyomott, elégedettnek és boldognak tűnt, és ő is pontosan így nézett ki.

– Ez fantasztikus volt – mondta halkan.

– Szerintem is.

Pillantása a szememről a számra vándorolt, és vissza.

– Te vagy fantasztikus.

Fejemet csóválva a homlokom a halántékának támasztottam. Egy pillanatra becsuktam a szemem, és egyszerűen élveztem, hogy ilyen közel vagyok hozzá.

De nem maradhattunk örökre ebben a pózban, bármennyire is szerettem volna. Tehát nem sokkal ezután eltávolodtam tőle. Isaac felállt, és kidobta az óvszert az íróasztala alatti szemetesbe. Aztán visszatért mellém az ágyba. Magához húzott, és fölénk terítette a takarót. Ezután a kezét a nyakamra tette, és megcsókolt, pontosan olyan forrón és bensőségesen, mint néhány perccel ezelőtt.

Szemlátomást komolyan vette, amikor azt mondtam neki, hogy egész éjszaka ráérek. És az volt a meglepő, hogy nekem sem volt ez ellen egyáltalán kifogásom. Meztelen testemet az övéhez nyomtam, élveztem a köztünk lévő forróságot, az összes csókját. A pánik és a félelem, amit kevesebb mint egy órával ezelőtt éreztem, eltűnt. Nem akartam sehol máshol lenni.

2 4 . f e j e z e t

Másnap reggel egyedül ébredtem fel. Egy pillanatig össze voltam zavarodva, mert nem emlékeztem arra, hogy elaludtam, még kevésbé tudtam, hogy hol vagyok és mi történt velem. De aztán körülnéztem, és amikor megmozdultam, minden egyes fájó izmot megéreztem a testemben. Nyögve rejtettem az arcomat a párnába.

Ó. Te. Jó. Ég!

Isaackel töltöttem az éjszakát.

Ötször feküdtünk le egymással.

Ötször.

Rekordgyanús.

Kábultan lendítettem át a lábam az ágy szélén és dörzsöltem meg a szemem. Aztán összekapkodtam a ruhámat a földről, ám az alsóneműmet hiába kerestem. Végül az ágy alatt találtam meg, a harisnyámat pedig a forgószék támláján. Mindent összegyűjtöttem, és megkockáztattam, hogy a tükörbe pillantsak.

Isaac kiszívta a bőröm. A nyakam hajlatában, a bal mellemen, az ágyékomon és a jobb combom belső oldalán. Feljebb, a csípőmön sötét foltok keletkeztek, ahol szorosan megfogott.

Elképedve csóváltam a fejem.

Csak miután a kócos hajamat összekötöttem egy magas lófarokba, mertem elhagyni a szobát. Igazából az volt a tervem, hogy gyorsan a fürdőszobába osonok, és ott felfrissítem magam, de amikor elmentem a konyha mellett, észrevettem Isaacet, aki a kávéfőzőnél állt, és éppen a filtert töltötte meg kávéval.

A hátizmai rugalmasan mozogtak, amikor a gépet kezelte, utána kinyújtózott, hogy a kávésdobozt visszategye a szekrény legfelső polcára. A hátán mindenhol az éjszakánk nyomai látszottak – hosszú karmolások a lapockáján, és piros, félhold alakú pontok, ahová a körmeimet belemélyesztettem.

A szám teljesen kiszáradt, és meg kellett köszörülnöm a torkom. Azonnal megfordult. Egy pillanatig csak bámultunk egymásra.

Aztán egészen különössé vált a helyzet.

– Jó reggelt! – krákogtam végül.

Kinyitotta a száját, de nem tudott megszólalni. Ehelyett egy olyan kifejezés suhant át az arcán, amit nem tudtam mire vélni. Kellemetlen érzés hatalmasodott el rajtam.

– Én… – kezdtem néhány másodperc múlva, ami szinte óráknak tűnt. – Talán el kellene… – Félbehagytam, tehetetlenül.

Isaac elnézett rólam, és újra a szekrény felé fordult.

Ebben a pillanatban ment el mellettem Gian a konyhába.

– Hát, halljátok! – mondta. A kávéfőzőhöz ment, és ellenőrizte, hogy mennyi kávé folyt már le a kiöntőbe. – Fejhallgatóval kellett aludnom. Sőt, közben arra is gondoltam, hogy megölitek egymást, olyan hangosan nyögdécseltetek.

Éreztem, ahogy a forróság az arcomba szökik. Megilletődötten bámultam a hűtőszekrényt, aztán a fiókot, aztán a padlót, csak hogy ne kelljen ránéznem egyikükre sem. Fogalmam sem volt, hogy kell viselkedni „másnap reggel”, ha olyasvalakivel volt egyéjszakás kalandod, aki nem tökmindegy számodra.

– Miért nem figyelmeztettetek előre, akkor leléptem volna –mérgelődött Gian zavartalanul tovább. Vett a szekrényből magának egy poharat, és narancslevet töltött bele.

– Öregem – mondta hirtelen, és Isaacre bámult, vagyis jobban mondva a vállára. Aztán megragadta őt és megfordította.

– Sawyer! Te vadmacska!

Széles vigyorral tartotta a kezét Isaac felé egy pacsira.

Valószínűleg ez volt a végszavam. Gyámoltalanul mutattam hátra a vállam felett a hüvelykujjammal.

– Akkor én most megyek.

Isaac azonnal megfordult.

– Elviszlek.

Reflexszerűen megráztam a fejem.

– Hülyeség. Nem kell. Megleszek.

Tanácstalannak tűnt, hogy tiltakozzon-e, vagy sem. Levettem a válláról a döntés terhét, és sarkon fordultam. Aztán az ajtóhoz siettem, ő pedig végignézte, ahogy a lehető leggyorsabban eltűnök ebből a lakásból.

A hazafelé út szörnyű volt. Minden méterrel, mely létrejött köztem és Isaac lakása között, a gyomromban lévő rossz érzés egyre rosszabb lett. Az egyetlen dolog, amire gondolni tudtam, az a kérdés volt, hogy mégis mi az ördögre számítottam.

Életemben először volt egy barátom – valakim, aki megértett engem, akinek fontos volt, hogy jól vagyok-e, és akivel együtt tudok nevetni. Erre mit tettem?

Tönkretettem, mert nem bírtam magammal.

Arra a gondolatra, hogy milyen különös volt az a pillanat közöttünk a konyhában, rosszul lettem.

A rohadt életbe!

Amikor beléptem a kollégiumba, és bekanyarodtam a folyosónkra, láttam, hogy Dawn szintén csak most ért haza. Ő is az előző napi ruháit viselte, és úgy nézett ki, mint aki nem sokat aludt az előző éjszaka. Éppen be akarta húzni maga mögött az ajtót, amikor észrevett engem. Besurrantam mögötte a szobába, és becsuktam az ajtót.

– Szia! – mondtam.

Felhúzta a szemöldökét.

– Jó reggelt! – Tekintete az arcomról a nyakamra, és még tovább, a dekoltázsomra vándorolt. – Atyaúristen, egy pirájával töltötted az éjszakát? – Tett felém egy lépést, és megvizsgálta a nyakam és a vállam közt lévő lila foltot. Azonnal eltakartam a kezemmel, a másikkal pedig egy kicsit felhúztam a ruhámat. Elmentem mellette a szekrényemhez, és elővettem egy leggingst és egy pólót. A forgószékem támlájáról elvettem a törülközőmet.

Sürgősen le kell zuhanyoznom.

Dawn rám bámult.

– Mi van? – kérdeztem idegesen.

– Elpirultál – mondta teljesen megdöbbenten, és tett egy lépést felém. – Hogyhogy elpirultál?

– Hideg van odakint – feleltem szárazon. Amikor az ajtóhoz akartam menni, Dawn elállta az utam.

– Rejtegeted a szívásnyomokat, és figyelmen kívül hagyod a kérdéseimet – mondta hunyorogva, és vizslatva rám nézett.

– Ezt a hülyeséget, Dawn! Csak el akarok menni zuhanyozni.

– Hol voltál tegnap éjjel?

– A Fadedben – mondtam, és újra megpróbáltam eljutni az ajtóhoz.

Esélyem sem volt.

– Pontosan tudod, hogy mire gondolok. Kinél voltál tegnapéjjel?

A tekintetétől egészen kellemetlen érzésem támadt.

Amikor nem válaszoltam, tett felém egy lépést.

– Különben mindig mindent elmesélsz az éjszakai kirándulásaidról. Többet, mint amennyit tudni akarok! De most nagyon különösen viselkedsz. – Szorosan összezárta a szemét. – Ha hihetek a megérzésemnek, azt mondanám, hogy valaki olyannál voltál, akit ismerek.

Lefelé néztem a lábára, amin furcsa mintázatú zoknit viselt.

Úgy nézett ki, mintha maga kötötte volna.

– Ó, istenem! – suttogta Dawn hirtelen.

Amikor felnéztem rá, a szeme elkerekedett. Az ajkaimat szorosan összezártam.

– Ki volt az?

– Dawn…

– Ki volt az, Sawyer?

– Ahogy nézel, szerintem már tudod.

– Sawyer! Azonnal mondd meg, hogy ki volt az!

– Isaac, te hisztérika. Most elégedett vagy?

Dawn kezét a szája elé kapta. Döbbenten festett. Döbbenten, elborzadva, hitetlenkedve, félve és izgatottan. Mindezt egyszerre.

– Isaac? – mondta, de a kezétől olyan fojtottan hangzott, mintha azt mondta volna, hogy „Mszek”.

– Igen. Most már elmehetek zuhanyozni? – Akart mondani még valamit, de átfurakodtam mellette, és szabályosan odasprinteltem a zuhanyzóhoz. Először saját magamnak is tisztába kell jönnöm vele, mielőtt képes leszek Dawn véleményét meghallgatni erről az egész történetről.

Egy jó fél órát hagytam zubogni a forró vizet a bőrömre. A tagjaim olyan módon fájtak, ami már ismerős volt számomra, és egyedül attól a gondolattól, hogy mi mindent csináltunk előző éjszaka, forróság járta át a testemet, de ennek semmi köze nem volt a zuhany hőmérsékletéhez.

Olyan jó volt. Olyan. Jó.

Mindazok után, amit Isaac mesélt nekem a nem létező szerelmi életéről, tulajdonképpen azt vártam volna, hogy sokkal visszafogottabb és legalább egy kicsit tapasztalatlan. De ennek az ellenkezője történt: Isaac pontosan tudta, hogy hol kell megérintenie, pontosan tudta, mit kell tennie. És ha előfordult, hogy mégsem volt biztos benne, akkor egyszerűen megkérdezte: – Így? Ez jó érzés? El tudsz így menni? – És ez sokkal izgatóbb volt, mint mindaz, amit valaha is a szexben átéltem.

Hogyan is kerülhetnék ismét a szeme elé, és tehetnék úgy, mintha semmi nem történt volna, ha tudom, hogy így is tud beszélni? Sóhajtottam, és elzártam a vizet. Pontosan ezért voltak csak egyéjszakás kalandjaim. Egyszerűen nem voltam jó a többi, egyéb dologban.

Hiszen egyáltalán nem is akartam jó lenni benne.

Miután megszárítkoztam, belebújtam a leggingsbe és az oasises pólóba, amit az Owen House-ban vettem. Riley-ra emlékeztetett, és most épp erre az érzésre volt szükségem: egy kis meghittségre.

Amikor visszamentem a szobába, Dawn az én ágyamon ült, nem a sajátján. Nagy szemekkel nézett rám.

– Hülyén reagáltam, ugye? – kérdezte.

A tegnap éjszakai ruháimmal a karomon szórakozottan piszkáltam a ruhám cipzárját. Arra gondoltam, hogyan vette le rólam Isaac, és az emlékek olyan frissek voltak, hogy megborzongtam.

– Talán egy kicsit – motyogtam.

– Sajnálom. Nem akartam – mondta azonnal, és közben komolyan összetörtnek tűnt. Aztán megkopogtatta maga mellett az ágyat.

A cuccaimat szótlanul a ruháskosárba tömködtem, és felé fordultam. Bűnbánó tekintete megnehezítette számomra, hogy sokáig haragudjak rá.

– Csak olyan… rendszerint nem ismerem a fickókat, akikkel lefekszel. És ha így jössz haza – a kezével körülbelül a nyakam hajlata felé hadonászott, amit mostanra szerencsére eltakart a pólóm – akkor azt gondolom, hogy hú, oké. Menő pasi. De Isaac… Isaacet ismerem! Isaac az én cuki, kocka, ártatlan barátom, és ha ezután ránézek, akkor… – Elpirult. – De őszintén, mit csinált veled ott?

Felnyögtem, és hassal lefelé az ágyra dőltem, éppen Dawn mellé. Arcomat a párnába nyomtam, míg már egyáltalán nem kaptam levegőt, és a fejemet oldalra kellett fordítanom, sőt állnom kellett Dawn pillantását. Kíváncsian nézett rám, mintha maga sem tudná biztosan, mit is gondoljon erről a helyzetről.

– Nem volt… jó? – kérdezte tétovázva egy idő után. Éreztem, hogy forróság szökik az arcomba, és újra elvörösödtem. Pedig egyébként nem pirulok el. Soha.

Megvontam a vállam, végül felültem. Az ölembe húztam egy párnát, és a huzatával játszadoztam. Még soha nem éreztem magam így, mint ebben a pillanatban – teljesen letaglózottnak, összezavarodottnak és tanácstalannak.

– Nem – mondtam a homlokom ráncolva. – Szuper volt.

– Akkor miért nézel ilyen kétségbeesve? – kérdezte.

Lehajtott fejjel egy szakadt cérnát huzigáltam.

– Mert ma reggel annyira furcsa volt. Nem szólt egy szót sem, és rám sem tudott nézni rendesen.

Dawn elgondolkodva morgott.

– Barátok voltunk. Most mindent tönkretettem.

– Semmi nem ment tönkre, Sawyer.

– Pedig olyan érzés – morogtam.

– Isaac számára ez bizonyára nem olyan könnyű, és teljesen szokatlan. Valószínűleg egyszerűen csak bizonytalan volt – mondta.

Visszagondoltam arra a pillanatra, amikor észrevette, hogy a konyhában állok. Arra a kifejezésre a tekintetében, amit nem tudtam értelmezni, és arra a tényre, hogy elfordult tőlem.

– A lakótársa bejött a konyhába, amikor oda akartam menni hozzá. Olyan… iszonyúan kínos volt. – Ismét a párnába rejtettem az arcomat. Dawn egy darabig simogatta a hátam, és gondoskodott róla, hogy egy kicsit jobban érezzem magam, de a saját magam számára olyannak tűntem, mint egy kisgyerek.

Oldalra fordítottam a fejem, és ránéztem.

– Úgy viselkedem, mint egy őrült.

Fel-le húzogatta a szemöldökét.

– Valószínűleg azért, mert Isaac az agyadat szét… – Grimaszolt. – Ó, te jó ég, nem! Nem tudom hangosan kimondani.

Mosolyogtam, hálásan, hogy a hangulat egy kicsit lazábbá vált. Láttam rajta, hogy ezer kérdése van. De ahelyett, hogy feltette volna őket, a Spencerrel töltött estéjéről kezdett mesélni.

– Sawyer? – kérdezte, miután befejezte, és egy ideig más dolgokról beszélgettünk. A copfommal játszadozott, és leválasztott róla egy vékony tincset.

– Hm? – feleltem, és néztem, ahogy elkezdte befonni a hajamat.

– Tudod, hogy a projektedet most már nem tudod így végigvinni, ugye? – kérdezte óvatosan, anélkül, hogy rám nézett volna.

Nagyot nyeltem, és megválaszolatlanul hagytam a kérdést.

– Ha ezt így folytatjátok, össze fogjátok törni egymás szívét.

Igaza volt.

Nem lehettem tovább Isaac segítségére abban, hogy más lányokat ismerjen meg, és megtanítsam neki, hogyan flörtöljön velük. Ez nem fog működni. Ennek a projektnek véget kell vetnem.

– Tudom – motyogtam a párnámba.

Aztán Dawn elhatározta, hogy az ázsiai étteremből rendel nekünk ebédet. Bekapcsolta a Nagy Ő legújabb epizódjának az ismétlését, és kivételesen nem panaszkodtam miatta. A figyelemelterelés jót tett. Dawn szerette a gagyi tévéműsorokat, iszonyúan fel tudta idegesíteni magát a szereplőkön, és bosszankodott rajtuk. Egy ideig figyeltem őt, majd amikor a feje már olyan piros volt, hogy biztos voltam benne, hogy bármelyik pillanatban felrobbanhat, felkaptam a telefonomat, hogy készítsek róla egy fotót.

A szívem kihagyott egy másodpercre, amikor megláttam, hogy Isaac írt nekem.

Szia, minden rendben?

Éreztem magamon Dawn tekintetét, de nem törődtem vele.

Igen. És veled? Még tovább idegesített Gian?

Pokollá teszi az életemet. Bocsánat, hogy olyan furcsán alakult az előbb.

Nagyot nyeltem. Aztán elkezdtem írni egy választ, amit azonnal ki is töröltem. Legszívesebben valami vicceset írtam volna, és úgy tettem volna, mintha nem is lett volna olyan őrületes az éjszakánk, és mintha egyszerűen figyelmen kívül hagyhatnánk a történteket, és továbbléphetnénk, mintha mi sem történt volna. De ez nem lett volna őszinte dolog.

Fél órával később végül két szót gépeltem be.

Beszélnünk kell.

Neki ugyanennyi ideig tartott, hogy válaszoljon. Elképzeltem, ahogy több mondatot is beírt, aztán törölte őket, hogy a végén csak egyetlen szót küldjön el.

Tudom.

2 5 . f e j e z e t

Hétfő reggel a laptopommal felfegyverkezve elmentem Robyn fogadóórájára. Ugyan a diplomaprojektet csak decemberben, a szemeszter végén kell benyújtanom, de mivel mindent, ami eddig készen volt belőle, el fogok vetni, és teljesen elölről fogom kezdeni, beszélnem kellett a tanárommal.

Vártam néhány percet a Robyn irodája előtti padon, amíg ki nem nyílt az ajtó, és Robyn el nem köszönt egy másik lánytól.

Aztán hozzám fordult.

– Sawyer, szia! Gyere be! Helyezd kényelembe magad!

A könyvespolcnál álló kis, kerek asztal melletti széken foglaltam helyet. A szoba minden szeglete, az íróasztal, a padló és a polc tele volt holmikkal, könyvplakátoktól kezdve a virágokon és a fotósfelszerelésen át az üres kávéscsészékig. Ezzel az irodával szemben még Wesley műhelye is a munkahelyi rend mintaképe volt.

Robyn töltött mindkettőnknek egy pohár vizet, és az egyiket odatolta nekem az asztalon át. Aztán hátradőlt a székén.

– Az e-mailed úgy hangzott, mintha sürgős lenne. Mi a helyzet? – kérdezte.

A fenébe, nehezebb volt beszélni róla, mint gondoltam. Még ha Robyn volt is a kedvenc tanárom, és az volt az érzésem, hogy őszinte lehetek hozzá – magam sem értettem, hogy mi történt velem az utóbbi pár hétben, és hogy hogyan csúszhatott ki minden ennyire az ellenőrzésem alól.

– Félbe kell hagynom a projektemet – kezdtem egy idő után.

Kis, tűnődő ránc jelent meg Robyn két szemöldöke között.

– Hogyhogy?

Megköszörültem a torkom.

– Személyes… okok miatt.

Robyn előrehajolt, és megfogta a poharát, anélkül, hogy levette volna rólam a szemét. Ivott egy kortyot.

– De nem az én visszajelzéseim miatt, ugye? Azokkal ugyanisarra akartalak ösztönözni téged, hogy jobbá tedd, nem arra, hogy feladd.

Megráztam a fejem.

– Nem adtam fel.

A következő pillanatban a hátizsákom után nyúltam, és elővettem belőle a laptopomat. Felnyitottam, beírtam a jelszót, és megnyitottam a fotókat, amiket Isaacről és a családjáról készítettem. Robyn felé fordítottam a laptopot.

Az elejére tettem néhány régebbi fotót, amik tetszettek legutóbb Robynnak. Aztán a farmon tartott születésnapi buliról következtek képek. Lefényképeztem Isaacet a testvéreivel, Ivy a nyakában lógott, Levi az egyik karján. Úgy nézett ki, mintha a kisfiú húzódzkodásokat csinálna a bicepszén. Aztán egy fotó következett Isaacről és a nagymamájáról a táncparketten, amin mindketten nevettek.

Utána néhány róla és Gianról a kanapén, egy fekete-fehér, amin egy könyvet olvasott, miközben a tűzhelyen tett-vett. Ezen Robyn elmosolyodott.

– Szerintem ez szuper – mondta.

– Annyira jellemző Isaacre – motyogtam.

Kérdőn nézett fel rám, és én éreztem, hogy felforrósodik az arcom. Már megint.

Robyn visszatolta hozzám a laptopot, majd összekulcsolta a kezét a melle előtt.

– A képek nagyszerűek, Sawyer. Biztos vagy benne, hogy nem akarod felhasználni őket?

Legszívesebben azt mondtam volna:

– Dehogynem! Dehogynem, feltétlenül fel akarom.

Szerettem ezeket a fotókat. A legszebbek közé tartoztak, amiket valaha készítettem. Egész hétvégén a kollégiumi szobámban ültem, bámultam és csodáltam őket, hogy mennyi lélek és élet rejlik bennük.

Mégsem maradt más választásom. Isaacnek és nekem volt egy egyezségünk – én segítettem neki, ő segített nekem. De én a saját részemet nem tudtam tovább betartani. És nem is akartam. Eltekintve attól, hogy ezek a képek nem is állhatnának távolabb attól az eredeti ötlettől, amit a projekthez kidolgoztam. Ezt most le kell zárnom. Jobb lesz így.

– Biztos vagyok benne – mondtam halkan, még ha fájt is. Ittam egy korty vizet, mert a torkom száraz volt és kapart. Csak ezután tudtam ismét Robynra nézni.

– Nem tudom, mihez kezdjek most.

Robyn egy pillanatig csendesen figyelt engem. Megértés áradt szét az arcvonásain. Elgondolkodva ütögette az ajkát az ujjával. Aztán megfordult, és az íróasztalához nyújtózkodott, ahol elvett egy cetlit egy vékony papírstósz tetejéről. Odanyújtotta nekem.

– A barátnőmmel nyitunk egy galériát a belvárosban – magyarázta. Felnéztem a szórólapról, és összezavarodva pillantottam rá. – Ki fogunk állítani néhány olyan képet, amik talán egész jó inspirációul szolgálhatnának neked.

Arra számítottam, hogy azt fogja mondani, mennyire csalódott bennem, és hogy milyen könnyelműen viselkedem, ha most kezdek el egy új projekt után nézni. Még azzal is számoltam, hogy megbuktat, és újra fel kell vennem ezt a kurzust. Az azonban, hogy ehelyett meghívott a galériája megnyitójára, meglepett.

– Gyere, és nézd meg, hogy miket állítunk ki! Aztán újra beszélünk, és meglátjuk, hogy találunk-e egy kompromisszumot a záróprojektedhez – folytatta.

– Köszönöm szépen – habogtam.

Mosolygott.

– Akkor szerda este találkozunk. Hozz magaddal nyugodtan valakit, ha úgy jobban érzed magad!

Némán elfogadtam a felém nyújtott kezét, és megráztam.

Hétfőn este Isaacnek és nekem közös műszakunk volt a Steakhouse-ban. Péntek óta nem láttam őt. Mint minden hétvégén, most is a családjához utazott, és én a szombatot és a vasárnapot nagyrészt az ágyban töltöttem, és megpróbáltam nem gondolni semmire.

A Robynnal való beszélgetés után először is vettem magamnak egy smoothie-t, és elsétáltam a campustól a tóig, ahol leültem egy padra, és a nap további részében azon törtem a fejem, hogy miként fogom közölni Isaackel, hogy meg akarom szakítani a projektünket.

Mire megérkeztem a Steakhouse-ba – direkt kicsit korábban a kelleténél – mindent, amit el akartam mondani, pontosan elterveztem. Felfegyverkeztem a tekintetében lévő csalódottság ellen, és a lehetséges haragja ellen is. De mindaz, amit gondolatban előkészítettem, eltűnt a fejemből, amikor megláttam Isaacet, ahogy az öltözőben állt.

Éppen arra készült, hogy megkösse a kötényét, és egy pillanatig nem kaptam levegőt. Fekete, egyszerű pólót viselt, szemüveget – te jó ég, ez a szemüveg –, és rendesen belőtte a haját, mint ahogy legtöbbször tette, ha dolgozni ment.

Hát ez tiszta őrület! Isaac csak a kötényét kötötte fel, és én mégsem tudtam levenni róla a szemem.

– Szia! – szakított ki a gondolataimból, és én összerezzentem, mint akit rajtakaptak.

– Szia! – mellé léptem az öltözőszekrényhez, hogy felakasszam a kabátomat.

– Minden rendben?

Csevegés. Erre képes vagyok.

– Minden szuper. És nálad?

Kivettem az egyik kötényemet, és épp fel akartam kötni magamnak, amikor észrevettem, hogy mögém lépett. Éreztem a melegséget, amit a teste árasztott. Kezét a csípőmre tette.

Forróság járt át, a szívem gyorsabban vert.

– Te meg mit csinálsz? – motyogtam.

– Segítek neked – mondta halkan. Még közelebb lépett hozzám, és a szalagokat a hasamon masnira kötötte. De amikor elkészült, nem tűnt el a keze. Szorosan fogott, hüvelykujjával az oldalamat simogatta, teljes hosszában hozzám simult.

Lefelé csúsztatta az ujjait a testemen, a hasamon át az ágyékomhoz, ahol továbbra is láttam és éreztem a foltot, amit kiszívott. Úgy tűnt, mintha pontosan tudná, hogy hol szívott és harapott túl erősen, mert az ujjai pontosan arra jártak.

– Isaac – suttogtam.

– Igen? – felelte ugyanolyan halkan. Előrehajolt, és ajkát a nyakamhoz nyomta.

Megköszörültem a torkom.

– Beszélni akartunk.

– Tudom – motyogta. Maga felé fordított, az egyik karjával még mindig szorosan fogva engem. Tekintetével bejárta az arcomat, kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit.

Aztán mély levegőt vett, és… megcsókolt.

Megcsókolt.

Forrón és bensőségesen. Mintha semmi nem változott volna meg köztünk, mintha még mindig azon az éjszakán lennénk, ahol minden olyan helyesnek tűnt és semmi nem volt különös.

Elfelejtettem, hogy mit akartam mondani. Minden egyes szót. Csak a bizsergés számára maradt bennem hely, amit kiváltott belőlem. Tehetetlenül kapaszkodtam belé, amikor hátrafelé támolyogtunk, és nekivágódtunk az öltözőszekrénynek. Összerándultam, amikor az egyik fogantyú a hátamba fúródott, de Isaac nem kért bocsánatot, hanem az egyik kezét tette oda csak a szekrényajtó és közém, és tovább csókolt. Egyre tovább. Kész őrület volt. Kioldottam a gondosan megkötött masniját, és a kötény a földre csúszott, ő a kezével a pólóm alá nyúlt és megfogta a mellemet. Pontosan ott voltunk ismét, ahol az egész probléma elkezdődött. De nem tudtam abbahagyni. Ahogy ő sem. Túlzottan könnyelműek voltunk, és feltartóztathatatlanul sodródtunk egy hatalmas katasztrófa felé.

De a szabadesés egyszerűen mindent elsöprő érzés volt.

2 6 . f e j e z e t

Szerdán Dawnnal Robyn galériájába mentünk. Woodshill belvárosában volt, egy bevásárlóközpontban, közvetlenül az ifjúsági ház mellett. A bejáratot csak a harmadik próbálkozásra találtuk meg, mert kissé eldugott helyre tették, és túl sokat beszéltünk, ahelyett, hogy az ideiglenesen kihelyezett, kézzel írott táblákra figyeltünk volna.

A régi téglaépület alsó szintjén volt egy lepusztult bár, ezért elbizonytalanodtam, amikor idősebb emberek egy csoportja mögött felmentünk a galériához vezető lépcsőn. De mikor felértünk, eltátottam a szám.

A tér tágas volt és világos, a belmagasság nagy, a mennyezet fehér. Fehér falak álltak a helyiség közepén és oldalt is, és mindenhová fotókat állítottak ki reflektorokkal megvilágított, nagy vásznakra. Hangszórókból nyugodt, halk zene szólt, amit a látogatók csendes beszélgetése mellett alig észleltem.

– Sawyer! – hallottam meg hirtelen Robyn hangját. A teremegy távolabbi, hátsó részén megláttam a magasba emelt karját. Visszaintegettem, ő pedig jelezte a kezével: maradjak ott, ahol vagyok, rögtön jön.

Kicsivel később a látogatók között odaevickélt hozzánk.

– Hát ideértél – üdvözölt örömmel, és felém nyújtotta a kezét.

– Igen. – Dawnra mutattam. – Elhoztam a barátnőmet, Dawnt.

– Á, emlékszem. A képsorozatról, amit Sawyer az előző félévben készített, így van? Örülök – mondta Robyn, és megragadta Dawn kezét. – Ezenkívül Nolan sokat mesél rólad. Nem te vagy az, aki nemrég kapott egy kiadói szerződést egy könyvre?

Dawn elpirult.

– Ööö, de. Pontosan. Nem tudtam, hogy… – hagyta félbe a mondandóját.

– Nolan és én barátok vagyunk – mondta mosolyogva Robyn. – Ezért néha beszélgetünk a diákjainkról. Ő is itt van. – Robyn hátrapillantott. – Valahol ott, hátul. Nos, mindegy is. Már körül tudtatok nézni egy kicsit?

– Csak egy kicsit – feleltem őszintén. – Tetszik az a sok kisvászon, ott, a hátsó falon. Azok, amikből néhány pontosan ugyanúgy néz ki, mint egy tégla, néhány azonban színes foltokkal van tele. Tetszik, hogy olyan hatást kelt, mintha a képek részei lennének a falnak.

Dawn hevesen bólogatott mellettem, Robyn pedig sugárzott.

– Igen, szuper elrendezés. Igazán örülök, hogy nagyjából mindent sikerült időben megoldanunk. Menet közben azt hittem, hogy nem lesz belőle semmi – grimaszolt. – Biztos ti is háromszor körbementetek az épületen, mielőtt megtaláltátok a bejáratot, úgy, mint itt mindannyian. A következő néhány héten majd még igazi táblákat is teszünk ki, még előrébb is. Már megbeszéltük a bár tulajdonosaival, hogy együtt rendeljük meg őket. De mire megegyeztünk az anyagában és összehasonlítottuk az árajánlatokat… – Mély levegőt vett. Ugyanebben a pillanatban egy fekete hajú nő lépett oda mellé, és átkarolta a vállát.

– Hát itt vagy, Robyn.

– Á, Pat! – mondta Robyn boldogan. – Ő az a diák, akiről már meséltem neked.

Pat mosolygott. Nyíltnak tűnt és őszintének, a sok kis nevetőránccal a szája és a szeme körül azonnal szimpatikus lett nekem. Ezenkívül tetszett a stílusa: smiley piercingje volt, fehér tincsek vegyültek az egyébként koromfekete hajába, és tetőtől talpig feketét viselt. Sőt még egy szűk, fekete kesztyű is volt rajta. Nem tudtam, hogy ezt az öltözéke részeként hordja-e, vagy egészségügyi okai vannak, ezért csak biccentettem felé.

– Sawyer vagyok. Örvendek.

Visszabólintott, anélkül, hogy a mosolya elhalványult volna.

– Részemről az öröm. Csak most érkeztetek, ugye? – Hol Dawnra, hol rám tekintgetett. – Akkor most megkapjátok a VIP-körbevezetést. Gyertek velem!

Dawn és én követtük kettőjüket át a galérián, aztán meghallgattuk a magyarázataikat és történeteiket az egyes képekhez és fotósorozatokhoz.

Az egyik oldalsó falon Robyn portréi lógtak. Közelebb kellett mennem hozzá, hogy rájöjjek, mit visel. Ez a jelmez…

– Kartonpapírból van? – kérdeztem a homlokomat ráncolva.

– Igen. Ez egy fotós barátom projektje. A szikla – mutatott a terebélyes zöld sziklára, ami elfoglalta a kép felét – egy különleges építmény volt. A blúz különböző mintájú dekupázs-papírokból készült, amiket vad összevisszaságban ragasztott össze. Három órán át kellett álldogálnom ott meztelenül, mire végeztek a ragasztással.

– Pedig ott volt a legfinomabb büfé, amit valaha láttam. Még pontosan emlékszem rá, mennyire próbáltam szolidáris lenni, de egyszerűen minden olyan ínycsiklandó volt… – tűnődött Pat.

– Megpróbáltál szolidáris lenni? – kérdezte Robyn feldúltan. –Azzal a wrappel szándékosan álltál elém, te liba! – Ijedt pillantást vetett rám, mintha egy időre megfeledkezett volna róla, hogy a diákja vagyok, aki előtt nem illik így fogalmaznia. Közben pedig aranyosnak találtam, ahogy ők ketten civakodtak.

– Ezek a képek csodaszépek – mondta Dawn kedvesen, és oldalra döntötte a fejét, hogy az egyiket alaposabban meg tudja nézni. Ezen Robyn csípőre tette a kezét, és úgy tartotta magát, hogy a szikla előredőljön. A sminkje olyan színes volt, mint a papírruha, amit viselt.

– Ilyen képeket még sosem készítettem – motyogtam.

– Még emlékszem az erotikus-álmodozóra – mondta Dawn felhúzott szemöldökkel.

– De az nem szervezett fotózás volt. Csak úgy spontán a campuson csináltuk a képeket.

– El tudnád képzelni, hogy egyszer ilyen fotókat készíts? – Pat, úgy tűnt, őszintén érdeklődik, és nem csak udvariasságból kérdezi.

Azonnal bólintottam.

– Igen. Éppen Dawnról tudnék nagyon jól elképzelni ilyen színes képeket. A haját a jó isten is arra teremtette, hogy élénk, kontrasztos színekkel befessék, és… Dawn diszkréten köhécselt.

– Csak hangosan gondolkodom, Dawn, ne aggódj. Hiszen még stúdióm sincs.

– A galéria stúdióját a rendelkezésedre bocsátom. Van anyagunk is, amivel próbálkozhatsz. Az iskolám egy csomó eszközt nekünk ajándékozott, amikor megtudták, hogy nyitunk egy galériát – magyarázta Pat.

Szóhoz sem jutva néztem rá.

– Tényleg?

– Persze. Tudom, hogy az egyetemen alig van lehetőség arra, hogy igazán kipróbálj valamit. Az idő nagy része azzal telik, hogy a diákok a stúdiókért ölik egymást, és ha végre hozzá is jutsz egyhez, akkor sincs ott különösebben inspiráló hangulat. Gyere nyugodtan ide, ha lesz egy konkrét projekted, aztán meglátjuk, hogyan tovább.

– Nagy örömmel – mondtam, és rámosolyogtam Dawnra.

– Mindenben benne vagyok, amíg lehet közben rajtam ruha –mondta szárazon.

– Sawyernek jó szeme van. Biztos vagyok benne, hogy csodásaktképeket készítene rólad. – Robyn tetőtől talpig végigmérte Dawnt, mintha meztelenül képzelné el. A barátnőm paprikavörös lett.

– Én is mindig ezt mondom, de még soha nem tudtam rávenni, hogy vágjon bele.

– Hiszen nem is való ez mindenkinek – értett egyet Pat, és most ő is tetőtől talpig végignézett Dawnon. – És mi a véleményetek a bodypaintingről? Az úgy néz ki, mintha a modell fel lenne öltözve, de valójában nincs.

Azonnal megjelent a szemem előtt az X-Menből Mystique képe. Dawnnak biztosan jól állna a kék.

– Dawn, ismered az X-Ment? – kérdeztem.

Meghökkenve nézett rám.

– Felejtsd el! Nem fogom hagyni, hogy kékre fessenek és meztelenül fotózzanak. Soha.

Mosolyogtam, de nyugton hagytam. Amikor a következő képekhez értünk, hallottam, ahogy Dawn motyog mellettem:

– Honnan tudod te egyáltalán, hogy mi az az X-Men?

És ekkor arra az estére kellett gondolnom, amikor Isaac és én a kanapén ültünk, és a legutóbbi Comic-Conon készült képeit nézegettük. Mindegyik jelmeznél elmagyarázta, hogy melyik figurát akarja ábrázolni, és melyik játékban vagy melyik sorozatban szerepel. Amikor kiderült, hogy nem tudom, ki az a Mystique, akkor a sokkhatástól majdnem lecsúszott a földre, és szó nélkül bekapcsolta az egyik filmet.

Azon kaptam magam, mennyire vágyom rá, hogy Isaac is itt legyen velem. Hiányzott, pedig még csak egy nap telt el azóta, hogy utoljára láttuk egymást. Közben féltem is a szeme elé kerülni, mert akkor lassan el kell mondanom neki, hogy arra készülök, hogy új projektet keressek. És a szívem mélyén sejtettem, hogy a köztünk kialakultakra nézve ez felér egy halálos lövéssel.

– Ezek Emmett Glasbury képei – szakított ki Robyn a gondolataimból. Büszkén mutatott az egyik fotósorozatra, amin a modellek maszkot viseltek, és befogták a szemüket és a fülüket.

Rábámultam.

– Ezt komolyan mondod?

Emmett Glasbury az utóbbi évtized egyik legelismertebb fotósa. Számos híresség szerepelt a lencséje előtt, fotózott koncerteket, és egyik díjat nyerte a másik után.

– Emmett nálam tanult – magyarázta Pat meleg hangon. Ránézett a képekre, és felismertem a szemében a büszkeséget.

– Egy kicsit hülyének érzem magam, hogy megkérdezem, de…ki az az Emmett Glasbury? – jelentkezett szóra halkan Dawn.

Azonnal elmeséltem neki mindazt, amit Emmettről tudtam, és leírtam neki az összes kedvenc képemet tőle.

– Nagyon messze jutott, pedig még csak a harmincas évei közepén jár.

– Ó, de jól figyelt valaki a kurzusodon – mondta Pat felhúzottszemöldökkel, miközben Robyn meglepetten rám mosolygott.

– Pedig mindig úgy tesz, mintha kómába esne, amikor csak egy mondatot is elmondok az elméletről.

Folytattuk a körsétát. Amikor Dawn elmesélte, hogy Spencer is részt vett néhány művészeti kurzuson, és a húga is művész szeretne lenni, Pat rögtön a kezébe nyomta a névjegykártyáját, és azt mondta, hogy mindketten feltétlenül jelentkezzenek nála. Dawn sugárzott az örömtől, miközben eltette a kártyát, és azonnal írt Spencernek egy üzenetet. Eközben Pat és Robyn elmesélte, hogyan jutott eszükbe az ötlet, hogy éppen itt nyissanak galériát.

– Tulajdonképpen egy véletlennek köszönhetően fedeztük felezt az épületet. Valahogy idefent kötöttünk ki – mesélte Robyn.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy részegen betörtünk ide –egészítette ki Pat.

– Sawyer a diákom, Pat.

– Oké, térjünk vissza a tárgyra: láttam a felső szintet, és azonnal rengeteg ötletem támadt, hogy mit lehetne kezdeni vele – vonta meg a vállát. – Egy héttel később már alá is írtuk a bérleti szerződést.

Eszembe jutott, hogy milyen lepusztult külsejű a bár.

– Sok mindent fel kellett újítanotok?

Robyn bólintott.

– Igen, de szinte mindent magunk csináltunk, barátok segítségével.

– Nagyon szuper lett – mondtam.

Egyszer csak Dawn észrevette vonzó és – az én véleményem szerint – teljesen őrült tanárát, Nolant, és a pasi elrabolta őt a terem egy másik sarkába. Robynnal és Pattel egy asztal mellé álltunk, ahol pezsgőspoharak sorakoztak.

– Vegyél egyet nyugodtan, ha szeretnél!

Óvatosságból egy narancsdzsúszt vettem magamnak, mert Robynnak igaza volt: a diákja voltam, teljesen mindegy, hogy ő mennyire menő. Belekortyoltam a gyümölcslébe.

– Szerettem volna még egyszer beszélni veled a záróprojektedről – mondta váratlanul Robyn.

– Ó! – mondtam. Erre nem számítottam. Egy kicsit erősebben megszorítottam a poharat.

– Semmi baj, ne félj – mosolygott Robyn. – Csak arról van szó, hogy itt, a galériában szükségünk lesz még támogatásra. Van néhány művész, akinek a műveit még le kell fényképezni a következő kiállítás számára. Most, hogy láttad a galériát, mi a véleményed arról, ha együtt dolgoznánk ki az új záróprojektedet, és te készítenéd el a képeket a galéria számára? – kérdezte Robyn.

Csak bámultam rá, és egyáltalán nem jutottam szóhoz.

– Mit gondolsz, ez rémület vagy öröm? – kérdezte Robyn Pathez fordulva.

– Fogalmam sincs – mondta Pat. – Te jobban ismered őt, mint én.

– Ezt komolyan mondjátok? – szakadt ki belőlem végül. Robyn nevetett. Aztán bólintott.

– Az, amit terveztünk, megfelelne a záróprojekt követelményeinek.

– És ha jól megy, meglátjuk, hogy felkérünk-e téged rendszeresen – tette hozzá Pat.

Ismét csak bámulni tudtam kettőjükre.

– Tudom, hogy ez nem az, amit eredetileg elképzeltél, de szerintem jó alternatíva. – Robyn visszatette a poharát az asztalra. – Mit gondolsz?

– Én… – dadogtam. – Köszönöm szépen, Robyn. Ez egy…

Aztán összeszedtem magam. Megköszörültem a torkom, és felegyenesedtem.

– Mindegy, milyen fotózás lesz: mindent bele fogok adni.

Rám mosolygott.

– Ez a beszéd!

Aztán elbúcsúztak tőlem, és én, mintha transzban lettem volna, a mellettem levő szürke kőfalat bámultam. Rikító színű képeket vetítettek ki rá, most épp egy lányról, aki úgy ki volt sminkelve, mint egy paradicsommadár. Ránéztem, megfigyeltem az egymásba átmenő színeket, aztán a kép újra váltott.

Az, amit Robyn felajánlott az imént, nagyszerű lehetőség volt. Nemcsak a záróprojektemet fogom a tanárommal együtt kidolgozni, hanem olyan tapasztalatokat és referenciákat is gyűjtök, amik később óriási mértékben segíteni fogják a fejlődésemet. Ez volt a legnagyobb lehetőség, amit valaha kaptam.

Akkor miért volt mégis olyan érzésem, mintha bármelyik pillanatban elbőgném magam?

2 7 . f e j e z e t

Utáltam.

Utáltam, hogy Isaac ajtaja előtt állok, és már harmadszor emelem fel a kezem, csak hogy aztán újra leengedjem.

Utáltam, hogy fogalmam sincs, hogyan mondjam el neki, hogy nem tudom így tovább folytatni.

Utáltam, hogy így érzem magam.

De legjobban azt utáltam, hogy tudtam, nincs más választásom.

Egy utolsó levegővétel után a csengőre tettem a kezem. Nem tartott soká, míg kinyitotta az ajtót. És mint mindig, amikor előttem állt, egy pillanatra minden kikapcsolt bennem.

A tekintetében meglepetés csillogott, aztán a szája sarka mosolyra húzódott. Melegség áradt szét a mellkasomban, a szívem gyorsabban kezdett verni, amikor a pillantása egy másodpercre a számon nyugodott. És akkor teljesen kikapcsolt az agyam. A karomat a nyakára fontam, és megcsókoltam őt.

Szenvedélyesen. A kezemmel a pólójába kapaszkodtam, talán a bőrét is megérintettem, és szorosan tartottam – most utoljára.

Isaac fojtottan felnyögött, és egy kicsit hátratántorodott. Egy rúgással becsuktam az ajtót, és a csattanás, ahogy bezárult, hangosan döngött a fülemben.

Isaac felemelt, én a derekára kulcsoltam a lábam. A kezemmel a hajába túrtam, a fogam összekoccant az övével, kétségbeesetten és fájdalmasan.

Minél sürgetőbb lett a csókunk, annál rosszabb érzés hatalmasodott el rajtam. Megfeszített ez a nyomorult kétségbeesés, amíg már alig kaptam levegőt. Egy halk nyöszörgés, majdnem zokogás hagyta el a számat. Isaac azonnal elhúzta tőlem az ajkát, és ijedten nézett rám. Nem tudom, mit látott meg a szememben, de elengedte a fenekemet, és a kezét gyengéd mozdulattal a lábamra csúsztatta.

A homlokomat a vállára hajtottam, és éreztem, ahogy enyhül a feszültség a testemben.

Nem mondott semmit, amikor végigvitt a lakáson, és a nappaliban letett a kanapéra. Aztán eltűnt a konyhában, és alig néhány perc múlva egy gőzölgő csészével jött vissza. Letette a dohányzóasztalra, amire fásultan bámultam épp.

Isaac leült mellém. A lábamat az ölébe hajtotta, és közelebb csúszott hozzám. A keze lágyan simogatta a sípcsontomat, előre-hátra.

– Hol van Gian? – kérdeztem kicsit később.

– A családjánál. Az anyukájának születésnapja van.

Lassan bólintottam.

Tovább simogatta a lábamat.

– Mi volt ez az előbb?

– Semmi – motyogtam, és félrenéztem.

– Nem úgy nézett ki, mint a semmi. És nem is volt olyan érzés, mint a semmi – mondta halkan Isaac.

Nagyot nyeltem. Minden alkalommal, amikor előre elképzeltem, hogy mit fogok mondani neki, a kezem nyirkossá vált, és felgyorsult a légzésem. Ez nem tűnt egészségesnek. Ennek ellenére tudtam, hogy nem halogathatom már tovább. Múlt csütörtökön Isaac és én átléptünk egy határt. Ha ezt most nem hagyjuk abba, akkor meg fogjuk bántani egymást, ebben biztos voltam.

– Én…

Nem voltam rá képes. Egyszerűen nem tudtam elmondani neki. Ha ezt most hangosan ki fogom mondani, akkor elmúlik. És erre még nem álltam készen.

– Oké, akkor másképp csináljuk – mondta váratlanul. Eltoltamagáról a lábamat, felállt, és kiment a konyhába. Kicsit később egy nagy üveg sambucával[8] és két stampedlis pohárral tért vissza.

– Alkohol – mondtam, és felültem. – Egyértelműen többet ígér, mint a tea.

Isaac lágyan mosolygott. Egy távirányítóval bekapcsolta a zenelejátszót, és azonnal halk zongoradallamok töltötték be a szobát. Aztán teletöltötte a két poharat, az egyiket felém nyújtotta, de nem ült vissza hozzám. Koccintott velem, és lehúzta a likőrt. Én is utánacsináltam. Jó érzés volt, ahogy égett a torkom, és még jobb lett, amikor a meleg szétáradt a hasamban.

– Most leisszuk magunkat. Utána pedig beszélsz velem – mondta Isaac, és az üres poharával rám mutatott.

– Miért kellene? – kérdeztem.

– Mert minden információért, amit elárulsz nekem, le fogok venni egy ruhadarabot.

Felhúztam az egyik szemöldököm.

– Kapok egy sztriptízt, ha beszélek veled?

Bólintott, és másodszor is teletöltötte a poharainkat.

Ez egyáltalán nem volt jó ötlet, de… mégis felhajtottam a második pohárral, mert kellett a bátorság. Isaac, úgy tűnt, hasonlóan érzi magát, mert magának is töltött még egyet.

Vissza kellett volna tartanom őt. Határozottan nem lett volna szabad belemennem ebbe a játékba, hiszen tudtam, hogy mit fogok mondani neki mindjárt. De nem voltam képes rá, ha így nézett rám. Nem sikerül visszatartanom őt, ha ennyire magabiztos és bátor – pontosan olyan, mint amiben mindig reménykedtem, hogy ilyenné válik majd egyszer, valamikor.

Felé tartottam a poharamat. Csordultig töltötte, és azonnal magamba döntöttem az alkoholt. Aztán hátradőltem.

Isaac a nappali közepén állt, és behatóan nézett rám.

– Oké. Mit csináltál ma este?

Ez biztos terep, erre tudok válaszolni.

– A tanárom, Robyn, a barátnőjével együtt egy galériát nyitotta belvárosban, és meghívott. Dawnnal elmentünk, és megnéztem az első kiállításuk képeit.

– Ó, ez jól hangzik – mondta, és végignézett magán. Úgy tűnt, azon töpreng, hogy mit kellene először levennie, és a kardigánja mellett döntött. Lassan elkezdte kigombolni az egyik gombot a másik után.

Előrehajoltam, és újra teletöltöttem a poharainkat. Lehúztam az alkoholt, miközben néztem Isaacet, ahogy kihámozza magát a kardigánjából. Rám pillantott, és bizonytalanul rám mosolygott. Forróság áradt szét bennem, és elkeveredett a gyomromban az alkohol égő érzésével. Nagyon vágytam arra, hogy odamenjek hozzá, és én húzzam le a ruhadarabot a válláról. De ülve maradtam.

– Következő kérdés – mondta, és leejtette a földre a kardigánt. – A tanárod, úgy tűnik, nagyon szeret téged, ha meghívott egy ilyen fontos estére.

Megfordítottam a poharat a kezemben.

– Ez egy kérdés volt?

– Nem. – Isaac egyik kezével a hajába túrt. – Jó estéd volt?

Ez olyan jellemző rá. Senki másnak nem lett volna ehhez türelme, de ő óvatosan tapogatózott előre. Minta egy megfélemlített állat lennék, amit nem akar azzal elijeszteni, hogy túl gyorsan megy oda hozzá.

– Szuper volt. A galéria kész őrület. Még Emmett Glasburytől is vannak képeik. Ő a jelenkor egyik legnagyobb és legjobb fotósa, és úgy tűnik, Robyn barátnője, Pat volt a tanára, ami hihetetlen, mert egy nappal sem néz ki többnek negyvennél, és… – hagytam félbe a mondatomat, és az ajkamba haraptam.

– És? – kérdezte lágyan.

Nagyot nyeltem.

– Igazán… jó este volt.

Ismét végignézett magán.

– Most mit? Zoknit vagy szemüveget?

– De hát a szemüveg nem is ruhadarab!

– Dehogynem – bólintott.

– Ünneprontó.

Jobban élveztem ezt a kelleténél. Talán az alkohol miatt volt. De talán a félelem miatt is, hogy ez az este lehet az utolsó, amikor ilyen felhőtlenül lehetünk együtt. Miután elmondom majd neki, hogy nem akarom tovább csinálni vele a projektet, és így már nem látja értelmét, hogy velem töltse az idejét – akkor vége is lesz.

Isaac levette a szemüvegét, és a dohányzóasztalra tette. Szikrázó szemmel nézett rám. Kicsivel később a pólója szegélyéhez nyúlt. Visszatartottam a lélegzetemet, amikor áthúzta a fején, és ledobta a kardigánja mellé a földre.

Halkan sóhajtottam. Egyrészt mert egyszerűen nem tudtam betelni a látványával, másrészt mert különös módon büszke voltam rá. Az, hogy ezt teszi, és közben határozottan a szemembe néz, egyértelműen azt jelenti, hogy a bizonytalanságát nagyrészt leküzdötte. Megértette, mit kell tennie.

Amikor előrehajolt, hogy egy újabb pohárral töltsön, megcsodáltam a karján és a hasán lévő izmokat. Az ujjaim bizseregni kezdtek. Meg akartam érinteni.

– Történt valami a tanároddal?

Elnéztem a testéről, és az arcára pillantottam. Ez az a pillanat. El kell mondanom neki. Mert egyébként egyáltalán nem fogom megtenni, és ez előbb vagy utóbb tönkretesz mindent.

– Felajánlotta… – Elment a hangom. Megköszörültem a torkom, és megpróbáltam összeszedni magam. Az alkohol még jobban összezavart, mint amilyen izgatott nélküle voltam. – Felajánlotta, hogy kidolgoz velem egy új záróprojektet.

Isaac lemerevedett a pohárral az ajkán. Lassan leengedte. Láttam a szemén, hogy töri a fejét. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha félrehallotta volna. Aztán a homlokát ráncolta.

– Egy új záróprojektet? – kérdezte.

A gombóc a torkomban még nagyobb lett. Csak bólintani voltam képes.

– És ez… ez mit jelent? – kérdezte.

– Nem folytathatjuk így tovább, Isaac – suttogtam.

Az állkapcsa megfeszült. Kinyitotta a száját, de aztán visszafogta magát, és csak a fejét rázta.

– Tudod, hogy ez nem mehet így tovább – mondtam halkan.

Kifejezéstelenül nézett rám. A hangja teljesen nyugodt volt, amikor azt mondta:

– És mikor akartad ezt közölni velem? Mielőtt vagy miután teljesen levetkőztem?

Jobb lett volna, ha kiabál velem.

– Nem akartam, hogy még jobban elfajuljanak a dolgok – krákogtam. Úgy nézett rám, mintha egy idegen lennék. Fájdalmas szúrást éreztem a hasamban. – Már péntek reggel el akartam mondani neked, hogy ez így nem mehet tovább, de…

– Péntek reggel – szakított félbe élettelen hangon. – Azon a reggelen, miután lefeküdtünk egymással, akartad elmondani, hogy új záróprojektet keresel.

– Nem tudom, hogy képzeled. – A fejemet csóválva néztem fel rá. Még soha nem láttam ilyennek. Az arca egy áthatolhatatlan maszk volt, egyedül a csillogó szeme árulta el, hogy fájnak neki a szavaim. – A megállapodásunk rám eső részét így nem tudom betartani. Igazán sajnálom, de nem taníthatom meg neked, hogyan kell lányokat felszedni, utána pedig még végig is nézzem, ahogy másnak udvarolsz.

Tett felém két nagy lépést.

– Tényleg azt hiszed, hogy nekem ez erről szól?

Visszapillantottam rá. A gyomromban minden fel-le táncolt, és ez biztosan nem az alkohol miatt volt, hanem csakis Isaac miatt.

– Nem tudom, Isaac. Már egyáltalán nem tudok semmit.

Leguggolt elém, és felnézett rám.

– Hiszen már réges-rég nem erről az ostoba projektről van szó.

Becsuktam a szemem. Nem bírtam tovább. Mert az, amit most épp mondott, egyszerre volt a legnagyobb félelmem és egyben a legfőbb reményem. És fogalmam sem volt, hogyan kezeljem ezt.

– És mit terveztél? – kérdezte halkan. – Hogy egyszerűen kizársz az életedből, mintha soha nem is lettem volna a része?

Nem tudtam válaszolni.

– Sawyer – mondta nyomatékosan. Annyira szerettem, amikor kimondta a nevemet. – Hagyd abba, hogy bojkottálsz minket!

Ugyan mitől félsz?

Hogy megsérülök.

Hogy nem vagyok elég jó neked.

Hogy fájdalmat okozok neked.

Hogy elveszítelek.

Éreztem, ahogy Isaac még egy kicsivel közelebb jött. A kezét lágyan a lábamra tette.

– Tényleg fel akarod adni, ami köztünk van?

– Nem – suttogtam. És mert féltem, hogy nem értette, megráztam a fejem, és megismételtem hangosabban: – Nem.

Isaac keze lassan a combomon át az ujjaimhoz ért, amivel az ingem szegélyét szorítottam. Egyiket a másik után lassan kilazította, és a kezemet az övébe fogta.

Kinyitottam a szemem, tekintete beleégett az enyémbe. Ez a pillanat köztünk olyan mindent elsöprő volt, hogy elszédültem. Félelmet okozott számomra, hogy ilyen sok mindent éreztem egyszerre. De tehetetlen voltam azzal szemben, amit kiváltott belőlem. Teljesen ki voltam szolgáltatva neki.

Nem tudom, ki mozdult meg először. Végtelenül lágyan és óvatosan csókoltuk meg egymást, mintha mindaz, ami az imént köztünk történt, a legkisebb váratlan mozdulattól is újra tönkremehetne.

Isaac a karjába vont, és szorosan tartott. Meztelen bőrét melegnek éreztem az ujjaim alatt. Együtt ereszkedtünk le a padlóra, de ennyire közel lenni hozzá most teljesen más volt, mint néhány perccel ezelőtt. Nem heves és kétségbeesett, hanem biztonságos és a lehető leghelyesebb. Nem azért menekültem az érintésébe, hogy elfojtsak valamit, hanem teljesen tudatosan akartam azt, hogy elvezessen arra a helyre, ahol csak ő és én létezünk.

Kezét az ingem alá tolta, áthúzta a nyakamon és leengedte a földre. Aztán az egyik kezemre támaszkodtam a feje mellett. A szabad kezemmel kisimítottam egy rakoncátlan tincset a homlokából, és lágyan a kezembe fogtam az arcát.

A kezét az enyémre tette, és egy pillanatra belesimult az érintésbe, majd a csuklómat a szájához húzta és megcsókolta. Elakadt a lélegzetem, amikor a nyelvét végighúzta az érzékeny bőrön.

Fölé hajoltam. Szembejött velem, és félúton a kezét a nyakamra fonta, aztán megcsókoltuk egymást. Mélyen, lassan és úgy, hogy elakadt tőle a lélegzetem. Olyan érzés volt a padló a lábam alatt, mintha vízben állnék. Szinte mintha hipnotizáltak volna, csak Isaac szája és a keze tartott az itt és mostban.

Nem tudom, mikor tűnt el a melltartóm, de egyszer csak a bőre a bőrömhöz ért, és a szájába ziháltam. Isaac rám gurult, és végigcsókolt egy sávot a nyakamon. Lassan. Ráérősen. Mintha a miénk lenne az összes idő a világon.

Végigsimította a bőrömet az ajkaival és a nyelvével, egyre lejjebb, míg hozzá nem toltam magam. Az egyik ujját a harisnyám derekába csúsztatta, és levette rólam, majd segített nekem, hogy lehúzzam a farmerét.

– Csoda szép vagy – suttogta, és az ajkai a fülemet súrolták. – Olyan szép. – Visszagurult rám, és a könyökére támaszkodott, hogy rám nézzen. – Fogalmam sincs, hogy mivel érdemeltem ezt ki.

Szavai hallatán a szívem ugrott egy nagyot. Isaac elérte, hogy minden percben, amit a jelenlétében töltöttem, úgy érezzem, hogy megbecsül. A karjaiban mindig értékes voltam.

A következő csókunk eleinte keserédes volt, de forróvá vált, amikor a nyelvünk egymásra talált. Isaac hozzám nyomta magát, ezúttal kétségbeesettebben, és a bokszeralsója anyagán át éreztem, hogy milyen kemény. Nem volt elég. Érezni akartam, anélkül, hogy lenne köztünk akár csak egy vékony réteg ruha is. A kezemet a bokszeralsója derekába csúsztattam, és türelmetlenül megrántottam. Isaac megértette, és legurult rólam, hogy levegye. Aztán felszólításképpen feltoltam a medencémet, mire azonnal lehúzta a bugyimat a lábamról.

Lángolóan forró tekintetével nézett végig a testemen, mielőtt csókokkal borította a lábam belső oldalát, az ágyékomon és a hasamon át felfelé, amíg már alig voltam képes egy tiszta gondolatra.

Simogattam a vállát, a nyakát, a szép karjait. Amikor rám feküdt, szinte automatikusan rákulcsoltam a lábamat. Forrónak és keménynek éreztem őt ott középen, és hozzászorítottam magam, amíg egy kis darabon belém nem hatolt. Mindketten sziszegve vettünk levegőt.

– Sawyer… – bökte ki nagy nehezen.

– Egészséges vagyok – suttogtam, aztán a kezembe vettem azarcát. – És tablettát szedek.

– Biztos vagy benne? – kérdezte, és behatóan nézett rám.

Szeme elsötétült, és a pillantásában felismertem a szinte fájdalmas vágyat, amit én is az egész testemben éreztem.

– Egészen biztos – feleltem, és megcsókoltam. Egyszerre felemeltem a medencémet, amitől mélyebben belém csúszott.

Isaac halkan nyögött a számba.

– Hűha. Ó, hűha! – suttogta.

Alig mertem lélegezni, annyira magával ragadó volt ilyen módon érezni őt magamban. Egy pillanatig egyikünk sem mozdult, és felőlem ez örökké így is maradhatott volna.

Örökre emlékezni akartam erre. Arra, milyen érzés a teste az enyémen, ahogy elakad a lélegzete, amikor bennem van. Emlékezni akartam a pírra az arcán, ami ebben a pillanatban teljesen másképp nézett ki, mint amikor valami kínos számára. Emlékezni akartam arra, milyen, amikor a haja a halántékomat csiklandozza, vagy az ajkai az enyémhez érnek.

Isaac elkezdett mozogni bennem, visszahúzódott, aztán újra belém döfött. Ujjaimmal a hátát simogattam, a vállába kapaszkodtam.

A bőr csúszása a bőrön, anélkül, hogy valami lett volna köztünk, jobb érzés volt, mint amiről valaha is álmodtam. Soha nem gondoltam volna, hogy valaha valakivel ennyire közel kerülünk egymáshoz, hogy ezt meg merem tenni – de mint mindig, Isaac, ha nem is tudatosan, de elérte, hogy az összes félelmem elszálljon a levegőben, mintha soha nem is lett volna ott. Jó volt ennyire közel lenni hozzá, és ez a pillanat annyira jelentőségteljes volt számomra, hogy majdnem könnyek szöktek a szemembe.

Egyik lábamat a csípőjére fontam, ami a szöget úgy változtatta meg, hogy még mélyebben belém hatolt. A hangokat, amik a számból szakadtak ki, nem tudtam elfojtani, de Isaac ugyanilyen hangos volt. Éreztem, mennyire fáradozik azon, hogy gyengéd legyen, de a fogása a lábamon ugyanolyan határozott volt, mint a döfései bennem, melyek egyre gyorsabbak és kontrollálatlanabbak lettek.

Szerettem, hogy ezt megtehettem vele. Hogy rá tudtam bírni, hogy vad legyen, elveszítse az önkontrollt, egyszerűen azért, mert velem volt.

Hihetetlen nyomás jött létre bennem, amíg már alig kaptam levegőt.

– Sawyer…

Tehetetlenül ki voltam szolgáltatva neki, amikor a nevemet suttogta, újra és újra, miközben belém döfött és fogott. Együtt borzongtunk meg, és ugyan könnyek szöktek a szemembe, kényszerítettem magam, hogy nyitva tartsam őket. Örökké emlékezni akartam az arckifejezésére. Csak az enyém volt.

Mert akkor is, ha ez volt életem egyik legszebb pillanata, mélyen belül sejtettem, hogy ez nem maradhat így.

2 8 . f e j e z e t

Riley tényleg komolyan gondolta, és meghívta Isaacet az esküvőjükre. Rejtélyes volt számomra, hogy miképp vette fel vele a kapcsolatot, hiszen Isaacnek nem volt egyetlen közösségimédia-fiókja sem, és az egyetem nem adta ki az email-címeket idegeneknek. De a nővérem megoldotta, és Isaac igent mondott.

Ennek az előnye az volt, hogy így Isaac autójával utaztunk Rentonba, és nem kellett hajnali négy órakor a pályaudvaron állnom és a vonatra várnom. A hátránya azonban az volt, hogy az óta az este óta, amikor a projektet hivatalosan lezártuk, a hangulat köztünk pattanásig feszült. Valami megváltozott, még akkor, amikor levegő után kapkodva feküdtünk Isaac nappalijának padlóján.

Isaac utána udvarias volt, de természetellenesen csendes. És az Alnél töltött műszakunk alatt is képtelen voltam megszabadulni attól az érzéstől, hogy megpróbál távolságot teremteni közénk. Nem tudtam, hogy mit is jelentsen ez, és az egész Rentonba vezető utat azzal töltöttem, hogy az autó ablakán át a fekete égboltot bámultam, és azon fáradoztam, hogy ne bolonduljak meg. De nem is mertem ezt a témát szóba hozni. Riley néhány óra múlva férjhez megy, és már emiatt is épp elég nehéz volt, hogy megőrizzem a józan eszem, és ne mondjam azt Isaacnek, hogy azonnal forduljon vissza.

Ahogy megérkeztünk Rentonba, Isaac lassabban vezetett, és nézelődött. Ha kimerült volt is a rövid éjszaka és a négyórás vezetés miatt, nem látszott meg rajta. Átmentünk a lakóövezeten, az elővárosokon, ahol a házak előtti kertekből vad grimaszokkal tökök vigyorogtak ránk, és az épületek homlokzatait színes fényfüzérek díszítették. Woodshillben is dekoráltak halloweenre, de a campus teljesen másképp nézett ki, mint itt. Élveztem a látványt, és egy pillanatig elképzeltem, hogy egyszer majd nekem is lesz egy ilyen, az ünnepekre gazdagon feldíszített házam, és hatalmas tálakból édességeket osztogatok majd kis szellemeknek és kísérteteknek. Csak egyetlen olyan halloweenre tudok visszaemlékezni, amit a szüleimmel töltöttem. Zombinak öltöztem, anya fehérre festette az arcomat, és telerajzolta fekete sebhelyekkel. Magam előtt láttam apa mosolyát, amikor kivájt velünk egy tököt.

Mint minden alkalommal, amikor megengedtem magamnak, hogy a szüleimre gondoljak, fájdalmas húzást éreztem a mellkasomban. Boldog voltam, hogy az előtt a ház előtt nem mentünk el, ahol akkor éltünk, mielőtt Melissához kerültünk. A bőröm már így is túlzottan bizsergett, és mintha túl kicsi lett volna a testem számára, és semmi esetre sem akartam, hogy ez még rosszabb legyen. Ez a hétvége nem arról szólt, hogy képtelen vagyok feldolgozni a múltamat. A nővéremről szólt, és az ő jövőjéről azzal a férfival, akit szeret.

Nyolc órakor érkeztünk meg Riley és Morgan házához. Az otthonuk egy város széli erdő mellett állt, melynek magas fái sötétben eléggé ijesztőek tudtak lenni, most azonban a napfelkeltében gyönyörű fényárban úsztak. A fák lombján át narancssárga és rózsaszín fénysugarak vetültek a kocsifelhajtóra.

Mély lélegzetet vettem a friss levegőből, amikor kiszálltam, és kinyújtóztattam a karomat. Éppen akkor nyílt ki a ház ajtaja, amikor Isaac kivette a csomagtartóból a táskákat. Épp megláttam Riley lila haját, amit számos hajcsavaróval rögzített, de máris a nyakamba ugrott, és valamit visított.

– Én is örülök, hogy látlak – feleltem, és átkaroltam. Olyan jólesett átölelni a nővéremet. Mindazok után, ami a múlt héten történt Isaackel, és a rengeteg félelem után, amit már hónapok óta érzek a mai nap miatt, ebben a pillanatban érzelmileg teljesen feldúlt voltam. Riley közelében azonnal jobban éreztem magam. Olyan volt vele, mintha hazatértem volna.

– Hát itt vagy! Tényleg eljöttél! – Megragadta a vállam, és addig rázott, amíg egészen el nem szédültem.

– Csak mert Isaac kényszerített rá – mondtam szárazon, és a vállam felett Isaacre mutattam, aki az autó mellett állt, és hol rám, hol Riley-ra nézett.

– Ó, te jó ég! – kiáltotta Riley levegő után kapkodva, aztán Isaacnek is a nyakába ugrott. Ő viszonozta az ölelését, és megpaskolta a nővérem hátát.

– Köszönöm a meghívást, Riley! Örülök, hogy megismerhetlek.

Riley elengedte őt, és rámosolygott. Aztán tetőtől talpig végigmérte.

– Sawyer olyan óriási titkot csinált belőled – Rám pillantott, és az arcán széles, boldog mosoly jelent meg. – El sem tudod képzelni, milyen boldog vagyok, hogy végre megismerhetlek.

Nem törődtem a kellemetlen verdeséssel a gyomromban.

– Menjünk már be! – mondtam, és felvettem a hátizsákomat, amit Isaac a csomagtartó mellé tett le a földre. – Riley, hiszen rajtad még cipő sincs.

Lenézett a fürdőköpenyére és a meztelen lábára.

– Ó, te jó ég! Igazad van. – Grimaszolt. – A francba. Janice épp az előbb lakkozta ki a lábkörmömet, most biztos mindjárt mérgelődni fog. Úgyis egész idő alatt azt kell hallgatnom, hogy ahhoz képest, hogy mindjárt férjhez megyek, túl laza vagyok.

Mozdulatlanul néztem rá, miközben a szavai visszhangoztak a fejemben.

Férjhez megy. Riley férjhez fog menni.

Hetek óta tudtam, hogy el fog jönni ez a nap. És mégis éreztem, ahogy a pulzusom a szavai hallatán az egekbe szökik, és a szám egyik pillanatról a másikra mintha összeragadt volna.

Akartam valamit válaszolni, de egyszerűen nem voltam rá képes. Hirtelen megéreztem Isaac kezét a két lapockám között. Még a bőrdzsekim anyagán át is meleg érzés volt. Az érintése megnyugtatott, és a pánik is lecsengett bennem tőle. Velem volt. Nem voltam egyedül. Ma nem.

Lágyan mosolygott, aztán a ház felé biccentett. Ugyan nem mondott semmit, mégis megnyugtatott a jelenléte. Az, hogy miként volt erre képes – valószínűleg örök rejtély marad számomra.

Amikor újra Riley-ra pillantottam, kissé eltátott szájjal nézett ránk.

– Mi van? Mozgás! – mondtam.

Azonnal megfordult, és eltűnt a bejárat felé. Felsóhajtottam, és követtem őt. Isaac keze eltűnt a hátamról, és amikor felé fordultam, kerülte a pillantásomat.

Beléptünk a házba, ahol izgatott hangzavar fogadott minket, ami a nappaliból szűrődött ki a folyosóra.

– Hol van Morgan? – kérdeztem bizonytalanul.

Riley a válla felett rám pillantott.

– Ő Lawrence-nél készülődik.

– Ne mondd, hogy ott is aludt! – mondtam, és mosolyt kényszerítettem az ajkamra.

Felhorkant.

– Naná, hogy nem. De ez maradjon a mi titkunk, oké? Ők ottbent semmi szín alatt nem tudhatják meg.

A nappaliban Riley legközelebbi barátnői és koszorúslányai, Harlow és Janice ült az étkezőasztalnál, amire több pezsgőspoharat, egy egész halom sminket és hajsütővasat készítettek ki. Felugrottak, amikor megláttak, és szorosan átöleltek.

– Ezer éve nem találkoztunk, Sawyer. – Rám mosolyogtak. –Jól vagy? – kérdezte Janice, mielőtt Isaacre pillantott. – És ki a kísérőd?

– Ő Isaac – magyaráztam, és a kezemmel felé mutattam. Várakozásteljesen néztek rám, de többet nem fogok erről mondani. Nem azért voltam itt, hogy minden részletről beszámoljak nekik, hogy mi zajlik Isaac és köztem. Még Rileynak sem meséltem erről.

Isaac mindkettejüknek udvariasan bemutatkozott, mielőtt Riley felkísért minket, és gyorsan megmutatta a kísérőmnek a házat. Kicsit később felbukkant Harlow barátja, Pete, aki Isaacet vette a szárnyai alá, miközben Janice megcsinálta a hajamat.

Mivel a hajtűkkel szemben ellenérzéseim voltak, mint általában minden ellen, ami a mozgásszabadságomat bármilyen módon korlátozza, ezért nagy önuralmamba került, hogy ne torkoljam le, miközben a hajamat tépte és húzta. Szerencsére valaki már kinyitotta a pezsgőt. Az alkohol segített, hogy legalább egy kicsit megnyugodjak. Az, és az izgatott mosoly Riley arcán.

Harlow ki akart sminkelni, de sikerült leráznom. Senkit nem engedek az arcomhoz nyúlni, legfeljebb a nővéremet – és neki épp valami máson járt az esze.

Miközben a háttérben egy olyan lejátszási lista szólt, amit Riley állított össze korábban, fekete szemhéjfestékkel jó vastagon kifestettem a szememet, Riley barátnői pedig azokról a szingli férfiakról beszéltek, akikkel Janice ma le akar lépni.

– Nem tudom elhinni, hogy én vagyok itt az egyetlen szingli –mondta Janice olyan hangsúllyal, amiből nem lehetett eldönteni, hogy örül neki, vagy inkább hülyeségnek találja. – Úgy értem, ki hitte volna, hogy éppen te leszel az első, akinek bekötik a fejét?

Riley megvonta a vállát.

– Én biztosan nem. De hogy is szokás mondani? Ha tudod, akkor tudod, és kész.

Harlow elragadtatva sóhajtott fel.

– Én is szeretném, ha Pete megkérné a kezem. De tényleg, példát vehetne Morganről.

– Átugrom majd a menyasszonyi csokor eldobása részt, és ehelyett egyszerűen a kezedbe nyomom, hogy megértse a célzást.

Mosolyogtam.

– És mi van veled, Sawyer? – kérdezte Janice, és a poharával felém mutatott. Velem szemben ült az asztalnál, és billegett a székén.

– Örülök az ingyen alkoholnak – mondtam, és tovább festegettem a szememet.

– Pontosan tudod, hogy nem erre gondoltam. Arra a srácra céloztam, akivel idejöttél.

Bármennyire kedveltem is Janice-t, a kérdezősködése idegesített. Főként mivel ez egyáltalán nem tartozott rá.

– Hagyd békén a húgomat, és inkább találj ki magadnak egytervet későbbre. A vendégek fele ismer téged. A másik fele nem. Inkább valami új dolgot próbálsz ki, vagy egy régi tüzet akarsz újra feléleszteni?

Egy egyszerre hálás és döbbent pillantást vetettem Riley-ra.

– Egy régi tüzet akarsz újra feléleszteni? Mondd csak, Riley, mennyi pezsgőt ittál már meg? – kérdezte Harlow kuncogva.

Riley úgy festett, mintha fejben számolna.

– Lehetséges, hogy inkább át kellene térnem a vízre.

– Jó ötlet. – Azonnal felálltam, és kimentem a konyhába, hogy hozzak neki.

Amikor visszaértem, egy öltönyös férfi állt a nappaliban, és eltartott egy ideig, mire eljutott az agyamig, hogy Isaac az.

A szám tátva maradt és teljesen kiszáradt, amikor tetőtől talpig végignéztem rajta. Szürkéskék öltönyt viselt fehér inggel és sötétkék csokornyakkendővel. Az öltöny tökéletesen állt rajta, és pontosan a megfelelő helyeken simult a testéhez. Tehetetlenül bámultam rá, amikor elhatalmasodott rajtam a vágy, hogy az ujjaimat az inge gombsorába akasszam, és erőszakkal feltépjem.

Isaac észrevette, hogy ott állok az ajtóban. Az említett mosoly leolvadt az arcáról, amikor meglátott a fekete ruhában, amit Riley-val vásároltam, és hullámos, félig feltűzött hajammal. Tudtam, hogy ugyanazt gondolja, amit én. Ki lehetett olvasni a szeméből. És mintha ezt ő is észrevette volna, félrenézett.

Nagyot nyeltem, és a vizespoharat letettem a nővérem elé. Remegett az ujjam. Sürgősen össze kell szednem magam.

– Köszönöm, Sawyer! – mondta, és azonnal ivott egy nagykortyot. – Isaac, egyébként nagyszerűen nézel ki.

– Köszönöm! – mondta halkan, és elpirult.

A bókok elfogadásában továbbra sem volt különösebben jó. De biztos voltam benne, hogy csak idő kérdése, és ezt is tudni fogja.

– Morgan írt nekem éppen – mondta Pete, aki Harlow mellett állt, és egyik karját a lány derekára fonta. Szabad kezével a mobilja képernyőjét görgette. – Úton vannak, és benéznek a pajtába, hogy minden készen áll-e már.

Riley arcából kiszaladt minden szín, és a keze, amiben a poharat tartotta, veszélyesen remegni kezdett. Azonnal odaléptem hozzá, és a kezemet a vállára tettem. Nyugtatóan simogattam a hüvelykujjammal a hátát. Riley megfogta a kezem, és szorosan belekapaszkodott. Hátrapillantott a válla felett, és rám nézett.

– Férjhez fogok menni – suttogta.

Bólintottam.

– De még mennyire.

Nagyot nyelt.

– Sawyer, valamit el kell mondanom neked…

– Ne most – szakítottam félbe. – Utána lesz időnk mindenre. –Riley hevesen bólogatott, és csak ekkor vettem észre, hogy felfelé vittem a hangsúlyt, és ezért a mondatom inkább kérdésnek hangzott.

– Igen, természetesen – habogott. – Csak…

– Most elviszünk a vőlegényedhez – vágtam ismét a szavába. –És utána mindennel telebeszélheted a fejem, ami csak a szívedet nyomja. Oké?

Habozott. De aztán félénk mosoly jelent meg az arcán.

– Oké.

Miután sikerült úgy feladnunk Riley-ra a ruháját, hogy a frizuráját sem tettük tönkre, elindultunk a helyszínre. Isaac és én vittük magunkkal Janice-t, míg Pete Harlow-val Riley-t vitte. Mint az őrült csavargattam a gombokat Isaac autórádióján, és pár percenként váltogattam a rádióadót, mert kevéssel álltam az előtt, hogy megőrüljek az idegességtől. És minél közelebb értünk a pajtához, ez annál rosszabb lett. Isaac eközben kifaggatta Janice-t az állatklinikán végzett munkájáról. Megpróbáltam Isaac hangjára koncentrálni, de a kellemetlen bizsergés a testemben nem múlt el, pontosan úgy, mint ahogy a halántékom lüktetése sem.

Az út csak húsz percig tartott, és egy darabon a víz mellett vezetett, majd egy erdőbe kanyarodtunk be. Sajnos délelőtt elromlott az idő, és most sötétszürke volt az ég, ráadásul esett, mintha dézsából öntötték volna. Ezenkívül piszok hideg is volt. Örültem, hogy a szertartás bent zajlik, mert egyébként megfagytam volna a ruhámban.

Az utolsó métereken a murvás út mindkét oldalára lampionokat helyeztek ki, amiken Riley és Morgan kezdőbetűi világítottak. Mivel ilyen sötét volt, és a napsugarak már nem jutottak át a felhőkön, a lampionok meleg fénye annál hívogatóbbnak tűnt. Követtük a kézzel írott fatáblákat a parkolóhoz, és Isaac leparkolta az autót.

A pajtához vezető úton Janice-szel mindketten elsüllyedtünk a magas sarkú cipőnkben az átázott talajban, miközben Isaac megtett minden tőle telhetőt, és a fejünk fölé esernyőt tartott.

Janice elmondta, hogy a szertartás egy kis melléképületben lesz, a buli utána viszont a nagy pajtában, amely közvetlenül mellette helyezkedett el. Mivel segített a berendezésben és a dekorációban, pontosan tudta, hogy merre kell mennünk. Minél többet mesélt, annál fájdalmasabban tudatosult bennem, milyen kevéssé vettem részt a nővérem esküvői előkészületeiben.

– Bárcsak többet segítettem volna! – motyogtam.

– De hát te készítetted a meghívókat – felelte Janice. – Ezzel sok munkát levettél Riley válláról.

Az út hátralévő részében hallgattunk. A hideg lassan áthatolt a csontjaimon, és a karom libabőrös volt, amit megpróbáltam elsimítani. Örültem, amikor végre odaértünk a melléképület ajtajához, és beléptünk a kis helyiségbe.

– Szép – mondta mellettem Isaac, közben én is körülnéztem. Több széksort helyeztek el, és középen szabadon hagytak egy széles folyosót, ami az ajtótól a helyiség közepéig vezetett. Ott egy nagy, szétnyitott tolóajtó állt, és a mennyezettől a padlóig érő girlandok lógtak róla, amik lágyan ringtak a szélben. Közvetlenül előtte állt egy hosszúkás asztal, amire virágokat helyeztek el, és egy krémszínű terítőt terítettek rá, ami csillogott a meleg fényben. A dekoráció többi része egyszerű volt, és illett az egész helyszín rusztikus stílusához. Pontosan olyan lett, amilyennek Riley leírta, és nagyon tetszett.

Túl korán érkeztünk, de itt-ott már ültek néhányan a hátsó sorokban. Észrevettem Morgant, aki oldalt állt és egy nővel beszélt, akiről azt feltételeztem, hogy ő fogja vezetni a szertartást. Amikor meglátott, a kezét a nő karjára tette, és mondott neki valamit, mire a nő bólintott és elmosolyodott. Aztán odajött hozzám. Szorosan átölelt, és szélesen rám mosolygott.

– Szuperül nézel ki, Morgan – mondtam mosolyogva.

– Ezt én is elmondhatom rólad – felelte, aztán ránézett Isaacre is. – Helló, öreg! Morgan vagyok.

– Isaac. Örülök, hogy megismerhetlek. – Megfogta Morgan kezét, és határozottan megrázta. – És izgulsz?

Morgan vállat vont.

– Nos, nem igazán. Alig várom, hogy végre elkezdődjön.

Morgan mindig ilyen volt. Egy kőszikla, amit semmi nem rendíthet meg. Még a saját esküvője sem.

– Hogy van Riley? – kérdezte váratlanul.

– Szuperül. Rendesen fogyasztott a pezsgőből – mondtam vigyorogva.

– Ezt el tudom képzelni – nevetett fel nyersen.

– Sawyer! – hallatszott Janice hangja a terem hátsó végéből. Megfordultam, és láttam, hogy odaint magához.

– Morgan, meg tudod mutatni Isaacnek a helyét? Azt hiszem, a nővéremnek szüksége van rám.

– Persze – mondta Morgan, és az ülőhelyek felé bólintott. – A ti helyetek az első sorban van, ott elöl, egészen balra.

Isaac bólintott, és már követni akarta Morgant, amikor megragadtam a karját. A szívem őrült módon vert, és az ujjaim belemélyedtek az öltönye anyagába. Meglepetten nézett rám, de aztán valami megváltozott a tekintetében, és a szeme ellágyult. Egy szempillantással később a kezét a nyakamra tolta, és egy picit megsimogatott. Aztán elengedett, és követte Morgant a helyünkre.

– Azt hiszem, mindenki izgatottabb, mint te és Morgan – mondtam, amikor beléptem Riley-hoz az apró fürdőszobába, ahová két embernél nem is fért be több.

Megvonta a vállát, pontosan úgy, mint ahogyan a vőlegénye is tette néhány perccel előbb.

– Egyszerűen csak örülök neki, hogy a felesége leszek.

Bólintottam, és rögtön ezután megráztam a fejem. Olyannak tűnt számomra, mint egy álom, hogy a nővérem tényleg meg fog házasodni. Együtt nőttünk fel, együtt veszítettük el a szüleinket, együtt csináltuk végig a Melissánál töltött időt, és megesküdtünk egymásnak, hogy mindig együtt maradunk. És most? Most ő az életének egy teljesen más pontján tart, mint én. Egyszerűen… valószerűtlen volt.

– Riley, akartam még adni neked valamit. Valami régit – motyogtam egy idő után, és levettem a nyakamból a láncot a medállal.

Lemerevedett. Pontosan tudta, milyen sokat jelent nekem ez a lánc.

– De hiszen itt van a karkötő, Sawyer. Nem kell, hogy odaadd nekem.

– Szeretném, ha viselnéd. Anya is ezt akarta volna, ebben egészen biztos vagyok – mondtam rekedten.

– Én… – Riley megköszörülte a torkát. – Nem is tudom, mit mondjak.

A nyakába tettem a láncot, és megigazítottam a medált. Riley azonnal a kezébe vette és kinyitotta. Megnézte a rólunk készült képet, aztán apa és anya fotóját. Hirtelen a szeme gyanúsan csillogni kezdett.

– Azt kívánom, bárcsak itt lehetnének ma velünk! – suttogta. – Én is.

Ebben a pillanatban Harlow bedugta a fejét a fürdőszobába.

– Á! Ne kezdj máris sírni! A sminked!

Azonnal legyezni kezdtem, hogy ne folyjon ki egy könnycsepp sem a szeméből.

– Te jó ég, nézz csak ránk! – mondta Riley, és hitetlenkedve csóválta a fejét. – Alig tudom elhinni, hogy micsoda bőgőmasinák lettünk.

Egyetértően morogtam.

– Egyszerűen undorító.

Harlow egyik szemöldökét felhúzta.

– Nektek, Dixonoknak, nincs ki mind a négy kereketek.

Szorosan összezártam az ajkaimat. Riley rövidesen nem lesz többé Dixon. Nem fogja viselni már ezt a nevet, és Riley Comptonnak fogják hívni. Néhány perc múlva én leszek az egyetlen Dixon, aki még megmaradt.

– Sawyer – mondta Riley, és a kezem után nyúlt. Az volt azérzésem, hogy akar még mondani valamit, de én egy mosolyt erőltettem az ajkamra, és viszonoztam, hogy megszorította az ujjaimat.

– Örülök nektek.

Ez nem volt hazugság. De nem is felelt meg teljes mértékben az igazságnak.

Felcsendült a zene. Az együttes, ami később a bulin is játszani fog, egy lassú, érzelmes dalt adott elő, és a koszorúslányok beléptek a helyiségbe. Most, hogy jobban megtelt, és szinte az összes foglalt volt a majd hetven ülőhelyből, kellemes meleg volt. Ennek ellenére libabőrös lettem, amikor megláttam, hogy Harlow és Janice, akik mindketten csoda szépek voltak az orgonalila ruhájukban, lassan végigsétálnak a székek közti folyosón.

Amikor az út felénél jártak, előrenéztem Morganre. Most ő is feszültnek látszott, és amikor felém nézett, bátorítóan rámosolyogtam. Visszamosolygott rám, és a mellkasa felemelkedett, ahogy mély lélegzetet vett.

Amikor Harlow és Janice megérkezett előre, mindenki várakozásteljesen nézett az ajtó felé. A zenekar egy lassú dalba kezdett, amitől azonnal libabőrös lettem. Amikor Riley megjelent Morgan apjával a karján a bejáratnál, minden vendég felállt, és megfordult, hogy lássák őket.

Egy pillanatra megijedtem attól, hogy Riley megfordul és elszalad, annyira feszültnek látszott. De aztán megpillantotta Morgant, és az arca egyből boldogságban úszott. Szeme felcsillant, és látszott rajta, hogy legszívesebben előrerohant és a nyakába ugrott volna. Szerencsére Morgan apja szorosan fogta őt, és nyugtatólag megpaskolta a kezét, mellyel belékarolt.

Mindvégig visszatartottam a lélegzetem. Amikor Riley előreért, és megcsókolta az apósa arcát, a férfi azt mondta neki:

– Nagyon örülök, hogy mostantól van egy lányom is.

A fájdalom a szívemben teljesen váratlanul ért. Összerándultam, és azonnal magamon éreztem Isaac pillantását.

– Köszönöm – mondta rekedten Riley. Aztán az apósa átadta a kezét Morgannek.

És akkor ott állt. A gyönyörű nővérem, a mellett a személy mellett, aki a legfontosabb volt az életében. Miközben én itt lent ültem, és néztem őt.

Morgan motyogott valamit, amin Riley elnevette magát. Nem láttam jól az arcát, de a válla remegett. Miközben Harlow-hoz fordult és átadta neki a menyasszonyi csokrát, rám mosolygott. Futólag megérintette a medált, és én bátran visszamosolyogtam, még ha olyan érzés volt is, mintha közben a szívem darabokra hullott volna. Aztán elhallgatott a zene, és a ceremóniamester beszélni kezdett. A szavai mintegy kábulatban suhantak el mellettem, és amikor mindketten természetesen igennel feleltek a házasságkötés előtt feltett kérdésre, azt is csak fél füllel érzékeltem.

Csak az hozott vissza a jelenbe transzszerű állapotomból, amikor a vendégek nevetésben törtek ki körülöttem. Megfigyeltem, ahogy Morgan egy huncut mosoly kíséretében egy cetlit tömött az öltönye zsebébe – szemlátomást úgy tett, mintha nem emlékezne a házassági ígéretére, és papírról kellene felolvasnia azt. Ezután a pillantása ismét elkomolyodott, és megköszörülte a torkát. Határozottan Riley szemébe nézett, amikor megfogta a nővérem kezét.

– Riley – kezdte, és még egyszer meg kellett köszörülnie a torkát. Mosolyogva folytatta. – Amikor megismerkedtünk, azonnal tudtam, hogy te vagy az a nő, akivel le szeretném élni az életemet. Neked soká tartott, hogy ezt megértsd, de most… itt állunk. És én vagyok a legboldogabb férfi a világon, mert még mindig nem tudom elhinni, hogy tényleg igent mondtál. – Egy rövidke pillanatra valami sötétség csillant meg a szemében, és a következő szavai olyan érzést váltottak ki belőlem, mintha ököllel gyomorszájon vágtak volna: – Tudom, hogy az élet nem volt mindig fair hozzád és a családodhoz. Tudom, hogy te és Sawyer olyan dolgokon mentetek keresztül, amiket nem kívánok senkinek. De nem csak ezért ígérem meg neked, hogy a mai naptól mindig a támaszod leszek. Megígérem neked, hogy bátorítalak, megbízom benned és tisztellek. Megígérem neked, hogy a családod leszek, felnövök melletted, és mindig egy magasságban leszek veled. Gondoskodni fogok rólad, és veled együtt elébe állok minden kihívásnak, amit az élet elénk vet. Szeretlek.

Többször nyeltem egymás után, és kétségbeesetten próbáltam visszaküzdeni azokat a könnyeket, melyek a szavai közben a szemembe gyűltek. A pillantásom fátyolos volt, ezért nem láthattam Riley reakcióját, de hirtelen megéreztem, hogy Isaac megmozdul mellettem. A következő pillanatban megragadta a kezem, és összefonta az ujjainkat.

Lágyan megszorította, csak egyszer.

Nem mertem ránézni, mert féltem, hogy elveszítem a józan eszem.

– Morgan – kezdte Riley ebben a pillanatban, és jól hallhatóan kifújta a levegőt. Csak elképzelni tudtam, milyen nehéz lehet számára ez a pillanat. Soha nem beszéltünk érzelmekről, soha nem mondtuk ki hangosan, mi zajlik bennünk. Most pedig arra készült, hogy ez előtt a sok ember előtt pontosan ezt tegye, ami ezen a napon másodszor tudatosította bennem, milyen kevés közös dolog maradt már bennünk. Nevetett, röviden, bizonytalan hangon, mielőtt tovább beszélt.

– Nem vagyok a szavak embere. Főleg azért nem, mert nyomás alatt állok, és hetven ember figyel rám. – Mindenki vele nevetett. – De annyit elmondhatok: amikor megismertelek, az életemnek épp egy nem jó pontján tartottam. Sok hibát követtem el. Egészségtelen dolgokat tettem, amik előbb vagy utóbb biztosan az életembe kerültek volna. De mióta téged ismerlek, az a késztetés, hogy tönkretegyem magam, elmúlt.

Hallottam, hogy remeg a hangja, és legszívesebben átöleltem volna. De ez már nem az én feladatom volt.

– Csak neked köszönhetem, hogy itt vagyok ma. Te juttattál el oda, hogy újra képes vagyok örömöt érezni. Nincsen elég szó, amivel ki tudnám fejezni a hálámat ezért.

Harlow felé nyújtott egy zsebkendőt, és Riley felitatta vele a könnyeit a szeme alatt. Mostanra már Morgan is a könnyeivel küszködött, és el kellett néznem róluk.

Ehelyett Isaac és az én kezemre néztem, melyek a combomon nyugodtak.

– Te vagy a legjobb barátom. Általad már nem érzem egyedül magam, hanem otthonra találtam. Megígérem neked, hogy veled nevetek és veled sírok. Fejlődöm veled, és támogatom az álmaidat. Megígérem neked, hogy semmilyen kaland során sem hagylak cserben, és szeretlek, mindennap és minden éjjel, életünk minden másodpercében.

Riley otthonra lelt.

Azt hallani, hogy mindezt elmondta, egyrészt olyan felfoghatatlanul boldoggá tett, másrészt olyan felfoghatatlanul fájt, hogy az érzelmeim teljesen túlcsordultak, és alig kaptam levegőt. A szüleink halála óta semmi másra nem vágytunk, mint egy családra. Olyan emberekre, akikben megbízhatunk és akik boldoggá tesznek minket. Hogy ezt megtalálta Morganben, az több volt, mint amit valaha is remélhettem számára. Morgan nem fogja megbántani őt. És Riley nem fogja ellökni őt magától. Ebben tökéletesen biztos voltam.

Csak akkor vettem észre, hogy sírni kezdtem, amikor a könnyek a kezemre és Isaacére csöppentek, egyik a másik után.

– Hé! – motyogta Isaac. A hüvelykujjával lágyan simogatta a bőröm.

Ránéztem. Egy pillanatra elvesztem a szemében, és hagytam, hogy a keze melegséggel árasszon el.

Aztán újra előrenéztem.

Az első esküvői tanú Morgan felé nyújtott egy kis párnát, rajta a gyűrűkkel. Morgan elvette Riley gyűrűjét, és a nővérem bal kezének a gyűrűsujjához tartotta.

– Neked adom ezt a gyűrűt a szerelmem jelképeként, mindazzal együtt, ami én vagyok, és mindazzal együtt, amim van.

Lassan felhúzta az ujjára. Riley elvette a másikat, és megismételte a szavakat, miközben felhúzta a gyűrűt Morgan ujjára.

Fogalmam sincs, mit történt ezután. Szinte kábulatban voltam. Az egyetlen dolog, amit elmosódottan észleltem, az az volt, ahogy a nővérem és a férje, Mr. és Mrs. Compton a jelenlévők tapsa közepette megcsókolták egymást.

2 9 . f e j e z e t

Isaac és én hallgattunk, miközben követtük a többi vendéget a nagy pajtába, ahol a buli zajlott. Nem kerestem meg az asztalunkat, hanem azonnal a bár felé vettem az irányt. De mikor odaértem, megállapítottam, hogy egyáltalán nem vágyom az alkoholra. Egyszerűen csak be akartam bújni az ágyba.

Isaac kicsit később megtalált, és odatámaszkodott mellém a pulthoz.

– Szép szertartás volt – mondta, mintha csak az időjárásról beszélne.

Felnéztem rá, és megpróbáltam értelmezni a tekintetét – hiába.

– Kicsit túl szép is volt az én ízlésemhez képest – feleltem, és az ujjamat végighúztam a szemem alatt, hogy az utolsó elkenődött szempillafestéknyomokat is eltávolítsam.

– Minden rendben? – kérdezte ekkor, ezúttal sokkal halkabban.

Megvontam a vállam, pedig valójában hevesen kellett volna ráznom a fejem. Egyáltalán nem volt rendben semmi, de azt hittem, hogy mostanra már elég jól ismer ahhoz, hogy ezt pontosan tudja.

Isaac hol határozatlanul rám nézett, hol a teremben nézett körül.

– Nem ülünk le az asztalunkhoz?

Ismét megvontam a vállam, de hagytam, hogy elvegye tőlem a poharat, letegye a pultra, és a kezét a hátamra tegye. A nagy, kerek asztalokhoz vezetett, amiket mind fehér, hosszú abroszokkal terítettek le. Fekete szalvéták és üvegpalackok voltak rajtuk, bennük fekete rózsaszál. Nem volt kétséges, hogy Janice és Harlow a dekorációt Riley ruhájához igazítottak. Tetszett. A fehér székek szép kontrasztot képeztek a sötét fából épült pajtával. Néhol már egészen ütött-kopott volt, de mivel a sarkokból lógó rengeteg fényfüzér a helyiséget szép, meleg fénybe borította, ez szinte fel sem tűnt. Az egymás után érkező vendégek gyönyörködtek benne körülöttünk, míg az ülőhelyüket keresték.

Isaackel Riley és Morgan asztalánál ültünk. Morgan mamája azonnal beszélgetésbe elegyedett Isaackel, miközben én a ruhám szegélyét piszkáltam. Boldog voltam, hogy egy örökkévalóságnak tűnő idő után Riley és Morgan odajöttek végre hozzánk. Azonnal szorosan átöleltem a nővéremet, és a karomba zártam. Az arcomat a nyakába temettem, és az ölelése olyan szorossá vált, hogy alig kaptam levegőt.

Nem sokkal később megnyílt a svédasztal. A fogások ínycsiklandónak tűntek, de egy falatot sem tudtam lenyelni. Csak piszkáltam a tányéromon az ételt, és azon fáradoztam, hogy fenntartsam a csevegést Morgan szüleivel. Isaac tekintetét néha-néha magamon éreztem, de nem mondott semmit.

A vacsora után néhány beszéd következett, baráti pároktól és Morgan apjától. Pohárköszöntő is elhangzott, aztán a helyemről, az asztalunktól figyeltem, ahogy Riley és Morgan eltáncolták az esküvői táncukat. Morgan az egyik karjával átölelte a nővérem derekát, és szorosan magához húzta őt. A másik kezével a kezét fogta és a mellkasához szorította. Nem betanult koreográfia volt, hanem egyszerűen csak kettejük közös pillanata. Borzasztóan vágytam rá, hogy bárcsak elhoztam volna a kamerámat, hogy lefényképezhessem őket. De Frank otthon maradt – Riley kívánságára. Azt mondta nekem, hogy élvezzem az ünneplést, és ne dolgozzak. Közben pedig el sem tudtam volna képzelni magamnak semmi jobbat annál, mint hogy ebben a pillanatban legyen valami dolgom.

Még mielőtt az utolsó ütemek elhalkultak és a zenekar egy másik dalba kezdett volna, a nővérem és a férje gyors csókot váltottak. Aztán elengedték egymást, és egyenesen odajöttek hozzánk. Riley Isaac keze felé nyúlt, ugyanekkor Morgan megfogta az enyémet. Mikor a következő dal elkezdődött, és Morgan megforgatott, máris a táncparkett közepén találtuk magunkat.

– És? Ugye nem is olyan rossz, mint amire számítottál? – kérdezte tőlem mély hangján.

Gyengén mosolyogtam. Oldalra vetettem egy pillantást, és láttam, ahogy a nővérem Isaackel táncol. Úgy mosolygott, hogy fülig ért a szája.

– Köszönöm, hogy boldoggá teszed a nővéremet – mondtam halkan.

– Ez a legjobb dolog, amiben valaha részem volt. Az életemet azzal fogom tölteni, hogy Riley minden napját az élete legjobb napjává tegyem. Remélem, ezt tudod.

– Természetesen.

– Komolyan gondolom. Tudom, hogy voltak fenntartásaid, ami az esküvőnket illeti, de én szeretem őt. Mindent meg fogok tenni érte. Tudom, hogy semmit nem tehetek jóvá, ami veletek történt, de mindennap meg fogom mutatni neki, hogy mennyire szeretem.

Éreztem, hogy már megint könnyek gyűlnek a szemembe.

– Sürgősen fejezd be, hogy könnyekre fakasztasz.

Válaszul csak dörmögve felnevetett, és még szorosabban magához húzott.

– Az én kishúgom is vagy, Sawyer. Bármikor hozzám, hozzánk fordulhatsz, ha valami történik. Remélem, ezt tudod. Mindannyian egy család vagyunk, mától fogva teljesen hivatalosan is.

Szerencsére olyan nagy volt és olyan közel húzott magához, egyébként mindenki láthatta volna a könnyeim nyomát az arcomon.

Nagyra értékeltem, hogy ezt mondta, még ha nem is volt igaz. Ez itt nem az én családom. Az emberek nagy részét nem is ismertem, és nem is éreztem rá késztetést, hogy megismerjem őket.

De nem szóltam egy szót sem, és elviseltem a dal hátralévő részét. Amikor véget ért, Morgan eltávolodott tőlem egy lépésre, és fürkésző szemekkel nézett rám.

– Rosszul nézek ki? – kérdeztem, és összerándultam, mikor meghallottam, mennyire orrhangon beszélek. Pfuj.

– Kicsit mint egy mosómedve – felelte mosolyogva, és letörölte az arcom.

– A legjobb, ha most gyorsan kimegyek… – motyogtam. Morgan még egy kicsit megfogott.

– Riley-nál is évekig tartott, mire hitt nekem és megbízott bennem. Nálad sem fogok tágítani, Sawyer, és folyton-folyvást el fogom ismételni, amíg meg nem érted.

Bólintva sarkon fordultam, mielőtt még többet tudott volna mondani. Gyors léptekkel a mosdó felé tartottam. De nem jutottam messzire. Hirtelen valaki megragadta a karomat.

Megbotlottam és megálltam. Összezavarodva néztem fel.

És ekkor sóbálvánnyá meredtem.

Olyan érzés volt, mintha valaki az összes levegőt kiszívta volna a teremből. Elszédültem, egyszerre lett melegem és fáztam, a szívem pedig először egyáltalán nem vert, aztán hirtelen túl gyorsan is.

Melissa állt előttem.

Egy cseppet sem változott, még most is pontosan ugyanúgy nézett ki, mint öt évvel ezelőtt: magas volt és vékony, ugyanaz a világosszőke haj, ugyanaz a markáns orr és ugyanaz a kék szempár, mint amilyen az enyém is. Csak a hosszúkás ráncok lettek még hosszabbak a szája szeglete mellett, úgyhogy még keserűbben nézett ki, mint akkor, és sokkal idősebbnek, mint negyvenkét éves.

– Helló, Sawyer! – mondta gúnyosan. – Rég nem láttalak.

Rábámultam. Izzadságcseppek jelentek meg a homlokomon, miközben egyszerre az egész testem libabőrös lett. Mit keres itt Melissa? Mi az ördögöt csinál Riley esküvőjén?

– A legutolsó alkalommal, amikor láttuk egymást, akkor a vécém fölé hajoltál, mert túl sokat vedeltél. Másnap reggel eltűntél.

Elrántottam a karom, és eltávolodtam tőle egy lépést. De nem tudtam megfordulni. Miért nem voltam képes megfordulni?

– De ne aggódj, Riley mindent megmagyarázott nekem! – folytatta Melissa zavartalanul tovább. Hangja csöpögött a gúnytól és a gyűlölettől. Fogalmam sem volt, miről beszél. Tehetetlenül néztem körül, Riley-t vagy Morgant kerestem, bárkit, aki meg tud szabadítani ebből a rémálomból.

– Tényleg egyáltalán nincs semmi mondandód?

Szóhoz sem jutva meredtem rá.

Humortalanul felnevetett, gonosz, rövid hangot adott, mely szörnyű emlékeket ébresztett bennem.

Emlékeztem a tizedik születésnapomra, amikor senkit nem hívhattam meg az osztálytársaim közül, és a napot egyedül töltöttem a szobámban, ajándékok és ölelések nélkül. Ez volt az első születésnapom a szüleim nélkül. Emlékeztem rá, amikor tizenhárom éves lettem, és Riley olyan beteg lett, hogy nem volt képes járni, és elvesztette az eszméletét a fürdőszobában. Megpróbáltam megtartani őt, de elvesztettem az egyensúlyomat, és közben a halántékommal a fürdőkádhoz vágódtam.

Erősen véreztem, és valószínűleg agyrázkódást is szenvedtem. Melissát nem érdekelte.

– Te tényleg ugyanolyan vagy, mint az anyád – sziszegte ekkor, és ezzel kiszakított a gondolataimból.

Újra a hangomra találtam.

– Tessék? – krákogtam.

– Pontosan ugyanolyan ostoba és ugyanolyan hálátlan. Én neveltelek fel, és még arra sem vagy képes, hogy rendesen üdvözölj?

Lassan úgy tűnt, hogy ismét működnek az agyamban az idegpályák.

– Te megőrültél? – morogtam, és el akartam távolodni tőle, amikor újra a karom után nyúlt és megfogott.

– Pontosan olyan vagy, mint az anyád. Úgy táncolsz a frissen házasodott sógoroddal, mintha rögtön az ágyába akarnál ugrani. Nem hiszem el, hogy ilyet teszel Riley-val – sziszegte felém. Az ujjait egyre jobban belemélyesztette a karomba.

Megpróbáltam kiszabadulni, de a francba is, erős volt.

– Azonnal engedj el! – mondtam halálosan halkan, és magam is meglepődtem rajta, mennyire nyugodtnak tűnt a hangom. Ebben a pillanatban minden összeomlott bennem, amit az utóbbi években megpróbáltam felépíteni.

Mit keres itt?

– Mi van azzal a pasival, akivel idejöttél? Nem elég neked? –folytatta, és a szája melletti ráncok mintha még mélyebbekké váltak volna. Egy ér kidagadt a nyakán, és a körme a bőrömbe mélyedt. – Te tényleg teljesen olyan vagy, mint az anyád.

– Azonnal engedj el, Melissa! – ismételtem meg. A mellkasom annyira szorított, hogy az volt az érzésem, bármelyik pillanatban megfulladhatok.

Láttam a szemem sarkából, ahogy a körülöttünk állók közül néhányan felénk fordultak. Izgatott duruzsolás és sugdolózás hallatszott, ami egyre hangosabbá vált.

Ez most nem történhet meg.

Ez tényleg nem történhet meg.

– Hiszen soha nem akartátok meghallani. Nem akartátok felfogni, micsoda undorító ribanc volt Erin… Csak egy csattanást hallottam.

Aztán heves égést éreztem a jobb kezemben. És láttam Melissát, aki hátratántorodott és elesett. Kezét az orrára szorította, és felfelé bámult rám. Amikor elvette a kezét, megláttam a vért az ujjain.

Hátráltam egy lépést, míg az asztalnak nem ütköztem, és belekapaszkodtam.

Rosszul vagyok a vér látványától, mióta anyát megtaláltam a fürdőkádban.

– Mi az ördög folyik itt? – hallatszott váratlanul Riley hangja. Az emberek gyűrűjén át sietett oda, akik körénk gyűltek, és hirtelen megállt, amikor meglátta, hogy Melissa véres arccal fekszik a földön.

Kezét a szája elé kapta, és hullasápadt lett. Amikor felém fordult és rám nézett, tekintete tele volt csalódottsággal és hitetlenkedéssel.

Melissa Morgan segítségével állt fel. Morgan elővette a díszzsebkendőt a zakója felső zsebéből, és odanyújtotta neki, hogy az orra alá tudja tartani.

– Te jó ég, Melissa, sajnálom! – motyogta Riley, és óvatosan megfogta a karját.

Eltátottam a szám. Aztán becsuktam. Döbbenten bámultam a nővéremre.

– Meghívtad őt az esküvődre? – suttogtam. A zenekar már rég abbahagyta a játékot, különben Riley nem értette volna meg, amit mondtam.

Riley szorosan, egy vékony vonallá zárta össze a száját. Végül gyorsan bólintott.

Egész testemben remegtem.

– Mondd, hogy ez nem igaz! – nyögtem ki magamra erőltetettönuralommal. – Mondd, hogy nem tettél ilyet!

Riley tett egy lépést felém, de én hátráltam.

– Sawyer – mondta könyörögve.

– Ki vagy te? – kérdeztem. Komoly erőfeszítésembe került, hogy egyenesen állva maradjak. – Mindazok után, amit velünk tett!

– Pontosan ezért nem mondtam el neked. Mert tudtam, hogy nagy ügyet csinálsz majd belőle – felelte Riley. A hangja remegett.

– Egy kicsit sem változtál – kapcsolódott be közben Melissa is. – Még mindig ugyanaz az elkényeztetett kis szemétláda vagy, mint régen.

– Melissa – sziszegte Riley. – Megígérted nekem.

Melissa szabad kezével rám mutatott.

– Nézd csak meg, mi lett belőle, Riley! – mondta feldúltan. –Hiszen ezt te sem találhatod helyénvalónak! És egy ilyenért áldoztam fel éveket az életemből.

Hirtelen túl sok lett mindenből. Egyszerűen túl sok. Van egy határ, hogy egy ember egy nap alatt mennyit bír elviselni. És én az enyémet ezzel elértem.

– Hogy merészelsz így beszélni velem? – kiáltottam rá Melissára. Olyan volt, mintha egyszerre több biztosíték égett volna ki bennem. – Hogy merészelsz ennyi ember előtt megbántani, és ezeket a dolgokat a fejemhez vágni? – Egyre hangosabbá váltam, és tettem egy fenyegető lépést felé.

Hirtelen Isaac termett ott, és az utamba állt.

– Hagyd abba! – mondta nyugodtan.

– Menj az utamból, Isaac! – sziszegtem.

Riley Isaac mellé állt, és rám bámult. – Nem hiszem el, hogy megütötted.

– Megbántotta anyát. És engem. És…

– Ez mindig is így volt, Sawyer – felelte felhevülten. – Az, hogy meghívtuk, egy lépés lett volna a helyes irányba. Egyfajta újrakezdés.

– Újrakezdés? – Legszívesebben megráztam volna Riley-t. –Mégis minek az újrakezdése? Csak mert neked most van egy szuper férjed és egy szuper családod, az nem jelenti azt, hogy mindent meg nem történtté tudsz tenni, ami egykor megesett!

Riley összerándult, én pedig azon nyomban megbántam, amit mondtam.

– Riley… – tettem felé egy lépést, de kitért előlem.

– Látod, hogy mit művelsz? – mondta Melissa gúnyosan. – Épp azon vagy, hogy tönkretedd a nővéred boldogságát. Pontosan, mint ahogyan az anyád tette velem, amikor gyáva nyúlként felvágta az ereit!

Egyszerűen elvesztettem a kontrollt. Ismét tettem felé egy lépést. És ismét ott volt Isaac, aki visszatartott. Győzködött engem, lágyan és megnyugtatóan, de védekeztem. Nem akartam odafigyelni rá. De aztán hátulról szorosan átfogott a karjával, és a száját a fülemhez egészen közel téve azt mondta:

– Tudatában vagy, hogy most teszed tönkre a nővéred életének legszebb napját?

Az egész testem remegett.

– Engedj el, Isaac!

– Nem. Átléptél minden határt. Mindegy, mit mondott, nem engedem, hogy még egyszer nekiess ennek a nőnek.

Szavai olyanok voltak, mint egy késszúrás, bele a hátam közepébe. Annyira fájtak, hogy összegörnyedtem, és egy pillanatig csak döbbent zihálásra voltam képes. Isaac kihasználta az alkalmat és felemelt. Gyors léptekkel kivitt, mintha nem lennék nehezebb, mint egy üres költöztetődoboz. Letett a verandán, távol a többi vendégtől. De nem engedett el. Továbbra is a karjában tartott, és magához szorított, mintha ezzel meg tudná akadályozni, hogy teljesen elveszítsem az eszem.

– Az ő oldalára álltál – böktem ki. Nem tudtam megmozdulni, olyan erősen szorított.

– Ez nem igaz. Csak nem akarom, hogy…

– Hallottad, hogy mit mondott nekem az előbb – mondtam, és végre sikerült kiszabadítanom magam a fogásából.

Felé fordultam. Pillantása tele volt fájdalommal.

– Igen, hallottam. És szörnyű volt. De nem akartam, hogy ezáltal tönkremenjen Riley esküvője. Azt egész életedben bántad volna.

– Tehát én vagyok a felelős azért, hogy Riley esküvője balul sül el? Én? – támadtam rá.

Mindkét kezemmel meglöktem a mellkasát, és mivel olyan jó érzés volt, rögtön még egyszer megtettem. És egy harmadik alkalommal is, míg hátra nem tántorodott, és a kezével bele kellett kapaszkodnia egy fagerendába.

– Hogy hihettem azt, hogy te tudni fogsz bármennyit is változtatni az elfuserált életemen? – A hajamba túrtam, és meghúztam. A szúró fájdalomnak megörültem. – Hogy hihettem abban, hogy te másmilyen vagy?

– Más vagyok – morogta, és a kezét ökölbe szorította. – Csak mert nem támadtam rá, mint egy őrült, az még nem jelenti, hogy nem is találom szörnyűnek. Gyűlölöm, amit tett veled, és ha tudnám, az egészet meg nem történtté tenném. De ezt nem feltétlenül a nővéred esküvőjén kell tisztáznod, Sawyer!

Rá sem tudtam tovább nézni. A testem összes, még a legkisebb izma is fájt, és a fájdalom nemcsak a lélegzetemet fojtotta el, hanem a hangomat is elvette.

– Egyetlenegy alkalommal akartam én is valakit, aki kiáll értem. De miért gondoltam azt, hogy éppen te lehetnél az? – suttogtam. – Nem lett volna szabad idehoznom téged. Ez az egész egy óriási hiba volt.

– Sawyer… – Tett felém egy lépést, de kitértem előle, és a fejem csóváltam.

– Nem. Azt gondoltam… Egy pillanatra azt gondoltam, lehetünk több, mint az a nevetséges projekt. De te még mindig ugyanaz a naiv, ostoba fiú vagy, akit én akkor csak szánalomból csókoltam meg.

Összerándult, mintha megütöttem volna. A tekintete hideggé vált, és a szemében olyan keménység jelent meg, amilyet még soha nem láttam benne. Egyszerre tudatosult bennem az itteni, kinti hideg. Isaac minden további szó nélkül megfordult, és a füvön át elviharzott. Azt már nem látta, hogy bele kellett kapaszkodnom a mögöttem lévő gerendába, hogy ne zuhanjak a földre.

3 0 . f e j e z e t

Még azon az éjszakán visszautaztam Woodshillbe. A kis alkalmi táska kivételével, amit az esküvőre vittem magammal, semmi nem volt nálam, mert a többi holmim Riley-nál és részben Isaac autójában volt. De ez nem érdekelt.

Teljesen kába voltam.

Már csak egyetlenegy személy volt, akit az éjszaka közepén felhívhattam, és megkérdezhettem tőle, hogy a woodshilli pályaudvarra értem tud-e jönni – Dawn.

Rajta kívül nem maradt senkim. Elértem, hogy egyetlen estén ellökjem magamtól Riley-t is és Isaacet is.

Dawn azonnal felvette a telefonját. Nem tett fel kérdéseket, csak annyit mondott, hogy ott lesz, amilyen gyorsan csak tud.

A hálától majdnem sírni kezdtem. November volt, és nem volt rajtam semmi más, csak egy rövid, vékony ruha és egy pár magas sarkú cipő. Az elkenődött sminkemmel, és olyan frizurával, melyből vad összevisszaságban állt ki egy csomó hajtű, biztosan iszonyú ijesztően festettem.

Mindenesetre a vonaton senki nem szólt hozzám, és egész úton kifelé bámulhattam a sötétbe, ahol a mellettem elhúzó fákat, hegyeket és erdőket csak sematikusan ismertem fel.

Inkább letámolyogtam a vonatról, mint leszálltam, közben pedig színjózan voltam. Már messziről felismertem Dawnt. A peron végén állt, mellette Spencer, aki az egyik kezével átkarolta őt. Amikor Dawn észrevett, hullasápadt arccal odajött hozzám, majd megfogta a karomat. Spencer közvetlenül mögötte állt, és levette a kabátját, hogy a vállamra tegye.

Aztán Dawn a karjába vett. Nem kérdezte, hogy mi történt. Ehelyett azt motyogta, hogy minden rendbe fog jönni. Nem mondtam neki, hogy én ebben nem hiszek.

Spencer kitett minket a kollégiumnál. Mikor a szobánkba értünk, azonnal a szekrényemhez mentem, és kivettem azt az üveg vodkát, amit vészhelyzetekre rejtettem el. Mindenesetre nem számoltam Dawnnal, aki hirtelen mellettem termett, és kivette az üveget a kezemből. Aztán kiment a szobából, és pár perccel később visszajött az üres üveggel.

– Nem engedem, hogy most leidd magad a sárga földig! –mondta szigorúan.

Nem figyeltem rá, bedőltem az ágyamba, és becsuktam a szemem.

Ekkor sem számoltam Dawnnal. Fogta a takaróját, és odajött hozzám, egy csomag sminkeltávolító kendővel a kezében.

– Megengeded? – kérdezte, és leült mellém.

Bólintottam. Nekem egyszerűen minden mindegy volt.

Dawn kivett egy kendőt a csomagolásból, és lágyan törölgette vele az arcomat.

– Csukd be a szemed! – mondta halkan.

Becsuktam a szemem, ő pedig elkezdte törölgetni a sminkem fekete maradványait. Nagyon lágyan csinálta, és az után a rengeteg könny és fájdalom után jótétemény volt, hogy meleg ujjait éreztem a bőrömön. Addig folytatta, amíg minden nyom el nem tűnt.

Aztán hátradőlt, és elkezdte simogatni a hajam.

– Köszönöm, hogy a barátnőm vagy – suttogtam egy kis időelteltével, és őszintén reméltem, hogy nem hangzik olyan szánalmasan, mint ahogyan éreztem magam.

Csak egész kicsit hagyta abba. Aztán tovább simogatta a fejemet, egészen addig, amíg nyugtalan álomba nem zuhantam.

Amikor másnap reggel felébredtem, a mennyezetet bámultam. Az első pillanatban azon tűnődtem, hogy miért érzem magam ilyen borzasztóan, míg vissza nem jöttek az emlékek, hogy mi is történt az előző nap.

Hirtelen felültem. Szédültem, és az egyik kezemmel meg kellett kapaszkodnom a falban. Dawn felém fordult az íróasztala mellől, és aggódva nézett rám.

– Jó reggelt! – mondta, és felállt, hogy odajöjjön hozzám.

– Jó reggelt! – feleltem idegesen, és a táskám után nyúltam, ami az ágy előtt hevert a földön. Előkotortam a telefonomat.

Morgan megpróbált felhívni. Kilencszer.

– A francba! – szitkozódtam, és azonnal a visszahívásra kattintottam.

– Egyedül hagyjalak egy kicsit? – kérdezte Dawn. – Vagy inkább maradjak veled?

– Én… azt hiszem, hogy egyedül kell beszélnem Riley-val –dadogtam, amikor meghallottam, hogy kicseng.

– Halló! – hallatszott Morgan hangja a vonal másik végén.

– Morgan? Én vagyok az – mondtam gyorsan, miközben Dawn kiment a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Hála az égnek! – hallottam, ahogy kifújta a levegőt. – Aggódtunk miattad.

– Ő az? – hallottam meg Riley hangját a háttérben. – Azonnal add ide! – Zörgés hallatszott. – Sawyer? – Igen, én vagyok az. Riley… – Jól vagy? – szakított félbe.

– Én… nem. Igen. Úgy értem, én…

– Épségben odaértél? Bárhova léptél is le, úgy értem. – Elég jólismertem ahhoz Riley-t, hogy halljam, mekkora erőfeszítésébe kerül, hogy ne kezdjen el kiabálni velem.

Halkan sóhajtottam.

– Igen. Woodshillben vagyok. Csak azt akartam mondani…

– Nekem mindegy, mit akarsz mondani. Annyira dühös vagyok rád. Nemcsak a Melissával történtek miatt, hanem azért is, mert egyszerűen eltűntél.

– Azt gondoltam, nem akarjátok, hogy ott maradjak – krákogtam.

Meghatározhatatlan hangot adott ki.

– Hagyjuk ezt az egészet, Sawyer! Egy kis nyugalomra van szükségem azok után, ami tegnap történt.

– Sajnálom – tört ki belőlem. – Olyan őrült módon sajnálom, Riley. Olyan rossz dolgokat mondott, anyáról és… és rólam, és én… én egyszerűen elveszítettem a kontrollt.

Egy pillanatig nem mondott semmi, és hallottam, ahogy remegve beszívta a levegőt.

– Elhiszem neked, hogy sajnálod. De ez nem változtat semmit azon, hogy csalódtam benned.

Nagyot nyeltem.

– Mit jelent ez? – kérdeztem egy kis idő múlva, alig hallhatóhangon.

Éreztem, ahogy a szívem dobol a mellkasomban, amikor Riley nem válaszolt rögtön.

– Elfogadom a bocsánatkérésedet – mondta végül halk, de határozott hangon. – De… most egyszerűen egy kis időre van szükségem a magam és a férjem számára.

Az volt az érzésem, hogy zuhanok.

– Oké.

– Majd jelentkezem. Rendben?

Bólintottam, és ugyan ezt nem is láthatta, de letette a telefont.

Olyan erősen beleharaptam az alsó ajkamba, hogy fémes ízt éreztem. Rosszul voltam, és az volt az érzésem, hogy egyre mélyebbre zuhanok. Semmi nem volt ott, ami felfogott volna, semmilyen talaj, ahol földet érhetnék. Egyszerűen tovább estem, és a zúgás a fülemben egyszer csak mindent elnyomott.

Három napig el sem mozdultam onnan. Csak akkor álltam fel, mikor a fürdőszobába mentem, és csak akkor ettem, amikor Dawn rákényszerített. Nem beszéltünk sokat, arra sem voltam képes. Olyan volt, mintha elvették volna az erőmet, hogy a való életben boldoguljak. Már csak a takarókból lévő gubómban működtem a kollégiumi szobám ágyán.

A negyedik napon elegem lett saját magamból. Elegem lett az önsajnálatból, elegem lett abból, hogy a fejemet törjem Melissa és Riley miatt, és a legjobban abból lett elegem, hogy hiányzott Isaac. Amint rágondoltam, a szívem olyan fájdalmasan húzódott össze, hogy alig bírtam ki. Legszívesebben felhívtam volna, csak hogy halljam a hangját, annyira hiányzott. De nem mertem. Ehelyett írtam neki egy sms-t:

Sajnálom, ahogy viselkedtem. És amit mondtam. Nem voltam önmagam.

Nem válaszolt.

Az ötödik napon dühös lettem. Melissára, Isaacre, az egész világra – de legjobban saját magamra. Még néhány hónappal ezelőtt sem volt semmi, ami képes lett volna kiborítani. Mindenkitől távol tartottam magam, és nem engedtem meg magamnak semmilyen érzelmet. És így jól meg is voltam.

Eljött az idő, hogy újra önmagam legyek. De először is arra volt szükségem, hogy tiszta legyen a fejem. Ezért ezen a napon összeszedtem magam, írtam egy rövid üzenetet Dawnnak, és időtlen idők óta először elmentem a fitneszstúdióba.

Csak edzettem, edzettem és edzettem, pontosan úgy, mint régen, amikor olyan dühös voltam Melissára, hogy csak egy óra a futópadon tudta valamelyest tompítani a bánatomat. Jót tett kikapcsolni minden gondolatot és érzelmet, de még amikor levegő után kapkodtam és már az izmaim is fájtak, akkor sem volt olyan érzés, mintha elég lett volna. Még mindig Riley szomorú arcára és Isaac kemény tekintetére kellett gondolnom, még mindkettőjüket magam előtt láttam, ahogy magukban lezárták a velem való kapcsolatukat. Nem múlt el a fájdalom, és ez iszonyúan feldühített.

Amikor megláttam a bokszzsákot, ami egész hátul a csarnok mennyezetéről lógott le, nem tétováztam sokat. Odafutottam, lendületet vettem – és valaki váratlanul elkapta a csuklómat.

Megfordultam.

– El akarod törni a kezed, vagy mi? – kérdezte tőlem Kaden a homlokát ráncolva.

Már csak ez hiányzott!

– Nem. Én… – Megvontam a vállam, és megpróbáltam kihúznia kezem az övéből.

Kaden azonnal elengedett. Előrehajolt, hogy belenyúljon egy sporttáskába. Szemügyre vettem a bekötözött kezét, amikor először egy üveg vizet vett elő, aztán rögtön utána két különös kinézetű, piros tekercset.

– Add ide a kezed! – mondta mérges arckifejezéssel.

Bizalmatlanul néztem rá.

– Minek?

– Mert pocsékul nézel ki.

– Menj a francba, Kaden! – sziszegtem, és sarkon fordultam. Nem jutottam messzire, elkapta a könyökömet, és visszafordított maga felé. Nem akartam ránézni, ezért az izzadságfoltra néztem a mellkasán.

– Úgy értettem, hogy úgy nézel ki, mintha egy kicsit le kéne eresztened a gőzt, Sawyer – mondta.

Csak megvontam a vállam.

– Vannak kötéseim, és meg tudom mutatni neked, hogyan kell jól ütni – folytatta. – A te döntésed.

Felnéztem rá. A szeme sötét volt, pontosan olyan, mint az egész aurája. Régebben ez borzasztóan tetszett rajta, de most nem is hagyhatott volna ennél jobban hidegen.

Nem volt kedvem beszélgetni, a társasághoz pedig még kevésbé, de mivel Kaden a legmogorvább és leghallgatagabb fickó volt, akit ismertem, talán mégsem volt annyira elviselhetetlen a jelenléte. Minden jobb volt, mint Dawn, aki minden szabad percében megpróbált beszédre bírni.

– Rendben – motyogtam. – Mutasd meg, hogy működik anélkül, hogy eltörném valamimet!

Bólintott, és felé nyújtottam a kezemet. Kaden elkezdte feltenni a kötést a csuklómra. Bár az arckifejezése olyannak tűnt, mintha erősen koncentrálna, az ujjai gyakorlottnak és biztosnak hatottak. Miután elkészült, eltűnt egy kis időre elöl a recepción, és nem sokkal később fekete bokszkesztyűkkel tért vissza. Azután segített nekem, hogy jól vegyem fel.

Megmutatta, hogyan kell helyesen pozicionálni a lábam, és hogyan tartsam a karomat, hogy ne okozzak magamnak fájdalmat. Bemutatott néhány ütéskombinációt, először egészen lassan, aztán gyorsabban, hogy lássam, hogyan kell jól csinálni.

Pár szóban elmagyarázta, mi az a lengyel boksz, a felütés és a keresztütés, és hogy ő a gyakorlatait mindig intervallumokban kivitelezi. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire végül odaengedett a bokszzsákhoz.

Mögé állt, szorosan tartotta, és biccentett nekem. Végre. A kesztyű súlya a kezemen szokatlan volt. Egy karnyújtásnyira álltam meg a zsáktól, felemeltem a jobb kezem az állam elé, és a balt keresztben előtte, ahogy Kaden mutatta. Aztán odacsaptam.

– Cuki – mondta Kaden közömbösen. – Itt hátul nem vettem észre belőle semmit.

Morogtam. Jó, ha így akarja.

Lendületet vettem, és még egyszer beleütöttem a zsákba, többször egymás után, azokban a kombinációkban, amiket Kaden mutatott nekem, és te jó ég, nagyon megerőltető volt. Már fél perc után tudtam, hogy garantáltan izomlázam lesz. Mégsem hagytam abba. Tiszta erőből beleütöttem a zsákba, miközben Kaden olyan utasításokat adott nekem, mint „Vonulj fedezékbe!”, vagy „Figyelj a lábadra!”

Egyszer csak kezdtem ráérezni. És segített. Szabályosan éreztem, ahogy minden ütéssel egy kicsit jobban alábbhagy a testemben a feszültség, és amikor fél óra múlva izzadságban úszva mohón belekortyoltam a vizembe, már sokkal jobban éreztem magam, mint az elmúlt napokban.

Aztán felajánlottam Kadennek, hogy én is tartom neki a bokszzsákot. Először azt hittem, hogy vissza fogja utasítani, de csak röviden bólintott, és felvette a kezdő pozíciót. Nem váltottunk egy szót sem, miközben észrevettem, hogy a gondolataim ismét kezdtek irányt váltani. Vajon Kadennel és Allie-vel ugyanúgy volt, mint Isaackel és velem? Akkoriban eléggé hasonlóak voltunk – ahogyan én, ő sem engedett meg magának érzelmeket, sem kívül, sem belül. Vajon Allie is lépésről lépésre vonta meg tőle a kontrollt saját maga felett? És ha igen, akkor hogyan engedhette ezt meg?

Mindössze annyi elég volt, hogy Isaacre gondoltam, és már nem is kaptam levegőt a fájdalomtól. Ennek sürgősen véget kell vetnem. Nem akarom többé így érezni magam. Hogy őszinte legyek, egyáltalán nem akartam már érezni semmit. Pontosan úgy, mint ahogyan régen.

Vissza akartam szerezni saját magam felett a kontrollt. Nem akartam az a lány lenni, aki gyenge és másokra van utalva. Életem első húsz évében egyedül boldogultam – nem volt szükségem senkire. Legkevésbé Isaacre.

A francba, akkor miért fáj annyira, ha rágondolok?

Kaden következő ütése heves volt. Egy kicsit visszacsúsztam a szőnyegen, és neki kellett dőlnöm a zsáknak, hogy ne essek el.

– Kevesebb álmodozás, több figyelem – morogta, és a kesztyűjét a fogával nyitotta ki. Kiszabadította a kezét, kicsit kinyújtóztatta az ujjait, és ivott néhány nagy kortyot a vizesüvegéből. Miután letörölte az izzadságot egy törülközővel az arcáról, elgondolkodva nézett rám. – Csinálhatjuk ezt máskor is, ha van kedved.

– Miért? – kérdeztem elképedve.

Megvonta a vállát.

– Miért ne?

Karba tettem izzadt kezemet, és felhúztam a szemöldököm.

Rezignáltan sóhajtott.

– Jó. Te úgy nézel ki, mintha szükséged lenne rá, nekem pedig nincs kedvem, hogy állandóan valami idegennel fogassam meg a zsákot.

Megrándult a szám sarka.

– Én sem akarnám, hogy egy idegennel kelljen fogatni a zsákomat.

– Igen vagy nem? – kérdezte a szemét forgatva.

Nem kellett sokat töprengenem rajta.

– Benne vagyok.

Levettem a kesztyűket, és eloldottam a kötést a csuklómon. Feltekertem, de amikor vissza akartam adni Kadennek, csak legyintett.

– Tartsd csak meg!

Aztán otthagyott, és eltűnt az öltözők felé.

3 1 . f e j e z e t

Felmondtam a Steakhouse-ban.

Al nem volt éppen lelkes, és azt kérdezte, a fizetés miatt döntöttem-e így, és mennyit szeretnék kapni, hogy maradjak. Csak annyit mondtam neki, hogy személyes okai vannak, ezenkívül jobban szeretnék a tanulmányaimra koncentrálni. Beletörődött, de azt kérte, hogy ezen a héten még vállaljak el néhány műszakot, hogy legyen egy kis ideje találni helyettem valakit. Azt mondtam neki, hogy csak akkor teszem meg, ha nem oszt be Isaackel egy időben. Már önmagában csak az a gondolat, hogy lássam, pánikba sodort.

Al egy darabig vizsgálódó tekintettel nézett rám, aztán csak rezignáltan felsóhajtott. Egy nappal később felhívott, csak azért, hogy közölje, talált valaki újat, és már csak a munkaruházatomat kell visszaadnom. Egészen elszomorodtam, amikor másnap délelőtt beléptem a Steakhouse-ba. Magam mögött akartam tudni ezt a dolgot, és még az első előadásom előtt idejöttem, de amikor a kötényeimmel a kezemben ott álltam és az üres asztalokra néztem, tudatosult bennem, hogy mennyire szerettem itt dolgozni. Még a halálosan unalmas zene sem segített, ami a hangszórókból áradt, sőt ellenkezőleg, még erősebbé vált miatta a húzás a mellkasomban.

Hátramentem Al irodájába. Az íróasztala fölé hajolva ült, és abban a pillanatban felnézett, amikor kopogni akartam az ajtófélfán.

– Szia! – mondtam gyámoltalanul, és feltartottam a kötényeket. – Ezeket még el akartam hozni neked.

Al szája egyik sarka felfelé görbült. Aztán az előtte álló székre mutatott.

– Ülj le egy percre, Dixon!

Mély levegőt vettem, és beléptem. Meg fogom tudni csinálni.

Al becsukta a mappát, amibe éppen lefűzött valamit, aztán összekulcsolta a kezét az asztalon.

– Nem tudlak meggyőzni, hogy itt maradj?

– Nem – mondtam halkan. – Sajnálom.

Képtelen lettem volna egyszerre több órát eltölteni Isaac társaságában. Soha nem reagált az SMS-eimre, és a táskámat, ami még Riley esküvője óta az autójában volt, Dawnnak nyomta a kezébe az egyetemen. Ez meglehetősen egyértelmű volt. Nem viselném el, hogy úgy legyek a közelében, hogy tudom, elveszítettem a barátságát, amit nem is fogok többé visszakapni. A felmondás volt a helyes döntés.

Az életemet sürgősen a saját kezembe kellett vennem, és ehhez arra volt szükségem, hogy tiszta legyen a fejem.

– Igazán sajnálom. Te voltál az egyik legjobb és legmegbízhatóbb munkatársam. – Al megdörzsölte borotvált koponyáját, aztán összekulcsolt karral hátradőlt a székében. – Egy fiú miatt van, ugye?

Egy pillanatig azt hittem, hogy rosszul hallok.

– Tessék? – krákogtam.

Al felhúzta az egyik szemöldökét.

– Grant nem… tett semmit, ugye? Ha igen, egy szavadba kerül, és kirúgom.

– Nem – mondtam gyorsan.

Tudtam, hogy Isaacnek milyen nagy szüksége van erre az állásra. Semmiféleképpen nem szabad elveszítenie miattam.

– Csak arról van szó, hogy az unokahúgom fog beugrani a helyedre, és szívesen nélkülöznék mindenféle drámát. Nem engedhetem meg magamnak, hogy egy szívtiprót alkalmazzak.

– Ne aggódj! Isaac jó srác.

Én vagyok az, aki nem jó. Sem Isaacnek, sem bárki másnak. Egy időre megfeledkeztem erről, és nevetséges módon azt reméltem, hogy ez másmilyen is lehet. Én lehetek másmilyen. De csak ámítottam magam. Az, ami Riley esküvőjén történt, visszarántott a tények talajára.

– Csak biztosra akartam menni. – Al sóhajtott. – A francba, hiányozni fogsz nekem, Dixon. Szomorúan mosolyodtam el.

– Te is nekem.

– Mindig szívesen látlak itt, csak hogy tudd. Legyen szó akár arról, hogy iszol vagy eszel itt valamit, vagy akár a zenegyűjteményemre veted rá magad.

Csak arra voltam képes, hogy hálásan bólintsak, és megfogjam a kezét. Aztán felálltam.

– Még belépek a konyhába, és elbúcsúzom Rogertől.

Al bólintott, és egy torokköszörülés kíséretében visszatért a mappájához. Jó tudni, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki nem tudja kezelni az érzelmes helyzeteket.

A folyosón át visszamentem az étterembe. Al szavai jobban feldúltak, mint ahogy azt lehetségesnek tartottam. De mindegy, bármilyen szomorúnak is éreztem, hogy elbúcsúzzak tőle – helyesen cselekedtem. Ebben biztos voltam. Annyira belemerültem a gondolataimba, miközben a kezemben lévő kötényeket bámultam, hogy csak akkor vettem észre, hogy valaki áll a bárpult mögött, amikor meghallottam egy nyers nevetést.

Felnéztem – és nem hittem a szememnek.

A pult mögött egy fiatal nő állt.

Egy fellépőn egyensúlyozott, de mivel olyan alacsony volt, még így sem sikerült egészen felérnie a legfelső, poharas polcot. Hosszú, barna fürtjei az arcába hullottak, és a fejét rázta, hogy lásson valamennyit. Ettől megtántorodott. Azonnal ott termett két kéz, amely megfogta a csípőjét és megtartotta őt. Megkönnyebbülten nevetett fel.

– Te vagy a hősöm. Köszönöm! – mondta, és elbűvölten állapítottam meg, hogy rózsaszín arcával és vad fürtjeivel egyszerre tűnt ártatlannak és szexinek.

Hányinger hatalmasodott el rajtam, és dübörgött a vér a fülemben, amikor Isaac lépett oda mellé.

– Nincs mit – felelte mosolyogva.

Megfigyeltem, ahogy a lány odafordult felé, a vállára támaszkodott, és lejött a fellépőről. Isaac csak akkor vette le a kezét a csípőjéről, amikor mindkét lábával újra biztosan állt a padlón.

Aztán meglátott engem.

Ledermedtem.

Mozdulatlanul nézett rám. Akkor sem tudtam volna megmondani, mire gondol, ha az életem múlt volna rajta.

A lány, akiről azt feltételeztem, hogy Al unokahúga, nem vette észre, hogy még van ott rajta és Isaacen kívül valaki.

Egyszerűen tovább beszélt.

– Á, szuper. Ez az enyém?

Lehajolt Isaac mellett, és elvett egy kötényt, ami közvetlenül mögötte a bárpulton volt.

– Annyira örülök, hogy Al megengedi, hogy itt dolgozzak. Igazából nem Woodshillben akartam egyetemre járni, hanem a barátommal Seattle-be akartunk költözni, de aztán őt felvették a Kaliforniai Egyetemre, és hát, igen. Szakított velem.

Megvonta a vállát, és gyorsan kirázta a kötényt. Aztán a csípőjére tette.

– Meg tudnád esetleg kötni? – Isaac felé fordította a hátát.

A szívem a torkomban vert.

– Hátha betér ide néhány édes pasi – folytatta, és Isaacre mosolygott a válla felett. – Vagy talán te szingli vagy?

Isaac még mindig engem bámult, továbbra is olyan tekintettel, amit nem tudtam értelmezni, de amelyben nem is láttam viszont semmit abból a férfiból, akivel néhány nappal ezelőtt lefeküdtem. Az izmok az állkapcsán annyira megfeszültek, hogy teljesen láthatóvá váltak.

– Igen – mondta, anélkül, hogy elnézett volna rólam. – Igen, az vagyok.

A mellkasomban valami szétszakadt.

Aztán a zsinórokért nyúlt, amit Al unokahúga tartott oda neki, és elkezdte megkötni a hátán.

A kötények kiestek a kezemből.

– A francba! – szaladt ki a számon, és azonnal lehajoltam.

Amikor újra felemelkedtem, a lány felém fordult, és meglepetten nézett rám.

– Szia! – mondta.

Isaac nem mondott semmit.

Még sosem voltak belső sérüléseim, de kételkedtem abban, hogy fájdalmasabbak lehetnek, mint az, amit ebben a pillanatban átéltem. Olyan érzés volt, mintha ezer szilánk fúródna a mellkasomba.

Mert épp ekkor vált világossá számomra valami: túl sokszor taszítottam el magamtól Isaacet. És nem fog soká tartani, és észreveszi, hogy egy olyan valaki, mint ez a lány a rózsaszín rúzsával és a tetoválatlan karjával sokkal jobban illik hozzá, mint én. Vagy talán már rég észre is vette.

Erősen összeszorítottam a fogam. Azon nyomban el kell tűnnöm innen.

– Csak a kötényeimet akartam elhozni – mondtam kővé dermedt arccal, és én magam is meglepődtem, hogyan sikerült ennyire összeszedettnek látszanom.

– Ó, szuper! Akkor Isaacnek legközelebb nem kell kölcsönadnia az övéiből. Köszönöm.

Elvette tőlem a kötényeket, és rámosolygott Isaacre.

Egyikük sem reagált, amikor elköszöntem tőlük, és elhagytam a Steakhouse-t.

Délután másodszor találkoztam Kadennel a fitneszközpontban. Nem beszélt velem, ami számomra több volt, mint jó. Nem tudtam, mi történt volna a hangommal, ha valamit kellett volna mondanom.

Tartotta nekem a bokszzsákot, mint legutóbb, és rácsaptam, újra és újra, miközben Isaac arcát láttam magam előtt. Időközben észrevettem, hogy Kaden egyszer egy kicsit még meg is csúszott a padlón, de egyszerűen csak folytattam. Egyre tovább, amíg a karom annyira nem fájt, mint a szívem.

Nem vagyok ostoba. Természetesen tisztában voltam vele, hogy Isaac egyszer fog találni valaki mást. De Riley esküvője óta éppen csak egy hét telt el. Nem számítottam rá, hogy mindazt, ami történt, ilyen gyorsan ki fogja pipálni, és az első adandó alkalmat ki fogja használni, hogy flörtöljön egy másik lánnyal. A szemem láttára.

Néhány hónappal ezelőtt még annyi bátorsága sem volt, hogy megszólítson egy lányt, még kevésbé, hogy így érintse meg. Ha arra a természetességre gondoltam, amivel a lány csípőjét fogta meg, teljesen rosszul lettem.

Szorosan összezártam a szemem, és újra odacsaptam a bokszzsákra. És még egyszer. Elképzeltem, hogy a lány arca van rajta, de ez sem segített, inkább csak azt érte el, hogy sokkal rosszabbul éreztem magam.

Még erősebben ütöttem.

– Sawyer.

Nem hallgattam Kadenre. Tisztában voltam vele, hogy amit csinálok, annak semmi köze a technikához vagy azokhoz a kombinációkhoz, amiket mutatott nekem, de nem tudtam, hogy mit kezdjek a vak dühvel vagy a fájdalommal, ami belülről őrölt fel.

– Sawyer – ismételte meg Kaden. – Hagyd abba!

Nem voltam rá képes. Folytatnom kellett, ha meg akartam akadályozni, hogy Isaac visszafurakodjon a gondolataimba, ha valahogy végre le akarok számolni ezzel az egész szörnyű történettel. Már nem láttam semmit, csak fekete pontokat, és a következő ütésnél már nem éreztem ellenállást, és a zsák hátralendült.

Aztán Kaden megragadta a karomat, pontosan abban a pillanatban, amikor a lábam megadta magát és összeestem a szőnyegen. A térdem végigcsúszott a gumin, és felnyögtem a fájdalomtól. Szédültem, és fogalmam sem volt, merre van a fent és a lent. Csak azt tudtam, hogy azt a kifejezéstelen tekintetet, ahogyan Isaac ma reggel nézett rám, soha nem fogom tudni elfelejteni.

Összegörnyedtem, mert már levegőt sem kaptam.

– Sawyer – hallottam meg Kaden hangját, ami mintha a távolból jött volna. Úgy tűnt, bármelyik pillanatban elveszíthetem az eszméletemet. Szinte még vágytam is arra az érzésre.

– Lélegezz mélyeket! Hé, nézz rám!

Kinyitottam a szemem. Kaden megfogott a karomnál fogva, és mély levegőt vett. Lassan fújta ki, hogy aztán rögtön újra levegőt vegyen. Megpróbáltam utánacsinálni. De aztán eszembe jutott, hogy Kadennek régen még egy kötetlen kapcsolatra sem voltam elég. Alighogy Allie megjelent a látóterében, máris elzavart. Még azt is megengedte Allie-nek, hogy a buliján az összes barátja előtt megalázzon. De Sawyer Dixonnal ezt meg lehet tenni. Sawyernek úgysincsenek érzései. Vagy szíve.

– Ne érj hozzám! – nyögtem ki, és ellöktem a kezét. Négykézláb csúsztam vissza a szőnyegen. Egyre tovább, amíg a terem hideg padlóját nem éreztem a kezem alatt. Erőlködve vettem levegőt és fújtam ki, addig, amíg már nem szédültem, fel tudtam állni, és el tudtam hagyni a csarnokot.

3 2 . f e j e z e t

Az ezt követő héten a legtöbb időt Robyn és Pat galériájában töltöttem. Robyn felajánlotta nekem, hogy először csak nézzem őket munka közben, mielőtt valóban nekilátok a feladatomnak, mégpedig a galéria fotózásának a honlapjuk számára.

Nem hozta szóba a sötét karikákat a szemem alatt, sem azt a tényt, hogy még szófukarabb voltam, mint egyébként. Ehelyett szabad kezet adott nekem a témák kiválasztásában, és arra bátorított, hogy mindent próbáljak meg, ami csak eszembe jut. Készítettem előtte-utána képeket az egyik teremről, amit épp most újítottak fel, lefényképeztem Patet és Robynt, amikor kitették az új táblákat közösen a bár tulajdonosával, és megpróbáltam megragadni a galéria és az ott dolgozó emberek karakterét.

Remek volt a hangulat, motiváló, hogy a lehető legjobbat hozd ki magadból a munkában.

Esténként, amikor hazaértem, Dawn megpróbált beszélgetésbe elegyedni velem. Kifaggatott a galériáról, de tudtam, hogy csak egy alkalmas pillanatra várt, hogy rátérjen Riley esküvőjére. Még mindig nem meséltem el neki, hogy mi történt ott, és Dawn őszintén kíváncsi pillantásából ítélve eléggé biztos voltam benne, hogy Isaac is hallgatott.

Elhatároztam, hogy ezután óvatosabb leszek. Az utóbbi időben túl sokaknak engedtem meg, hogy betekintést nyerjenek a falaim mögé. És mivel csak idő kérdése volt, hogy ő is rájöjjön, hogy nem érem meg ezt az egész fáradságot, inkább meg akartam előzni.

Robyn és Pat örültek az elkötelezettségemnek, és hogy minden percet, amit nem az egyetemen, azt náluk töltöttem, és segítettem nekik. Azon tűnődtem, vajon akkor is így örültek volna-e neki, ha tudják, hogy egyszerűen nincs senki más számomra, akihez mehetnék.

Amikor csütörtökön kijöttem a délelőtti órámról, Dawn ott állt a folyosó szemben lévő oldalán, és rám várt. Megpróbáltam jobbra kitérni előle, de dühös pillantásától a földbe gyökerezett a lábam. Ellökte magát a faltól, és odajött hozzám.

– Most együtt elmegyünk ebédelni – mondta, és belém karolt. Azonnal lemerevedtem. Ha észre is vette, nem adta jelét. Mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, magával húzott a menza felé. – Allie és Scott már ott vannak, és foglaltak nekünk helyet.

– Igazán semmi kedvem, hogy veled és a barátaiddal egyek –morogtam, és tiltakoztam a gyors léptei ellen.

– Nekem aztán tökmindegy.

A homlokomat ráncolva pillantottam le rá.

– De jó kedve van itt valakinek!

Dawn felmordult, és hirtelen megállt. Hunyorogva szikrákat szórt rám.

– Te meg mit képzelsz? Több mint egy hete úgy viselkedsz, mint egy komplett idióta, Sawyer, és neked teljesen mindegy, hogy megbántasz-e közben valakit. Jó lenne, ha leszállnál a magas lóról, és végre összeszednéd magad. Én ugyanis nem megyek sehova. Itt vagyok, és a barátnőd maradok, és nekem tökmindegy, hogy mi erről a véleményed, vagy milyen hülyén viselkedsz, nem fogom ezt abbahagyni egyik napról a másikra. Felfogtad?

A szavai késszúrásként értek, és arról is gondoskodtak, hogy még vacakabbul érezzem magam. Megköszörültem a torkom és a földet bámultam.

– Bocsánat!

– Semmi baj – mondta.

Aztán tovább húzott magával a menza felé. Nem védekeztem, akkor sem, amikor odaérve a sok ember között átvonszolt, az ételkiadásnál a kezembe nyomott egy tálcát, és gyorsan rendelt nekem valamit.

Követtem őt egy asztalhoz az étterem leghátsó sarkába. Scott és Allie már ott ültek, és mosolyogtak, amikor odaértünk hozzájuk.

– Helló, srácok! – mondta Dawn, és leült a velük szemben lévőpadra. Addig húzta a ruhám ujját, amíg nem tehettem mást, mint hogy leüljek mellé.

– Sziasztok! – mondtam kényszeredett mosollyal, és nem tudtam tenni ellene semmit, hogy ne pillantsak Allie-re. A sajnálkozó és egyszerre kíváncsi tekintetéből ítélve Kaden már mesélt neki a fitneszstúdióban történt összeomlásomról. Nagyszerű.

Fejemet a kezemre támasztottam, és a spagettit bámultam, amit Dawn választott nekem.

– Egyél! – mondta mellettem, és fenyegetően rám mutatott a villájával.

Turkáltam a tésztámban. Nem éreztem sem étvágyat, sem éhséget, de mivel Dawn rendíthetetlenül meredt rám, végül egy villányi adagot a számba vettem.

– Hm, finom – mondtam gúnyosan. Velem szemben Scott visszafogottan nevetett a tenyerébe. Most először néztem rá igazán, és meghökkentem.

Scott úgy nézett ki, mint ahogyan én éreztem magam.

Iszonyú pocsékul.

Ő alapvetően azok közé tartozott, akik mindig jól néztek ki, és tökéletes volt a megjelenésük, mindegy, hogy mikor és hol fut velük össze az ember. De ma egy ronda, agyonmosott pulóvert viselt, és a haja minden irányban elállt. Az arca hamuszürke volt, és amikor mosolygott, az is inkább egy grimaszra emlékeztetett. A homlokom ráncoltam, mire ő félrenézett és a tányérját bámulta. A sajtburgerhez, amit rendelt, hozzá sem nyúlt. Gondolataiba mélyedve vett el egy sült krumplit, és a tányérján a ketchuptócsát kavargatta vele.

– Minden rendben veled? – kérdeztem váratlanul.

Felhúzta az egyik szemöldökét.

– Mégis mire gondolsz?

Kicsit felfelé húztam a szám sarkát.

– Oké. Ostoba kérdés, bocsi.

– Kétségtelenül – morogta, és a krumplit a szájába tolta. Aztán felém is nyújtott egyet, elvettem tőle.

– Ugye mondtam, hogy ez jó ötlet? – szólalt meg kicsit később Allie.

– Hogy evésre kényszerítsetek minket? Igen, nagyon. Minden idők legjobb ötlete – motyogta Scott, és a hajába túrt, nem tudva, hogy ketchup ragadt az ujjára. Most az egyik hajtincse elöl piros volt, és úgy nézett ki, mintha lenne egy seb a fején.

– Mi történt veled? – kérdeztem, és áthajoltam az asztalon, hogy egy szalvétával letöröljem a homlokát és a haját. Nyugton maradt, mintha egyszerűen nem is törődne vele, hogy valaki hozzáér.

– Elhagytak – mondta kifejezéstelen hangon.

– Sajnálom.

– Köszönöm. – Egy újabb krumpli tűnt el a szájában. – És veled?

Megvontam a vállam.

– Semmi.

– Semmi? – szaladt ki mellettem Dawn száján, és majdnem félrenyelte közben a spagettijét. Ivott egy nagy korty vizet, mielőtt tovább beszélt. – Atyaég, Sawyer! Te tényleg hihetetlen vagy!

– Mégis miért? Nem azért jöttem veled ide, hogy az érzelmeimről beszélgessek. Egyszerűen csak mindent a lehető leggyorsabban el akarok felejteni.

Scott olyan hangot adott, amit egyetértésként értelmeztem.

– A problémákat úgy lehet megoldani, ha beszélünk róluk. És nem úgy, ha halálra dolgozzuk magunkat, és megpróbáljuk elfojtani őket. Így nem működik – mondta halkan Dawn.

Lemerevedtem. Pedig eddig ez igazából egész jól ment, de ebben a pillanatban biztosan nem fogom az orrára kötni.

– Nektek kettőtöknek sürgősen újra emberek közé kell járnotok. Egyszerűen csak jól érezni magatokat, és minden másra fütyülni – mondta mosolyogva Allie.

– Hűha, Allie! Micsoda kiváló ötlet. Nem – motyogta Scott, és lenyalta a ketchupot egy sült krumpliról, aztán újra belemártogatta.

– Ne legyél ilyen cinikus, Scottie! Az ráncokat okoz – jegyezte meg félvállról.

– Én jobban kedvelem, amikor ilyen mogorva – mondtam Dawnnak.

Barátnőm a szemét forgatta.

– Akár hiszed, akár nem, ez egy kicsit sem lep meg – félretette a villáját. – De most őszintén. Allie-nek igaza van. Elő kell bújnotok, és végre túl kell lépnetek a búvalbéleltségeteken.

Gyertek el ma este ti is a Hillhouse-ba!

Scott és én egyszerre nyögtünk fel.

– Haza akarok menni, egy melegítőnadrágot akarok felvenni, és le akarok feküdni a kanapéra – nyafogott Scott.

– Utána is vehetsz fel melegítőnadrágot – mondta Dawn, és mostanra már elég jól ismertem ahhoz, hogy tudjam, nem fog tűrni ellenvetést.

– Csak akkor megyek, ha Sawyer is velünk jön. Veletek, kétszerelmes pillangóval még tíz percet sem bírok ki egyedül. – Scott könyörögve nézett rám.

– Felejtsd el! – mondtam a fejemet rázva. – Bocsi, de ahhoz Dawnnak ki kellene ütnie, hogy még egyszer belépjek a Hillhouse-ba.

– Akkor menjünk máshova – mondta gyorsan Allie. – Hiszen most nyitott az az új klub a város szélén.

Dawn hevesen bólogatott.

– Jó ötlet!

Rábámultam kettőjükre, de végül be kellett látnom, hogy esélyem sem volt.

– Felőlem. De csak azért, mert félek, hogy Dawn valamikoréjszaka megfojt. Őszintén, olyan gonoszul tudsz nézni. Mint egy sorozatgyilkos.

De Dawn meg sem hallotta, amit mondtam. Túl elfoglalt volt azzal, hogy örüljön, és Allie-vel azt tervezgesse, milyen outfit passzolna legjobban az új klubhoz.

Nagyszerű.

Scott-tal letáncolni a bánatomat a táncparketten majdnem ugyanolyan jót tett, mint Kadennel egy bokszzsákot püfölni. Fel voltam rá készülve, hogy fura lesz Dawn barátaival elmenni valahová – főleg Allie-vel –, és a legrosszabbra számítottam, de az este jobban alakult, mint gondoltam. Főként, hogy szinte felszabadító volt valaki olyan társaságában lenni, aki pont olyan vacakul van, mint én, és aki megértette, hogy az égvilágon bármiről beszélgethet velem, kivéve egy bizonyos témát. Dawn néhányszor megpróbálta Isaacre terelni a szót, de figyelmen kívül hagytam. És amikor beismerte, hogy Isaac sem beszél vele, és hogy aggódik miatta, akkor egyszerre túl sok lett nekem.

Elkaptam Scott kezét, és magam után húztam a táncparkettre. Scott tudta, hogyan kell mozogni, és egyáltalán nem esett nehezemre, hogy a mozdulataimat az övéhez igazítsam, és egyszerűen csak átadjam magam a ritmusnak, anélkül, hogy gondolkoznék, anélkül, hogy bármit is éreznék. Mindkét kezemmel a hajamba túrtam, és egy pillanatra becsuktam a szemem, amikor élveztem a basszust, mely a testemen át dübörgött.

Őt láttam, amikor újra kinyitottam a szemem.

Többször is pislognom kellett, hogy biztosra menjek, nem az agyam ver-e át épp.

Isaac itt volt.

Tényleg itt volt.

A bárpultnál ült, és mellette…

Mellette ült a barna loknis lány.

Elakadt a lélegzetem, és éppen ebben a pillanatban találkozott a pillantásunk. Az arca meg sem rezzent, de a szeméből láttam, hogy kavarognak benne a gondolatok.

Anélkül, hogy félrenézett volna rólam, üvegét az ajkára tette, és belekortyolt. Annyira szerettem volna tudni, mi jár a fejében, és egyszerre meg is vetettem magam azért, hogy ennyire kíváncsi vagyok. Semmi közöm nincs hozzá. Semmi közöm nincs már Isaachez sem, teljesen mindegy, hogy mennyire szeretnék ebben a pillanatban odamenni hozzá, elé állni, az arcát a kezembe fogni, és eszméletlenre csókolni őt. Pontosan úgy, mint ahogyan azon az első estén.

Vasakarattal vettem le róla a szemem.

Scott először rám nézett, aztán abba az irányba, amerre bámultam. Felismerés áradt szét az arcán.

– Hozzak esetleg mégis egy italt magunknak? – kérdezte.

Mechanikusan bólintottam. Scott lágyan megfogta a karom, aztán az asztalunk felé biccentett.

– Menj vissza a többiekhez! Rögtön jövök.

Aztán eltűnt a bár felé, miközben én megfordultam, és mint akit elkábítottak, visszamentem Allie-hez és Dawnhoz.

– Minden rendben? – kérdezte Allie.

– Félre az útból – hallatszott Scott hangja váratlanul mellettünk.

A következő pillanatban letett elém egy poharat, amiben valami rozsdabarna folyadék volt. Citromszeletek úsztak a tetején. Leült velem szemben, és várakozásteljesen felemelte a poharát. Koccintottam vele. Aztán kivettem a szívószálat, letettem a kis szalvétára, és az ajkamhoz emeltem az italt. Nagy, mohó kortyokkal ittam.

– Megkérdezzem, hogy mi történt az imént, vagy inkább ne? –kérdezte Dawn halkan.

– Ne kérdezd! – tanácsolta Scott.

Minden erőmmel megpróbáltam megfeledkezni arról a tényről, hogy Isaac alig néhány méter távolságra ül tőlem egy másik lánnyal a bárpultnál. Kiittam az egész koktélt, és a poharat letettem az asztalra.

– Sawyer? – kérdezte Dawn halkan.

Találkozott a pillantásunk. Tekintete annyira együttérző volt, hogy ettől teljesen rosszul lettem.

Talán mégis hiba volt idejönni vele.

Lecsúsztam a székemről.

– Azt hiszem, táncolnom kell – mondtam.

Figyelmen kívül hagytam Dawnt, aki meg akarta fogni a karom, és keresztben átvágtam a táncparketten, arra a pontra, ami a lehető legmesszebb volt a bártól és Isaactől.

Nem tartott soká, és az egyik srác, aki mellettem táncolt egy kis csoportban, odajött hozzám. Látásból ismertem, de a nevére a legjobb szándékkal sem emlékeztem. Mosolygott, és az arcán hosszúkás gödrök jelentek meg. Megpróbáltam visszamosolyogni, ugyan az arcomat teljesen bénának éreztem, de működött: nagy, meleg kezét a derekamra tette, és magához húzott.

Hatalmas volt, legalább egy méter kilencven, és olyan széles testfelépítésű, hogy mellette aprónak és törékenynek tűntem. A pólója jobb ujja alatt egy tetoválás fekete vonalait fedeztem fel.

Egyik kezemet a mellkasára tettem, és ütemre mozogtam vele, hagytam, hogy elárasszon a forróság, amit a közelsége okozott. Annyival jobb volt, mint a fájdalom, amit napok óta éreztem.

– Adam vagyok – suttogta a fülembe egyszer csak. Az állán lévő borosták karistolták az arcom.

– Sawyer – feleltem, és a másik kezem a vállára tettem. Atya-gatya, ennek a pasinak aztán vannak izmai.

Ennyi volt az összes szó, amit váltottunk. A következő számokra szorosan táncoltunk egymással, testemen a forró kezével, és a nadrágja ágyékrészével, amit a fenekemhez nyomott. Tetszett, hogy olyan erős. Élveztem az érzést, hogy valaki megtart, és rátámaszkodtam, ahogy egyre jobban szédültem.

Adam a kezét a csípőmről felfelé tolta és a bordáimra tette. Kicsit még a mellem aljához is odamerészkedett az ujja, mintha tesztelné, hogy milyen messzire hagyom elmenni. Aztán még erősebben szorított.

Halkan sóhajtottam. Pontosan erre volt szükségem. Idegen kezekre és egy nagy, meleg testre, ami tartást ad nekem.

Adam hirtelen maga felé fordított. A következő pillanatban az enyémre szorította az ajkát.

Annyira meglepődtem, hogy egy pillanatra kihagyott a szívem, és mintha lebénultam volna, csak álltam ott, miközben a zene természetellenesen hangosan dübörgött a fülemben.

A csók durva volt, ráadásul cigaretta- és alkoholízű. Adam nyelve ormótlan volt, mintha egy idegen test engedély nélkül tört volna utat a számba.

Szörnyűnek találtam. És hirtelen világossá vált számomra, milyen hamis itt minden.

Azonnal oldalra fordítottam a fejem, és mindkét kezem a vállához nyomtam, hogy hagyja abba. De nem zavartatta magát, hanem az ajkait az arcomra szorította, az állkapcsomra, és végül a nyakamra, ahol belém harapott. Sziszegve vettem levegőt. Aú, a fenébe, ez egyáltalán nem volt szexi.

– Adam – nyögtem ki. Vagy tényleg nem hallott, vagy nemakart hallani, mert a következő pillanatban a nyelvét a fülkagylómba csúsztatta. – Adam, hagyd abba!

– Bébi – motyogta.

Újra ellöktem magamtól, ezúttal erősebben, hogy végre engedjen el. Visszahúzta a fejét, és amikor rám nézett, a fényszórók színes fényei vibráltak az arcán.

– Hagyd abba! – mondtam határozottan.

– Miért? – kérdezte, és veszélyes mosoly áradt szét az arcán. Újra az ajkamra nyomta az ajkát, ezúttal olyan erősen, hogy már nem is kaptam levegőt. Frusztráltan felkiáltottam, amit elnyelt a szája. Kétségbeesetten húztam hátra a fejem, újra meg újra meglöktem a mellkasát, míg eszembe nem jutott, hogy mit mutatott Kaden a fitneszközpontban. Lendületet vettem és tiszta erőből Adam hasába bokszoltam. Káromkodva hátrált, közben azt a helyet dörzsölte, ahol eltaláltam. Az arca elvörösödött, a homlokán láthatóan kidudorodott egy ér.

– Mi az ördögöt akarsz tőlem tulajdonképpen?

– Azt akarom, hogy ne dugdosd tovább a nyelvedet a torkomba – sziszegtem, és a kézfejemmel letöröltem a számat. A nyála a szám szegletére ragadt, és olyan szörnyen rossz érzés volt, hogy egészen rosszul lettem.

Időközben felfigyeltek ránk, akik körülöttünk táncoltak. Néhányan a nyakukat nyújtogatták, és lábujjhegyre álltak, hogy semmiről ne maradjanak le.

Adam megvetően felhorkant.

– Először teljesen beindítasz, és most meg úgy teszel, mintha nehezen lehetne megkapni téged? Ne fáradj, Sawyer! – kinyújtotta a kezét. – Itt mindenki tudja, hogy bárkivel leállsz.

A következő pillanatban hátrarándult. Egy ökölcsapás érte az arcát. Egyáltalán nem számított rá, és nagydarab teste a földre tántorodott.

– Ezt azonnal vond vissza!

Ez biztos, hogy csak hallucináció. Mással nem tudom megmagyarázni, ami épp lejátszódott a szemem előtt. Isaac Adamre vetette magát, és terpeszben guggolt felette. Egyik kezével a gallérját fogta, a másikat még mindig ökölbe szorította.

– Ezt. Vond. Vissza – ismételte meg lassan.

– Még valamit? – Adam nevetett. Erősen meglökte Isaacet, de ő gyorsan visszanyerte az egyensúlyát, és dühtől eltorzult arccal másodszor is előrelendítette az öklét, ezúttal közvetlenül Adam szájára.

Valaki megragadta Isaacet a hóna alatt. Nem védekezett, amikor lehúzták Adamről, de az arca tiszta vörös volt, a tekintete pedig vad. Kiszabadította magát, és megadóan felemelte a kezét, anélkül, hogy Adamről levette volna a szemét, aki a földön feküdt és a felhasadt száját fogta. Vér ragadt az ujjaira, amitől azonnal rosszul lettem.

– Soha többé ne beszélj ilyen tiszteletlenül vele! – mondta halkan Isaac. Távolról megláttam egy biztonsági őrt, aki megpróbált átjutni a tömegen. Gondolkodás nélkül megfogtam Isaac kezét, és a vészkijárat felé kezdtem vonszolni. Az egész teste remegett, de erre nem tudtam tekintettel lenni. Arra kellett koncentrálnom, hogy kivigyem innen, mielőtt bajba kerül miattam.

Alighogy az ajtóhoz értünk, feltéptem, és kitoltam őt rajta. Aztán futólépésben végighúztam a parkolón. Csak akkor álltam meg, amikor már százméteres távolságra voltunk a klubtól. Elengedtem Isaacet, és gyorsan elfordultam, hogy levegőhöz jussak. Még mindig éreztem Adam száját az enyémen.

Letöröltem az ajkamat.

Amikor megfordultam, Isaac a kezét bámulta. Kirázta az ujjait, aztán újra ökölbe szorította a kezét. Úgy nézett ki, mintha nem tudná elhinni, hogy ez a brutális kéz tényleg a teste része.

– Nem volt rá szükség, hogy ezt tedd – zavarodottan hangzott, amit mondtam, és pontosan így is éreztem magam.

Mindig így éreztem magam a közelében.

– Éppen ellenkezőleg – mondta.

A homlokom ráncoltam.

– Tessék?

– Éppen ellenkezőleg, Sawyer. Már sokkal korábban meg kellett volna tennem.

Szavai jelentése a szívem közepébe talált. Kinyitottam a számat, hogy feleljek valamit, de nem jött ki semmi rajta.

– Már sokkal korábban bele kellett volna avatkoznom. De minden alkalommal túl gyáva voltam, csak álltam ott és néztem, ahogy az emberek, olyan emberek, akiket egyáltalán nem ismerek, megbántanak téged.

Tett felém egy hosszú lépést, és láttam a feszült testtartásán és az energián, ami áradt belőle, hogy még mindig az első verekedése adrenalinjának hatása alatt áll.

– Hiányzol – suttogta.

Megráztam a fejem és hátráltam. Halkan sóhajtott. De aztán a kezem után nyúlt, majd végtelenül lágyan magához húzott és átölelt.

– Hiányzol – ismételte meg, ezúttal halkabban. Ajkai a halántékomat súrolták, és éreztem a leheletét a bőrömön, amikor a karjával egyszerűen csak tartott. Ez túl sok volt nekem. Egyrészt pontosan itt és sehol máshol nem akartam lenni, másrészt azonban… Al unokahúgának az arca jelent meg a szemem előtt.

– Engedj el! – böktem ki rekedten. Nem húzódtam el tőle, de erre nem is volt szükség. Isaac azonnal elengedett. Rám nézett. A szemében megjelenő csalódottságot és fájdalmat alig tudtam elviselni. Ennek ellenére összeszedtem minden bátorságomat.

– Hozzászoktam, hogy mindenki csak pótlékként használ, amíg talál valakit, aki fontosabb neki, akivel tényleg együtt akar lenni. Kaden, Ethan. És még ha nem is rendkívüli érzés, hogy egyszerűen eldobnak, ezzel soha nem volt problémám. Hiszen én sem akartam mást, mint hogy figyelemelterelésként találkozzak valakivel néhány éjszakára. De veled… – megakadtam. – Veled egy kis időre tényleg azt hittem, hogy lehetek több. De csak helykitöltő voltam ahhoz, amit igazából akarsz.

Isaac meghökkenten bámult rám.

– Ez a legbutább dolog, amit valaha mondtál nekem.

Felhorkantam.

– De hát ez vagyok én, Isaac. Szőke és buta, és csak arra jó, hogy ágyba vigyenek.

– És én naiv, kocka és szűz, vagy mi?

Megvontam a vállam, ami csak még jobban feldühítette.

– Nem tudom elhinni, hogy tényleg ezt gondolod. Nem azok vagyunk, amit mondanak rólunk. Emlékszel?

A saját testem köré fontam a karom, és az ujjamat az oldalamba mélyesztettem, hogy elfojtsam a késztetést, hogy megérintsem őt.

– Üdv a valóságban, Isaac. Pontosan az vagyok, amit mondanak rólam, és neked köszönhetem, hogy nem ámítom tovább magam azzal, hogy valamikor majd másmilyen leszek.

– Egyszerűen el akarsz dobni minket? – kérdezte feldúltan. –Tényleg? Egy ostoba veszekedés miatt?

– Ostoba veszekedés? Isaac, te dobtál el engem!

– Én… hogy mi? – bökte ki hitetlenkedve.

Felemeltem a kezem.

– Félreérthetetlenül világossá tetted számomra, hogy a továbbiakban nem akarsz tudni rólam.

– Mérges voltam rád, Sawyer! Megbántottál, és én… amit a Steakhouse-ban mondtam, azt sajnálom. Azt akartam…

– Ugyan már! – szakítottam félbe. – Hiszen mindkettőnk számára kezdettől fogva világos volt, hogy téged nem érdekel egy olyan lány, mint én.

– Te vagy az, aki befejezte a projektet. Nem fordítva.

– Mert nem akartam, hogy még tovább kihasználj!

– Tényleg azt hiszed, hogy ezért feküdtem le veled? Mert gyakorolni akartam, hogy hogyan szedjek fel egy másik lányt? – kérdezte döbbenten.

– Nos, nyilvánvaló, hogy összejött – mondtam szárazon.

Ettől elnémult. Egy percig egyszerűen csak bámultunk egymásra.

– Mi az, ami nem stimmel veled? – kérdezte halkan.

Nem vettem tudomást a fájdalomról, amit a szavai kiváltottak belőlem. A klub felé bólintottam.

– Te vagy az, akinek máris van egy új csaja, tehát mondd meg nekem te.

Úgy nézett rám, mintha elvesztettem volna az eszem.

– Tényleg ezt feltételezed rólam? Hogy azok után, ami köztünk történt, miután bemutattalak a családomnak, megvonom a vállam, és egyszerűen keresek valaki mást?

Nem válaszoltam.

– Ő új a városban, és Al kért meg rá, hogy egy kicsit vezessem körbe. Meg akarta nézni, hol lehet bulizni. De Sawyer, el kell, hogy hidd nekem, én… – hagyta félbe, és az egyik kezével a tarkóját dörzsölte. Gyorsan kifújta és beszívta a levegőt. – Csak miattad mentem bele ebbe a projektbe. Mert én, mióta először megcsókoltál, semmi másra nem tudok gondolni, csak rád.

Megráztam a fejem.

– Ne rázd a fejed. Ez az igazság.

Nem változott semmi. Amit az imént mondott, abból semmi nem változtatott egy fikarcnyit sem azon a tényen, hogy köztünk sosem fognak működni a dolgok. Fájdalmat fogunk okozni egymásnak és tönkretesszük egymást, ebben száz százalékig biztos voltam. Hiszen már el is kezdtük. Egyszerűen nem illünk egymáshoz, és ezt Isaac minél előbb belátja, annál jobb.

Hirtelen kinyújtotta az egyik kezét, és egészen óvatosan az alkaromra tette, amit magam előtt tartottam. Hüvelykujjával simogatta meztelen bőrömet, és megborzongtam. A nyelvemre kellett harapnom, hogy ne zokogjak fel. Még soha semmi nem került ekkora erőfeszítésembe, mint ez a pillanat.

Hátráltam egy lépést, olyan gyorsan, hogy megbotlottam. Isaac erősen összeszorította a fogát, és azt a kezét, amivel az előbb még engem érintett meg, ökölbe szorította.

Megfordultam, és faképnél hagytam.

3 3 . f e j e z e t

Fogalmam sincs, hogyan jutottam haza, de amikor betámolyogtam a szobánkba, teljesen kész voltam. Egyszerűen nem bírtam tovább. Még az ajtónál a földre rogytam, és az arcomat zokogva a kezembe temettem. Így talált rám Dawn egy kicsivel később, amikor elképedve hazaért. Még kabátban odaült mellém a földre, és a lelkemre beszélt, de nem fogtam fel a szavait. A zúgás a fülemben és a darabokra tört szívem tompa dübörgése mindent túlharsogott.

– Csinálj valamit, hogy elmúljon! – zokogtam, és a kezemet elvettem az arcom elől, hogy ránézzek Dawnra.

A tekintete szomorú volt és együttérző.

– Bárcsak tudnék tenni valamit, annyira szeretnék segíteni.

Hiányzol.

Hallottam Isaac hangját a fülemben. Ő is hiányzott nekem. De meg voltam győződve róla, hogy helyesen cselekedtem. Valaki olyat érdemel, aki boldoggá teszi. És hogy én erre nem vagyok képes, azt az elmúlt hetekben eléggé meggyőzően bebizonyítottam.

– Nem bírom ki – suttogtam fuldokolva, és forró könnyek csorogtak végig az arcomon, amikor Dawn átölelt és magához húzott.

– Annyira sajnálom, Sawyer – felelte, és a hátamat simogatta.

A homlokom a vállára hajtottam, és Dawn fogott, miközben nyugtató szavakat motyogott, amiket csak részben értettem meg.

Sok idő telt el, aztán felsegített a földről, és az ágyamhoz tolt. Előkotort egy hosszú pólót a komódomból, és felém nyújtotta.

– Ígérj meg valamit nekem, Sawyer – mondta, amikor épp felakartam venni. Egy pillanatra lemerevedtem, miközben a kezem a póló ujjában volt, de a többi részét áthúztam a fejemen, és ránéztem Dawnra.

– Mit? – A torkom olyan száraz volt, hogy csak egy krákogást voltam képes összehozni.

Dawn rám mutatott.

– Abba kell hagynod. Hogy halálra dolgozod magad, nem beszélsz senkivel és utálod magad. Az ivászatot. Nem tudom elviselni, hogy ezt tovább nézzem.

Mozdulatlan maradtam az ágyamon.

– A barátnőm vagy, és az a kötelességem, hogy vigyázzak rád. De ezt hagynod is kell nekem. Ez az Isaac ügy pocsékul ment, és ez fáj. Ezt megértem. De túl leszel rajta, és utána erősebb leszel, mint előtte voltál. Ezt megígérem.

Odajött hozzám, és leült mellém az ágyra. Hüvelykujjával letörölte a könnyeimet, amik az utolsó szavai hallatán végigfolytak az arcomon.

– Megígéred nekem, hogy hagyod, hogy a barátnőd legyek?

A gombóc a torkomban olyan hatalmas volt, hogy egyetlen szót sem tudtam kinyögni. De a bólintásom elég volt válasznak.

Dawn elég fair volt ahhoz, hogy az első pár napban szabad teret hagyott nekem, és csak a következő kedden cipelt magával a menzára, ahol megint Allie-vel és Scott-tal találkoztunk. Scott egy kicsit már jobban nézett ki, bár még mindig egy zsákszabású pulóverben szaladgált, ami egyáltalán nem illett a tökéletesen zselézett hajához. A karikák is ott éktelenkedtek még a szeme körül, de amikor lehuppantam a mellette levő székre, rám mosolygott, amit nagy nehezen viszonoztam is.

Aztán mindig egy kicsit könnyebb lett. Onnantól kezdve szinte minden ebédszünetet együtt töltöttünk. Nem beszéltem sokat, de szerencsére Scott is így tett. Egy hallgatag frontot képeztünk, miközben Dawn és Allie összevissza beszéltek mindenről. Pénteken Spencer is csatlakozott hozzánk, akinek a buta szóvicceivel még azt is sikerült elérnie, hogy a szám sarka egy picit megrándult. Még ha csak minimálisan is.

Dawnnak igaza volt. Nem folytathattam így tovább. A bulik, a pasik, az alkohol. Nem akartam többé ez lenni. Mert még ha fájdalmat okoz is visszagondolni az Isaackel töltött időre, vele először éltem át azt, hogy mit jelent nem elrohanni a valóság elől, hanem elébe állni.

A következő héten ismét el mertem menni a fitneszközpontba. Kaden ugyan nem volt ott, de még nálam voltak a kötései, és kölcsönöztem egy pár bokszkesztyűt a recepción. Csináltam néhány bemelegítő gyakorlatot, és elkezdtem úgy edzeni, ahogy Kaden tanította nekem, miközben megállapítottam, hogy igaza volt: idegesítő, ha senki nem tartja a bokszzsákot, és az végig ide-oda leng. Ennek ellenére ki akartam próbálni egyedül. És ugyan az izmaim remegtek és a karomat ólomsúlyúnak éreztem, az edzés után valamivel jobban lettem.

Amikor Kaden a következő hétfőn Allie-vel eljött a menzára és leült az asztalunkhoz, még arra is összeszedtem a bátorságomat, hogy mindenki előtt megkérdezzem tőle, nem akar-e újra edzeni velem. A tudálékos tekintetéért ugyan bele tudtam volna rúgni, de amikor azt mondta, persze, ez a késztetés gyorsan eltűnt.

Ezen a délutánon Robynnal és Pattel együtt válogattuk ki azokat a képeket, amiket a honlapjukon akarnak majd használni. Összesen ötvenet tettem be az utolsó körbe, és a legtöbb annyira tetszett nekik, hogy több mint egy órájukba telt, mire meg tudtak egyezni. Amikor elköszöntem tőlük, Pat azt mondta, hogy el vannak ragadtatva a teljesítményemtől, és örülnének, ha a jövőben több projektet készítenék számukra.

Amikor este kinyitottam a kollégium ajtaját, alig vártam, hogy elmondhassam ezt Dawnnak. Az íróasztalánál ült, és már akkor elkezdtem mesélni neki, még mielőtt a szobába léptem volna.

– Annyira elégedettek voltak a képekkel! Sőt, még azt is megkérdezték, hogy részt szeretnék-e venni a következő kiállításukon. Végre valami, ami jól megy.

Dawn óvatosan mosolygott.

– Szuper, ööö…

– Szia! – hallatszott egy másik hang az én szobatérfelemről. Összerándultam, mert annyira megijedtem. Aztán a szoba másik sarkában álló íróasztalom felé fordultam.

A nővérem lassan felállt, és bizonytalanul rám nézett.

– Riley? – mondtam rekedten. – Te mit csinálsz itt?

Őt látni olyan sebeket tépett fel, amik ugyan félig már begyógyultak, de egyszerre a megkönnyebbülés hulláma is elárasztott. Hiányzott, és féltem, hogy esetleg egyáltalán nem is fog jelentkezni nálam.

Legszívesebben a nyakába ugrottam volna, de nem tudtam, szabad-e. Végül is az utolsó beszélgetésünkkor világosan az értésemre adta, hogy egy ideig távol akarja tartani magát tőlem.

– Beszélni akartam veled – mondta, miután egy ideig némán álltunk egymással szemben. – Az esküvőről. És… minden másról.

– Akkor elmegyek Spencerhez – jelentette ki sietve Dawn, felvette a kulcsát, és megcsörgette. – Hacsak nem akarod, hogy itt maradjak. – Az utolsó mondatot suttogva mondta, hogy csak én halljam. Hálásan mosolyogtam rá, de megráztam a fejem. Ezt a dolgot négyszemközt kell megbeszélnem Riley-val. Ezzel tartoztam a nővéremnek.

– Ha van valami, jelentkezz! – mondta Dawn, és halk sóhajkíséretében a vállára vette a hatalmas laptoptáskáját. Odajött hozzám, és egy puszit nyomott az arcomra. – Komolyan gondoltam. Jelentkezz! – mondta még egyszer nyomatékosan.

– Oké. – Fintorogva töröltem meg az arcom, amin elmosolyodott. Aztán megfordult, és kiment. Láttam, ahogy az ajtót behúzza maga mögött, egy ideig még utánabámultam, mielőtt a nővérem felé mertem fordulni.

Jól nézett ki. Kipihentnek és boldognak látszott, még ha most gondterhelten rágcsálta is az alsó ajkát.

– Azt akartam…

– Sajná…

Egyszerre hallgattunk el, hogy kölcsönösen elsőbbséget adjunk a másiknak.

– Azta, micsoda gyáva alakok vagyunk! – mondta Riley, és ekkor mégis visszaült az asztalom mellé.

Megvontam a vállam, majd leültem vele szemben.

– Igazad van. Szörnyű.

Újra hallgattunk.

Aztán Riley mély levegőt vett, mintha mondani akarna valamit, de szüksége lenne egy kis időre, hogy megtalálja a megfelelő szavakat.

– Annyira sajnálom, ahogyan az esküvőn viselkedtem, Riley –robbant ki belőlem. – Nem voltam önmagam. És azt akartam…

Felemelte a kezét, hogy fejezzem be, én pedig azonnal szorosan összezártam az ajkaimat.

– Nekem kell bocsánatot kérnem tőled. Nem fordítva. – Nagyot nyelt. – Sajnálom, hogy nem meséltem neked Melissáról. Azt gondoltam… nem jössz el, ha megteszem.

– Természetesen elmentem volna. Jobban reagáltam volna, ha felkészültem volna rá, azt hiszem.

– Gyorsan el akartam mondani neked még előtte, de aztán…nem tudtam. – A fejét rázta. – Azt sem tudom, mire gondoltam közben. Egyszerűen valahogy meg akartam próbálni, hogy a családom megmaradt részét összetartsam. De ez nem úgy működött, ahogy előtte elképzeltem – mondta Riley megtörten.

Nagyot nyeltem, és azon fáradoztam, hogy összeszedjem a gondolataimat.

– Semmi esetre sem szeretném, hogy félreérts, bátyámként szeretem Morgant. Amikor meséltél az eljegyzésetekről, feltétlenül örülni akartam kettőtöknek. De úgy is éreztem, mintha eltaszítanál magadtól. – Meg kellett köszörülnöm a torkom, és amikor Riley kinyitotta a száját, hogy valamit feleljen, gyorsan tovább folytattam. – Aztán amikor a koszorúslányokról meséltél, kirekesztettnek éreztem magam. Mintha azt akarnád, hogy semmiben ne vehessek részt, mintha az új életedben egyáltalán nem játszanék szerepet.

– Azért nem kérdeztelek meg, mert féltem, hogy nemet mondasz. És attól még jobban féltem, hogy kötelességből igent, és minden másodpercét utálni fogod. – A kezem után nyúlt, és megszorította. – Természetesen nagyon szerettem volna, ha ott állsz velem elöl, Sawyer. Nincs senki más, akivel szívesebben álltam volna ott. Talán Morgant kivéve.

Gyengén mosolyogtam.

– Komolyan gondolom. Soha nem állt szándékomban, hogy kizárjalak téged. Csak ezt az egész dolgot a lehető legkíméletesebben akartam felvezetni neked, mert pontosan tudom, milyen nehezen viseled a változásokat.

Bólintottam, és viszonoztam az enyhe kézszorítását.

– Annyira megdöbbentem, amikor megláttam Melissát. Egyszerűen képtelen voltam elhinni, hogy tényleg meghívtad az esküvődre. Annyira rosszul bánt velünk. Még ma is visszhangzanak a fejemben a szavai. Elképzelhetetlen volt számomra, hogy önszántadból hagyod, hogy ilyen módon részese legyen az életednek.

Riley lassan bólintott.

– Természetesen soha nem fogom elfelejteni, milyen pocsékvolt nála a gyerekkorunk. De nem cipelhetem örökké magamban ezt a dühöt. És… – Egy pillanatig habozott. – Van egy dolog, amit te nem tudsz róla, Sawyer.

Kellemetlen borzongás futott végig a karomon.

– Mi?

– Melissa régebben apával volt együtt – mondta, és a pillantása együttérzővé vált.

Értettem, amit mond, de nem volt semmi értelme.

Eltátottam a szám, aztán újra becsuktam. Meg akartam kérdezni, hogy érti ezt, de nem tudtam kinyögni egyetlen szót sem.

– Még a gimnáziumban apa Melissával járt. De aztán megismerte anyát, és fülig beleszeretett. Nem így tervezte, egyszerűen… csak megtörtént. Melissának összetörte a szívét. Annyira megbántottnak és megalázottnak érezte magát. Főként, mikor anya és apa a gimi után megszöktek. Aztán… jöttem én. És te. Boldog család voltunk, miközben Melissa teljesen egyedül maradt. Emiatt keseredett meg ennyire.

Erre nem tudtam mit mondani. A mellkasom összeszorult, amíg már alig kaptam levegőt, és arra vágytam, hogy összegömbölyödhessek, mint egy labda.

– Ezt nem hiszem el – krákogtam. Riley újra megszorította a kezem.

– Ezért utálta Melissa ennyire anyát. És minket. Mert soha nem tudta túltenni magát ezen az egészen. Azt hiszem, az sem segített sokat, hogy pontosan ugyanúgy nézel ki, mint anya akkoriban.

A szemem égett, és mint az őrült, pislognom kellett. Mindazt, amiről azt hittem, hogy tudom a családomról, Riley szavai lerombolták. Az anyám hirtelen egy teljesen másik személlyé vált. Egyszerűen képtelen voltam elhinni, hogy ez a történet igaz.

Még ha sok mindent meg is magyarázna.

– Amikor apa megbetegedett… akkor Melissa teljesen maga alatt volt. Soha nem múlt el az iránta érzett szerelme. Ennek ellenére mindvégig támogatta anyát. De aztán… – Riley szava elakadt. – Melissa nemcsak élete szerelmét veszítette el, hanem a testvérét is. És hirtelen ott állt velünk. Annyira haragudott anyára és apára, hogy rajtunk töltötte ki a dühét.

Az a rengeteg gonosz, rossz szó. Az a rengeteg harag és gyűlölet Melissa szemében, amint meglátott engem. Anyára emlékeztettem. Biztosan szörnyen szenvedett.

– Ezt miért csak most meséled el nekem? – kérdeztem rekedten.

Riley tekintete fájdalommal volt tele – és éppen olyan szomorú volt, mint amilyennek én is éreztem magam.

– Mert tudom, hogy anya mindig a hősöd volt, és még ma is az. Amikor én megtudtam mindezt, megváltozott a róla alkotott képem, és egyáltalán nem akartam, hogy veled is így legyen. Úgy kellene megtartanod az emlékezetedben, ahogyan megismerted. És nem úgy, hogy ez befolyásol.

A szeme elkezdett gyanúsan csillogni, és előttem is elmosódott a kép. Riley erősen megszorította a kezem, kicsit még túl erősen is, de ez rendjén volt.

Nem miattam történt. Melissa nem gyűlölt, hanem csak a gyászát és a dühét vetítette ki rám, amit a szüleim iránt érzett. Ez nem menti fel az alól, amit velem művelt, de most már tudom, hogy ő nem csak egyszerűen egy gonosz, megkeseredett nő, akit örömmel tölt el, ha másnak szenvedést okoz. Mert ő is szenvedett. Pontosan annyira, mint mindenki más.

– Anya volt apa nagy szerelme. Ezen nem változtat semmi, és ebben nincs semmi rossz – mondta váratlanul Riley. Gondolataimba mélyedve bólintottam. Még pontosan emlékeztem arra, milyen szerelmesek és boldogok voltak a szüleink. Anya annyira szerette apát, hogy követte őt a halálba.

– Ez nem változtat meg semmit – motyogtam egy kis idő után. Riley kérdő pillantására megköszörültem a torkom, és folytattam. – Anya és apa továbbra is a hősöm. Teljesen mindegy, hogy mi történt egykor Melissával.

– Jó. Ennek így is kell lennie, Sawyer.

– Még ha soha nem is tudok megbocsátani neki… Egy kicsit most már jobban megértem, hogy miért viselkedett így velünk. Szörnyű lehetett a számára.

– Tudom, hogy ez semmit sem tesz semmissé. De… azt gondoltam, egyszer majd túltesszük magunkat rajta. Ezért a meghívás az esküvőre, és ezért a próbálkozás, hogy újrakezdjük vele.

– Meg tudom érteni. Már sokkal régebben beszélned kellett volna velem erről – mondtam.

Sajnálat csillant meg a szemében.

– Nem akartalak terhelni. Tudom, milyen sok dolgod van, és hogy azt, ami régen történt, megpróbálod elfelejteni. Nem akartam, hogy… pánikba ess, vagy… Á, hiszen én magam sem tudom. Valamilyen okból azt gondoltam, hogy az esküvőm talán jó alkalom lehetne arra, hogy újra beszéljünk egymással.

– Hát ez szuperül sikerült is.

Riley felmutatta nekem a középső ujját. Horkantva felnevettem, ami egy kicsit oldotta a köztünk lévő feszültséget.

Aztán egy darabig hallgattunk, a gondolatainkba mélyedtünk.

– Honnan tudtál erről? – kérdeztem.

Kellett egy kis idő, mire Riley válaszolt.

– Melissa és apa egy régi barátnője és egykori osztálytársa hozta be a kutyáját hozzánk a klinikára. Megkérdezte, hogy vagyunk, és arról beszélt, mennyire tragikus is volt ez az egész dolog, főként Melissa számára. Fogalmam sem volt, hogy miről beszél, de amikor elkezdtem kérdezősködni, akkor megeredt a nyelve, aztán gyorsan el is tűnt. Még aznap elmentem Melissához, és kérdőre vontam.

Nehezemre esett, hogy elhiggyem, hogy ez a történet tényleg igaz lehet, ugyanakkor azt is tudtam, hogy ilyesmit senki nem találhat ki csak úgy. Egyszerűen túl hátborzongató volt.

– Annyira sajnálom. – A fejemet csóválva néztem Riley-ra. –Annyi felgyülemlett harag volt bennem akkor. Nem akartam ilyen durván kivetkőzni magamból. Soha többé nem fog előfordulni, Riley. És remélem, valamikor meg tudtok majd bocsátani nekem Morgannel.

– Azt már rég megtettük – mondta lágyan. – Már akkor megbocsátottam neked, amikor telefonáltunk.

– Tényleg?

Hevesen bólogatott.

– Csak annyira feldúlt voltam. Ott volt az esküvő, Morgancsaládja, a vendégek és Melissa, egyszerűen minden túl sok volt. Túl nagy volt a nyomás, és egyszerűen csak ágyba akartam bújni és soha többé nem kelni fel.

– Ezt annyira meg tudom érteni. Hidd el!

– Nem akarok soha többé ilyen sokáig nem beszélni veled, Sawyer. Ez egyszerűen borzasztó volt – mondta Riley.

Annyira megkönnyebbültem, hogy nem tehettem mást, mint hogy tettem felé egy lépést, és hevesen átöleltem. Felsóhajtott, de ugyanolyan szorosan fogott, mint ahogyan én őt. Egy ideig így maradtunk, és hallottam, hogy pontosan ugyanúgy, mint ahogyan én is, megpróbálta elfojtani a szipogását. Ennek ellenére éreztem a nyakam hajlatában a könnyeit. Csak egy örökkévalóságnak tűnő idő után távolodtunk el egymástól.

Riley lágyan végighúzta a hüvelykujját a szemem alatt.

– Isaac egy igazi kis bőgőmasinát csinált belőled.

Lemerevedtem.

– Tessék?

– Őszintén meg kell mondanom, sosem hittem volna, hogy kifejezetten egy ilyen srácot keresel, mint ő. Annyira ártatlannak néz ki, és olyan udvarias! De amikor felhívott… Azt hiszem, hogy tényleg jót tesz neked. És azt is látom, hogy megváltoztál. Már nem vagy olyan zárkózott, mint pár hónappal ezelőtt. – Mosolygott. – Őrület, mire képes a szerelem, ugye?

Döbbenten néztem rá.

– Isaac felhívott téged? – nyögtem ki hitetlenkedve.

– Ó! – Riley a homlokát ráncolta. – Nem lett volna szabad elmondanom?

Amikor nem válaszoltam, megadóan felemelte a kezét.

– Kérlek, ne mondd el neki, hogy beárultam. Csak azt hittem, ti… Hiszen együtt vagytok, vagy nem? – kérdezte bizonytalanul.

A fejemet ráztam.

– De ő… – hagyta félbe, és a fejét csóválta. Aztán ellágyult azarckifejezése.

– Mit nézel így? – kérdeztem.

– Semmit. Csak… Felhívott, mert tudta, mennyire kiborultál a veszekedés miatt. Bocsánatot kért tőlem, és azt mondta, reméli, hogy leküzdjük ezt az akadályt, mert a testvéri szeretet nagyon értékes és fontos dolog.

Ez tényleg úgy hangzott, mintha Isaac mondta volna.

– Nem illünk össze – motyogtam.

– Miért nem?

– Mert valaki olyat kell keresnie, aki jobb a számára. – Még mielőtt észleltem volna, mi történik, pokoli fájdalmat éreztem a homlokomon. – Aú, te hülye liba! Ez fáj!

– Fájjon is. Soha többé ne mondj ilyet! – sziszegte Riley, és azujját, amivel az imént a homlokomat megpöckölte, ismét fenyegetően feltartotta.

– De hát igaz. – Tehetetlenül megvontam a vállam. – Ő egy jóember, Riley. Valaki egészen különlegeset érdemel, valakit, aki boldoggá teszi, és nem csak drámát visz az életébe.

Riley a fejét csóválva nézett rám.

– Ez a legnagyobb ostobaság, amit valaha hallottam, Sawyer.

– De ez az igazság.

– Te egyszerűen csak félsz a saját érzelmeidtől.

– Egyáltalán nem félek.

– De igen. És ezt azért tudom ilyen pontosan, mert Morgannel az elején velem is ugyanígy történt.

– Az egészen más volt.

– Nem volt az.

Szorosan összezártam az ajkaimat, mert ez a beszélgetés lassan kezdett nevetségessé válni.

– Szerelmes vagy belé – állapította meg Riley.

Azonnal megráztam a fejem.

– Egyáltalán nem vagyok az.

– Dehogynem. Ezért érzed ilyen pocsékul magad.

– Nem érzem pocsékul magam.

Riley felhúzta az egyik szemöldökét.

– Erről Dawn az előbb valami mást mesélt nekem.

– Oké. Pocsékul voltam, mert csúnyán összevesztem azzal azemberrel, aki a legkedvesebb számomra az egész világon, és ez alatt téged értelek. Vagyis, legalábbis az voltál, mielőtt el nem kezdtél idegesíteni engem.

– Aha. Tehát azt akarod bebeszélni nekem, hogy most, hogy kibékültünk, minden olyan, mint azelőtt volt? – kérdezte Riley kételkedve.

Hevesen bólintottam.

Közben pontosan tudtam, hogy semmi nem lesz olyan, mint azelőtt volt. Ez a húzó fájdalom bennem ott maradt, mintha a testem része lenne. Ott volt, mikor reggel felkeltem, és ott volt, mikor lefeküdtem, és mindegy volt, mit tettem, mindegy, mennyire próbáltam elterelni a figyelmemet – nem tűnt el.

Hiányzott Isaac. Minden átkozott nap. Mindaz, ami megmaradt nekem, csak a közös pillanataink voltak, melyek még most is boldoggá tettek, pedig tudtam, hogy már a múlt részei, és hogy ő nemsokára új emlékeket fog gyűjteni egy olyan lánnyal, aki nem én vagyok.

Senkinek nem sikerült még olyan boldoggá tennie engem, mint Isaacnek. Senkinek nem sikerült még elérnie, hogy ledobjam a védőpajzsomat, és elég bátor legyek ahhoz, hogy megnyíljak előtte. Senkinek nem sikerült még ilyen fajta érzelmeket kiváltania belőlem.

Csak Isaac létezett számomra. És mélyen legbelül biztos voltam benne, hogy ez mindig is így fog maradni.

– Az érzelmek vacak dolgok – suttogtam Riley vállán. És miközben a nővérem átölelt engem, szabad folyást engedtem a könnyeimnek, és elsirattam mindazt, amit átéltem és amit elveszítettem.

3 4 . f e j e z e t

A december Woodshillbe jeges hideggel és sok hóval köszöntött be. A hegyek és a völgyek fehérbe burkolóztak, és a város is ez alá a varázslatos, csillogó lepel alá bújt, ami szinte könyörgött nekem, hogy fényképezzem le. Több napot töltöttem szinte folyamatosan a szabadban, és csak este mentem haza, teljesen átfagyva, a hidegtől béna ujjakkal és lábujjakkal, amikbe csak egy hosszú, forró zuhany után tért lassan újra vissza az érzékelés.

Szerettem.

Annál izgatottabbá váltam, amikor Robyn és Pat elmesélték, hogy egy portlandi kapcsolatukon keresztül sikerült szerződtetniük Angel Whittakert, a szobrászművészt, és arra kértek, hogy a hószobrokat, melyeket nekik készített, fényképezzem le a galéria közelgő karácsonyi kiállítása számára.

Robyn autójával értem jöttek a kollégiumhoz, nem sokkal napfelkelte után. Együtt mentünk a Mount Wilson lábához, ahol Angel már néhány napja dolgozott. Ugyan már láttam a képeken, amiket Robyn e-mailen küldött át nekem, félig kész állapotban a szobrokat, de őszintén szólva nem sok mindent ismertem fel a rengeteg havon kívül, amit óriási kupacokba lapátoltak össze.

De nem hittem a szememnek, amikor most, profi állványokkal, reflektorokkal és objektívekkel felszerelkezve, amiket alig vártam, hogy kipróbálhassak, utat törtünk magunknak a mély hóban, és a lezárt területre értünk, amit Angel rendelkezésére bocsátottak a munkájához. Hét óriási hószobor alkotott egy kört. Néhánynak mintái voltak, amik kövületekre emlékeztettek, néhánynak arca, ami csak akkor volt felismerhető, ha a megfelelő szögben álltunk elé. A nap időközben teljesen felkelt már, és a sugarai úgy estek a mintázatokra, hogy első pillantásra szinte úgy tűnt, mintha a szobrok belülről világítanának. Gyönyörű volt.

Nem tudtam betelni a látvánnyal, és amikor a műalkotások létrehozója meglátott minket, és integetve odajött hozzánk, össze kellett szednem magam, hogy az izgatottságtól ne kezdjek dadogni.

Vastag, fekete kabátot viselt, és sötétpiros gyapjúsapkát, ami alól kikandikált hófehér haja. Rákerestem a neten az életrajzára, és tudtam, hogy hatvankét éves, mindenesetre első pillantásra sokkal fiatalabbnak látszott. Ez bizonyára élénk tekintete és sugárzó mosolya miatt volt így, mellyel üdvözölt minket.

Először Robynnak és Patnek nyújtotta a kezét, aztán felém fordult.

– Ő a diák segítőnk, Sawyer. Ő fogja ma fotózni nekünk aműveidet – magyarázta Pat.

– Helló! – mondtam idegesen.

– Örvendek, Sawyer. Angel vagyok. – Kezet rázni vele nehezebbnek bizonyult, mint gondoltam, mert a kesztyűje ormótlanabb volt, mint az enyém. Ezenkívül erről az is eszembe jutott, hogy az enyémet majd le is kell vennem, amint elkezdem a fotózást.

– Nagyszerű munka – mondtam, és a szobrokra mutattam.

Angel még szélesebben elmosolyodott.

– Köszönöm szépen.

Hátrahajtottam a fejem, és még egyszer körülnéztem. Nemsokára továbbhalad a nap, és ez nagy kár lenne azokra a képekre nézve, amiket elképzeltem.

– A fények olyan tökéletesek, hogy igazából már most elkezdeném, ha lehetséges.

– Természetesen – mondta Angel.

– Sawyer nagyon jól játszik a fénnyel – mondta Robyn, és büszke hangsúlya hallatán melegség járt át.

– Kíváncsi vagyok. Annyira örülök, hogy ki akartok állítani tőlem valamit Woodshillben. A férjem és én egy ideig itt éltünk, mielőtt visszasodort minket az élet Portlandbe.

– Ó, tényleg? – kérdezte Pat, és Angel elkezdett mesélni a Woodshillben töltött időkről. Csak futólag értettem a történetet, mert Robyn és én ezalatt a szobrokat jártuk körül.

Megmutatta, milyen szögből képzelte el körülbelül, és azután először csináltatott velem néhány próbaképet. Egy idő után megnézte a fotókat, és pontosan úgy, mint ahogyan az egyetemen, visszajelzéseket adott nekem, és elmondta, min javíthatnék. Izgalmas volt együtt készíteni vele a képeket, és ugyan továbbra is a megérzéseimre hagyatkoztam, észrevettem, hogy a tippek, amiket adott nekem, segítettek a fejlődésben.

Az egyik szobornál hasra feküdtem a hóba, és csak amikor megtaláltam a megfelelő pozíciót, akkor kértem meg Robynt, hogy adja ide a kamerát. Innen lentről a bemetszések és minták megint másképp néztek ki, csillogtak és ragyogtak a napsugarakban, ami a mintának gyönyörű fényeket kölcsönzött. Körülbelül egy negyedórát feküdtem ott, mielőtt Robyn felsegített, és egész testemben remegtem, amikor a ruhámról lesöpörtem a havat. Ennek ellenére éreztem, hogy a farmerem hátsó zsebében rezegni kezdett a telefonom.

A hidegtől merev ujjakkal vettem elő.

Egy pillantás a kijelzőre elég volt, hogy béna végtagjaim bizseregni kezdjenek.

Isaac.

Már hetek óta nem beszéltem vele, és azt feltételeztem, hogy rég kitörölte a számomat.

Fogalmam sem volt, hogy miért éppen most jelentkezik nálam.

Mégis fogadtam a hívását, és szorosan a fülemhez nyomtam a telefont, mert attól féltem, hogy bármelyik pillanatban elejthetem, bele a hóba.

– Halló!

Csend. Egy pillanatig, aztán:

– Szia, én vagyok az… ööö, Isaac.

– Tudom, még el van mentve a számod.

Az emberiség történelmének legostobább telefonhívásának díja valószínűleg a miénk lesz.

Isaac nem mondott semmit, de hirtelen meghallottam, milyen szabálytalanul lélegzik.

– Mi történt? – kérdeztem riadtan.

Megint nem válaszolt, csak kapkodva vette a levegőt.

– Mi történt? – kérdeztem újra, ezúttal lágyabban.

Úgy hangzott, mintha minden erejével azon próbálkozna, hogy ne hiperventiláljon.

– Beszélj velem! – suttogtam, és elfordultam Robyntól, aki aggódva nézett rám. Amikor a légzése egyre gyorsabb és kapkodóbb lett, akkor elfogott a félelem.

– Isaac?

– Az anyukám – bökte ki.

Kihagyott a szívverésem.

– Az anyukámnak autóbalesete volt.

– Hol vagy? – kérdeztem, és még önmagamat is megleptem, hogy mennyire nyugodt volt a hangom.

– Épp most értem ide a farmra, és az autóban ülök, mert…Nem tudok bemenni oda, és a hőst játszani a testvéreim előtt, ha bármelyik pillanatban kiakadhatok. Apa anyával a kórházban van, és nekem kell gondoskodnom Arielről, Leviről és Ivyról, és… Sawyer, én nem tudom, mit csináljak most, nekem ez nem fog m…

– Isaac – szakítottam félbe, továbbra is nyugodtabban, mint amit egyébként lehetségesnek tartottam volna. – Csak szép sorjában. Először is vegyél egy mély lélegzetet!

Tehetetlen hangot adott ki, amitől megszakadt a szívem.

– Gyerünk! Mély levegőt be, és ki.

– Nem tudom megcsinálni nélküled – mondta feldúlt hangon. – Szükségem van rád itt, Sawyer, én… – Hallhatóan nyelt egyet. – Szükségem van rád.

Szavai az érzelmek lavináját indították el bennem. Gyorsan végigvettem fejben a lehetőségeimet, de igazából pontosan tudtam, hogy hol is kell lennem most. Nem volt választási lehetőségem.

– Azonnal indulok.

Isaac remegve vett levegőt.

– Sawyer – mondta halkan. Olyan halkan, hogy alig hallottam meg.

– Meg tudod csinálni, Isaac.

– Én… – Megköszörülte a torkát. Aztán csak annyit mondott: –Köszönöm.

Letettük, és szükségem volt egy kis időre, mire összeszedtem magam, és Robynhoz tudtam fordulni.

– Annyira sajnálom, Robyn. Nekem… nekem most sürgősen elkell mennem.

Aggódva nézett rám.

– Minden rendben?

Erre csak tehetetlenül a vállamat tudtam megvonni.

– Szükséged van az autóra? – kérdezett tovább.

Amikor csak értetlenül néztem rá, a kabátja zsebébe nyúlt, és kihalászta a kulcsát.

– Tessék! – mondta, és a kezembe nyomta.

Először rá, aztán a kulcsra bámultam.

– Biztos vagy benne?

– Igen – bólintott. – Megbízom benned.

– Fogalmam sincs, hogyan köszönjem meg – mondtam, amikor újra megtaláltam a hangom. – Annyira sajnálom, hogy nem tudom folytatni. Tényleg, azt kívánom…

– Szuper képeket csináltál, Sawyer – szakított félbe. – És nyilvánvalóan vészhelyzet van. Most tűnés, és kérlek, vezess óvatosan!

Megfordultam, és amilyen gyorsan csak tudtam, átküzdöttem magam a havon, a parkoló felé.

A hó az úttesten nagyrészt barna latyakká változott, és miközben az emberek a járdán folyamatosan csúszkáltak, nekem vezetés közben nem okozott problémát a csúszósság vagy a jég. Mindennek ellenére olyan szorosan fogtam a kormányt, hogy az ujjaimban kifehéredtek az ízületek, miközben próbáltam nem elveszteni a fejem az Isaacért érzett aggodalmam miatt.

A telefonban annyira szomorúnak és kétségbeesettnek hallatszott a hangja. Nem tudtam, mekkora a baj, ami az anyukájával történt, és féltem tőle, hogy mi is vár rám, amikor megérkezem a farmra.

Amikor bekanyarodtam a kocsifeljáróra, azonnal megláttam Isaac autóját, és ugyan a fűtést a lehető legforróbbra állítottam, a hideg futkosott a hátamon, amikor észrevettem, hogy lehajtott fejjel ül a volánnál.

Leparkoltam Robyn autóját az övé mellé, és kiszálltam, hogy odamenjek hozzá. Ebben a pillanatban mindegy volt, hogy mi történt köztünk az elmúlt hetekben, mi mindent mondtunk, vagy ami még rosszabb, mi mindent nem mondtunk egymásnak. Ebben a pillanatban csak az számított, hogy ott akartam lenni a számára.

Bekopogtam a szélvédőn. Összerezzent, és azonnal kiszállt az autóból. Minden mozdulata olyan benyomást keltett, mintha sokkhatás alatt állna, és a tekintete is olyan zavarodott és tanácstalan volt, hogy megfájdult tőle a szívem.

– Szia! – mondtam lágyan, és megpróbálkoztam egy mosollyal. Nem viszonozta, hanem csak becsukta az autó ajtaját maga mögött, aztán hozzám fordult, szemlátomást tétovázva, hogy mit is tegyen most. Levettem a válláról a döntés terhét, és átöleltem őt. Olyan sokáig szorítottam, amíg nem viszonozta a gesztust, és a testéből a feszültség egy része nem távozott. Megengedte, hogy támogassam és ott legyek neki, és jót tett, hogy szavak nélkül világossá tehettem a számára, hogy nem fogok többé elmenni. Mert engem hívott fel. Senki mást, hanem engem. És mindegy, hányszor mondtam el magamnak, hogy nem vagyok elég jó a számára – ez mégis jelent valamit, vagy nem?

– Fel kell hívnom Alt – motyogta egy idő után, és felemelte a telefonját, amit a jobb kezében tartott. – Holnap délben nem tudok dolgozni.

– Ne aggódj emiatt! Először is menjünk be! Theodore és Maryitt van? – kérdeztem.

Bólintott, aztán megrázta a fejét.

– Nagymama Ivyval a heti piacon van. Nagypapa elhozta Arielt és Levit az iskolából.

– Oké – mondtam, és megfogtam a kezét. A bőre jéghideg volt, és azt kívántam, bár elhoztam volna a kesztyűmet, amikor elindultam a Mount Wilsonról.

Hagyta, hogy a bejárati ajtóhoz húzzam. Amikor ki akarta nyitni, olyan hevesen remegtek az ujjai, hogy többször elvétette a kulcslyukat, és végül el kellett vennem tőle a kulcsot, hogy én nyissam ki. Magam előtt toltam be az ajtón.

– Hahó! – kiáltottam be a házba, és kibújtam a hóval borítottcipőmből. Aztán lesegítettem Isaacről is a kabátját – hosszú végtagjai ebben a pillanatban használhatatlannak tűntek –, és letettem a komódra a folyosón.

– Van itt valaki? – kiáltottam.

– Itt vagyunk, a nappaliban – hallatszott Theodore válasza.

Megint megfogtam Isaac kezét. Megcsapta az orrom a ház ismerős illata, és ha nem lett volna ilyen feszült a helyzet, akkor még élveztem is volna, hogy újra itt vagyok.

Theodore a kanapén ült a nappaliban, Ariel szorosan hozzábújt, Levit pedig az ölében tartotta. Amikor meglátta, hogy Isaac velem jött, melegen elmosolyodott. A puszta jelenléte hatalmas nyugalmat árasztott felém, és őszintén reméltem, hogy Isaacre is ilyen hatással volt.

A legutóbbi alkalmakkal ellentétben ezúttal senki nem sikított, amikor beléptünk a szobába. Ariel csendben volt, amikor lecsúszott a kanapéról, és Isaachez szaladt. Elengedtem a kezét, hogy a karjába vehesse a húgát. Egymásba kapaszkodtak, és Isaac valamit motyogott Ariel fülébe, amit nem értettem.

A kanapéhoz mentem, és megsimogattam Levi fejét, mielőtt leültem ő és Theodore mellé. Theodore egyik karjával átölelt, és röviden magához szorított. Nem mondott semmit.

Kísérteties csend volt az egyébként olyan élénk házban.

Teljesen világosan érezhető volt, hogy valami nincs rendjén. Legszívesebben megkérdeztem volna Theodore-t, hogy mi történt pontosan, de nem akartam a gyerekek előtt megtenni. Isaac sem mondott semmit, hanem továbbra is a karjában tartotta Arielt, és elkezdett fel-alá járkálni vele a szobában, amíg a kislány görcsös tartása egy egész picit nem lazult, és már csak átölelte, de nem fojtogatta őt. Úgy tűnt, számára pontosan akkora vigaszt nyújt ez az ölelés, mint amennyit ő adott a húgának, mert egy idő után a tekintete is kitisztult, és nem volt már annyira kétségbeesett.

– Mi ez? – kérdezte Levi váratlanul, és a jobb karomra mutatott.

Egy pillanatig nem tudtam, mire gondol, de aztán megláttam, hogy a fekete pulóverem ujját felhúztam, ő pedig a kis fecskére mutatott az alkaromon.

– Egy tetoválás – feleltem.

Levi azonnal felfigyelt, és felült a nagypapája ölében.

– Mi az a tetoválás?

– A tetoválás egy kép, amit a bőrünkre rajzoltatunk – magyaráztam, és a következő pillanatban Levi elkapta a karomat, hogy közvetlenül az orra elé tartsa.

Theodore elmosolyodott.

– Mi van akkor, ha fürdesz? – kérdezte Levi, és kételkedve nézett rám.

Meghökkentem, és segítségkérően néztem Theodore-ra, de a mosolya csak szélesebb lett. Aztán gyorsan átgondoltam, miként is magyarázzam meg pedagógiailag értékesen egy hatévesnek, hogy mi az a tetoválás.

– A tetoválást egy varázstintával rajzolják, amit nem lehet lemosni.

Levi szája tátva maradt, és zöldesbarna szeme egészen elkerekedett. Halkan annyit mondott: hűha, mielőtt megint koncentráló arckifejezéssel a karom fölé hajolt, és figyelmesen megszemlélte a kis szimbólumot.

– Ez örökre ott marad?

Bólintottam. Aztán Levi hátradőlt, és komoly arccal nézett a nagypapájára.

– Én is szeretnék egy tetoválást – jelentette be ünnepélyesen.

Nagyszerű. Ariel után most még Levinek is elrontottam az ízlését. Miért hagyja tulajdonképpen bárki is, hogy ezeknek a gyerekeknek a közelébe menjek? Éppen képzeletben felpofoztam magam, amikor hirtelen meghallottam egy egészen másmilyen zajt. Méghozzá egy olyat, amilyenre abszolút nem számítottam, legkevésbé ezen a napon, ebben a helyzetben. Nevetést.

Megfordultam, és megláttam Isaacet a nappali másik végében. Fejét csóválva nézett rám, és nevetett.

Halkan és nyersen, de mégis miattam.

A szívem gyorsabban kezdett verni.

– Azt majd akkor csinálunk, ha egy kicsit nagyobb leszel –mondta jókedvűen, és Ariellel a karján odajött hozzánk. Lehuppant a kanapé másik végére, és az ölébe fogta a húgát. A kislány hozzásimult a mellkasához az arcával, a szemét becsukta. Olyan ijedtnek nézett ki, hogy összeszorult a torkom, főként azért, mert tudtam, hogy egyébként mindig milyen vidám.

– Milyen nagy? – kérdezte Levi.

Isaac olyan magasra emelte a kezét, amennyire ülve csak képes volt.

– Kábé ilyen nagy.

A kisfiú szomorúan nézett vissza rám.

– De én is szeretnék egy képet a karomra.

– Akkor fessünk egyet rá filctollal – javasoltam.

– Tényleg? – kérdezte lelkesen.

– Csak azt mondd el, hogy milyet szeretnél – mondtam, és bólintottam.

Levi leugrott Theodore öléből, és kirohant a szobából.

– Ariel, előveszem a filceidet, oké?

– Nem mész be a szobámba! – kiáltotta a kislány azonnal. Gyorsabban, mint ahogy azt lehetségesnek tartottam volna, leugrott Isaac öléből, és Levi után rohant.

Alighogy a két gyerek eltűnt a nappaliból, Isaac azt kérdezte:

– Hogy van? Van valami újság? Mikor látogathatjuk meg?

– Még mindig a műtőben van – mondta Theodore komolyan, de nyugodtan.

– Egyáltalán mi történt? – kérdeztem halkan.

– Debbie-nek súlyos autóbalesete volt. Lecsúszott az útról, és felborult az autója.

E szavak hallatán jéghideg borzongás futott végig a hátamon.

– Te jó ég!

– Csonttörése is van, és belső sérüléseket is szenvedett – folytatta. – Már majdnem két órája műtik.

Nem mertem hangosan feltenni a következő kérdésemet, de Theodore úgy tűnt, mintha megsejtette volna.

– Rendbe fog jönni – mondta határozott hangon. Isaacre nézett, aki lehajtott fejjel ült ott, és a kezét bámulta. – Ebben kell most szilárdan hinnünk mindannyiunknak.

Bólintottam, még ha nem is volt fogalmam arról, hogy állnak Debbie esélyei, és hogy Theodore ezt csak azért mondta-e, hogy Isaacet és talán saját magát is megnyugtassa.

– Természetesen. Mit tehetnék?

– Már eleget teszel azzal is, hogy itt vagy, Sawyer – gyorsanIsaacre pillantott, aztán újra vissza rám.

Megfogta a kezem, és én erősen megszorítottam.

– Hiszen ez magától értetődik.

– Köszönöm – melegen mosolygott, és felállt a kanapéról.

A konyhába menet megszorította Isaac vállát, de ő mintha észre sem vette volna. Feltétlenül akartam tenni valamit érte, vigasztalni, vagy elterelni a figyelmét. El akartam mondani neki, hogy pontosan tudom, mit érez. Hogy tudom, milyen rossz az, amikor az ember attól retteg, hogy elveszti a szüleit. De azt is, hogy elég erős, hogy kibírja. Alakuljon bárhogyan is. És hogy én itt leszek számára.

De éppen ahogy valamit mondani akartam, Ariel és Levi trappoltak vissza a nappaliba – egy csomó filctollal felszerelkezve, amiket szétterítettek a nappali asztalán. Miközben leültem melléjük a földre, és elkezdtem a karjukra színes képeket rajzolni, Isaac elgondolkodó arckifejezéssel a kanapén maradt.

Nem sokkal később Mary és Ivy visszatért a piacról. Ivy ugyan még nem értett semmit, de észrevette, hogy valami nincs rendben, és ennek megfelelően nyugtalan és nyűgös volt.

A délután hátralévő részét azzal töltöttük, hogy gyereksorozatokat néztünk a tévében, levest ettünk, amit Theodore főzött, és megpróbáltunk nem állandóan a telefonra bámulni hipnotizálva abban a reményben, hogy végre megérkezik Isaac apjának várva várt hívása.

Kora este Theodore és Mary elhatározták, hogy lefektetik a gyerekeket. Levi hangosan követelte, hogy én takarjam be, és amikor Isaac meglátta a pánikszerű pillantásomat, nevetnie kellett, és bekísért a szobába. Miközben behúzta a függönyt, felkapcsoltam a Levi ágya mellett lévő kis, narancsszínű lámpát, és segítettem neki betakarózni, hogy már csak a feje búbja látszott ki.

– Minden rendben lesz? – kérdezte halkan.

A szemem sarkából láttam, ahogy Isaac hirtelen lemerevedett. Akkora meggyőződéssel, amit ebben a helyzetben csak fel tudtam mutatni, azt mondtam:

– Természetesen. Mindegy, hogy bizonyos napok mennyire rosszak, Levi… mindig minden rendbe fog jönni. Ne aggódj!

Elgondolkodva nézett rám.

– Oké.

– Oké – mondtam.

– De mi lesz, ha anya nem jön haza többé? – kérdezte, ezúttal sokkal halkabban.

Szavai a szívem közepébe találtak, és az összes erőmet össze kellett szednem, hogy az arcvonásaimat ne hagyjam szétcsúszni. Isaac gyors léptekkel kiment a szobából. Hallottam még a lépteit a folyosón, mielőtt valahol egy ajtó hangosan becsapódott. Halk sóhajjal újra Levi fölé hajoltam, és kisimítottam egy fürtöt a homlokából.

– Anyukád haza fog jönni, ha jobban lesz, Levi. Nagyon szilárdan hiszek benne, de fontos, hogy te is higgy ebben, és segíts nekem – suttogtam.

Lassan bólintott.

– Aludj jól!

Felálltam a padlóról, és lekapcsoltam az ajtó melletti lámpát, így csak az ágy melletti világított. Levi becsukta a szemét, és magára húzta a takaróját, én pedig kimentem az ajtón, és halkan becsuktam magam mögött. Aztán Isaac régi gyerekszobájába mentem. Halkan kopogtam az ajtón. Amikor nem válaszolt, óvatosan kinyitottam, és bekukucskáltam a résen.

Isaac lehajtott fejjel ült az ágyán, és a kezét bámulta. Már láttam szomorúnak és letörtnek, de ilyennek még soha. Fájt látni, hogy mennyire szenved. És a legjobban az fájt, hogy nem vigasztalhattam úgy, ahogy akartam. Legszívesebben a karomba vettem volna és soha többé nem engedtem volna el, de… ehhez nem volt jogom. Ellöktem magamtól, és ami köztünk volt, azt befejezettnek nyilvánítottam, és ennek a következményeivel most együtt kellett élnem.

– Egy lúzer vagyok – motyogta kifejezéstelen hangon.

– Hagyd ezt abba! – mondtam komolyan, és átmentem a szobán. Csak amikor leguggoltam előtte, akkor vettem észre, hogy egy fotót tart a kezében. Kinyomtatták azt a képet, amit Ariel kamerájával készítettem, amikor Isaac és a mamája együtt ültek a zongoránál és játszottak. Lágyan végighúztam rajta az ujjam. Gyönyörű lett, pontosan, mint amilyen az a pillanat volt akkor.

A fejét rázta.

– Azt a veszekedést soha nem tudtam igazából tisztázni vele. Hónapokig nem beszéltünk rendesen egymással. Mit tegyek, ha meghal?

– Hagyd! Abba! – szóltam rá nyomatékosan, és a kezembe vettem az arcát.

Még ha tulajdonképpen nem is akartam megérinteni – feltétlenül a szemembe kellett néznie, amikor a következő szavakat mondtam neki:

– Anyukád nem fog meghalni, Isaac.

A pillantása pontosan olyan volt, mint azon az első estén a Hillhouse-ban, amikor azon izgatta fel magát, hogy hogyan bántak vele azok a lányok. Mintha csak rólam venne tudomást, és minden más a világon teljesen mindegy lenne számára.

Meg kellett köszörülnöm a torkom, hogy tovább tudjak beszélni.

– Ezenkívül nem tudhatod, hogy van az anyukád, ha itt bujdokolsz.

Felálltam, és kivettem a kezéből a fotót. Óvatosan letettem az ágy melletti éjjeliszekrényre. Aztán megfogtam a kezét.

– Most gyere!

Felállt és követett, anélkül, hogy ellenállást tanúsított volna. A keze meleg volt és életteli, amikor az ujjait az enyémbe kulcsolta.

A következő órában körbetelefonáltam az ismerősöket, miközben Isaac a nagyszüleivel megette a leves maradékát. Beszéltem Allel, és röviden vázoltam neki, hogy mi történt, és hogy Isaac a következő napokban nem fog tudni bemenni dolgozni. Al morgott, de észrevettem, hogy sajnálja a történteket. Azután beszéltem Robynnal, aki azt mondta, teljesen rendben lesz, ha csak másnap este viszem vissza az autóját. Aztán Dawnt hívtam fel, aki legszívesebben azonnal Spencer autójába pattant volna, hogy idejöjjön, amiről szerencsére le tudtam beszélni.

Isaac az idegösszeomlás szélén állt, én pedig kételkedtem benne, hogy jót tett volna neki, ha még több ember van a házban.

Nem sokkal éjfél előtt telefonált Isaac apja. Miközben mi négyesben ültünk a kanapén, és Isaac mobilját bámultuk, amit az asztal közepére tett és kihangosított, megtudtuk, hogy Debbie jól viselte az operációt, és most alszik. A lábtörését begipszelték, a medencetörését megműtötték. A lépét el kellett távolítani, mert a baleset során megrepedt, és a vérveszteség, amit elszenvedett, életveszélyes volt, de az orvosok időben meg tudták állítani.

– Meg fogja csinálni – mondta Isaac apja. – Debbie meg fogja csinálni.

– Tudtam – mondta Mary fojtott hangon.

– Hiszen Debbie egy harcos – tette hozzá Theodore.

Isaacre néztem. Egy pillanatig úgy tűnt, nem fogta fel, amit az apja mondott az imént. A telefonról a nagyszüleire pillantott, aztán vissza a telefonra, végül rám.

Aztán eltűnt a félelem a szeméből, és az arcán gyönyörű mosoly áradt szét.

Olyan volt, mintha valaki egy óriási terhet vett volna le a vállunkról. Isaac felhívta Elizát, és elismételt mindent, amit az apja mondott, miközben Theodore és Mary előkészítették a vendégszobát, törülközőket és tisztálkodószereket vettek elő, és segítettek áthúzni az ágyat. Többször is próbáltam elmondani nekik, hogy egyedül is meg tudom csinálni, de ez szemlátomást nem volt összeegyeztethető a vendégszeretetről alkotott elképzelésükkel. Közben világosan láttam rajtuk, mennyire megviselte őket ez a nap. Mostanra meglátszott rajtuk az életkoruk, és nehézkes mozgásuk elárulta, hogy sürgősen pihenésre van szükségük.

Jó éjszakát kívántam nekik, mielőtt belebújtam abba a pólóba, amit Mary Isaac szobájából hozott nekem, és befeküdtem az ágyba. Kimerült voltam az izgatottságtól és az Isaac családjáért érzett aggodalomtól, de ugyanakkor különös módon boldog is voltam, hogy volt rá lehetőségem, hogy ebben a helyzetben mellette legyek. És nemcsak őmellette. Hanem az egész családja mellett. Theodore, Mary, Ariel, Levi és Ivy mellett… Mindannyian közel álltak a szívemhez, és ez egy egészen új érzés volt számomra. Néhány hónappal ezelőtt még elképzelhetetlennek tartottam, hogy ilyen sok embert közel engedjek magamhoz. Sőt, ma még teljes bizonyossággal oda is tudtam állni, és ki tudtam jelenteni, hogy mindegy, milyen rossznak tűnik valaki számára egy helyzet, minden rendbe fog jönni. És mindent meg fogok tenni, hogy a következő hetekben is mellettük legyek, ha szükségük van rám. Ezzel a gondolattal a fejemben fordultam oldalra, és elbóbiskoltam.

Kicsit később aztán felébredtem, amikor kinyílt a vendégszoba ajtaja. Összezavarodva pislogtam, és megdörzsöltem a szemem. Vaksötét volt, csak sematikusan tudtam kivenni a szekrényt és a függönyöket, pontosan, mint ahogyan azt az alakot, aki éppen becsukta maga mögött az ajtót. Isaac néhány lépést tett, és máris nálam volt. Visszatartottam a lélegzetemet, amikor befeküdt mellém a kis vendégágyba. Csak miután megbizonyosodtam róla, hogy nem álmodom, sikerült egy kicsit felemelnem a takarót, hogy alá tudjon bújni. Meleg teste olyan közel volt az enyémhez, hogy alig mertem levegőt venni.

– Minden oké? – suttogtam.

Az egyik karjával átölelt, és még szorosabban magához húzott, míg a hátamon nem éreztem, ahogyan a mellkasa emelkedik és süllyed.

– Most már jobb.

Oly sok mindent akartam elmondani neki. Meg kellett kérdeznem tőle. De erre nem ez volt a megfelelő időpont. Így hát a karomat az övére tettem, és egyszerűen csak fogtam őt.

3 5 . f e j e z e t

Másnap reggel a hangulat továbbra is feszült volt, még ha mindenki nagyon fáradozott is azon, hogy ezt a gyerekek előtt ne mutassák ki. Segítettem Marynek és Theodore-nak reggelit készíteni, és megkenni a tízóraira szánt kenyereket, miközben Isaac megpróbálta felvidítani Arielt, aki nagyon rosszul aludt.

Megfigyeltem kettőjüket. Ariel kedvetlenül piszkálta a rántottáját, miközben Isaac halkan a lelkére beszélt, és valahogy sikerült meggyőznie, hogy legalább egy kicsit egyen. Hiba volt azt hinni, hogy a gyerekek nem fogják fel, mi történik a környezetükben. Ellenkezőleg, egészen különösen érzékenyek az érzésekre és hangulatokra.

Ezt tapasztalatból tudtam. Annak idején én is észrevettem, hogy valami nincs rendjén, sokkal azelőtt, hogy anya elmondta volta, hogy apa beteg és többé nem gyógyul meg.

Reggeli után Isaac és én rögtön a kórházba indultunk. Az úton alig beszélt, de hagytam őt, mert éreztem, mennyire ideges. Amikor kiszálltunk a kocsiból, az arca hamuszürke volt, és olyan gyorsan vágott át a parkolón, hogy nem volt könnyű a síkos úton utolérni őt.

A recepción egy kedves nővér köszönt nekünk.

– Deborah Granthez jöttünk – mondtam, mert tudtam, hogy Isaac nem tud kinyögni egy szót sem.

Röviden elmagyarázta nekünk az utat a liftekhez, és hogy pontosan hova kell mennünk a harmadik emeleten. Isaac egyre gyorsabban kapkodta a levegőt, minél közelebb értünk a szobához. Legszívesebben megint megfogtam volna a kezét, de nem mertem. Nem tudtam, mire van szüksége ebben a pillanatban.

– Ez lesz az – mondtam, amikor Debbie szobájának ajtaja előtt álltunk. Isaac úgy meredt a világoskék ajtóra, mintha mögötte rejtőzne a halálos ítélete. Nagyot nyelt, és a cipője orrát bámulta.

– A büdös életbe – motyogta.

– Megvárhatjuk a nagyszüleidet, ha azt szeretnéd – mondtam nyugodtan.

Pusztán a fejét rázta.

– Csak attól félek, hogy elkezdek bőgni, mint egy kisfiú. Erre most senkinek sincs szüksége.

– Nincs abban semmi rossz, Isaac.

– De szeretnék erősnek mutatkozni előtte – mondta halkan.

– Így is, úgy is az vagy – feleltem lágyan. – És ha nem, akkor még mindig itt vagyok neked én. Én szívesen vagyok erős helyetted is.

Isaac egy ideig nézett engem. Az volt az érzésem, mintha akarna még mondani valamit, de csak bólintott. Becsukta a szemét, mély lélegzetet vett, és kopogott az ajtón. Hallottam, ahogy egy szék csúszik a padlón, majd halk léptek hangzottak fel – aztán kinyílt az ajtó, és megjelent Isaac apja. Amikor meglátta a fiát, tanácstalannak tűnt, hogy átölelje, vagy sem. Végül oldalra lépett, hogy beengedjen minket.

– Épp most volt vizit – mondta. Kicsit tétováztam, mert nemvoltam biztos benne, hogy egyáltalán bent tartózkodhatok-e a szobában, de Jeff bátorítóan biccentett nekem.

Isaac mellé léptem, és hallottam, ahogy elakad a lélegzete.

Én sem kaptam levegőt, amikor először megláttam Debbie-t.

Az arca piros és lila színben úszott, és az egyik szeme annyira feldagadt, hogy szinte felismerhetetlen volt. A szája felrepedt, és már egy vastag var is képződött rajta. A lábán egy óriási, fehér gipsz volt, amit egy hurokba akasztottak, a karjából infúzió lógott. Az ágy oldalán egy katétertasak lógott, és úgy nézett ki, mintha felhígult vér gyűlne benne. A betegőrző monitor rendszeres sípolása fülsiketítően hangosnak tűnt az egyébként csendes szobában.

Csak most vettem észre, hogy Isaac úgy belekapaszkodott a karomba, hogy fájni kezdett. De nem szóltam semmit. Megígértem neki, hogy erős leszek. Őérte.

– Eddig mindent jól viselt – mondta Jeff halkan. – Az orvosok szerint a sérülései négy-hat héten belül meg kell, hogy gyógyuljanak. Azonban… – Hangja elbicsaklott, és meg kellett köszörülnie a torkát.

Isaac ledermedt mellettem.

– Azonban mi?

Jeff két kezével megdörzsölte az arcát.

– Lehet, hogy le kellene ülnöd egy kicsit.

– Azonban mi, apa?

Jeff hallhatóan kifújta a levegőt. Világosan látszott rajta, mennyire küzd azért, hogy megőrizze a józan eszét.

– Ma reggel készítettek néhány vizsgálatot. És… úgy tűnik, fennáll az esélye, hogy agykárosodást szenvedett.

Isaac hirtelen elengedte a kezem.

– Tessék?

– Ezt majd csak akkor tudhatjuk biztosan, ha felébred.

– Mit jelent ez? – kérdezte Isaac remegő hangon. – Lehetséges, hogy… hogy nem lesz már olyan, mint azelőtt?

Jeff egy pillanatig habozott, aztán bólintott.

– Valószínűtlen, de a veszély fennáll.

Láttam, ahogy Isaac a kezét ökölbe szorította, hogy ne legyen olyan feltűnő, mennyire remeg.

Jeff is látta.

– Meg fogja csinálni – mondta rekedten, és amikor Isaac nemreagált, tett felé egy lépést.

– Sajnálom, apa – krákogta Isaac váratlanul, és elnézett azanyjáról. – Annyira sajnálom.

Jeff a fejét csóválta.

– Nem kell sajnálnod semmit, Isaac.

– Én… Ha… Ha úgy alakul – mondta Isaac hajthatatlanul, ésgyorsan és szabálytalanul vette a levegőt. – Ha nem lesz teljesen egészséges, akkor átveszem a farmot. Mindent meg fogok tenni értetek, apa, kérlek, ne legyél többé dühös rám, kérlek, ne legyél…

Isaac apjának az arcát fájdalom torzította el, és a következő pillanatban a karjába zárta a fiát, és erősen megszorította. Isaac tovább beszélt, de a szavak eltompultak az apja vállán.

– Nem fogod átvenni a farmot, ha nem ez az, amit akarsz, Isaac – mondta Jeff gyengéden. – És ezért nem haragszom rád.

Én sem akartam volna, hogy valaki Riley és az én beszélgetésemet végighallgassa, tehát óvatosan kinyitottam az ajtót, és kiosontam a folyosóra. Ott leültem a legközelebbi szabad székre, és megpróbáltam leküzdeni a pánikot, ami lassan azzal fenyegetett, hogy maga alá gyűr.

Mi van, ha Isaac anyukája nem lesz teljesen egészséges?

Mi van, ha élete hátralévő részében ápolásra szorul? Hogy fogja ezt megoldani a család? Nemcsak emberileg, hanem pénzügyileg? Hogyan fogja átvészelni ezt Ariel, Levi és Ivy? Vagy Isaac?

Kisvártatva kinyílt az ajtó, és Jeff lépett ki rajta a folyosóra. Keresgélve nézett körül. Azonnal felálltam, és odamentem hozzá.

– Minden rendben?

Gyorsan bólintott, és megdörzsölte az arcát.

– Csak elég fáradt vagyok, és szeretnék hozni magamnak egykávét.

– Én is hozhatok egyet – ajánlottam fel.

A fejét rázta, és az állával a szoba felé mutatott.

– Majd én megoldom. Azt hiszem… neki nagyobb szüksége van rád.

– Természetesen – mondtam gyorsan.

Amikor visszamentem a szobába, és halkan becsuktam magam mögött az ajtót, Isaac vörös szemekkel nézett rám. Mostanra már egy széken ült az ágy mellett, és a kezét óvatosan az anyukájáéra tette.

Szó nélkül odamentem hozzá. Felnézett rám, kétségbeesetten, szomorúan és teljesen összetörve. Aztán a fejét a csípőmhöz hajtotta. Miközben a karommal átfogtam a vállát és a másik kezemmel a fejét simogattam, elkezdtem ígéreteket suttogni neki, amelyekről őszintén reméltem, hogy valóra fognak válni.

Az ezt követő napok embert próbálóak voltak. Igyekeztem tanulni a vizsgáimra, tovább kisegíteni a galériában, ugyanakkor ott lenni Isaac mellett, aki gondolatban éjjel-nappal az anyukájánál járt. Még hat nap múlva sem ébredt fel, és tudtam, hogy Isaac közel áll hozzá, hogy teljesen kiboruljon.

Dawn és Gian segítettek benne, hogy Isaac figyelmét legalább időlegesen eltereljék. Dawn azzal, hogy elcipelte az előadásaira, míg Gian ellátta ennivalóval, és játékmaratonokat rendezett a lakásukban.

Pontosan egy héttel Debbie balesete után Al felhívott, hogy megkérdezze, át tudnám-e venni az esti műszakokat a Steakhouse-ban egy rövid időre. Isaac helyettese kiesett, és nem tudott ilyen gyorsan felhajtani senkit. Beleegyeztem, mert még mindig rossz volt a lelkiismeretem, hogy a múltkor egyik napról a másikra cserben hagytam.

Arra nem számítottam, hogy éppen Al unokahúgával kerülök egy műszakba. Mindegy, mit mondott nekem Isaac akkor a klub előtt – a saját szememmel láttam, hogyan flörtölt Isaackel. Itt, a Steakhouse-ban és a klubban is, és egyedül ez a gondolat elég volt ahhoz, hogy felálljon a hátamon a szőr. Ennek ellenére végig fogom csinálni az estét. Ennél rosszabb dolgokat is megoldottam.

Már a pult mögött állt, amikor odaértem a Steakhouse-ba, és éppen azzal foglalatoskodott, hogy szalvétákból hajtogasson legyezőket.

– Szia! – mondtam, és mereven felemeltem a kezem üdvözlésképpen.

– Ó, helló! Te vagy Sawyer, ugye? – kérdezte a lány érdeklődően, és félretette a szalvétákat, hogy kinyújtott karral felém jöjjön. – Alice vagyok.

– Szia! – mondtam, és azon fáradoztam, hogy ne préseljem szét a kezét.

– A nagybátyám már szólt, hogy beugrasz Isaac helyett. Valami történt náluk, ugye? Al szerint családi ügy – fecsegte, anélkül, hogy a szkeptikus arckifejezésem láttán elrettent volna. – Á, a francba, remélem, jól van.

– A körülményeknek megfelelően – motyogtam ködösen. Megkönnyebbülés áradt szét bennem. Nem tudta, mi történt, és miért nem jött be Isaac dolgozni. Vagyis Isaac nem mondott neki semmit.

– Nos, biztosan megoldjuk együtt a műszakot Isaac nélkül is –kacsintott rám Alice. – És természetesen Rogerrel, aki hátul van, és épp nekem készít egy steaket. De pszt, kérlek, ne szólj Al bácsinak! Úgy értem, természetesen elmondhatod neki, de nem kell, tehát… Hiszen tudod, hogy értem. Mindenesetre Isaac elmondta, hogy fotográfia szakra jársz. Olyan érdekesnek találom. Már én is álltam modellt egy fotósnak, olyan vicces volt, majd el is mesélhetem, úgy értem, rengeteg időnk van, és…

Csak úgy dőlt és dőlt belőle a szó. Féktelenül áradt a szájából, alig tudtam követni őt, mert olyan gyorsan beszélt, és olyan hirtelen váltogatta a témákat. És egész este nem hagyta abba. Akkor sem, amikor vendégek érkeztek, akkor sem, mikor felszolgált, akkor sem, miközben engem nézett, ahogy elkészítem az italokat vagy a poharakat fényesítem.

Egyszerűen. Nem. Hagyta. Abba.

Azon tűnődtem, hogyan bírta ki Isaac, hogy vele dolgozzon. Ez volt a leghosszabb műszak, amit valaha eltöltöttem a Steakhouse-ban. Amikor végre elköszönt tőlem, majd levettem a kötényt és visszaakasztottam Isaac öltözőszekrényébe, teljesen kikészültem. Már elképzeltem, milyen lesz, amikor belezuhanok a kollégiumi ágyamba, és csak élvezem a csendet, de aztán vetettem egy pillantást a mobilomra, és megijedtem.

Három olvasatlan üzenetem volt. És egy nem fogadott hívásom. Mindegyik Isaactől.

Majd szívbajt kaptam, és remegő ujjakkal nyitottam meg az üzeneteket.

Miért nem veszed fel?

Ó, ez úgy hangzik, mintha valami baj lenne – de nincs!

Jó hírek!

Aztán a harmadik üzenet.

Oké, nem bírom ki tovább: anya felébredt. Minden rendben.

Még egyszer elolvastam az üzenetet. És még egyszer. A szívem a torkomban dobogott, és hirtelen elkapott a vágy: látnom kellett Isaacet.

Amilyen gyorsan csak tudtam, bepötyögtem:

Hol vagy?

A válasza fél percen belül megérkezett.

A lakásban. Épp most értem vissza a kórházból.

Maradj ott, ahol vagy!

Olyan hideg volt odakint, hogy teljesen átfagytam, mire a lakásához értem. Felugráltam a lépcsőn, habár inkább felvonszoltam magam a korlátba kapaszkodva, mint hogy ténylegesen ugráltam volna.

Csak kétszer kellett kopognom az ajtón, már ki is nyitotta, és rám mosolygott. A következő pillanatban a karjába zárt, és felemelt.

– Azt mondják az orvosok, hogy jó úton halad. És már másfélhét múlva hazamehet. Hazamehet, Sawyer! – mondta izgatottan, és annyival élettelibbnek tűnt, mint az utóbbi napokban, hogy egészen megkönnyebbültem. Az arcomat a nyakába fúrtam, és mélyen magamba szívtam az ismerős illatát.

– Ez szuper, Isaac. Olyan szuper – motyogtam, és élveztem, hogy átkarolva tartja a testemet.

– Ugye? – letett a földre. Aztán a homlokát ráncolta. A következő pillanatban előrehajolt, és megszagolta a hajamat. – Steakszagod van.

Bólintottam.

– Átvettem ma egy műszakot.

Becsukta az ajtót.

– Átvettél egy műszakot? A rengeteg dolgod mellett?

Bólintottam, és a hideg kezemmel megdörzsöltem a szemem. Isaac rám nézett, mintha csak most fogná fel, hogy ki is áll előtte tulajdonképpen.

– Miért tetted?

– Mert én…

Ó, a francba!

Ez nem a megfelelő pillanat.

Egyáltalán nem megfelelő pillanat ahhoz, hogy bevalljam neki az érzéseimet. Sőt, valójában ez az elképzelhető legrosszabb pillanat, amit csak kiválaszthattam erre. Majdnem kicsúszott a számon, a folyosó közepén, a téli holmijaimba bugyolálva, csöpögő orral és a hidegtől megdermedt kézzel.

Isaac tekintete elsötétült.

– Mi van veled?

– Semmi. Fáradt vagyok. Van még ennivalótok? Itt van Gian? –kérdeztem gyorsan, és csak most hámoztam ki magam a kabátomból, aztán az egyik csizmámból. Mielőtt a másodikat levehettem volna, Isaac megragadta a karomat, és magához húzott. Egészen közel, míg az arcom csak néhány centiméterre volt az övétől. Láttam a bizonytalan szikrázást a szemében, amikor egyik kezét a hátamra tette.

– Mit akartál mondani, Sawyer? – kérdezte rekedten.

Halkan kifújtam a levegőt.

– Mert szükséged van a segítségemre, és azt akarom, hogy jobban legyél.

– De miért? – kérdezte tovább, mintha egy másik válaszban reménykedett volna.

– Mert én szeretem kínozni magam. Őszintén, más kifejezésnem jut eszembe Alice fecsegésére. – Kerültem a pillantását, de amikor halkan felnevetett, egészen megkönnyebbültem. – Hogy lehettél képes randizni vele?

– Már elmondtam neked, hogy nem randi volt. Új a városban, és sajnáltam, mert nincsenek barátai. Ezenkívül elég kedvesnek tűnt számomra ahhoz, hogy összehozzam Giannal. Most őszintén, tényleg azt gondoltad, hogy olyan könnyen le tudom zárni, ami köztünk történt, és hogy szemrebbenés nélkül keresek magamnak valaki mást?

Megvontam a vállam.

– Flörtöltetek.

– Tessék? – kérdezte hitetlenkedve. – Mégis mikor flörtöltemén bárkivel is?

– Amikor legutóbb a Steakhouse-ban voltam, megkötötted a kötényét.

Felhúzta a szája szegletét.

– Roger kötényét te is többször bekötötted.

– És lesegítetted a létráról.

Már magam is rájöttem, hogy mindez milyen ostobán hangzik, mégsem tehettem mást.

Nem tehettem mást, mert annyira szerelmes voltam belé, hogy teljesen megőrjített.

– Esküszöm neked, hogy szó sincs ilyesmiről. Vagy volt. Soha nem lennék képes… – A fejét rázta.

– Tényleg azt gondoltam… Úgy értem, olyasvalaki, mint ő, egyszerűen sokkal jobb lenne számodra – mondtam tehetetlenül.

Erősebben tartotta a hátam.

– Nincs senki, aki jobb lenne a számomra, vagy akit jobban akarnék, mint téged, Sawyer. Senki.

Még mindig nehezemre esett elhinni, hogy tényleg ezt gondolja. És hogy ezt mondta, pedig körülöttünk most éppen teljes volt a zűrzavar. De időközben valami megváltozott. Most már hinni akartam neki. Én akartam lenni számára az igazi. És ha valamit megtapasztaltam az utóbbi hetekben, akkor az az volt, hogy egyszerűen már nem tudom elképzelni nélküle az életemet.

– Szeretlek – robbant ki belőlem.

Még mindig a latyakos csizmámban álltam, zsírossteak-szag áradt belőlem, és az orrom is folyt, de ez teljesen mindegy volt.

– Tessék? – krákogta Isaac.

– Tudom, hogy nem ez a legmegfelelőbb pillanat a vallomásra. Rémesen festek, és a folyosótok sem túl romantikus… még hozzám képest sem. De… – Tehetetlenül megvontam a vállam. – Szeretlek, Isaac. Méghozzá teljes szívemből.

Azután megcsókolt.

Amikor szája az enyémre tapadt, majd megnyílt, és a nyelvünk találkozott, kétségbeesett, nyüszítő hangot hallattam. Annyira hiányzott. Egyik kezével a hajamba kapaszkodott, a másikkal pedig olyan erősen szorított magához, hogy alig kaptam levegőt. De a levegővétel is, mint ahogy a csizmám vagy a folyó orrom is, mellékes volt, amíg így folytatta.

– Én is szeretlek téged. Olyan nagyon – szaladt ki a száján, miközben levegő után kapkodott.

Isaac szeret engem.

Szeret engem.

És én szeretem őt.

Micsoda őrület!

– Beszélnünk kell – mondtam két csók között, de Isaac csóválta a fejét, és az orrát közben összedörzsölte az enyémmel.

– Holnap. Holnapután. Valamikor – motyogta, és a szavai között csókokkal borította be az államat és a nyakamat. Beleharapott a nyakam hajlatába, és szívogatta, miközben én lerúgtam a lábamról a másik csizmámat. A következő pillanatban felemelt, és átkulcsoltam a lábammal. Olyan hevesen csókolóztunk, hogy a fogunk egymáshoz ütközött, neki pedig félrecsúszott a szemüvege. Levette, és óvatlanul leejtette a földre.

– Sürgősen kontaktlencsére van szükségem – motyogta, és azajkát a nyakamhoz nyomta.

– Arról szó sem lehet – feleltem, és beletúrtam rakoncátlanhajába. Annyira hiányzott az az érzés, hogy a fürtjeit az ujjaim közé fogjam. Nem beszélve a többi testrészéről.

Miközben végigcipelt a lakáson, érdeklődve felhúzta a szemöldökét.

– Tehát a szemüvegre buksz.

Megcsókoltam a szája sarkát és egy sávot az állkapcsa mentén.

– Ne tégy úgy, mintha nem tudnád!

– Vagyis ezért csókoltál meg először – tűnődött vigyorogva, és az egyik lábával berúgta mögöttünk az ajtót.

Álltam a pillantását. Ujjaimmal végigrajzoltam szép arcának körvonalait, és azon tűnődtem, hogy a tudatalattim vajon már akkor is tudta-e, hogy Isaac és én összetartozunk.

A következő csókunk lassú volt és érzelmes. Olyan volt, mint egy jó zeneszám, libabőrös lettem tőle, és elérte, hogy még többet akarjak. Úgy, mint minden mást Isaacen, még ha kellett is egy kis idő, hogy ezt elfogadjam. De most, hogy itt voltam, a karjaiban, és a fülembe suttogta azokat a szavakat, amelyek arról biztosítottak, hogy elég voltam neki, hogy a mindene voltam, pontosan úgy, mint ahogy ő nekem, azon tűnődtem, miként kételkedhettem ebben valaha is.

Ismétlésre akartam állítani ezt a gyönyörű pillanatot, és addig ismételni, amíg a fejemben már csak az ő számára volt hely.

Mert mindent éreztem. És egy kicsit sem féltem.

e p i l ó g u s

3 héttel később

A galéria zsúfolásig tele volt, de mégis észrevettem, ahogy Levi a sok ember közt tekergőzve nyílegyenesen nekiszalad Kadennek, és tiszta erőből belerúg a sípcsontjába. Mosolyomat a pezsgőspoharam mögé rejtettem.

– Ezt most akkor jól értettem? – suttogta Isaac a fülembe. –Csokoládéval zsaroltad meg az öcsémet, hogy rúgjon bele Kadenbe?

Mosolyogva fordultam felé.

– A gyerekek klasszak.

Isaac mosolyogva rázta a fejét, és az egyik kezével megfogta a derekamat.

– Szörnyű vagy.

– Szeretsz engem.

A pillantása gyengéddé vált.

– Így van. De még mennyire! – Egy édes csókot nyomott a számra.

– Pfuj! – mondta Ariel, és jó hangosan öklendezett.

Oké. Talán mégsem olyan klasszak a gyerekek. Pontosan ebben a pillanatban ért vissza Levi, és kinyújtott apró kezével követelte a megbeszélt fizetséget. Kivettem a csokiszeletet a táskámból, de még mielőtt odaadtam volna neki, Levi kikapta a kezemből, és boldog mosollyal szaladt az apjához, aki egy kicsit távolabb állt tőlünk, és éppen Robynnal beszélgetett.

Ma nyílt meg hivatalosan a karácsonyi kiállításunk, amire Robyn és Pat néhányat az én képeimből is kiválasztott. Nagy lenvásznakra nyomtatták, majd a galériában a kedvenc részembe tették ki őket, leghátra, a világos téglafalra. Még mindig nem tudtam teljesen elhinni, hogy tényleg én is hozzájárulhattam egy művészeti kiállításhoz, és hogy az emberek pénzt fizetnek azért, hogy megnézzék – többek közt – az én képeimet is. Szürreális volt. És teljesen felkavaró.

– Hol van az én képem? – kérdezte Ariel most harmadszor.

– Gyere, megmutatom! – mondtam.

Ariel megfogta a kezem, és hagyta, hogy átvezessem a galérián, Angel Whittaker mellett, aki rám kacsintott, és valakinek vadul hadonászva a szobrairól mesélt, amik azokon a fotókon voltak láthatók, amiket én készítettem, és mögötte lógtak a falon. Büszkének látszott, és ez az érzés automatikusan rám ragadt.

Amikor a galéria hátsó részébe értem, megláttam Dawnt és Spencert Allie-vel és Scott-tal, ahogy az én képem előtt állnak. Egy pillanatig haboztam, aztán odamentem hozzájuk.

– Nézd csak! Ott vagy – mondtam halkan Arielnek, és a róla készült fekete-fehér fotóra mutattam, amin napszemüveget viselt, és úgy pózolt, mint egy modell.

– Olyan menő lett, Sawyer! – sikította, és kitépte magát a kezemből. Szorosan a kép elé állt, és óvatosan megérintette a kezével. Aztán megfordult, és utánozta a pózt.

Mindenki, aki körülöttünk állt, nevetett.

– Maradj így! – mondtam gyorsan, és elővettem a zsebemből a telefonomat. Megnyitottam a kamera alkalmazást, és készítettem egy fotót Arielről a képpel a háttérben. – Ezt elküldjük anyukádnak, mit szólsz?

Mosolygott, én pedig leguggoltam, hogy láthassa, ahogy megírom az üzenetet Debbie-nek. Míg a Grant család többi tagja ma idejött, neki továbbra is kímélnie kellett magát, és az ágyat nyomta. Debbie számára, aki olyan volt, mint Isaac, és mindig talált valamit a farmon, amit meg kell csinálnia, az elmúlt három hét maga lehetett a pokol. De ha mostanra már sokkal jobban is volt, és időközben már egyedül is fel tudott kelni – még hónapokra lesz szüksége, mire újra teljesen egészséges lesz.

– A képek teljesen mások, mint amilyennek elképzeltem őket– mondta Dawn.

Öt darab volt. Egy Arielről, egy Maryről és Theodore-ról… és három Isaacről. Az egyik a nagymamájával a táncparketten, egy róla és Ivyról a zongora előtt, végül a kedvenc képem. Az, amelyiken nevetve az égre néz.

– Olyan szépek ezek a képek. Ha valaha majd fotókra lesz szükségem, nagyon szeretném veled csináltatni őket, Sawyer – mondta Allie.

Meglepetten pislogtam, miközben Dawn várakozásteljesen nézett rám.

– Persze, szívesen megcsinálom – feleltem végül. Ezt akkor is megtettem volna, ha Dawn nem bámul rám oldalról. Már nem volt semmi problémám Allie-vel, és Kadennel sem, akivel a közös edzés kötött össze.

Szinte barátokká váltunk. Mostanra Dawnnak sem kellett kényszerítenie engem, hogy hétvégén együtt lógjunk velük.

– Én is akarok fotót! Leginkább aktfotókat. Jól jönne pár a randioldalas profilomhoz – mondta Scott is, mire összecsaptam a tenyeremet.

– Tényleg? A következő szemeszterben szükségem lesz valakire, aki meztelenül áll modellt nekem.

Scott vigyorgott. Most már ő is jobban volt. Néha, amikor úgy érezte, hogy nem figyelik, és alaposan szemügyre vettük, akkor még fel lehetett fedezni rajta a korábban érzett fájdalom maradványait. De amikor négyszemközt beszélgettünk, akkor biztosított afelől, jobb, hogy ez így történt.

Felém nyújtotta a kezét, én belecsaptam, mielőtt Dawn közbeavatkozhatott volna. Hallottam, ahogy felnyög, majd magában azt dünnyögi:

– Mi a fenét művelek én állandóan?

– Mire fel ez a kézfogás? – hallatszott Isaac hangja mellettem, mire önkéntelenül megpördültem, és felé fordulva átkaroltam a nyakát.

– Nem kell többé aktmodellként helytállnod, Isaac Theodore.

Scott épp kijelentette, hogy készen áll rá, hogy elvállalja.

Isaac megkönnyebbülten sóhajtott fel. A vállam felett mondta Scottnak:

– Köszönöm. Tényleg. Jövök neked eggyel.

– Te is nyugodtan állhatnál modellt aktfotókhoz – mondta Scott jóindulatúan.

– Sawyer szerint is. Valószínűleg én vagyok az egyetlen, aki rossz ötletnek tartja.

– Ha akarnálak, rávennélek. Azt tudod, ugye? – kérdeztem halkan, és egy kicsit hátrahajoltam, hogy a szemébe tudjak nézni.

A tekintetében jókedv tükröződött.

– Bármire rá tudnál venni. És a legrosszabb, hogy ezt te is pontosan tudod, és ezért nem teljesen fair eszközökkel játszol.

Elmosolyodtam, és lábujjhegyre álltam, hogy megcsókoljam.

– Hagyjátok már abba, hogy ilyen édesek vagytok, hadd csináljak már rólatok egy képet – szakított félbe minket Dawn, és feltartotta a mobilját.

Nem szeretek közvetlenül belemosolyogni a kamerába, ehelyett inkább a barátomra néztem. Még mindig elbűvölt, hogy milyen magabiztossá vált.

Egyenesen állt, és a mosolya öntudatos volt és nyílt. Látszott rajta, hogy boldog. Olyan büszke voltam rá. És soha többé nem akarok megváltoztatni rajta semmit. Főleg azt nem, hogy továbbra is paprikavörös lesz, ha perverz dolgokat suttogok a fülébe. Ma már hatszor megtettem, és éppen a hetedik következett volna, amikor az apja és a nagyszülei odajöttek hozzánk. Azonnal eltávolodtam egy kicsit tőle.

– Láttuk, hogy éppen egy képet készítettetek – mondta Theodore, és feltartotta a kicsit már korszerűtlen kameráját. – Mi is szeretnénk egy családi fotót, ha neked is megfelel.

– Igen, persze – mondtam, és felé nyújtottam a kezem, hogy adja oda a kamerát.

A fejét rázta.

– Természetesen neked is rajta kell lenned a fotón, Sawyer. Ez a te kiállításod. Ezenkívül te is a családhoz tartozol.

A szavai annyira váratlanul értek, hogy lemerevedtem.

Teljesen mozdulatlanul álltam ott, és megfigyeltem, ahogy Theodore továbbadja Dawnnak a kamerát, aki kicsit távolabb állt meg tőlünk. Isaac apja Levit és Arielt elénk állította, miközben Mary a karjára vette Ivyt. Én pontosan középen álltam, Isaac karjával a derekamon. Az apja mellénk lépett, majd Dawn hangosan azt mondta:

– Spaghetti Bolognese!

A mellkasom összeszorult.

Ha sok ember vett körül, mindig magányosnak éreztem magam, és azt hittem, én sosem fogok tartozni sehova. De most… most itt álltam. Csupa olyan ember között, akik jelentenek számomra valamit. És akiknek én is jelentek valamit. Éreztem Isaac ajkát a halántékomon, és a szívemet hihetetlen forróság járta át.

Otthonra leltem.

k ö s z ö n e t n y i l v á n í t á s

A Feel Again az őrületbe kergetett. Sawyer és Isaac nem tették könnyűvé számomra, hogy elmeséljem a történetüket, de most, hogy a kezemben tartom, nem is lehetnék ennél boldogabb.

Ezer köszönet illeti Stephanie Bubley-t, aki ezúttal nemcsak hősies lektorom, hanem a nyers változat első olvasója is volt. Köszönöm, hogy ízekre szedted a Feel Againt, és velem együtt azzá a történetté formáltad, amit el akartam mondani. Olyan vagy számomra, mintha a személyes lektor-Yodám lennél. Már előre örülök az elkövetkező projekteknek, amiken együtt dolgozhatok majd veled!

Óriási köszönet Gesa Weissnek és Kristina Langenbuch Gereznek, mert ők a legjobb ügynökduó a világon.

Köszönöm Kim, Laura, Bianca, Caro és Yvo kedves szavait, és a lelkesítést az írás folyamata közben. Hatalmas köszönet mindenkinek, aki a kulisszák mögött dolgozik, különösen Sandra Kringsnek a gyártásnál, aki minden határidőt lehetővé tesz. Rajta kívül köszönöm a LYX egész csapatának, akik mindent megtesznek, hogy a könyveim megtalálják az utat az olvasókhoz. Annyira örülök, hogy együtt dolgozhatok veletek.

Ezen a ponton egy hatalmas ölelés egyetemi társaimnak, Jennynek, Jasminnak, Elisának, Theresának, Ilkának, Maddynek és Xiaoyunak (és a C csoport többi tagjának). Köszönöm a közös könyvvadászatokat. A legjobb csoporttársak vagytok, akiket csak kívánhattam magamnak. Ezenkívül köszönöm barátnőimnek, Wiebkének, Edának és Deryának, hogy mindig ott vagytok nekem.

Köszönet illeti a családomat, akik rendíthetetlenül támogatnak, mindenben mellettem állnak. A férjemnek, Christiannak: te vagy a legjobb. A macskáimnak: ti vagytok a legcukibbak.

És végül minden olvasónak: csodálatosak vagytok. Mindegy, mit viseltek, kivel kavartok, teljesen mindegy, mit mondanak rólatok mások. Remélem, ezt tudjátok.

Köszönöm, hogy elkísértetek az Again-sorozat baráti társaságával Woodshillbe. Mindegy, hova vezet innen az út: boldog vagyok, hogy magam mellett tudlak titeket!

a s z e r z ő r ő l

Ilyen fiatal, és máris Spiegel-bestsellerszerző: Mona Kasten

A 28 éves hamburgi Mona Kasten már gyerekkora óta szereti a könyveket. Az Again-sorozat az egyetemi évei alatt született meg. Minden regényét egy saját zenei lejátszási lista elkészítésével kezdi, ami passzol a történethez, illetve a szereplőkhöz és azok hangulatához, és csak ezután kezd el írni. Ezenkívül olyan személyek és helyszínek fotói után kutat, amik szintén passzolnak a leendő regényhez. Ezáltal gyorsan rá tud hangolódni magára a történetre.

Mielőtt nekilát az írásnak, készít a kiadójának egy szinopszist. Ehhez már tudnia kell, hogy milyen lesz a regény világa és hangulata, mely ponton lépnek be a történetbe az egyes karakterek, és hol lépnek ki belőle. A szereplők jellemfejlődését már az írás kezdetekor körvonalazza, még akkor is, ha a részletes kidolgozásra csak jóval később kerül sor.

m é l t a t á s o k

A Feel Again egy fantasztikus NA-regény, melyben a szerzőnek sikerül hihetően ábrázolnia egy teljesen természetes karakterfejlődést, és egyidejűleg elmesélnie egy fájdalmasan szép szerelmi történetet.

– Romantic Bookfan, beucher.de

Sírtam!

Ha lehetne 5-nél több csillagot adni, akkor mindenképpen megtenném. Sawyer szuper, annyira meg tudom érteni őt, szinte teljesen ugyanazt érzem, és nagyon tetszett, hogy végigkövethettem a két főszereplő útját. Három nap alatt kétszer is elolvastam a könyvet. Mindegyik alkalommal elsírtam magam a végén a boldogságtól. Annyira megérintett ez a könyv. Szeretem, és ha nem olvastam volna már el kétszer, akkor még egyszer elolvasnám. Tehát mindenkinek ajánlom ezt a könyvet. Annyira izgalmas és szívmelengető! Köszönöm Monának ezt a könyvsorozatot, és remélem, lesz még több része. Szeretem a stílusát.

– Jana-Marie Blum, amazon.de

Gyönyörű történet. Szerettem Sawyer fejlődését a történet folyamán, és Isaac egyszerűen a legédesebb volt♥

– Malena, goodreads.com

SAWYER A KEDVENCEM!

Az első rész után azt gondoltam, hogy Allie és Kaden történetét nem lehet felülmúlni. Aztán megismertem Dawnt és Spence-t, teljesen magával ragadott, és ismét azt gondoltam, hogy ennél nem lehet jobb. És aztán jött Sawyer és Zac, és minden szabad percemben ezt KELLETT olvasnom. A 3. kötet teljesen elbűvölt. Szuper a stílusa, magával ragadó és egyszerű. Nevettem, feszültséget éreztem és sírtam. A LEGJOBB SOROZAT, RÉG NEM OLVASTAM ILYEN JÓT

– Steffi, amazon.de

Abszolút megéri elolvasni!

Mit is mondhatnék, egy fájdalommal teli könyv happy enddel. Ennek ellenére mégsem giccses. Ez a harmadik könyv, amit Mona Kastentől olvasok, és a többit is el fogom kezdeni. Nem túlzott romantika vagy giccses dialógusok jellemzik. Hanem inkább arról van szó, hogy mindig van egy út, és hogy egyszerűen bele kell vágnunk a változásokba. Nagyon szeretem ezt a sorozatot, és az öt csillagot mindenképpen megérdemli.

– Doris Hassel, amazon.de

Nagyon szerettem a sorozat első kötetét, aztán elolvastam a másodikat és a harmadikat, és mindegyik könyv egyre jobban és jobban tetszik.

Katrin46, goodreads.com

Az Again-sorozatnak ez a kötete is nagyon szép olvasmány, és rögtön az elején már a történet kellős közepében találjuk magunkat. Mona Kasten tudja, hogyan vonja bűvkörébe az olvasókat, és ez nagyon tetszik nekem.

– Angelika S., wetbild.de

Egy szóban… ELKÉPESZTŐ!

Van valami a „kemény csajban” és a „furcsa srácban”, amit nagyon megszerettem. Ez a könyv néhány súlyos témát is feldolgoz, tehát nem pusztán egy szerelmi történet két egymástól teljesen különböző ember között.

– Elisa, goodreads.com

Szuper regény, bele tudjuk képzelni magunkat a szereplők helyzetébe. Szuper a stílusa. A harmadik kötet pontosan olyan jó, mint az első kettő. Az elején elég gyorsan kiderül, hogy Sawyer és Isaac össze fognak jönni, ami ugyan kerülőutakkal, de meg is valósul. Ennek következtében olyan feszültség alakul ki, ami az egész könyvben felteszi az i-re a pontot.

– Michi, amazon.de

Megjegyzések

[←1]

egma/undok arc (angol)

[←2]

Szépség! (olasz)

[←3]

Csak egy picit. (olasz)

[←4]

Nem akarok beszélni róla. (olasz)

[←5]

Ha egy szép dal is elég lenne! (olasz)

[←6]

szerelem (olasz)

[←7]

nem üres, nem magányos, nem elveszett (angol)

[←8]

csillagánizsízű, olasz likőr

Tartalom

1 . f e j e z e t

2 . f e j e z e t

3 . f e j e z e t

4 . f e j e z e t

5 . f e j e z e t

6 . f e j e z e t

7 . f e j e z e t

8 . f e j e z e t

9 . f e j e z e t

1 0 . f e j e z e t

1 1 . f e j e z e t

1 2 . f e j e z e t

1 3 . f e j e z e t

1 4 . f e j e z e t

1 5 . f e j e z e t

1 6 . f e j e z e t

1 7 . f e j e z e t

1 8 . f e j e z e t

1 9 . f e j e z e t

2 0 . f e j e z e t

2 1 . f e j e z e t

2 2 . f e j e z e t

2 3 . f e j e z e t

2 4 . f e j e z e t

2 5 . f e j e z e t

2 6 . f e j e z e t

2 7 . f e j e z e t

2 8 . f e j e z e t

2 9 . f e j e z e t

3 0 . f e j e z e t

3 1 . f e j e z e t

3 2 . f e j e z e t

3 3 . f e j e z e t

3 4 . f e j e z e t

3 5 . f e j e z e t

e p i l ó g u s

k ö s z ö n e t n y i l v á n í t á s

a s z e r z ő r ő l

m é l t a t á s o k