A jóslat beteljesül

Sharon De Vita

Harlequin Magyarország (2009)

Címke: romantikus

romantikusttt

Katie a kisfiával együtt hazaköltözik, és átveszi a helyi újság szerkesztését. Megismerkedik Lucas seriffel, akinek a családját egy neki szánt bomba ölte meg. A férfi meg a gyerek elválaszthatatlan barátok lesznek, s hamarosan a felnőttek számára is nyilvánvalóvá válik, hogy vonzódnak egymáshoz. A jósnő szerint Lucas talán megbirkózik a múlt szellemeivel…

Sharon De Vita

A jóslat beteljesül

Lady Louella asztrológiai hírlevele

A nyár elmúltával és az ősz közeledtével mindnyájunkra, akik Cooper ‘s Cove-ban élünk, változások és új kihívások várnak. Amint azt múlt hónapban előre jeleztem, Amos Mayfield sokévi munka után nyugállományba vonult, és immár új rendőrfőnökünk van. Ugyancsak vezetőcsere történt a városi lapnál, mostantól szeretett kislányom, Katie Murphy a Hírmondó főszerkesztője.

De vigyázzatok, gyerekek, mert hó elején a Merkúr felfordulást és gondokat okoz, különösen városunk új lakóinak az életében! Tehát csak óvatosan, amikor felforrnak az indulatok, és elfogy a türelem! Ne feledjétek, hogy egyetlen, igaz utunkra és egyetlen, igaz társunkhoz nem mindig egyszerű és kényelmes módon jutunk el.

A beinduló iskola és a Halloween Fesztivál kezdődő előkészületei miatt mozgalmas időszak vár mindenkire. Ámbár a fesztivál idén is vidám és sikeres lesz, előtte még történik valami, ami az egész várost felbolydítja és rettegéssel tölti el, mielőtt az ügy végérvényesen és megnyugtatóan megoldódik.

Hogy vidámabb vizekre evezzek, két esküvőt is látok ebben a hónapban. Az egyiket titokban tartják meg, és nagyszerű meglepetést okoz mindenkinek, beleértve a piruló menyasszonyt is. Sajnos, a jelek azt mutatják, a másikhoz göröngyösebb út vezet. Ám mint mindig, az idő, a türelem, a szeretet és a megértés csodát tesz. Végül eloszlanak a felhők, és beköszönt a boldogság.

Jövő hónapban újra jelentkezem, addig mindenkinek ragyogjanak a csillagok!

Lady Louella

1. FEJEZET

– Remélem, hölgyem, tökéletes magyarázattal szolgál. Vagy nagyon jó ügyvédje van. – Lucas Porter összevont szemöldökkel nézte az előtte kuporgó alakot, aki félreérthetetlenül az ő kertjében ásott. A telihold és a zseblámpa fényénél csupán annyi látszott, hogy nő az illető. Szívesen megnézte volna közelebbről, de rendőrként tudta, jobb az óvatosság, hátha fegyver van nála.

Amikor meghallotta a zajt, arra gondolt, valami elbitangolt állat motoszkál a kertben. Magára rántotta a farmert, fogott egy zseblámpát, és kijött szétnézni. Az elmúlt hét során, amióta átvette a kis négyfős rendőrőrs vezetését, rájött, hogy Cooper’s Cove tényleg az a közmondásos álmos kisváros, ahol gyakorlatilag nincs bűnözés. A wisconsini település csendje és nyugalma eszményi gyógyírnak ígérkezett minden fájdalmára a Chicago utcáin eltöltött tizenöt év után.

– Jó ügyvédem? – A nő még csak föl sem nézett, kapirgált tovább. – Nevetséges. Miért lenne szükségem ügyvédre?

– Nos, kezdjük birtokháborítással, és folytassuk, mondjuk… rongálással. – Lucas leguggolt. Akarata ellenére izgalmasnak találta a hölgyikét, akiből mennyei illat áradt, de nyilvánvalóan nem volt ki a négy kereke.

– Nem rongálok. Ások.

– Amit maga ásásnak nevez, arra én azt mondom, rongálás, a birtokháborításról nem is szólva. Mindent egybevéve, betörni a rendőrfőnök telkére és feldúlni a kertjét talán nem a legbölcsebb lépés.

A nő kuncogott.

– Harminc éve Amos Mayfield a város rendőrfőnöke, és higgye el nekem, ez nem az ő kertje.

– Amos Mayfield egy hete nyugdíjba vonult.

Az ásó hirtelen megállt a levegőben.

– Amos Mayfield nyugdíjba vonult?!

– Bizony. És el is költözött valamelyik gyermekéhez – mesélte Lucas kedélyesen.

Katie Murphy ereiben meghűlt a vér. Nagyot nyelt.

– Feltételezem, most azt fogja közölni, hogy maga az utódja. És ez a maga háza – tette hozzá erőtlenül. Jóságos ég! Behunyta a szemét, és azt kívánta, bárcsak elnyelné a gödör, amelyet épp kiásott. – Nézze, nagyon sajnálom – dadogott, és megpróbált mosolyogni. – Tudom, mit gondol most…

– Higgye el, nem tudja. Lucas Porter vagyok, a Cooper’s Cove-i rendőrőrs parancsnoka. – A férfi kinyújtotta a kezét.

Katie előbb megtörölgette sáros ujjait a sortjában, csak azután kapaszkodott belé, és engedte, hogy a seriff felsegítse. Bizsergés futott végig a tagjain, ami meghökkentette, évek óta nem volt rá ilyen hatással senkinek az érintése.

– Nos, most már tudja, ki vagyok. Esetleg elárulná, maga kicsoda? – Lucas szemében vidámság bujkált.

– Azon kívül, hogy a város bolondja? Nos, hát… Katie Murphy vagyok, Lady Louella lánya. – Idegesen húzogatta a kezét a nadrágján. Hogyan fogja megmagyarázni a fiának, hogy a Cooper’s Cove-i első éjszakáját a dutyiban töltötte? Talán ha gyorsan magához ragadja a szót, sikerül kimagyarázkodnia. Végtére is az anyjának mindig bevált ez a módszer. – Ez a ház anyámé volt, maga nyilván őtőle vette meg. Ő viszont elfelejtett elhozni innét valamit, mielőtt átadta volna. Valamit, ami a tizenegy éves fiam, Rusty tulajdona, és évekkel ezelőtt ásták el itt az apjával. Szóval ezért vagyok itt.

– Állj, állj! Kezdek szédülni. Lady Louella az édesanyja? A kedves, idős hölgy, akié a jósda a főutcán? Akitől a házat vettem? Maga a pici Katherine?

– Úgy tűnik – vonta meg a vállát félénk mosollyal a nő. – De ebből a megszólításból talán már kinőttem. Jobb szeretem a Katie-t.

Lucas döbbenten bólogatott. Elég nehéz volt a csintalan, akaratos kislányt, akiről Lady Louella folyvást mesélt, az előtte álló tüneménnyel azonosítania. Hátrább lépett, hogy jobban szemügyre vehesse. Az utcai lámpák derengő fényében csábos, nőies idomok látszottak a feszes, kopott farmersort és a vékony pamutpóló alatt, amelynek halvány barackszíne külön kiemelte bőre elefántcsont-fehérségét. Göndör, barnásvörös hajzuhatag keretezte az arcát, amelyre nem volt jobb szó, mint, hogy elragadó. Az a fajta nő volt, akinek láttán az egyszeri férfi azt hiszi, állon vágták.

Döbbenten tapasztalta, hogy sóvár vágy keríti hatalmába. Egyszerű, hamisítatlan vágy. Ez különösen felzaklatta, mert eddig azt hitte, az ilyesfajta érzéseket eltemette két évvel ezelőtt a feleségével és a gyerekükkel együtt. Azt hitte, őrá már nem hatnak az efféle dolgok. Ez a nő viszont sóvárgást váltott ki belőle – és ezért nyomban gyanakvással tekintett rá.

Erőt vett magán, és megpróbált rendet tenni a gondolatai között.

– Nos… és mi az, amit az anyja elásott itt?

– Nem anyám, hanem – itt Katie felsóhajtott – a néhai férjem, Jed. Pilóta volt, és a szolgálat miatt nem lehetett itt aznap, amikor a fiunk először iskolába ment. Kárpótlásul, amolyan közös kaland gyanánt, elástak itt a kertben egy kincsesládikát.

– Értem. – Lucas pontosan emlékezett, milyen izgatott volt a saját fia az első tanítási napon. Keserédes emlék volt, ismerős fájdalom hasított a szívébe.

– Úgy tervezték, ha Jed hazajön a szolgálatból, kiássák.

– Aha. – Lucas próbálta összerakni a részleteket, aztán a nő arcán átsuhanó bánat mindent világossá tett. Felismerte, mert minden reggel ezt látta a tükörben. – De nem jött többé haza, ugye?

– A hegyek között manővereztek, és a helikopter motorja felmondta a szolgálatot. Senki nem élte túl a balesetet.

– Sajnálom. – Lucas szívesen elmondta volna, hogy tökéletesen átérzi a fájdalmát, de eddig még senkinek nem beszélt az őt ért tragédiáról. Ahhoz túlságosan friss volt a veszteség, túlságosan eleven a bűntudat. Pedig már két éve történt.

– Köszönöm. Hogy még bonyolultabb legyen a képlet, múlt télen anyámat enyhe szélütés érte, és azóta nem bírja a lépcsőzést. Ezért döntött úgy, hogy eladja a házát, és odaköltözik a testvéréhez. Rusty kincsesdobozáról azonban teljesen megfeledkezett.

– Magának meg eszébe jutott, és idejött ukmukfukk az éjszaka közepén, hogy kiássa?

– Úgy valahogy – nevetett a nő.

– Világos. – Lucas is mosolygott.

– Ma érkeztünk meg a városba a fiammal. Anyámnál szálltunk meg, holnap költözünk be a saját házunkba. Megígértem neki, hogy eláshatja a kincsesládikáját az új otthonunk kertjében, de…

– Miért nem ebbe a házba költöznek be? – kíváncsiskodott a férfi. A kétszintes, fehérre festett, deszkaborítású épület igazi családi otthon benyomását keltette. Talán ezért is szeretett bele, pedig számára elég nagy volt.

– Egy régi sportsérülés miatt az én térdem sem bírja a lépcsőmászást. Mindenesetre anya megkért, hogy hozzam el a ládikót, Rusty nehogy megtudja, hogy ő megfeledkezett róla.

– Értem. – Elég hitelesnek tűnt a történet, de egy rendőr nem állhatja meg keresztkérdések nélkül. – Szóval most költözik vissza a városba?

– Igen, az elmúlt öt évet Madisonban töltöttük. Tudja, még kamaszként ismertem meg a férjemet, és rögtön érettségi után összeházasodtunk, nem tanultam tovább. Amikor magamra maradtam, rájöttem, hogy vissza kell ülnöm az iskolapadba, ha tisztességgel gondoskodni akarok Rustyról és magamról. Tehát elvégeztem az újságíró szakot a madisoni egyetemen, hogy most visszatérhessek a Cooper ‘s Cove-i Hírmondóhoz.

– Maga riporter? – Lucas megdermedt. A családja halála után megkeserítették az életét a szenzációéhes újságírók. Nem menekülhetett a kíváncsiságuk elöl, de még a barátait és a munkatársait is agyonszekálták. Erősen kiábrándult a sajtó képviselőiből.

– Nem egyszerűen riporter, hanem az új főszerkesztő. Generációk óta apám családja adja ki a városi lapot – ecsetelte Katie büszkén. Aztán észrevette a gyanakvást a férfi szemében. – Talán valami kifogása van a riporterek ellen?

Lucas habozott egy pillanatig.

– Sok hasznosabb módját ismerem a pénzkeresésnek, mint más emberek után szaglászni – mondta végül lassan, és nem leplezhette megvetését.

– Szaglászni? – Katie felháborodottan csípőre tette a kezét. – Tán azt hiszi, ezért vagyok itt? Megmondtam, miért jöttem. Vagy elhiszi, vagy sem, de őszintén szólva túl fáradt vagyok ahhoz, hogy érdekeljen. Pusztán a rend kedvéért mégis elmondanám, hogy az anyaggyűjtést nem éjszaka, lopakodva végzem. Szakember vagyok, tartom magam annyira, hogy tisztességgel végzem a munkámat, és elvárom, hogy ugyanolyan tisztelettel kezeljen, mint bármely más szakembert, függetlenül attól, mi a véleménye a hivatásomról! – Ez az állás nem pusztán munka volt számára. Túl sokat és túl keményen dolgozott érte ahhoz, hogy eltűrje valakinek az előítéleteken alapuló ócsárlását. Dühösen meredt a férfira. – Na, most akkor letartóztat, vagy mi?

A nő legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Nem az ő műfaja a krakélerkedés! Mindig is a nyugalom és a megfontoltság volt a jelszava. Mindig – egészen addig, amíg nem találkozott ezzel az emberrel. Olyan közel állt hozzá, hogy szinte érezte a teste melegét. Volt a férfiban valami, amitől mintha hirtelen szűkké vált volna a kert, és ez kihozta a sodrából. Fölnézett rá, és nagyot dobbant a szíve.

Az új rendőrfőnök magas volt, és elképesztően csinos. Izmos, karcsú, hosszú lábú. Hollófekete fürtök hullottak a homlokába, nagy, kék szemében szomorúság bujkált. Férfias vonásait mintha egy szenvedélyesen érzéki művész faragta volna ki, különösen a telt ajkát… Egészében véve az a fajta férfi volt, akinek láttán a nőknek csorogni kezd a nyáluk.

Csakhogy látott ő már észbontóan kinéző férfiakat, és egy sem volt rá ilyen hatással. Nem szokták felizgatni, legalábbis nem ilyen szempontból. Egyszerűen azért, mert a férje halála óta úgy kezelte mindet, mintha a fivérei lennének. Sokkal egyszerűbb volt így az élet.

– Letartóztat? – ismételte meg lényegesen szelídebben, inkább aggodalmasan.

– Későre jár, mindketten nyűgösek vagyunk. Inkább hazaviszem – mondta Lucas csendesen, és egy intéssel elhallgattatta a nőt. – Aztán visszajövök, kiásom azt a kincsesládikát, és elviszem magukhoz korán reggel, még mielőtt a fia felébredne.

Nem akart lelketlennek látszani, de mihamarabb meg akart szabadulni hívatlan látogatójától, hogy visszahúzódhasson a gyász fala mögé, amelyen eddig senkinek sem sikerült áthatolnia.

– Igaza van – sóhajtott a nő. Legkevésbé sem vágyott a helyi pletykagépezet célpontjává válni, miközben még ki sem pakolta a bőröndjeit. – Ha tényleg hajlandó elhozni reggel Rusty ládikóját, azért nagyon hálás leszek.

– Nem gond. Most ellenben hozom a slusszkulcsot. – Azzal Lucas besietett a házba.

Katie tűnődve nézett utána. Miért zaklatja fel ennyire ez az ember? Szóba sem jöhet, hogy egy férfival bonyolítsa az életét. Vagy a fiáét. Nem kockáztathatja, hogy Rusty szívét összetörje valaki. Épp eléggé összetörte az apja halála. Egyébként meg hatalmas felelősség nyomja a vállát, a gyereke, az idősödő anyja, az új munkája. Sem ideje, sem ereje bármi másra, főleg nem egy férfira.

Mindazonáltal talán illene bocsánatot kérnie, tanakodott, amikor Lucas ismét előbukkant a házból.

– Nézze, tényleg sajnálom ezt a kalamajkát. Eszembe nem jutott volna betörni a telkére, ha tudom, hogy már itt lakik. – Lady Louella előrejelzése újfent félresikerült. Azt mondta, az új lakó nem költözik be holdtölte előtt, az pedig jövő héten lesz. – Félreértés volt, és nem tudom, mi mást mondhatnék, mint, hogy sajnálom.

A férfi elmosolyodott, aztán karon fogta a zavart nőt, hogy a hátsó kapuhoz vezesse.

Mindketten megdermedtek. Ez a parányi érintés olyan elsöprő vágyat ébresztett bennük, hogy Katie rémülten kapta fel a fejét, Lucas szemében pedig vad sóvárgás tükröződött, ám egy pillanattal később elviselhetetlen fájdalomnak adta át a helyét.

Gyorsan elengedte a nőt, és lesütötte a szemét.

– Hm… a… a kocsi a garázsban van.

Katie nem értette, mi zajlott le köztük, ám azt tudta, hogy nem ismétlődhet meg. Úgy döntött, ezt a problémát is józanul és ésszerűen oldja meg, mint általában a felmerülő nehézségeket.

Kerülni fogja Lucas Porter társaságát.

Tekintve, hogy nem szándékozik a közeljövőben újból felásni a kertjét, ez remélhetőleg nem is lesz nehéz.

2. FEJEZET

Épp csak hajnalodott még, amikor másnap Lucas kiment a garázsba Katie ásójával és Rusty kincsesdobozával a hóna alatt. Szerette betartani az ígéreteit. A kelő nap rózsaszín sugarai megvilágították a várost, miközben végighajtott a csendes utcákon. A legtöbb ember még aludt.

Lucast elkerülte az álom az utóbbi két évben. A lángoló kocsit látta maga előtt, amint behunyta a szemét, ugyanolyan élesen, mintha csak tegnap történt volna. Átlagos chicagói téli reggel volt. Mindnyájan elaludtak, és Todd, a fia lekéste az iskolabuszt. A felesége autója nem indult, ezért Brenda az ő kocsijával akarta elvinni a gyereket. Úgy számoltak, bőven visszaér, mire a férjének is munkába kell mennie.

Lucas már egy éve egy kábítószerügyön dolgozott, amihez beépült egy bűnbandába. A felesége könyörgött, hogy szálljon ki ebből a veszélyes játszmából, de ő nem hallgatott rá. Eltökélt szándéka volt, hogy leleplezi a drogkereskedőket, akik még az iskolákat is elárasztják a méreggel.

Azon a végzetes reggelen még az ágy melegét élvezte, amikor az egész házat robbanás rázta meg. Mire kirohant, az autója máglyaként lángolt. A fia és a felesége életét kioltotta a pokolgép, amelyet neki szántak.

A következő hónapokból nem sokra emlékezett, csak arra, hogy a vizsgálat megerősítette, a bűnözők rájöttek a kilétére, és őt akarták kiiktatni a bombával, amely a családját ölte meg. A sajtó hiénaként vetette rá magát az ügyre. Undorító volt, ahogy szenzációt csináltak belőle.

Abban a reményben, hogy megszabadulhat a szüntelen zaklatástól, átkérte magát egy másik körzetbe, ám itt is a nyomára bukkantak, és egy túlbuzgó riporter épp akció közben leplezte le. A dolognak lövöldözés lett a vége, amelyben megsérült a társa.

Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Belátta, hogy ha nyugtot akar, ott kell hagynia a rendőrséget, és el kell költöznie. Nem kötötte semmi Chicagóba, ezért úgy határozott, visszavonul családja nyaralójába a Cooper’s Cove melletti tó partjára. Gyerekkorában minden nyarat itt töltöttek, és a szülei halála után a négy fivérével osztozott rajta. Eszményi hely volt arra, hogy valaki feldolgozza a gyászát, és talpra álljon.

Aztán egy nap benézett hozzá Amos Mayfield, aki még az apja horgászcimborája volt, és megpendítette, hogy lehetne az utódja Cooper’s Cove rendőrfőnöki székében. Némi habozás után Lucas úgy döntött, talán épp erre lenne szüksége. Gyakorolhatná a szakmáját, de egy békés kisvárosban, és a sajtótól sem kellene tartania. Így aztán megpályázta az állást, vett egy házat Cooper’s Cove-ban, és megpróbált új életet kezdeni.

Egészen jól is ment minden – amíg nem találkozott Katie Murphyvel.

Akaratlanul elmosolyodott, ahogy eszébe jutott a nő. Van benne valami elképesztő, átütő elevenség! Csak aki nagyon sokáig halottnak érezte magát, az tudja igazán értékelni ezt a tulajdonságot, morfondírozott, miközben leállította a kocsiját a nő anyjának háza előtt. Úgy tervezte, csak leteszi a holmit a verandán, aztán távozik, de alighogy elindult visszafelé a lépcsőn, valaki megszólította.

– Nahát, Lucas, maga az? – Kék szaténköntösben Lady Louella állt az ajtóban, kávésbögrével a kezében. – Épp arra gondoltam, felhívom, hogy betörőt jelentsek.

– Arra nincs szükség – nevetett a férfi. Mindig felvidította az idős hölgy, akárcsak az állítólag okkult képességekkel bíró húga, a nem kevésbé eleven Gracie.

Amikor megismerkedtek, megkérdezte tőle, miért hívják Lady Louellának.

– Hát… miért ne? – szólt a válasz, aztán Louella jót derült a férfi elképedésén, és végül elárulta, hogy a titokzatos név jó cégér a csillagjósdának.

– Elnézést, ha megijesztettem – folytatta a váratlan látogató –, csak a lányának hoztam valamit – intett az ásó és a ládikó felé.

– Ó, köszönjük szépen! – Louella meghatott mosollyal nyalábolta fel a dobozt. – De ha már ennyit fáradt, a legkevesebb, hogy megkínálom kávéval. Jöjjön, talán még süteményt is találunk hozzá!

Lucasnak esélye sem volt ellenkezni.

Épp lenyelte a házi készítésű kuglóf utolsó darabját, amikor megjelent Katie. Döbbenten torpant meg a férfi láttán, aki ráadásul napvilágnál ugyanolyan félelmetesen csinos volt, amilyennek éjszaka látta.

– A macska rúgja meg! – dünnyögött a fiát idézve. Sokkal egyszerűbb lenne az élet, ha a seriff alacsony lenne, pocakos és kopasz.

– Jó reggelt, édesem! – üdvözölte az anyja kedvesen.

– Jó reggelt! – felelte a lánya morcosan. Egész éjjel a férfi járt a fejében, rosszul aludt, és most ingerlékeny volt. Egyébként is, mit keres itt hajnalok hajnalán az anyja konyhájában?

– Tölts magadnak kávét! – biztatta Louella. – Lucasszal épp a múlt heti táncdélutánt értékeljük. Roppant kellemes rendezvény, csak az a baj, hogy a nők mindig jóval többen vannak, mint a férfiak. – Hirtelen felderült az arca. – Talán maga, Lucas, rá tudna venni a részvételre néhány független férfiút. Végtére is egy rendőrfőnöknek van némi befolyása – mosolygott ártatlanul. Lucas elképedt arckifejezése láttán Katie felnevetett.

– Magyarán anya szeretné bepalizni, hogy karhatalmi szóval vezényeljen ki táncpartnernek alkalmas egyéneket a nyugdíjasegylet rendezvényére. Nem igaz, anya?

– Nos… én talán nem a „bepalizni” szót használtam volna… – Louella szégyenlősen elmosolyodott. – Mit gondol, Lucas?

Miután ilyen kedvesen és udvariasan, de mégiscsak bepalizták, a férfi sem tehetett mást, elnevette magát.

– Meglátom, hogyan segíthetnék. Igyekezni fogok, ígérem.

– Köszönöm, nagyon kedves. Tudtam, hogy számíthatunk magára. – Louella felhajtotta a maradék kávéját. – Most pedig, gyerekek, mennem kell öltözködni, hogy ki tudjam nyitni a boltot. Biztos ne segítsek a pakolásnál? – fordult a lányához.

– Nem kell, anya, tényleg. A szállítók csak délután jönnek, és majd este pakolászunk Rustyval.

– Rendben, de ha meggondolod magad, csak szólj! A boltban leszek. Ne aggódj, mire Rusty megjön az iskolából, hazaérek. – Aztán Louella lehajolt, és csókot lehelt Lucas arcára. – Köszönöm, hogy elhozta az unokám dobozát! Jövő héten majd beszélünk a Halloween Fesztiválról meg a nyugdíjasklub standjáról. Arra gondoltam – tette hozzá pajkosan csillogó szemmel –, idén csókstandot csinálunk.

– Csókstandot? – vonta fel a szemöldökét a férfi, miután az idős dáma távozott.

Katie felnevetett.

– Vigyázzon, mert mielőtt észbe kap, maga lesz a fő attrakció a nyugdíjasegylet idei standján! A kisvárosoknak megvan az a különös képességük, hogy minél tovább lakik ott valaki, annál kisebbek lesznek.

– Tudom – sóhajtott mosolyogva Lucas. – A polgármester már tartott nekem előadást az egyéni részvétel és a közösségi szellem jelentőségéről. Még arra is rávett, hogy jelentkezzem a Cimbora programba.

– Az meg micsoda? – érdeklődött Katie, továbbra is a kredencnél állva. Nem akart közelebb menni, így is épp eléggé felzaklatta a férfi jelenléte.

– A városi tanács legújabb ötlete. A jelek szerint van egypár apa nélkül felnövő kisfiú a városban, ugyanakkor vannak férfiak, akiknek nincsenek vagy már kirepültek a gyerekeik. Remélhetőleg mindkét félnek javára válik, ha ezeket a ráérő, tapasztalt és magányos embereket összehozzuk egy-egy gyerekkel. – Lucas elmosolyodott. – A polgármester igyekszik mindenkire gondolni.

– Mintha választási év lenne – kuncogott a nő. Azután találkozott a pillantásuk, és feszült csend támadt.

– Nos, ideje mennem – állt fel a férfi. – Voltaképpen csak a kincsesládát akartam elhozni.

Katie pillantása a fia imádott dobozára siklott, és elfacsarodott a szíve. A skatulya pontosan arra emlékeztette, miért nem kockáztathat meg egy újabb kapcsolatot, bárhogy érez is.

– Köszönöm – rebegte meghatottan.

– Szívesen.

Másodpercekig csak némán álltak. Katie elszorult torkához emelte a kezét. Lucas nézte, aztán lassan felemelte a kezét, és elsimított egy kósza fürtöt a nő arcából.

Katie megborzongott. E könnyed, futó mozdulat eszébe juttatta, milyen rég nem érintette, ölelte meg senki.

– Lucas, én… – Lehunyta a szemét, és megpróbált úrrá lenni felajzott idegein.

– Mama? – csendült fel a távolban egy gyerekhang. – Felkeltél már?

A feszültség szertefoszlott, és Katie elmosolyodott.

– A konyhában vagyok! – kiáltotta. – Felébredt a fiam – tette hozzá magyarázólag.

– Hallom. Most már tényleg ideje mennem. Tolmácsolja köszönetemet Lady Louellának a kávéért! – Lucas elindult az ajtó felé, de a küszöbön megállt. – Ha költözködés közben cipelni, emelgetni kell valamit, csak szóljon! Viszlát!

– Köszönöm – mondta Katie meglepetten, aztán fejcsóválva nézett a távozó után.

Végül felsóhajtott, és kiitta a maradék kávéját. Talán felfújja az ügyet. Most, hogy eltűnt a színről, végre kiverhetné a fejéből ezt a fránya embert!

– Mama? – Pár perccel később Rusty vágtatott be a konyhába. Tizenegy éves, nyurga, örökmozgó fiúcska volt, borzas, rozsdaszín fürtökkel, számtalan szeplővel és mindig huncutul csillogó, zöld szemmel. – Átmehetek Sean-hoz a bringával suli után?

– Sean anyukája megengedte?

– Naná!

Sean Hannigen és Rusty totyogós koruk óta barátok voltak. Most, hogy Rustyék visszaköltöztek a városba, a fiúk ott folytatták, ahol abbahagyták.

– Ma jönnek a szállítók, elfelejtetted?

– Nem, nem, de arra gondoltam, először átugranék Seanhoz. Csak egy kicsit. Kérlek, mama!

– Kössünk üzletet! Átmehetsz másfél órára, de megígéred, hogy pontosan hazajössz. Nagymama várni fog. Este pedig nyavalygás nélkül segítesz kipakolni. Áll az alku?

– Áll! – Rusty szeme ragyogott. – Kösz, mama.

– Nincs mit – mosolygott Katie, és egyik kezével átkarolta a vállát. – Van itt valami a számodra. Megismered?

Csak remélni merte, hogy Rusty emlékei nem fakultak meg. Végtére is csupán hatéves volt, amikor meghalt az apja, ámbár nagyon közel álltak egymáshoz.

Eloszlottak a kétségei, amikor látta, hogy a gyerek szeme elkerekedik, és egy pillanatra elhomályosul a tekintete.

– Persze, a kincsesládám! Apával közvetlenül azelőtt ástuk el, hogy elment. – Tűnődve végighúzta kezét a doboz tetején. – Úgy volt, hogy akkor ássuk ki, ha hazajön – mondta csendesen.

– Bizony – simogatta meg az arcát az asszony. – Én pedig megígértem, hogy ha beköltözünk a saját házunkba, ott is eláshatod a kertben. Szóval itt van, ha gondolod…

A fiúcska szeplős arcán ezernyi érzelem suhant át, és néhány pillanatig szokatlanul csendesen állt.

– Mama, szerinted… hm… szóval mi lenne, ha egy ideig a szobámban tartanám? Csak, hogy néha megnézhessem egy kicsit… Nem baj?

– Egyáltalán nem, édesem. Keresünk neki valami jó helyet, mondjuk a könyvespolcodon. Mit szólsz hozzá?

– Az klassz lesz – vigyorgott Rusty, aztán lenézett a skatulyára, és elkomolyodott. – Mit gondolsz… szerinted hiányzom apának?

– Jaj, szívem! – Katie magához ölelte a fiút, és a feje búbjára támasztotta az állát. Milyen gyorsan nő ez a gyerek! Rövidesen magasabb lesz nála. – Hát persze, hogy hiányzol neki! Ugyanúgy, ahogy ő hiányzik neked. Tudod, mindig mondtam neked, hogy apa örökké veled lesz, mert ott van a szívedben.

Rusty szája széle remegett, de bólogatott.

– Emlékszem, kiskoromban azt mondtad, bármikor beszélhetek hozzá, mert hallani fog. Tudod – szégyenlősen elmosolyodott –, néha… még ma is beszélek apához.

Katie halkan nevetett.

– Hadd áruljak el neked egy titkot, édesem! Valamelyest idősebb vagyok nálad, de én is beszélek néha a papámhoz.

– Tényleg?

– Bizony – bólogatott Katie bánatosan, és könnybe lábadt a szeme. – Még ma is nagyon hiányzik. Ha szeretünk valakit, annak az elvesztése örökké fáj. Egy gyerek és a szülei között pedig különösen szoros a kötelék. Olyan szoros, hogy azon nem változtat az idő múlása, de még a halál sem – folytatta, mert meg akarta nyugtatni a fiát, hogy a gyász feldolgozásának nincs helyes vagy helytelen módja. Csak olyan, ami vigaszt ad. – Apa mindig veled lesz. Vigyáz rád. Ott van a szívedben, és bármikor beszélhetsz hozzá, amikor csak akarsz.

Rusty arcán a tűnődő kifejezést pajkos mosoly váltotta fel, és kibújt az ölelésből.

– De milyen klassz lenne, ha tudna válaszolni!

– Na persze – forgatta a szemét az asszony, aztán ismét szeretetteljesen nyakon csípte a kissé szipogó gyereket. – Gyere, kölyök, vegyük be az allergia elleni gyógyszert! Mindjárt írok a tanítónőnek is, hogy adja be neked délután.

Rusty elszörnyedve torpant meg.

– Jaj, ne, mama! Nem vagyok én nyámnyila lány!

– Hé! – bökte oldalba játékosan Katie. – Micsoda beszéd ez? Én is nyámnyila lány vagyok.

Pillanatnyi tűnődés után Rusty vigyorogva szökdelt arrébb.

– Nem, te mama vagy, és az más.

– Na persze! Pár év múlva bezzeg máshogy fogsz beszélni a lányokról – nevetett az asszony, aztán gyorsan magához húzta a gyereket, és cuppanós puszikkal hintette be az arcát.

– Ne, mama, hagyd abba! – tiltakozott kacagva Rusty, de hiába. – Inkább beveszem a gyógyszert, ígérem!

– Nyertem! – nyugtázta elégedetten Katie, aztán imádott fiával a sarkában elhagyta a konyhát, hogy elkezdje új életük első napját.

3. FEJEZET

A Cooper ‘s Cove-i Hírmondó szerkesztősége a főutcáról nyílt, a könyvtárral szemben, a városka egyetlen bankja mellett, a két háztömbnyi üzleti negyed szívében. A városi lap egy főállású riporterrel dicsekedhetett, aki pillanatnyilag szülési szabadságon volt, valamint egy szerkesztővel, egy hirdetésszervezővel és Lindseyvel. A titkárnő már Katie gyerekkorában is itt dolgozott. Vasszigorral irányította az iroda működését, és nélküle talán meg sem jelent volna a lap.

Vannak nők, akik megrészegülnek egy cipő- vagy ruhavásár hírétől. Katie számára nem volt nagyobb boldogság, mint a szerkesztőségben lenni. Gyerekkorában sok vidám délutánt töltött itt, figyelte, ahogy a riporterek megírják a cikkeket, a szerkesztő átfésüli azokat, s végül biciklin átvitte a kész kefelenyomatokat a sarkon túli nyomdába. Az apja sokszor ugratta, hogy az ereiben nem is vér, hanem nyomdafesték folyik.

Katie tízéves volt, amikor az apját elvitte egy szívroham, s a lapot az egyetlen fivére, Cyrus vette át. Neki nem volt családja, ezért mi sem volt természetesebb, mint, hogy most az unokahúgának adja tovább. Úgy állapodtak meg, hogy egy darabig Cyrus még bedolgozik félállásban, míg ő hozzászokik az új, felelősségteljes pozícióhoz, de, hogy ne feszélyezze, visszavonult a tóparti nyaralójába. Katie tehát tudta, hogy egy telefon vagy félóra autóút árán bármikor elérheti, de mivel gyakorlatilag a szerkesztőségben nőtt fel, elég nyugodt volt felőle, hogy boldogulni fog.

Ott állt hát első munkanapjának reggelén a cirógató, őszi napsütésben csillogó ablakok előtt, és csak mosolygott. Megérte a sok munka és tanulás, a kimerültség és az anyagi gondok. Minden megérte, mert most itt lehet. Teljesült a leghőbb vágya.

– Elkésel – közölte vele Lindsey, amint belépett.

– Hogy késhetnék el? Ez az első napom.

– Tudom – mosolygott a titkárnő, és megigazította vastag szemüvegét. Egy ceruza volt a kontyába tűzve, és egy írótömböt szorongatott. – De el kell mondanom, milyen találkozók várnak rád ezen a héten.

– Lindsey, a hatékonyságod néha megijeszt – nevetett Katie. – Esetleg leülhetnék, mielőtt rám zúdítod a híreket?

– Hát jó, de igyekezned kell, mert fél tizenkettőkor munkaebédre vagy hivatalos a polgármesterrel meg a városi tanács tagjaival.

– Ma?! – torpant meg Katie a szobája ajtajában. Ezernyi elintéznivalója volt. Nem is úgy öltözött. Remélhetőleg a farmer és a fehér blúz megfelel egy munkaebédre…

– Jól nézel ki – nyugtatta meg a titkárnő, mintha csak olvasott volna a gondolataiban.

Katie megadó sóhajjal ledobta az íróasztalra a magával hozott iratokat – ezeket is át kell még néznie ma –, és előkotorta a határidőnaplóját.

– Hát jó, halljam! – roskadt le az öblös, bőrbevonatú székbe.

– Először is – kezdte a titkárnő, és gépiesen megigazította a falat díszítő, bekeretezett címlapok egyikét –, Clarence elment hirdetéseket gyűjteni a halloweeni lapszámba. Mondtam neki, hogy azért dugja be az orrát a nap folyamán, különben irgum-burgum.

Katie nevetett. Lindsey és Clarence kutya-macska barátsága évekre nyúlt vissza.

– Két hét múlva jelennek meg először a halloweennel kapcsolatos hirdetések, ugye? A karnevál programját is meg kell szereznünk.

– Rajta vagyok. Jövő héten le kell közölnünk, mely utcák lesznek lezárva. Holnap reggelre beszéltem meg neked találkozót a rendőrfőnökkel, hogy egyeztessetek. Aztán elgondolkozhatsz rajta, kikkel akarsz interjút készíteni az Ismerjük meg rovatba. Feltételezem, e héten magaddal – mosolygott a titkárnő –, de be kell tárolnunk pár anyagot vészhelyzet esetére. Esetleg megkérdezheted a seriffet, hisz ő is új a városban.

– Jó ötlet – bólogatott Katie, és szorgalmasan jegyzetelt. – Megvan a lista, hogy kik szerepeltek már a rovatban?

– Az alsó fiókban. Ezenkívül meg kell beszélned vele egy időpontot, amikor minden héten találkoztok.

– Minek? – kapta fel a fejét, Katie. Kerülni akarja azt az embert, nem heti rendszerességgel randizni vele!

– Rendőrségi hírek, emlékszel? Heti rovatunk.

– Hát persze. – Talán kiadhatja valaki másnak a munkát, tűnődött Katie, de aztán eszébe jutott, hogy nincs más. Ő a főnök, és ez az ő feladata.

– Aztán ott van az elővigyázatosságra intő cikk, amelyet minden évben lehozunk halloweenkor. Már lemásoltam a tavalyit, ott van a kék dossziéban, nézzétek át, mennyiben kell felfrissíteni. – Lindsey habozott egy pillanatig. – Ó, és édesanyád telefonált – mondta rosszul leplezett mosollyal. Lady Louella különcsége közismert volt, de ez nem csorbította népszerűségét. – Arra sajnos nem emlékezett, mit akart mondani, de megígérte, hogy ha eszébe jut, újra hív.

– Rendben – nevetett Katie. A rövid távú memóriazavarok a szélütés következményei voltak, de az orvosok bizakodtak, hogy az anyja emlékezete rendbe jön. Addig mindenesetre elég érdekes lesz mellette az élet.

– Ja, és a választási híreknek is fenn kell tartanunk helyet.

– Tehát tényleg választási év van – dörmögött Katie.

– Bizony, és állítólag ezúttal Hannity polgármesternek kihívója is akad.

– Komolyan? Már húsz éve ő tölti be ezt a tisztet!

– Vannak pletykák.

– Valaki megunta az életét. Én biztos nem kezdenék Harry Hannityvel. Az az ember intézménynek számít! – Katie őszintén kedvelte a polgármestert, aki már jó néhány éve „társaságot biztosított” az édesanyjának.

– Akkor ezt esetleg említsd meg anyádnak is! Merthogy állítólag ő akar indulni ellene.

– Tréfálsz? – Katie-nek még az álla is leesett. Az anyja, aki egyik óráról a másikra elfelejt dolgokat, ő akarja vezetni a várost? Indulni akar a választáson azzal az emberrel szemben, akihez húsz éve gyöngéd szálak fűzik? Ebben nincs semmi logika! Bár az anyjánál kár a logikára apellálni…

– Nem tréfálok. Erről beszél az egész város. Louella a jelek szerint megorrolt valamiért Hannityre, és most azzal fenyegetőzik, hogy kitúrja a polgármesteri székből.

Katie felnyögött.

– Ez csak valami félreértés lehet. Beszélek anyával. De egyelőre egy szót sem akarok erről az újságban látni!

– A te újságod – vonta meg a vállát Lindsey, aztán kiment.

Katie-t egy pillanatra büszkeség töltötte el, ám rövidesen összevont szemöldökkel nézett le a jegyzeteire. Vajon van egyáltalán olyan része a munkájának, amely nincs kapcsolatban az új rendőrfőnökkel?

Lucas ugyan eredetileg inkább a kapitányság ügyeivel akart ismerkedni, de mivel a polgármester személyesen jött át, hogy elhívja a munkaebédre, nem utasíthatta vissza. A gondolatai az asztalnál ülve is Katie-hez kalandoztak, és egyszer csak, mintha megidézte volna, a nő belépett az ajtón.

Ugyanolyan elragadóan nézett ki, mint reggel a nyuszis papucsban és a frottírköntösben. A hosszú ujjú blúz és a feszes farmer kiemelte csábos domborulatait. Feltűzte a haját, de néhány rakoncátlan fürt kiszabadult, és ott táncolt a gyönyörű, csókra csábító arca körül. Találkozott a tekintetük, és a világ mintha megszűnt volna létezni. Aztán Lucas erőt vett magán, és elfordította a szemét. Nem szabad!

Katie mosolyogva odasietett az asztalhoz.

– Elnézést a késésért! – mentegetőzött, és cuppanós puszit nyomott a polgármester arcára. Gyerekkora óta ismerte, és tudta, a szigorú külső jóságos szívet takar.

– Hé, Katherine, mi nem kapunk puszit? – évődött Patrick Flannigan, a tűzoltóparancsnok, aki korát tekintve a nagyapja lehetett volna.

Mindenki nevetett, a nő pedig leült az egyetlen üres székre, a polgármester és Lucas közé.

– Üdv! – mondta a férfi csendesen.

– Üdv! – felelte Katie. Ennél több nem jött ki a torkán. De akkor ijedt csak meg igazán, amikor a városi tanács egyik tagja megszólalt.

– Nohát, Lucas, hallom, valami nő háborgatta az éjjel?

– Bizony – vigyorgott jelentőségteljesen egy másik –, Patience mondta, hogy titokzatos látogatója akadt.

Patience Pettibone, az étterem tulajdonosa a városi hírügynökség szerepét is betöltötte.

– Tudják, hogy van az – vonta meg a vállát mosolyogva Lucas. – Némelyik nő képtelen békén hagyni az embert.

Katie-nek majdnem torkán akadt a víz, amit ivott. Mit képzel magáról ez az alak? Nagy csattanással tette le a poharát.

– Ezek szerint nem megbeszélt pásztoróra volt? – kacsintott hamiskásan Patrick.

– Nem, a nő váratlanul állított be. – Lucas vett egy zsömlét, majd továbbadta a kenyereskosarat Katie-nek, aki szinte kitépte a kezéből.

– Én sem bánnék egy ilyen látogatót – dörmögött a polgármester. – Kissé feldobná az életemet.

– Attól függ, milyen az a látogató. Az enyém igazi méregzsák volt, alig bírtam vele. Még az is megfordult a fejemben, hogy erősítést hívok. Rád gondoltam, Patrick – tette hozzá Lucas vérforraló vigyorral. – Aztán csak-csak sikerült megoldanom a dolgot. Be kell vallanom, kimerített, de végül mindketten megkaptuk, amit akartunk.

Katie épp azt latolgatta, milyen lassú és fájdalmas halálnemet eszeljen ki a férfi számára, de ennek hallatán torkán akadt a falat, és köhögni kezdett. Lucas szórakozottan megpaskolta a hátát, és odanyújtotta neki a vizespoharat. Nagy örömére a nő nem ütötte ki a kezéből.

– Úgyhogy – folytatta mosolyogva – reggelre lett hat elragadó kiskutyám, akiket ezennel felajánlok örökbefogadásra.

Az asztal körül ülők kacagásban törtek ki.

– Kutyák? Azt akarod mondani – álmélkodott a tűzoltóparancsnok –, hogy egy kutya volt az éjszakai látogatód?

– Nem akármilyen kutya, Patrick. Egy gyönyörű shetlandi juhász! Ugorj be délután, megmutatom a kicsiket – ajánlotta, és közben rákacsintott a mellette ülő nőre, aki megkönnyebbülten engedte ki visszafojtott lélegzetét. – Szerintem nektek is jól jönne egy a tűzoltóságon. Elszórakoztatna benneteket az üres órákban – tette hozzá Lucas.

A kutyák két nappal korábban születtek, de ezt senkinek sem kell tudnia. Amiként Katie jó hírét sem kívánta megtépázni. Megdöbbentette, hogy máris szárnyra keltek a pletykák. Kezdett tartani tőle, hogy a kisvárosi lét még tartogat számára meglepetéseket.

– Nem is rossz ötlet – tűnődött félhangosan a tűzoltóparancsnok.

– Nos, ha befejeztük a nőügyeket – szólt közbe a polgármester –, talán rátérhetünk a lényegi témákra is.

– Nagyszerű – helyeselt Lucas, és az asztal alatt megszorította Katie kezét.

– Mama! – hallatszott Rusty hangja a folyosó túlsó végéről. – Meddig kell még ezt csinálnom?

– Amíg el nem készülsz – kiáltott Katie, és tovább kutatott egy lámpa után.

Rövidesen besötétedik, és szüksége lesz rá.

A szállítók úgy két órája mentek el, dobozhegyeket hagyva maguk után. A bútorok a helyükön voltak, de minden egyebet ki kellett pakolni. Talán ha nem olyan izgatott, gyorsabban ment volna, de hát élete egyik nagy álma vált valóra ezekben a pillanatokban, beköltöznek a házukba, a saját otthonukba!

Nem volt új épület, de elég nagy és kényelmes. Jutott saját szoba mindkettejüknek, külön fürdőszobával, és még egy dolgozószobának való helyiség is akadt, a konyhához csatlakozó tágas nappaliban pedig egy kandalló várta, hogy barátságossá varázsolja a hűvös, téli estéket. Fokozatosan, apránként a felújításra is sor kerül majd – de Katie-t már a lehetőségek is megrészegítették. Jókedvűen folytatta a kotorászást a dobozokban, és rövidesen elégedetten húzott elő két világítótestet. Felállította őket, bekapcsolta, és a fényüknél folytatta a rámolást.

– Hogy haladsz, édesem? – tudakolta bő félórával később.

– Jól – jött a kötelességtudó válasz. Katie elmosolyodott.

– Sötétedésig dolgozunk, azután mit szólnál egy pizzához?

– Kolbászos?

– Amilyet csak akarsz.

Csöngettek. Ki lehet az? – tanakodott Katie, miközben a dobozok közt óvatosan egyensúlyozva elindult ajtót nyitni. Talán egy szomszéd. Vagy az anyja. Louella még kétszer telefonált a szerkesztőségbe a délután folyamán, de, hogy mit akart közölni, az nem jutott eszébe.

Szép benyomást fog kelteni, futott át a nő agyán, ahogy végignézett magán. A legócskább, kirojtosodott farmerjét viselte, melyet festékfoltok borítottak. Az elnyűtt pólót úgyszintén, csak sajnos a színük kicsit sem illett a nadrágon levőkhöz. A haja összekócolódott a nagy munkában…

Aztán megfeledkezett a külleméről, mert újból felberregett a csengő. Felrántotta az ajtót, és tátva maradt a szája.

– Lucas?

Mielőtt a férfi megszólalhatott volna, Rusty ijedt hangja verte fel az est csendjét.

– Mama! Segíts! Szedd le rólam!

Lucas nyomban nekiiramodott, és hosszú lábával könnyűszerrel átjutott a szanaszét heverő dobozok között.

– Jobb oldalt a folyosón, a harmadik ajtó! – kiáltott utána Katie, és szívdobogva követte.

A szobába érve már csak azt látta, hogy Lucas a földön ül, magához ölelve a hason fekvő gyereket.

– Jól van, fiam, nincs semmi baj – dörmögött neki.

– Rusty? Mi történt? – tudakolta Katie riadtan, miközben gyorsan megtapogatta a fia kezét és lábát, hogy nem tört-e el.

– Rácsukódott az ágy fedele, amikor megpróbálta odébb tolni a fekhelyet – magyarázta Lucas. – De igazán hősiesen küzdött – tette hozzá.

Rusty zavartan pislogott.

– Ki maga, uram?

Lucas nevetett, és Katie is mosolyogva csóválta a fejét.

– Édesem, bemutatom neked Lucas Portert, a városunk rendőrfőnökét.

A gyerek arcán aggodalmas kifejezés jelent meg.

– Maga zsaru? Komolyan? Bajban vagyok, mama?

– Nem, fiam, egyáltalán nem vagy bajban – biztosította a férfi, miközben felállt, és őt is felsegítette.

– Akkor miért van itt? Úgy tudtam, a zsaruk akkor jönnek, ha baj van.

– Nem zsaru minőségemben vagyok itt. Tulajdonképpen… – Lucas előhúzott a zsebéből egy papírt, és egy pillantást vetett rá – Jed Jackson Murphyt keresem.

– Én vagyok Jed Jackson Murphy, bár mindenki csak Rustynak hív. De… minek keres, ha nem vagyok bajban?

– Nos – Lucas mosolyogva összehajtogatta és elrakta a papírt –, úgy tűnik, én vagyok a cimborád.

– Tessék?

– Maga? – hüledezett Katie is. – Nem értem! Nem is jelentkeztünk… – Elhallgatott, aztán bólogatni kezdett, mint akinek világosság gyúlt a fejében.

– Anya! Hát ezt akarta elmondani… – Hitetlenkedve nézett a férfira. – Maga lett Rusty cimborája? Komolyan? – Mintha az anyja és az istenek összeesküdtek volna ellene, hogy semmilyen téren ne kerülhesse el ezt az embert! Lucas félszegen mosolygott.

– Attól tartok.

– De mama – szólalt meg Rusty összevont szemöldökkel –, nekem Sean a cimborám! Ezt a fickót – bökött a hüvelykujjával Lucas felé – nem is ismerem! Hogyan lehetne a cimborám?

– Itt másról van szó. A Cimbora program a városi tanács…

– Szabad? – szólt közbe a férfi.

– Hogyne – intett Katie. Kíváncsi volt, hogyan magyarázza meg a gyereknek a dolgot, és egyáltalán, hogyan közeledik hozzá.

– Rusty – vette át a szót Lucas –, a nevem Lucas Porter, én vagyok a seriff, és legújabban a cimborák egyike. A városban működik egy program, amelynek az a célja, hogy az olyan srácoknak is, akiknek nincsen apukájuk, legyen egy felnőtt barátjuk. Vagyis összehozunk egy gyerektelen férfit meg egy apátlan fiút, hogy tanuljanak egymástól, egyszóval legyenek barátok.

– Mint Sean meg én?

– Igen. Én is a barátod leszek, mint Sean.

– Csak maga nagyobb. Sokkal nagyobb.

– Igaz. Mindazonáltal a barátság kölcsönös kell, hogy legyen.

– Mit kell csinálnom?

– Semmi különöset – vonta meg a vállát Lucas. – Csupa olyasmit, amit a barátaikkal szoktak csinálni a férfiak. Rúgjuk a labdát, kimegyünk egy meccsre… Amihez kedved van.

– Egy igazi meccsre? – Rusty szeme felcsillant.

– Aha. – Lucas lassan elmosolyodott, és kijátszotta az adu ászát. – Főiskolás koromban biztonsági őr voltam a Chicagói Medvéknél. Azóta is rendszeresen kapok ingyenjegyeket. Mindig bemegyek az öltözőbe, és elbeszélgetek a srácokkal. Ha úgy gondolod, egyik vasárnap elmehetnénk megnézni őket.

– A Chicagói Medvéket – suttogott a gyerek elkerekedett szemmel. – Elmegyünk egy igazi Medvék-meccsre? Király!

– Tudok pár dolgot, amit szívesen megosztok veled. Feltéve, hogy te is megosztod velem, amit te tudsz. Hiszen erre valók a cimborák, nem?

– De, asszem. – Rusty képe hirtelen felderült. – Két méter messzire tudok köpni! – újságolta büszkén, és látszott, hogy kész lenne nyomban bemutatót tartani.

– Rusty! – szisszent fel az anyja.

– Szép – bólogatott Lucas. – De harmadikos koromban én voltam a bajnok két méter húsz centivel.

– Komolyan? – nevetett a gyerek. – És mit tud még?

– Hm, lássuk csak… például építhetnénk kuckót.

– Igazi kuckót? Ahova nem jöhetnek be a finnyás, nyafka lányok?

– Hé! – szólt rá Katie, de azért mosolyogva nézte a csillogó szemű gyereket. Most értette csak meg igazán, mit veszített a fia azáltal, hogy olyan korán meghalt az apja. És igen kíváncsi lett, vajon Lucas mitől ért ilyen jól a gyerekek nyelvén, ha neki a jelek szerint nincs családja.

– Természetesen nem jöhetnek be – bólogatott Lucas komolyan.

– Padlóval, hágcsóval, mindennel?

– Pontosan.

– No és mit tud még? Baseballozni?

– Dobó voltam középiskolában.

– Focizni?

– Hátvéd az egyetemi csapatban. – Rusty elismerően füttyentett. – De ahelyett, hogy felsorolom, inkább megmutatnám.

– Most rögtön? – Rusty majd kiugrott a bőréből.

– Az talán túlzás lenne – szólt közbe Katie.

– Anyádnak igaza van, fiam. Tudod mit? Most segítek rendbe tenni a szobádat, aztán holnap, iskola után folytatjuk a társalgást. Hétvégén pedig, arra gondoltam, felmehetnénk a tóhoz pecázni.

– Hű!

– És ha a mamádat rá tudjuk venni, hogy készítsen nekünk pár szendvicset, igazi pikniket csaphatunk. Aztán, ha van hozzá kedvetek a pajtásaiddal, és a mamád is megengedi, egyszer egy egész hétvégét ott tölthetünk. Van egy kis házam a tóparton.

Rusty arca ragyogott.

– Elmondhatom Seannak meg a fiúknak?

– Akinek csak akarod.

– Király! Mama, mikor esszük meg azt a pizzát? Mindjárt éhen halok!

– Tudod mit? – felelt Lucas, mielőtt Katie szóhoz juthatott volna. – Szedjük rendbe a szobádat, aztán testületileg elmegyünk pizzázni.

– Tényleg? Ehetek kolbászosat? De ugye nem lesz rajta gomba meg spenót? Gizgaz, pfuj! – fintorgott Rusty.

Az anyja a szemét forgatta, de Lucas csak mosolygott.

– Szívemből beszélsz. – Tekintete találkozott az asszonyéval, és vad sóvárgás rohanta meg. Elhessegette az érzést, mert most a gyerekre akart összpontosítani, erre az eleven, életvidám lurkóra, aki kiköpött mása volt az anyjának mind külsőre, mind vérmérsékletét tekintve. Kezet nyújtott neki. Ez volt az első lecke, amelyet megtanult az apjától, és továbbadott a saját fiának. Egy férfi, ha megígér valamit, kezet ad rá, és tartja a szavát. – Áll az alku?

Rusty, akit büszkeséggel töltött el, hogy végre férfiként kezelik, kidüllesztette a mellét, és megrázta Lucas kezét.

– Áll. Cimborák vagyunk?

– Cimborák – bólintott a férfi komolyan.

– Igazán nem kell ennyit fáradnia miattunk – szólt közbe Katie, aki maga sem értette világosan, miért nyugtalanítja ennyire a rendőrfőnök. Viszont ha a fia örömtől ragyogó arcára nézett, rá kellett jönnie, hogy Lucas olyasmit nyújt neki, amit ő sosem tudna megadni.

– De, kell. – Lucas gyöngéden, de határozottan megfogta a vállát, és az ajtó felé tolta. Katie egész testében megborzongott az érintésétől. – Adjon nekünk… mondjuk, egy órát! – Rustyra nézett, és a fiú helyeslően bólintott. – Berendezkedünk, kipakoljuk a dobozoknak legalább egy részét, és aztán elmegyünk pizzázni.

– De…

– Menjen! – súgta a férfi. – Hadd ismerkedjünk négyszemközt!

Katie-t nem töltötte el lelkesedéssel ez a kirekesztés, ám be kellett látnia, hogy kamasz fiának szüksége van erre.

– Rendben – sóhajtott. – Egy óra.

Fejét csóválva visszament a nappaliba, hogy folytassa a pakolást, és közben megpróbálta helyretenni magában a fejleményeket. Végül is, tanakodott, Rusty érdeke azt kívánja, hogy legyen egy felnőtt cimborája, tanítója. Neki mint anyjának az a célja, hogy a fia minden jóban részesüljön – ha ez azzal jár, hogy Lucas Porter belép az életükbe, hát kénytelen lesz elviselni Rusty kedvéért.

Felnyitott egy ládát, és üres tekintettel bámulta a tartalmát. A saját érzelmeit illetően, határozta el, a B tervet fogja elővenni. Úgy tekint a férfira, mint fivérére. Más kapcsolat őközöttük nem lehet. Sajnos az érzések, amelyeket Lucas felébresztett benne, kicsit sem testvériek, de ezzel nincs mit tenni.

A sóvárgást, amely elfogja, ha csak rá gondol, el kell temetnie, ugyanúgy, mint oly sok ifjúkori álmát. Például azt, hogy sok gyereke lesz egy szerető férj oldalán, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak…

Igaz, egy kis ideig volt benne része, emlékeztette magát. Ám a körülmények megváltoztak, s az életében első helyre került a fia és az anyja iránti felelősség. Ami a többit illeti, hálásnak kell lennie mindazért, amit elért, mert még ez is több, mint amivel a legtöbb ember dicsekedhet.

De azért, tűnődött hátát a szoba falának vetve, az nem árthat, ha ábrándozik egy kicsit Lucasról és mindarról, ami nem történhet meg…

4. FEJEZET

– Befejeztem. – Rusty eltolta maga elől a tányért az utolsó darab pizzával. – Pukkadásig jóllaktam. Odamehetek a videojátékokhoz?

Katie az órájára nézett, aztán körbepillantott a zsúfolt helyiségben. A játékkonzoloknál is sorok álltak. Láthatóan másnak is eszébe jutott, hogy itt ünnepelje meg az első tanítási napot.

– Nem is tudom, Rusty. Holnap fel kell kelned…

– Kérlek, mama! Korán van még, és a szobám teljesen kész, igaz, Lucas?

– Még a szekrényeket is telepakoltuk – ismerte el a férfi, és bátortalan mosollyal megvonta a vállát.

– És lecke sincs. Ha hazaérünk, egyből ágyba bújhatok. Kérlek, mama! Csak egy kicsit!

Katie nevetve elővette a pénztárcáját.

– Hát jó, de csak egy negyedóra, nem több. Utána indulás haza, zuhany – a gyerek fintorgott –, aztán irány az ágy!

Rusty a pénzzel gyorsan elnyargalt, mielőtt az anyja meggondolhatná magát, és a felnőttek magukra maradtak az asztalnál. Egy pillanatig kínos csend támadt, ám azután Katie megnyugodott. Ez nem találka, Lucast nem ő érdekli, hanem a fia. Rusty érdekében vannak itt mindketten, nincs rá oka, hogy zavarba jöjjön, vagy bűntudata legyen.

– Kedves volt magától, hogy meghívott bennünket – szólalt meg kissé félszegen, mert mégiscsak feszélyezte, hogy egyedül maradtak a bokszban.

– Én is éhes voltam – nevetett a férfi. – Ámbár – tette hozzá – eszembe sem jutott, amikor elindultam otthonról, hogy magával fogom tölteni az estét.

Gyorsan ivott egy korty üdítőt. Vajon miért érzi úgy magát e nő mellett, mint egy suta kamasz?

– Hát, nem tudom, melyikünk lepődött meg jobban, amikor kinyitottam a bejárati ajtót. Anyám többször is telefonált a nap folyamán, de mindig elfelejtette, mit akart mondani. Szerintem azt akarta közölni, hogy bejelentette Rustyt a Cimbora programba.

– Maga nem is tudott róla?

– Egyáltalán nem. De örülök, hogy anya megtette. – Katie gépiesen megkereste tekintetével a tömegben a fiát. – Szerintem jót fog tenni Rustynak.

Lucas követte a tekintetét.

– Szerintem is.

– Kérdezhetek valamit?

– Tessék.

A nő az asztalra támasztotta a két könyökét, az állát pedig a kézfejére.

– Azt értem, anyám miért íratta be Rustyt a programba, de maga miért jelentkezett? Nyilván millió fontosabb dolga van, mint, hogy egy kissráccal töltse az idejét, akit nem is ismer. – Önmagának sem szívesen vallotta be, mennyire meghatja ez a nagyfokú önzetlenség.

– Miért ne? – vonta meg a vállát a férfi fesztelenül, noha zavarta, hogy a társalgás ilyen személyes irányban folytatódott. Azt nem mondhatta el, milyen iszonyú űr támadt a szívében a fia elvesztésével. Hosszasan és alaposan megfontolta, mielőtt vállalta volna, hogy részt vesz a Cimbora programban. Végül arra a következtetésre jutott, hogy talán éppen ez az, amire szüksége van. Imádta a gyerekeket. Mindig nagy családra vágyott, olyanra, amilyenben felnőtt. Sajnos a neje nem volt hajlandó több gyereket vállalni, míg ő a rendőrségnél dolgozott. A történtek fényében talán nem is baj.

Rusty pedig elragadó kis krampusz. Biztosra vette, hogy enyhülést hoz a fájó szívére, ha valamennyi időt ezzel az életvidám, kíváncsi, lelkesedéssel teli kisfiúval tölt el.

– Osztom a polgármester nézetét, aki szerint fontos, hogy az új rendőrfőnök kivegye a részét a város életéből – magyarázta a nő szemébe nézve. – Az elődöm igen népszerű volt, és most el kell fogadtatnom a változást az emberekkel. Ezért igyekszem minél több közösségi megmozdulásban részt venni. A Cimbora program nem az egyedüli, amire jelentkeztem. – Körbejáratta szemét a pizzériában, és viszonozta Artie Roberts, a városi autószerelő köszönését. Kezdte élvezni a kisvárosi élet hangulatát.

– Értem – bólogatott Katie mosolyogva. – Ezek szerint nincs saját gyereke?

– Nincs.

Lucas hangja élesen, ridegen csattant. A nő szeme elkerekedett. Úgy tűnt, kényes területre tévedt. A bokszban szó szerint megfagyott a levegő. Lucas láthatóan nem kívánt a személyes ügyeiről beszélni neki –, hogy azért, mert nő, vagy azért, mert újságíró, azt egyelőre nem tudta eldönteni. Azt viszont tudta, hogy gyerektelen embereknek ritkán van ilyen jó érzékük az apróságokhoz. Anyaként és újságíróként egyaránt felébredt a kíváncsisága.

– Nos, mindenképp szép magától, hogy apátlan kissrácokra fordítja az idejét.

– Nem lehet könnyű egyedül nevelni egy gyereket.

Katie elmosolyodott.

– Gyereket nevelni szerintem sehogyan sem könnyű. De igaza van, egyedüli szülőnek lenni rátesz még egy lapáttal. Örülnék, ha nem mindig nekem kellene meghoznom és betartatnom a szabályokat – sóhajtott. – Ha lenne valaki más, akire rábízhatom a dolgokat. Ha kivehetnék egy szabadnapot. – Ellágyult a tekintete, ahogy ismét meglátta a fiát a tömegben. – De akármilyen fárasztó és nehéz is, Rusty mindenért kárpótol. Csodálatos gyerek, nem cserélnék senkivel.

– Igen, az – helyeselt Lucas meghatottan. Ösztönösen átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a nő kezét. Már órák óta égett a vágytól, hogy megérinthesse. – Maga pedig nagyszerű anya.

Katie halkan felnevetett, de nem húzta el a kezét. Legalább pár pillanatig élvezi, gondolta, mert hosszú, fárasztó nap volt mögötte.

– Köszönöm. Ezt mindig jó hallani.

– Nocsak, nocsak, mit látnak szemeim? – Patience Pettibone állt az asztaluk mellett, vörösre festett ajkán huncut vigyorral.

Katie majdnem felnyögött. Kedvelte Patience-t, még akkor is, ha ő volt a város hírharangja. A jó kedélyű, kedves asszonyságról tökéletesen lepergett mások véleménye, és hallatlan magabiztossággal áldotta meg a sors. Csokoládészín arcát kurtára nyírt, gyapjas, ősz haj keretezte, melyben mindig az időszerű ünnepnek megfelelő színű csík díszlett. Az élénk, villogó fekete szempár, amelynek figyelmét semmi nem kerülte el, most őket fürkészte.

– Patience! Örülök, hogy látom. Ugye ismeri az új rendőrfőnököt?

– Hogyne ismerném, édes! Nem vagyok még olyan öreg, hogy ne vennék észre egy ilyen délceg legényt! Jó estét, seriff! – rebegtette meg a műszempilláit. – Mi járatban itt Katie-vel ezen a szép őszi estén?

– Üzleti ügyről beszélünk – vágott közbe gyorsan Katie, bár tartott tőle, hogy Patience átlát a szitán, és mindjárt megy beárulni Louellának, hogy hazugságon kapta a lányát. Na, még csak az kellene! Annál már csak az lenne rosszabb, ha pletykálni kezdene róla meg Lucasról.

– Üzlet? – Patience szemöldöke a homlokára szaladt. – Ugyan miféle üzlethez kell fogni egymás kezét? Lárifári! – vihogott olyan hangosan, hogy több vendég is arrafelé nézett. – Szerintem egy bimbózó románcról van itt szó.

– Téved, Patience – ellenkezett Lucas kedvesen. – Tényleg üzleti ügyről van szó. Pontosabban vitáról. Talán segíthet is nekünk megoldani a kérdést, hiszen maga felvilágosult, modern nőnek tűnik.

Az asszony elmosolyodott.

– A tanácsomat kéri, seriff? Akkor csússzon arrébb, ülve jobban tudok gondolkodni! Ezer éve nem kérte ki senki a véleményemet!

– Szóval – ecsetelte Lucas, miután Patience bepréselte terjedelmes alakját mellé a padra –, én lettem Katie fiának a cimborája. Ugye hallott a városi tanács programjáról? Mint ilyen, meghívtam Rustyt pizzázni, hogy jobban megismerhessük egymást, és a mamáját is, hogy Rusty ne jöjjön zavarba.

– Helyes – bólogatott Patience –, az ekkorka gyerekek olyan nebántsvirágok.

– Mivel én hívtam meg őket – folytatta Lucas –, természetesnek tartom, hogy én állom a cechet, borravalóstól. Katie viszont ragaszkodik hozzá, hogy fizesse a részét. – Azzal fölemelte a saját és a nő kezét, melyek épp elfedték az asztalra korábban kikészített bankjegyeket. – Látja? Itt tologatjuk ide-oda a pénzt. Pedig szerintem úgy illik, hogy én fizessek, mert én hívtam meg őket. Na, mármost, mint modern gondolkozású nő, maga mit mond?

Patience elszörnyedve meredt Katie-re.

– Megbolondultál, édes? Az ember nem kezd vitázni, ha egy jóvágású fickó meghívja vacsorázni!

– De…

– Semmi de! – hadonászott felékszerezett kezével az asszony. – Akármilyen öntudatos, modern nő is vagy, édesem, hagyd, hogy a férfi férfi legyen! Ráadásul te sem leszel fiatalabb. Ha egy jóképű, facér fickó felajánlja, hogy kifizeti a vacsorádat, ne okvetetlenkedj! Még akkor se, ha csak azért teszi, mert meg akarja ismerni a fiadat. Ki tudja, talán egy nap te is felkelted az érdeklődését. Bár ezt kétlem, amilyen girhes vagy. A férfiak szeretik, ha egy nőn van hús, mint rajtam – tette hozzá mosolyogva, aztán elkomorult. – Mindenesetre, Katherine, ne csökönyösködj! Mit szólna a mamád – vonta össze a szemöldökét –, ha megtudná, hogy udvariatlanul viselkedtél a seriffel?

– Nem, nem arra semmi szükség! Igaza van, Patience, bocsánatot kérek.

– Csak egy kérdés még – szólalt meg Lucas. – Bent lesz holnap az étteremben, Patience?

– Hogyne lennék!

– Csak mert olyan segítőkész volt, gondoltam, hálám jeléül megajándékozom valami aprósággal.

– Ó, seriff! Erre semmi szükség, de annál jobban örülök neki. Várni fogom – rebegtette meg ismét a műszempilláit az asszony. – És ha bármi gondja van, tudja, mindig szívesen segítek. Egyébként – fűzte hozzá halkan, a férfi füléhez hajolva –, szívére ne vegye, de szerintem Katherine-nél nem jók az esélyei. Sajnálom. Engem viszont bármikor meghívhat pizzázni – egyenesedett fel nevetve.

– Hm… észben tartom.

Patience gyorsan elbúcsúzott, mert észrevette a polgármestert a tömegben. El is indult felé, de pár lépés után megfordult.

– Jut eszembe, Katherine, mi ez, hogy anyád indul a polgármester-választáson?

– Tévedés – sietett leszögezni Katie. – Anya viccelt, és valaki komolyan vette. Ez biztos.

– Értem. Akkor teszek róla, hogy eloszlassam a félreértést. – Azzal Patience immár végérvényesen a polgármester asztala felé vette az irányt.

Katie-ből és Lucasból kipukkadt a nevetés.

– Másodszor mentette meg a jó híremet a mai nap folyamán – hálálkodott a nő. – Ellenben holnapra az egész város azon fog csámcsogni, hogy udvariatlanul viselkedtem.

– Még mindig jobb, mintha azon csámcsognának, hogy szerelmesek vagyunk!

– Ez igaz. És miféle ajándékot szán Patience-nek?

A férfi elvigyorodott.

– Valahogy túl kell adnom azokon a kiskutyákon!

Katie kacagott.

– Remek ötlet! – Elképzelni sem tudott jobb gazdit egy kölyökkutyának. Figyelte, ahogy a szóban forgó asszonyság letelepszik a polgármester mellé. – Most, hogy új áldozatra lelt, talán megpróbálhatunk elszökni.

– Egyetértek. Maga hozza Rustyt, aztán odakint találkozunk! Így senki sem mondhatja, hogy együtt távoztunk.

– Rendben. – Katie mosolyogva indult a fia keresésére. Rég érezte ilyen jól magát.

Bár már szeptembert írtak, az est langyos volt, és kellemes szellő lengedezett. A falevelek kezdtek elszíneződni, és jellegzetes, fanyar illatuk betöltötte a balzsamos levegőt. Rusty nem akarta, hogy az anyja mellett lássák baktatni, ezért előreszaladt, Katie és Lucas kicsit távolabbról követték.

– Érzi az ősz illatát? – kérdezte a nő elégedett sóhajjal. Mindig is imádta ezt az évszakot.

– Igen – szimatolt bele a levegőbe a férfi. – A tóparti házban is azt szerettem nagyon, hogy érezni lehetett az évszakok szagát.

Katie fölnézett. A régimódi kandeláberek és a hold világánál kirajzolódott a férfi csinos, mégis markáns arca.

– Tényleg, említette, hogy van egy háza a tóparton. Ott nőtt fel? – Remélte, hogy ez nem túl bizalmas kérdés.

– Nem, Chicagóban születtem és nőttem fel. Apám ott volt rendőrtiszt. A tóparti házat nyaralónak használtuk. Amint véget ért az iskola, apa felpakolta az egész bandát…

A bandát? Lucas elmosolyodott. Összeért a kezük, és ő ösztönösen átkulcsolta a nő ujjait. Jólesett az érintése.

– Négy fivérem van – mesélte. Aztán Katie arckifejezése láttán felnevetett. – Ijesztő, ugye?

– Szegény édesanyjuk! – kuncogott a nő. – Nekem egy fiam van, de az is elég fejfájást okoz.

– Hát, anyánknak valóban nem lehetett könnyű. Nyaranta például egyedül vigyázott ránk. Apa dolgozott, csak hétvégenként jött ki, mi pedig nem voltunk angyalok. De nyugodt, határozott teremtés volt, tudott rendet tartani, pontosan tisztában voltunk vele, meddig mehetünk el.

– Szép család lehettek.

– Igen, azok voltunk – bólogatott Lucas, és hirtelen ráébredt, hogy nagyon rég nem beszélt senkinek ilyen személyes dolgokról. – A szüleim pár éve haltak meg.

– Részvétem – szorította meg a kezét a nő.

– Apa nyugdíjba ment, és úgy tervezték, kiköltöznek a tóparti házba, de akkor anyámnál rákot állapítottak meg. Egy év alatt elvitte, a rákövetkező évben pedig apámmal egy szívroham végzett. Azt hiszem, nem akart tovább élni a felesége nélkül, akivel több mint ötven évig voltak házasok.

– Szép történet. Szomorú – nézett föl Katie, és találkozott a tekintetük. Egy pillanatra megdermedtek. – Szinte hihetetlen, hogy van szerelem, amely kitart egy életen át. Hát a testvéreivel mi lett?

– A legidősebb, Peter rendőr Chicagóban, akárcsak az iker öccseim, Jack és Jake. A másik bátyám pedig, Brian, polgármesternek készül az egyik elővárosban. Elképesztő – csóválta meg a fejét a férfi mosolyogva. – ő volt a legnagyobb csibész közülünk. És mint hallom, olyan nő a vetélytársa, aki iránt igencsak érdeklődik.

– Ó, szegény! – nevetett Katie. – így még nehezebb lehet neki.

Időközben megérkeztek a házukhoz, és Rusty már fel is szökdelt a hangulatos verandára.

– Bemegyek, mama! – kiáltott vissza. A bejárati ajtó nyitva volt, hisz soha senki nem zárta kulcsra a házát a városban.

– Rusty! Nem kellene mondanod valamit Lucasnak?

– Ó, de. – A gyerek megfordult, és félszeg mosollyal visszajött a lépcsőn. – Köszönöm a pizzát! Meg mindent…

– Nagyon szívesen. Ha ráérsz holnap délután, átugrom hozzátok, és megbeszéljük azt a kuckót.

Még a sötétben is látszott, hogy Rusty szeme felcsillan.

– Tényleg? Holnap?

– Miután megírtad a leckét – emlékeztette mosolyogva az anyja.

– Persze, persze – sóhajtott a fiú. – Akkor gyere mondjuk négy körül, előtte lesz egy órám megírni a leckét. Az úgy jó, mama?

– Igen, szívem.

– És mi lenne, ha Lucas itt maradna vacsorára? Süthetnél olyan isteni grillezett fasírtot, hm, mama?

– Édesem, még ki sem pakoltuk a grillsütőt.

– Majd mi kipakoljuk Lucasszal! Végtére is erre valók a cimborák, hogy segítsenek egymásnak… például felállítani a grillsütőt. – Rusty reménykedve pislogott a férfira.

– Igazad van, pontosan ilyen helyzetekben lép színre egy cimbora – helyeselt a seriff, majd az asszonyra nézett. – Mit szól hozzá?

Katie elfojtott egy sóhajt. Legfeljebb még egy kicsit több dolga lesz másnap.

– Ha magának nem teher…

– Egyáltalán nem az. Szerintem egyébként ez olyasmi, amit minden férfinak meg kell tanulnia.

– Hát jó. Ha maguk vállalják a sütőt, én vállalom a fasírtot.

– Király! – lelkendezett Rusty.

– No jó, most aztán indulás zuhanyozni és ágyba bújni! Mindjárt megyek és betakargatlak.

– De mama! Nem kell már betakargatni!

– Ó, persze, hiszen tizenegy éves, nagy szamár vagy. Na, iszkiri!

Rusty nevetve intett még egyet, aztán bevágtatott a házba.

– Hogy repül az idő! – sóhajtott Katie, miközben felkapaszkodott a verandára. – Maholnap már kamasz lesz.

Lucas nevetve követte.

– Szülők réme.

– Micsoda?

– A kamaszkor – magyarázta a férfi, és elsimított egy hajtincset a nő arcából.

– Valóban… – dadogta Katie. Az érintéstől minden porcikája bizsergett. – Én… – Biztos eszébe fog jutni, mit akart mondani.

Ebben a pillanatban azonban minden érzékszervét a mellette álló férfi töltötte be. Pillantása kínzó sóvárgást gyújtott a bensőjében, a testéből áradó meleg elhomályosította a gondolatait, megbénította a nyelvét.

Lucas hiába mondta magának, hogy nem szabad, olyan erő vonzotta a nőhöz, amely felülírt minden óvatosságot. Édes, mámorító illata emésztő vágyat ébresztett benne. Meg kell érintenie, meg kell csókolnia – különben megőrül. Finoman átfogta az asszony derekát, és elmosolyodott. Mennyire hasonlít most a fiára, ahogy elkerekedett szemmel, kíváncsi és kicsit riadt tekintettel néz rá!

– Lucas? – Katie felemelte a kezét, és a férfi mellkasának támasztotta az ujjait, hogy ha kell, ellökje magától, kihasználva a józan ész utolsó, maradék szikráját…

Aztán a szemébe nézett, és megszűnt gondolkozni. Az érzékei vezérelték. Hátrahajtotta a fejét, és kéjes kis sóhajjal adta meg magát a férfi puha, meleg szájának. Gyöngéd volt a csók, cirógató, és Katie-vel forogni kezdett a világ. Vágyakozás járta át minden porcikáját, felébresztve minden alvó idegszálát. Epedő testét a férfiénak feszítette, mintha így kiolthatná az emésztő tüzet, amelyet ő szított benne.

Lucas egyre szenvedélyesebben csókolta, és a nő készségesen követte az öntudatlanság mámoros örvényébe. A férfi felnyögött. Nem számított rá, hogy Katie ilyen kitörő szenvedéllyel fogadja a közeledését. Felajzottsága a végletekig korbácsolta a saját vágyát is, míg végül minden érzékszervét a nő töltötte be, az érintése, az íze, az illata – ő maga. Kezdte sejteni, hogy egy csók nem lesz elég. Nem tudja kielégíteni azt az emésztő, kínzó sóvárgást, amely benne ébredt. Amiről azt hitte, hogy már rég kihalt belőle.

– Lucas! – sóhajtott a nő, és elhúzódott tőle. Csak annyi időre, míg riadt szemét ráemelte, aztán kábultan zihálva ismét a mellkasának dőlt, mert remegő lába nem tartotta meg.

– Köszönöm, hogy részese lehetek a fiad mindennapjainak – mondta a férfi, és mosolyt erőltetett az arcára. Tudta, jobb, ha most, amikor az agyát elhomályosítja a vágy, nem mond semmit, amit esetleg később megbánna. – A holnapi viszontlátásra!

Hátrált két lépést, aztán lekocogott a lépcsőn. Maga sem tudta, melyiküket kavarta fel jobban a csók. El sem akarta hinni, de szinte remegett a lába.

– Jó éjt, Lucas! És… köszönöm – szólt utána halkan Katie, majd a veranda korlátjába kapaszkodva nézte, ahogy a férfi eltűnik az éjszakában. Aztán bement a házba, becsukta az ajtót, és nekitámaszkodott. Szüksége volt pár másodpercre, hogy összeszedje magát, mielőtt bemegy a fiához. Zakatoló szívére szorította a kezét.

Csak egy csók volt, vigasztalta magát. Fölösleges felfújni a dolgot. Lucas csókja azonban felajzotta, és most még többre vágyott. Csakhogy nem kaphat többet. Erről ábrándozni ostobaság, és garantáltan szívfájdalomhoz vezet.

Van egy kiskamasz fia, akiről egyedül kell gondoskodnia, ráadásul kinőtt már abból a korból, hogy kislányos ábrándokat kergessen. Ezt jobb lesz, ha észben tartja.

Az élete minden perce be van osztva, épp elég teher nyomja a vállát. Gondoskodnia kell a gyerekéről és az anyjáról, de felelősséggel tartozik az újság, a közösség, sőt még saját maga iránt is. Nincs őneki ideje egy férfi után sóhajtozni, mint valami fruskának, akinek semmi gondja a világon! Egyszer régen ő is volt gondtalan fruska – aztán megtanulta, elég egy váratlan esemény, hogy a gondtalanság nyugtalanságba forduljon.

Nem sodorhatja újból veszélybe a saját és a fia lelki nyugalmát. A gondolat, hogy az életüket ismét gyász, félelem és aggodalom dúlhatja fel, rettegéssel töltötte el. Nem, nem kockáztathatja meg soha többé, hogy összetörjék a szívét, vagy Rustyét.

Nagy sóhajjal megdörzsölte a homlokát. Fájt a feje, talán mert fáradt volt. Hosszú nap állt mögötte, és az este is hosszúra nyúlt. Korán haza kellett volna jönnie, hogy folytassa a pakolást, és felkészüljön a másnapra – ehelyett könnyelműen egy férfival töltötte az egész estét, akiről nevetséges álmokat szövöget.

Nos, azért még nem dőlt össze a világ. Egy csók az csak egy csók, nyugtatta meg magát. Lehet, hogy a szíve úgy zakatol, mint egy gyorsvonat, de akkor is erőt kell és fog is venni magán.

Ennek szellemében igyekezett kiverni a fejéből a férfit, miközben végigjárta a házat és leoltogatta a lámpákat. Ám amikor a hálószobájába ért, megint csak Lucas körül forogtak a gondolatai, és az ajkán érezte a csókja ízét.

5. FEJEZET

– Elkéstem, tudom – lihegett Katie, amikor másnap reggel beesett a szerkesztőség ajtaján. – Sajnálom, de vészhelyzet volt. Kosárlabda-vészhelyzet – tette hozzá Lindsey felvont szemöldöke láttán. – Rustynak az utolsó pillanatban jutott eszébe, hogy ma edzés lesz, és nem találtuk a cipőjét. Legalább húsz dobozt feltúrtam, mire meglett.

Már most fáradtnak érezte magát. Rosszul aludt, álmában is Lucast látta, és kimerültebben kelt fel, mint ahogy lefeküdt. Sosem zavarta meg így a pihenését egy férfi sem, akit a fivéreként akart kezelni. Igaz, mosolyodott el magában, eddig egyetlen „fivére” sem csókolta ájulásig.

– Jó reggelt neked is! – nézett rá sokatmondóan a titkárnő. – Utálok rossz hírt közölni, de attól tartok, a nap hátralevő része sem lesz jobb. Édesanyád már kilencszer telefonált. Úgy tűnik, valami nagyon a bögyében van, méghozzá veled kapcsolatban.

– Ó, tudom – sóhajtott Katie, miközben bement az irodájába. – Gondolom, Patience elmondta neki, hogy udvariatlan voltam este a seriffel.

– Már miért mondana ilyet? – álmélkodott Lindsey.

– Mert mi ezt mondtuk neki – magyarázta szórakozottan Katie, miközben bőszen kotorászott az asztalán mindama papírok után, amelyekre szüksége lesz a délelőtti találkozón Lucasszal.

– De hát… ki az a „mi”?

– Lucas és én. Elmentünk pizzát enni. – Katie felnyalábolta a dossziékat és a jegyzeteit, aztán felsóhajtott. – Ne nézz így rám! Nem találka volt.

– Aha.

– Komolyan! – nevetett Katie. Kezdte sejteni, hogy ezt még számtalanszor el kell mondania. Talán egyszerűbb lenne megjelentetni egy nyilatkozatot az újság címlapján. – Lucas lett Rusty cimborája. Hallottál a Cimbora programról, ugye?

– Én írtam róla cikket a bácsikádnak – bólogatott Lindsey gondterhelt arccal. – Csak azt nem értem, ennek mi köze ahhoz, hogy elmentetek pizzát enni. Azt meg végképp nem értem, miért mond bárki bármit Patience Pettibone-nak.

– Lucas meghívta Rustyt pizzázni, hogy megismerkedjenek. Én csupán villámhárítónak mentem velük.

– Villámhárítónak? Aha. Hát, ha ez a hivatalos változat… – dünnyögte maga elé Lindsey, és elindult az íróasztala felé. – Várjunk csak! – torpant meg hirtelen, és csípőre tette a kezét. – Hogy jön a villámhárítóhoz az udvariatlanság? És miért kell bármit is Patience, a városi hírharang orrára kötni.

– Valójában kicsit sem voltam udvariatlan – sóhajtott Katie –, de valamit mondanunk kellett neki, máskülönben ma reggelre az egész városban szétkürtölte volna, hogy együtt látott bennünket a pizzériában.

Lindsey tanácstalanul megvakarta a fejét.

– De hát ott voltatok, nem?

– Nos, igen – ismerte el Katie, és az órára sandított. – De már mondtam, hogy nem találkára mentünk.

– Hát persze, nem találka, villámhárító – bólogatott a titkárnő. – Világos, mint a vakablak.

Katie elnevette magát.

– Most nem érek rá elmagyarázni, Lindsey, mert elkésem a rendőrfőnöktől.

– És mit mondjak édesanyádnak, ha… hm… tizedszer is telefonál?

– Hogy dolgozom, de később felhívom. Amúgy is beszélni akarok vele.

– Bátor nő vagy, Katherine – csóválta a fejét Lindsey, és megigazította vastag szemüvegét. Nyílt titok volt, hogy a titkárnő kissé tart Lady Louellától, nem is szólva az állítólagos látnoki képességekkel bíró húgáról, Gracie-ről.

Tizenöt évvel korábban Louella kiolvasta a csillagokból, hogy tornádó fog pusztítani a környéken, és ragaszkodott hozzá, hogy Lindsey hagyja el a házát, amely veszélyben forog. Mindezt akkor, amikor a viharnak még a gondolata sem merült fel senki másban.

Néhány évvel később Katie nagynénje rontott be a szerkesztőségbe azzal, hogy Lindsey fújja le az esküvőjét Frankie Flannigennel, a tűzoltóparancsnok vagány öccsével. Lindsey vérig sértődött – egészen a következő hétig, amikor is a vőlegénye lelépett egy másik nővel. Ez már sok volt a gyakorlatias, két lábbal a földön járó titkárnőnek. Azóta nagy ívben kerülte a két idős hölgyet, akiknek a „nem evilági” képességei, ahogy nevezte, a frászt hozták rá.

Katie nem győzött csodálkozni, hogy egy ilyen talpraesett, józan teremtés miképpen félhet az ő mamájától vagy a kedves, hóbortos nénikéjétől.

– Átadom az üzenetedet – folytatta Lindsey, és felemelte az ujját –, de nehogy az legyen a vége, hogy édesanyád megátkoz! Vagy a húga.

– Ne aggódj, anya a polgármesternek tartalékolja az átkait.

Lindsey megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Helyes! Meg is érdemli.

Katie nevetve nyitotta ki a bejáratot.

– Sietek vissza – ígérte, aztán eszébe jutott még valami. – Megkérhetlek egy szívességre? Hívd fel, kérlek, Mr. Hensent, és rendelj egy kiló darált vesepecsenyét! Mondd meg, hogy hazafelé beugrom érte. Rusty fasírtot óhajt enni – tette hozzá halvány mosollyal.

– Egy egész kilónyit? – dünnyögött Lindsey, és úgy tett, mintha nagyon lefoglalnák az asztalán fekvő papírok. – Add át üdvözletemet a seriffnek! Lefogadom, hogy ő is szereti a fasírtot.

Lucas épp letette a telefont, amikor a titkárnője betessékelte Katie-t.

A nő egy pillanatra megállt a küszöbön. Milyen jóképű ember, tűnődött ábrándosan. Jó nézni. Bár csókolózni se volt rossz vele… A férfi aznap farmert viselt, és a hivatalával járó barna inget. Széles vállán még ez a buta színű ruhadarab is vonzóan festett.

– Szia! – szólalt meg végül Katie félszeg mosollyal.

– Szervusz! – nevetett rá Lucas. – Gyere be! Sajna, attól félek, rövidre kell fognunk a megbeszélést – tette hozzá bocsánatkérően. – Ebédidőben találkám van.

Katie-nek az arcára fagyott a mosoly.

– Találkád. Az jó – motyogott, miközben lehuppant az íróasztal előtt álló székre.

Semmi oka a féltékenységre, korholta magát, amikor felismerte a szívét mardosó zöld szemű szörnyeteget. Lucas jó megjelenésű, független férfi egy olyan városban, ahol a független férfiak átlagéletkora hatvan év fölött van. Teljesen természetes, hogy randira megy. Válogathat a jelentkezők között.

Bőszen matatott a papírjai között, mert félt, hogy az arca elárulja.

– Nos – nézett föl végül –, talán vágjunk bele! Itt a lista, hogy tavaly mely utcák voltak lezárva a Halloween Fesztivál idején. Nézd át, kérlek, és jelöld be, hogy ehhez képest milyen változások lesznek idén, hogy aztán lehozhassuk az újságban! Sajnos holnap délutánig el kellene készülnöd vele.

Lucas szórakozottan bólogatva vette át a papírt.

– Rendben. Jól sejtem, hogy a Halloween Fesztivál nagy felhajtás lesz?

– Itt minden ünnep nagy felhajtás – mosolygott Katie. – Ámbár kétségkívül a karácsony és a halloween a két legnagyobb. Van büfé, bohóc, mindenféle játék és program, anyám és a nagynéném sátrat állít, ahol jövendőt mondanak… De nemcsak ők, hanem minden vállalkozás igyekszik képviseltetni magát. A programok nagy része délután zajlik, amikor a gyerekek kijönnek az iskolából, és tényleg a város apraja-nagyja részt vesz bennük.

– Ugye igazából nem hiszel benne? – kérdezte a férfi mosolyogva. – Mármint a jövendőmondó hókuszpókuszban?

– Nos… nem állítom, hogy nem hiszek benne. Egész életemet végigkíséri a „tehetségük”. Már nem is nagyon figyelek rá. Kivéve, ha Gracie néni váratlanul valami egészen oda nem illő dolgot közöl. Attól mindig kiráz a hideg Márpedig hajlamos rá – csóválta a fejét Katie. – Ahogy ő mondja, részletekben „lát meg” dolgokat, és előszeretettel kikotyogja őket, még mielőtt összeállna a kép.

– Képzelem – mosolygott a férfi. Nagyon kellett igyekeznie, hogy oda tudjon figyelni a társalgásra, annyira elbűvölte a vele szemben ülő nő szépsége!

– Egyszer, nem sokkal azután, hogy férjhez mentem – mesélte Katie –, kiszaladtam az újságért, és ott találtam a verandán Gracie nénit hálóingben, mezítláb. Úgy terveztem, aznap részt veszek egy maratoni futáson, ám Gracie néni egy tapodtat sem volt hajlandó mozdulni, amíg meg nem ígértem, hogy nem teszem. Egyre csak azt hajtogatta feldúltan, hogy a zötyögéstől gügye lesz fiú.

– A fiú?

– Igen. A fiú.

– Mégis, mit gondoltál? Hogy megkergült?

– Nagyjából. El sem tudtam képzelni, miről beszél, de annyira kétségbeesetten hajtogatta a magáét, hogy inkább lemondtam a versenyről. Aztán a következő héten megértettem, mit akart, amikor elájultam a hentesnél bevásárlás közben. Szegény Mr. Hensen halálra rémült. Szerencsére Robson doktor épp a közelben volt, és amikor magamhoz tértem, a fél város ott vigyorgott a fejem fölött, mert közben nagydobra verte a diagnózist. Gracie néni pedig felháborodott, merthogy ő már előző héten megmondta, hogy fiam lesz.

– Vagy úgy! Szóval a fiadról beszélt.

– Igen, Rustyról, csak én nem értettem az ő… egyéni gondolatmenetét. – Katie megvonta a vállát. – Szóval van ezekben a jóslatokban valami, csak a csuda tudja, mi.

– Ezt megjegyzem.

Katie-nek eszébe jutott, hogy véges az idejük, ezért elővett egy másik dossziét.

– Van egy rovatunk, a Rendőrségi hírek. Itt van néhány másolat ízelítőül. Minden héten számba vesszük az elmúlt időszak bűnügyeit vagy egyéb eseteit.

– Kötve hiszem, hogy ebben a városban annyi bűneset lenne, ami megtöltené a rovatot – ingatta a fejét Lucas. A legsúlyosabb vétség, amely előfordult, amióta hivatalba lépett, az volt, hogy az öreg Mrs. Hennighan elfelejtette, hol lakik, és mások házába ment be. Meg a helyi kamaszok nevetséges kísérlete, hogy autóversenyt rendezzenek a két háztömb hosszúságú főutcán.

– Nem csupán a bűncselekmények számbavételéről van szó. A rovat lehetőség számodra, hogy közvetlenül szólj a város lakóihoz. Ez is segít, hogy közelebb kerülj az emberekhez. Akár hiszed, akár nem, a rovat alapján véleményt formálnak rólad.

– Elhiszem, de mégis miről beszéljek benne?

– Hát… tavasszal például a seriff arra emlékeztette a népeket, hogy véget ér az iskola, a gyerekek a legváratlanabb időpontokban mászkálnak az utcán, és az autósoknak fokozottan vigyázniuk kell rájuk.

– Remek ötlet – bólogatott Lucas –, egy ilyen figyelmeztetés mindig időszerű. Átnézem a cikkeket, aztán tudatom veled, ha eszembe jut valami. Ha csak nincs már kész elképzelésed.

– Köszönöm, épp elég nekem a saját cikkeimet kitalálni. Arról írsz, amiről akarsz.

– Rendben. Mikorra kell?

– Legkésőbb mához egy hétre. Nézd… – Katie habozott. Segíteni akart, nem tolakodni. – Ha valaki nem szokott hozzá az íráshoz, előfordul, hogy leblokkol, különösen, ha záros határidőn belül le kell tennie az asztalra bizonyos terjedelmű szöveget.

– Megijesztesz – nevetett a férfi.

– Bocsánat, nem az volt a célom. A legjobb tanács, amit adhatok, hogy írj ugyanolyan közvetlen, barátságos modorban, ahogy beszélni szoktál. Mondd el, amit akarsz, de ne prédikálj!

– Biztos, hogy nem akarod te megírni?

– Nem, köszönöm – emelte fel a kezét a nő –, van elég elfoglaltságom. Már csak egy dolog van hátra – húzott elő egy újabb papírt –, aztán hagylak dolgozni. – Fölnézett, és nagyot dobbant a szíve a férfi tekintetétől. – Az egyik legnépszerűbb rovatunk az Ismerjük meg! Minden héten interjút készítek a város egy lakójával, igyekszem addig ismeretlen oldaláról bemutatni. – Elhallgatott egy pillanatra, és összeszedte a bátorságát. Még nem felejtette el, milyen hatást váltott ki Lucasból, amikor megtudta, hogy ő újságíró. – Nos, arra gondoltam, a jövő hétre veled készítenék interjút. Hiszen új vagy a városban…

Maga sem tudta, miért lett ilyen ideges. Talán mert valami azt súgta neki, a férfi nem fog lelkesedni az ötletért, hogy kérdéseket tesz föl neki. Személyes kérdéseket. Még az is lehet, hogy megint szimatolással fogja vádolni. Pedig mi sem áll távolabb a valóságtól. Természetesen sok mindenre kíváncsi vele kapcsolatban, de esze ágában sem volt szaglászni, nyomozni, a múltjában vájkálni. Hitt a bizalomban. Hitt benne, hogy egy kapcsolat csakis kölcsönös bizalomra épülhet. De mi van, ha Lucas nem bízik benne annyira, hogy interjút adjon neki? Visszafojtott lélegzettel várta a választ.

– Katie… – A férfi hangja nem sok jóval kecsegtette. – Nem bánod, ha becsukom az ajtót, hogy négyszemközt beszélhessünk?

– Hm… Nem, egyáltalán nem. – Az asszony izgatottan szorította magához a dossziéit. Lucas négyszemközt akar vele beszélni! Talán most végre mesélni fog magáról, a múltjáról. Igen, Rusty miatt kötelessége minél többet megtudni arról az emberről akivel a fia annyi időt tölt. Minden épeszű szülő így tenne. Ám az arckifejezése alapján félő volt, hogy a férfi nem osztja a nézeteit.

Becsukódott az ajtó, kizárva a folyosó és a többi iroda zaját. Mintha megszűnt volna körülöttük a világ, és ettől Katie egyre idegesebb lett.

Lucas odahúzott egy széket, és leült mellé. Egy darabig csak nézett rá. Volt valami hihetetlenül férfias az átható tekintetében. Talán ezért érinti meg annyira női mivoltában, talán ezért vált ki belőle ösztönös reakciót, elmélkedett Katie zavartan.

– Azt hiszem – szólalt meg végül Lucas, és gyöngéden megfogta látogatója egyik izzadt kezét –, nagyon fontos, hogy elválasszuk ezeket a kapcsolatokat.

– Hm… nem egészen értelek…

– Megmagyarázom. Hivatalosan te vagy a városi lap főszerkesztője, én pedig a rendőrfőnök.

Katie akaratlanul is elmosolyodott.

– Köszönöm, de a szerepeinkkel eddig is tisztában voltam.

– Épp erről beszélek, a szerepekről. Más-más körülmények között más-más szerepeket töltünk be. Ha Rustyval játszom, a cimborája vagyok, nem pedig a seriff. Ahogy te is a mamája vagy odahaza, nem pedig újságíró. Rusty és a saját magunk érdekében létfontosságú, hogy elválasszuk a magánéletünket és a hivatalos szerepeinket.

– Az nem úgy van, hogy egyik percben riporter vagyok, a másikban anya! – ellenkezett Katie kissé bosszúsan. – Mindkettő vagyok egyszerre!

– Persze, igaz, de nem engedhetjük, hogy bármi… nézeteltérés vagy vita, ami a szakmai életünkben előfordul, befolyásolja a magánéletünket. Ha nem vigyázunk erre, esetleg fájdalmat okozunk Rustynak, amit, ugye, egyikünk sem akar.

– Szóval – ismételte a nő lassan, és közben kétségbeesetten próbálta kitalálni, hová akar kilyukadni a férfi –, azt mondod, ne engedjük, hogy a szakmai életünk befolyásolja a Rustyhoz fűződő viszonyunkat?

– Nemcsak a Rustyhoz fűződő viszonyunkat, hanem a magánéletünket úgy általában.

Katie bólogatott. Kezdte sejteni, mire megy ki a játék, és nem örült neki különösebben.

– Így akarod a tudtomra adni, hogy nem adsz interjút az Ismerjük meg! rovatba, igaz? Ugyanakkor nem akarod, hogy a főszerkesztő elutasítása befolyásolja a főszerkesztő fiához fűződő barátságodat. Jól értem?

Lucas bólintott. Nem mondhatta el, hogy soha, semmilyen körülmények között nem beszél tragikus múltjáról, főleg nem egy újságírónak. Mérhetetlen bizalmatlanságot táplált a riporterek iránt. Mesterien csűrik-csavarják a szavakat, azt mondják el, amit akarnak, függetlenül az igazságtól, és fikarcnyit sem törődnek azzal, milyen hatással lesz ez a szóban forgó emberek életére. Közvetlen közelről látta a családja elvesztése után, hogyan fújják fel a legkisebb részleteket, sőt hazudnak, ha kell, csak azért, hogy minél nagyobb példányszámot érjenek el.

Miért adna hát interjút? Attól nem kapja vissza a szeretteit, nem enyhül a bűntudata. Nem nyerhet vele semmit – de annál többet veszíthet. Azért jött Cooper’s Cove-ba, hogy új életet kezdjen. Minek engedné hát, hogy valaki a múltjában vájkáljon? Esztelenség lenne.

Ám Katie arckifejezését elnézve ezt nehéz lesz neki megmagyaráznia, főleg anélkül, hogy elmondaná az indokait.

– Nem lenne tisztességes Rustyval szemben, ha a hozzá fűződő barátság látná kárát annak, hogy most visszautasítalak. Az, hogy nem adok interjút, az én személyes döntésem. Ha úgy tetszik, elvi kérdés nálam. Semmi köze Rustyhoz vagy hozzád. Érted? – Megvárta, míg a nő vonakodva bólint. – Sok időt szeretnék Rustyval tölteni, és természetes, hogy ennek egy részében te is ott leszel. Nagyon kínossá válna, ha a szakmai nézeteltéréseink kihatnának a magánéletünkre.

– Komolyan azt hiszed, hogy hatással lesz a fiamhoz fűződő kapcsolatodra, ha most nem adsz nekem interjút? – Katie döbbent, kutató tekintettel bámult a férfira. – Ilyen rossz véleményed van rólam? Nem feltételezed, hogy képes vagyok külön kezelni a fiammal, illetve az újsággal szembeni kötelezettségeimet?

– Ennek semmi köze hozzád, Katie! – tiltakozott a férfi rekedten, és megragadta a nő másik kezét is. – Tudom, hogy felelősséggel és tisztességgel végzed a munkádat, és gyanítom, hogy nagyon jó újságíró vagy.

– Bizony!

– De, ahogy már mondtam, a magánéletemet magánügyként kívánom kezelni. Ugyanakkor nem szeretném, ha ez befolyásolná a véleményedet rólam, mint Rusty cimborájáról.

– Szerinted ez így tisztességes? Gondolj bele, ha neked lenne egy fiad, mit szólnál hozzá, ha olyasvalakivel töltené az idejét, aki semmit nem hajlandó magáról elárulni?

Lucas arcából kifutott a vér. Katie nyomban látta, hogy érzékeny pontra tapintott, csak azt nem értette, mifélére. Mit titkol? Miért sápad el már a feltételezéstől is, hogy volna egy fia? Mit rejteget? És főleg miért?

– Az ég szerelmére! – szólalt meg a férfi. – A rendőrfőnök vagyok, nem valami csavargó, akit Rusty az utcán ismert meg! Eltudod képzelni, mennyi ellenőrzésen estem át, mire megkaptam ezt a kinevezést? Az első állásinterjún sem jutottam volna túl, ha valami sötét titok vagy bűn lappangana a múltamban! Hozhatok neked hivatalos erkölcsi bizonyítványt, ha erre vágysz, de hidd el, hogy biztonságban van mellettem a fiad! – Lucas tekintete elsötétült, az állkapcsa megfeszült. – Úgy fogok rá vigyázni mindig, mintha a saját gyermekem lenne. Szavamat adom.

– Lucas – Katie gondosan megválogatta a szavait –, szívesen mondanám, hogy értem, miért ódzkodsz ennyire az interjútól, de nem értem. Talán nem is kell értenem – tette hozzá gyorsan, mert a férfi arca még jobban elkomorult. – Semmi közöm hozzá. Magánügy. De azt tudnod kell, hogy teljes mértékben hiszek neked, amikor azt mondod, Rusty biztonságban van melletted. Meg sem fordult a fejemben az ellenkezője.

– Ezt örömmel hallom. – Lucas végre elmosolyodott. – Köszönöm.

– És bár nem értem, miért nem vagy hajlandó mesélni magadról a városi lap főszerkesztőjének, ígérem, igyekezni fogok, hogy az ezzel kapcsolatos érzelmeim ne befolyásolják a baráti kapcsolatodat a fiammal. Vagy velem. Nehezen lehetnél jó cimborája Rustynak, ha a mamája szemrehányásokat vágna a fejedhez, valahányszor arra jársz. Még akkor is, ha a fiam szerint ugyanúgy nem tudok célozni, mint a lányok általában – próbált tréfálkozni, és örömmel látta, hogy a férfi arcizmai lassan elernyednek, felenged a feszültség.

Csakhogy volt ott valami más is, valami, ami a kíváncsiságnál sokkal mélyebb érzést ébresztett benne. Elszorult a szíve a borzalmas fájdalom láttán, amely Lucas szemében felvillant. Szerette volna átölelni, magához szorítani és megvigasztalni. Nagyon rég nem ébresztett benne férfi ilyen vágyat, és most fogalma sem volt, mihez kezdjen ezzel.

– Köszönöm, Katie. – Lucas lassan felemelte a nő kezét, és csókot lehelt minden egyes ujja hegyére. – El sem tudod képzelni, milyen sokat jelent ez nekem.

Az asszony szíve nagyot dobbant, s, hogy zavarát leplezze, az órára pillantott.

– Jóságos ég! Elmúlt dél. – Felugrott, és szaporán összekapkodta a papírjait. – Mennem kell, ezernyi dolgom van még ma.

– Én meg, ha nem sietek, lekésem a randevút a mamáddal.

– Anyámmal randevúzol? – kapta fel a fejét döbbenten a nő.

– Ő mondta így, amikor reggel felhívott és megkért, hogy ebédeljünk együtt. – Lucas szeméből eltűnt a szomorúság, pajkosan kacsintott Katie-re. – Úgy tűnik, valaki elfecsegte neki, hogy tegnap este a fél város szeme láttára veszekedtél a seriffel.

– Emlékeztess, hogy meg kell fojtanom Patience Pettibone-t, ha látom! – nyögött föl a nő dühösen, mire a férfi nevetve átölelte a vállát.

– Ha nem vennéd észre, a törvény elszánt őrével beszélsz.

– Nem számít.

– Erről jut eszembe, ha látod Rusty mamáját…

– Tessék? Ja… Szóval, mit üzen a fiam cimborája?

– Hogy nem kell nagyon sietnie este haza, mert Rusty egy kis meglepetést akar neki szerezni.

– Meglepetést? Valami malacságot, mint köpködőverseny és hasonlók?

– Nem, semmi rosszat. Kiscserkész becsületszavamra.

– Nekem is van egy üzenetem Rusty cimborája számára.

– Éspedig?

– A fiam elfelejtette, hogy ma kosárlabdaedzés lesz. Emiatt minden program csúszik egy órát.

– Tényleg, ezt én is elfelejtettem – bólogatott Lucas, és jót mosolygott a nő értetlen arckifejezésén. – Ugyanis megígértem az edzőnek, hogy segítek neki. Lehet, hogy néha meg kellene néznem a határidőnaplót, amelyet a titkárnőm oly szorgalmasan vezet nekem.

– Jó ötlet.

Az iroda ajtajában álltak, és Lucas karja még mindig a nő vállán pihent. Katie-nek eszébe jutott az előző esti csók. Ha lábujjhegyre állna, most is megérinthetné a férfi ajkát…

Aztán azt is elpletykálná valaki az anyjának. Még csak az kellene!

– Jobb lesz, ha megyek – szögezte le, mielőtt még kínos helyzetbe hozná mindkettejüket. – Este látjuk egymást – motyogta, és nekilódult a felvonó irányába. A fülkébe lépve megfordult, és a férfira nézett. Összekapcsolódott a tekintetük, míg csak a liftajtó be nem zárult.

6. FEJEZET

Egy órával később Katie a szerkesztőségben ült, és a kefelevonatokkal küzdött, amelyeket a nyomdász átküldött végső ellenőrzésre, és amelyeket este nyolcig vissza kellett vinnie neki. Kerek nyolc órája volt rá, hogy megtaláljon és kijavítson minden hibát. Ami elkerüli a figyelmét, az benne marad a kinyomtatott újságban, és az egész város azon fog csámcsogni egy hétig, amíg meg nem jelenik a következő lapszám.

Mint egész nap mindennel, ezzel is el volt maradva. Márpedig ha nem készül el, akkor az újság nem jelenik meg időben, péntek délután – amire még sosem volt példa Cooper’s Cove történetében. Ez most sem történhet meg.

Megpróbálta kizárni a gondolataiból Lucast, és az előtte fekvő munkára összpontosítani. Ám amikor negyedszer olvasott el egy bekezdést anélkül, hogy egy szót is értett volna belőle, belátta, hogy szünetet kell tartania.

A férfi vonakodása, hogy beszéljen a múltjáról, felkeltette kíváncsiságát, és felajzotta a képzeletét. Másra sem tudott gondolni. Vajon mit titkol, mit rejteget? Elképzelése sem volt, csak azt tudta, hogy nem sodorhatja veszélybe a fia és Lucas közt formálódó barátságot és bizalmat. Sosem bocsátana meg magának, ha így tenne, hiszen Rustynak láthatóan nagyon fontos ez a kapcsolat. A férfival szemben sem lenne tisztességes, ha a háta mögött nyomozna. Egyszóval nincs más hátra, mint megzabolázni a szakmai és magánemberi kíváncsiságát. Várnia kell. Majd Lucas elmondja, amit jónak lát elmondani, és amikor jónak látja. Ha majd kellőképp megbízik benne.

Megdörzsölte elgémberedett nyakát, és odament az asztalhoz, hogy töltsön magának egy bögre kávét.

– Katherine? – hallatszott Lindsey hangja az előtérből, és ő összerezzent. Miért nem jön be az irodába, miért kiabál?

– Mi az? – kérdezett vissza hasonló hangnemben.

– Kérdezhetek tőled valami… személyeset?

– Miért ne? Mindenki ezt teszi. Az életem nyitott könyv.

– Csak nem keveredtél bajba a délelőtt folyamán?

– Bajba? Nem. Miért?

– Mert a rendőrfőnök most állt meg a szerkesztőség előtt.

– Kizárt. – Katie még csak ki sem nézett az ablakon. – A rendőrfőnök anyámmal randevúzik.

– Tévedés! A rendőrfőnök most jön be az ajtón.

Erre már Katie is letette a bögrét, és kinyitotta az iroda ajtaját.

– Lucas! Mit keresel itt? Azt hittem, anyámmal ebédelsz.

– Én is – felelte zavart képpel a férfi, és üdvözlésképpen Lindsey felé biccentett. – Véletlenül… hm… nem láttad anyádat, vagy nem hallottál felőle az elmúlt órában?

– Nem.

– Nézd – Lucas két lépéssel átszelte a helyiséget, és gyöngéden megfogta a nő vállát –, nem szeretném, ha felizgatnád magad…

– Rusty is mindig ezt mondja, ha olyasmit akar közölni, amin tudja, hogy felizgatom magam – dohogott Katie, aztán mély lélegzetet vett, és igyekezett legyűrni a feltörő pánikot. – Ki vele! Halljam, mi történt!

– Nos… attól tartok, anyád eltűnt.

– Eltűnt? Hogy érted azt, hogy eltűnt?

– Nem jelent meg az étteremben. Én pár perc késéssel érkeztem, mert haza kellett ugranom egy kiskutyáért. Először azt hittem, anyád megunta a várakozást és elment, de Patience-től megtudtam, hogy ott sem volt.

– Biztosan a polgármesternél van. Az utóbbi időben civakodtak, de…

– A polgármester a tűzoltóparancsnokkal ült az étteremben, és azt mondta, két napja nem látta. Állítólag anyád nem áll vele szóba.

Katie bólintott. Louella átlagosan hetente elhatározta, hogy nem áll szóba többé a polgármesterrel.

– Lehet, hogy elfelejtette, mit beszéltetek meg – próbálta leginkább saját magát megnyugtatni. – Vagy, ami valószínűbb, még otthon ül és sminkel.

– Nincs otthon. Most jövök a háztól – hűtötte le a reményeit a férfi. – Megnéztem minden szóba jöhető helyet. A piacot, a szépségszalont, a könyvtárat és még a bankot is. Elmentem a patikába, Robson doktorhoz és az új fogorvosi rendelőbe. Senki sem látta a mai napon.

Katie ereiben megfagyott a vér. Vacogva fonta maga köré a karját. Ettől félt a legjobban, amióta szélütés érte az anyját, hogy egy nap elfelejti, ki ő, vagy hol van, és elkóborol. Az orvosok viszont azt tanácsolták, hogy hagyja, hadd élje az életét – hiszen úgysem tarthatja üvegbura alatt –, az majd segít neki visszanyerni az emlékezőképességét.

– Autót már nem vezet, és ez a város nem annyira kicsi. Valahol itt kell lennie! – tanakodott fennhangon, rosszul leplezett elkeseredéssel.

– Ne izgasd föl magad! – csitította Lucas, és fölemelte az asszony állát, hogy a szemébe nézhessen. Katie sápadt volt, a tekintete rémült, és a férfit meghatotta az ijedtsége. – Figyelj! Biztos vagyok benne, hogy anyád jól van és létezik valami teljesen logikus magyarázat…

– Lucas! Az anyámról beszélünk. Soha senki nem említette őt és a logikát egy mondatban, és nem véletlenül. Finoman szólva nem erős oldala.

– Lehet, hogy elnézte az időt, vagy a jósdában akadt tennivalója…

– A jósda! – Katie arca felderült. – Gracie néninek mindig megmondja, hová megy. – Válaszra sem várva elindult kifelé. Lucas követte.

– Itt az autóm!

– Felesleges, gyalog hamarabb odaérünk.

– Katie – szólt utánuk Lindsey aggodalmasan –, szóljak a bácsikádnak, hogy vészhelyzet van, és jöjjön, nézze át a kefelevonatokat?

– Ne! – Hogy venné az ki magát, hogy rögtön az első héten segítségért folyamodik?! – Köszönöm, de nincs rá szükség, Lindsey – tette hozzá szelídebben. – Rögtön visszajövök, és elintézem azokat a kefelevonatokat, még ha egész éjjel fenn kell maradnom, akkor is.

– Ahogy gondolod – dünnyögött a titkárnő.

Katie sebesen nekivágott a főutcának. Járt a szeme jobbra-balra, de sehol nem látta Louella ismerős alakját.

– Az utóbbi időben, a szélütés óta, hajlamos elfelejteni dolgokat. De ilyen, hogy csak úgy nyoma vész, még sosem történt.

– Nem biztos, hogy nyoma veszett – vigasztalta Lucas, és megfogta a kezét. – Csak… nem találjuk.

A jósdához érve Katie már az ablakon át látta a nagynénjét. De csak őt.

– Gracie néni! Nem láttad anyát? – rontott be.

Gracie Collier fölnézett az asztalon kiterített kártyákból. Megjelenése tökéletesen beleillett a jósda hangulatába. A helyiség kék, tojáshéj- és ezüstszínekben pompázott. A sötétkékre festett mennyezetet ezüstös csillagok és egy telihold díszítették. Amikor éjszaka kivilágították, a megszólalásig hasonlított a valódi égboltra. Vékony drótokon hatalmas, ezüst asztrológiai jelek himbálóztak minden fuvallat hatására. Kényelmes, kék és tojáshéj színű, csíkos huzatú székek sorakoztak a fal mellett, középen pedig két asztal terpeszkedett, Louella, illetve Gracie munkahelye. A kirakat üvegtábláin beáramló napsütés barátságos ragyogásba vonta az egész boltot.

– Szervusz, kedves! – Gracie elmosolyodott, és komótosan letette a kezében tartott kártyákat. – Tudod, ha megkérdeztél volna, rögtön megmondhattam volna, hogy a lámpa melletti dobozok közül felülről a másodikban van.

– Tessék?!

– Rusty edzőcipője – nevetett Gracie.

– Ja… – Katie megdörzsölte sajgó homlokát. – Nem is jutott eszembe, hogy hozzád forduljak. Majd legközelebb.

– Tégy úgy, kedves! Nos, mit is kérdeztél? – De mielőtt a nő válaszolhatott volna, Gracie észrevette a mögötte álló seriffet, és felderült az arca. – Üdvözlöm, Lucas!

– Asszonyom – biccentett barátságosan a férfi.

Gracie Collier két évvel fiatalabb volt a testvérénél, de míg Louella hamvasszőkére festette a haját, őneki hófehér, göndör fürtök keretezték az arcát, mint egy megőszült Shirley Temple-nek. Vonásai még így, hetven felé is megőrizték kislányos bájukat – ami tökéletesen egybecsengett kedves, gyermeki természetével –, és az élénkvörös rúzstól eltekintve nem festette az arcát. A nővérével ellentétben, aki inkább a régimódi ruhákat kedvelte, Gracie híres volt a művészi selyemkaftánokról, melyeket csillagok és egyéb titokzatos jelek, a hivatása szimbólumai díszítettek. Már vagy negyven éve Madisonban varratta őket a saját tervei alapján.

Katie fél térdre ereszkedett, és megfogta mindkét kezét.

– Gracie néni!

– Igen, kedves?

– Nem tudod, hol lehet anya?

– Dehogynem. Az étteremben. Randevúja volt… Lucasszal. – Gracie arcáról lehervadt a mosoly, és meghökkenten nézett a seriffre. – Nahát, máris megebédeltek?

– Nem, asszonyom. Lady Louella nem jött el.

– Az nem lehet! Louella nem szokott udvariatlanul viselkedni. Márpedig nem elmenni egy randevúra egy csinos fiatalemberrel, az bizony udvariatlanság. Majd beszélek a fejével.

– Gracie néni, nem… – Katie elharapta a szót, és lehorgasztotta a fejét. Fogytán volt a türelme, pedig tudta, hogy sürgetéssel semmire sem megy.

– Majd én – mondta halkan Lucas, aki megérezte, mi játszódik le a nőben. Felsegítette, majd ő kucorodott le az idős hölgy elé. – Miss Gracie – mosolygott rá –, nincs esetleg valami ötlete, hol lehet most Lady Louella?

– Mármint ebben a pillanatban?

– Igen.

– Nos, hadd gondolkozzam egy kicsit! – Gracie behunyta a szemét, ujjait a halántékára szorította, és halk, zümmögő hangot hallatva hátradőlt a karosszékében.

– Hm… Katie, most mit csinál? – nézett hátra nyugtalanul Lucas.

– Gondolkozik. Legalábbis úgy sejtem – pontosított a nő tétován, és a férfi vállára tette a kezét.

Meghatotta a tisztelet, amellyel Lucas a két különc dámát kezelte. Erre olyanok, akik nem ismerték őket régről, ritkán voltak képesek.

– Jóságos ég, hát miért nem szólt valakinek Louella? – kiáltott fel Gracie, azzal kinyitotta a szemét, és vidáman elmosolyodott. – Tudom, hol van.

– Hol?

– Az étteremben. Arról vitázik Patience-szel, hogy lehetnek-e állatok az étteremben. Nem is tudtam, hogy már állatokat is kiszolgálnak…

– Miss Gracie, az előbb voltam az étteremben, és Lady Louella nem volt ott.

– Hát persze, hogy nem, kedves. Beugrott a postára, ahol igen sokan voltak. Aztán az étterem felé menet beleütközött Mr. Hensenbe, aki a hentesüzlet előtt álldogált, és beszélgetni kezdtek. Mr. Hensen behívta, hogy megmutassa neki az unokái fényképét, akik Idahóban vagy Oklahomában vagy valami hasonló államban élnek. Szegény ember! – csóválta meg a fejét Gracie. – Nincs kivel beszélgetnie, amióta meghalt a felesége. – Hirtelen felderült az arca. – Lucas, adjon oda egyet Lindseynek, és kérje meg, hogy vigye át Mr. Hensenhez! Szerintem örülnének egymásnak.

– Tessék?!

– Küldjön el egy kiskutyát Lindseyvel Mr. Hensennek! – magyarázta Gracie. – Mindketten magányosak, örülnének a társaságnak. És ki tudja, mi lehet még belőle…

– Hm… rendben – bólogatott kissé bambán Lucas, és feltápászkodott.

– Gracie néni, biztos vagy benne, hogy anya az étteremben van? – tamáskodott Katie.

– Hát persze, kedves. Csak nem gondolod, hogy hazudnék neked?

– Nem, nem, csak annyira aggódtam…

– Fölösleges, szívem. Az aggodalom még soha semmit nem akadályozott meg. Sok teher van most rajtad, nem tesz neked jót a nyugtalankodás.

– Használhatom a telefonját, Miss Gracie? – szólt közbe Lucas. Megszüntette a mobil-előfizetését, amikor Wisconsinba költözött. Nem akart beszélni senkivel, főleg nem az újságírókkal, akik mintha mind fejből tudták volna a számát. A rendőrségi rádiótelefonnak pedig most nem vette hasznát.

– Hát persze – bólogatott Gracie, aztán ismét az unokahúgához fordult. – Ne felejts el gratulálni anyádnak, kedves! Indul a polgármester-választáson.

– Nem, nem indul – jelentette ki Katie határozottan.

– Nahát, pedig esküdni mertem volna, hogy azt mondta. Talán rosszul értettem?

– Nem, jól értetted, ám anya csak azért mondja, hogy indul, mert mérges Hannity polgármesterre. – Hirtelen támadt egy ötlete. – Mondd csak, Gracie néni, nem tudod, miért haragudott meg rá? – Talán ha leásnak a nézeteltérés gyökeréhez, sikerül kivernie ezt a badar ötletet az anyja fejéből.

A nagynénje elpirult, és lesütötte a szemét.

– Nos… nem merek semmi biztosat állítani, kedves, jobb lenne, ha Louellát magát kérdeznéd meg. Tudod – súgta halvány mosollyal –, valami női dolog.

Hát akkor kénytelen lesz felvenni az elintéznivalói amúgy sem rövid sorába, hogy beszéljen az anyjával arról a „női dologról”.

Lucas, kezében a telefonkagylóval, vigyorogva intett, hogy minden rendben. Katie szinte összeroskadt a megkönnyebbüléstől. A férfi átkarolta a vállát, és csókot lehelt a hajára. Közben folytatta a társalgást.

– Mondja meg neki, Patience, hogy mindjárt ott leszek! Igen, azt is meg fogom magyarázni neki, hogyan került a kiskutya az étterembe. – Jókedvűen letette a telefont, és a jelenlévőkhöz fordult. – Tényleg ott van, és tényleg Patience-szel vitázik.

– Hála istennek! – sóhajtott Katie, és hozzásimult. Bármilyen erő vonzza is Lucashoz, nagyon nehéz lesz neki ellenállni, ha ennyire kedves. Mindig is bukott a kedves férfiakra. Különösen, ha még jóképűek is…

Behunyta a szemét. Élvezni akarta, ha csak pár másodperc erejéig is, hogy van egy támasza. Nagyon rég nem volt senki, aki segítséget nyújtott volna neki a sorscsapások és nehézségek idején. Szinte már el is felejtette, milyen az, ha van valaki, akivel megoszthatja a gondok terhét.

Gracie ragyogó arccal nézett rájuk.

– Látod, szívecském, megmondtam!

– Ebédelt már, Miss Gracie? – érdeklődött Lucas pajkosan csillogó szemmel.

– Nos, most, hogy mondja, kedves – Gracie szendén megigazította a fürtjeit –, még nem.

– Akkor megtiszteltetésnek venném, ha velem tartana.

– De… mit fog szólni Louella?

– Kétlem, hogy zokon venné. Végtére is az embernek nem mindennap nyílik módja két bájos hölggyel ebédelni. Vagy esetleg – nézett a férfi Katie-re, akit változatlanul átkarolva tartott – hárommal?

– Kedves, de nem, köszönöm. Rengeteg munka vár még rám.

– Hát jó. Ne aggódj – tette hozzá Lucas halkan –, szemmel tartom anyádat.

– Köszönöm. Egyébként Rustynak nem kell attól tartania, hogy túl korán hazamegyek. Ahogy a dolgok állnak, kész csoda lesz, ha nyolc előtt végzek.

– Csak ne becsüld alá a csodákat! – intette Gracie, miközben felállt, és karját a férfiéba fűzte. – Láttam már nem is egyet. Sőt némelyikben nekem is szerepem volt – simított végig ábrándosan a gyöngysorán.

Lucas felvont szemöldökkel nézett Katie-re.

– Ne kérdezz semmit! – rázta meg a fejét a nő. – És – tette hozzá némi habozás után – köszönöm. – Lábujjhegyre állt, és csókot lehelt a férfi arcára. Gracie csillogó szemmel nézte őket.

– Nincs mit. Akkor este találkozunk, ugye?

– Igen. – Katie a nagynénjét is megpuszilta. – Köszönöm! – Azzal elviharzott.

A többiek békésebb tempóban vágtak neki a főutcának.

– Nos, Lucas – szólalt meg kis idő után Gracie –, már amúgy is szerettem volna magával beszélni.

– Igen, asszonyom?

– Megbocsátottak magának – mondta csendesen, és egyenesen a férfi szemébe nézett, aki úgy megdöbbent, hogy majdnem elbotlott a saját lábában.

– Kik? – tudakolta szívdobogva.

– A családja. Brenda és Todd – magyarázta az asszony nyugodtan, és biztatóan megpaskolta a sápadt seriff karját. – Már nagyon régen megbocsátottak magának. Talán ideje lenne, kedves, hogy maga is megbocsásson saját magának.

Lucasnak szó szerint földbe gyökerezett a lába.

– Honnan a csudából…?

Gracie szemérmesen mosolygott.

– Tudja, a bűntudat megsokszorozza a gyászt. Áthatja az ember életét, megmérgezi az érzelmeit, és gyakorlatilag megbénítja.

– De…

– Persze, kedves, ez természetes azok után, amin keresztülment. Csakhogy, ha az embernek nincsenek érzései, az nem élet.

Talán igaz, tűnődött a férfi. Talán ő tényleg nem is él. Csak létezik, ledarálja a napi rutint, hogy utána visszahúzódva a magányába, a gyászát ápolgassa.

– Azt hiszem, igaza van.

– Értem én, hogyne érteném, de ha már ők megbocsátottak magának, ideje lenne, hogy maga is felhagyjon az önváddal, nem gondolja? Nem a maga hibája volt, ami történt. Senki sem akadályozhatta volna meg, még maga sem. Hacsak… nincs véletlenül isteni hatalma?

– Nincs. Attól tartok, semmilyen hatalmam sincs.

– Kár. De nem számít. Fölösleges önmagunkat ostorozni olyasmi miatt, amin nem áll módunkban változtatni, nem igaz? – Gracie elmosolyodott. – Tudja, ők azt szeretnék, hogy boldog legyen.

– Boldog vagyok.

– Nem, kedvesem, még nem. De az lesz nemsokára. Ezt megígérhetem.

Rusty rojtos szélű térdnadrágban és kifakult pólóban szökdécselt le a kertbe vezető lépcső fokain.

– Mama hívott, már megint. – A szemét forgatta. – Miért nem hiszi el, hogy tudsz vigyázni egy magamfajta kölyökre?

Lucasszal töltötték a délutánt, amióta a fiú hazajött az iskolából, mindenféle „férfias” tevékenységekkel – legalábbis miután kipakolták a dobozokat, hogy meglepetést szerezzenek a mamájának. Katie viszont milliószor telefonált, hogy ellenőrizze őket. Mi a csudának aggodalmaskodik ennyit?

Lucas igazán klassz társaságnak bizonyult, és Rusty eltűnődött, milyen lenne, ha egy ilyen klassz ember lenne a papája. A sajátja már oly régen meghalt, hogy elképzelni sem nagyon tudta, milyen az, ha az ember apja folyamatosan mellette van. Mint Seané meg a többi srácé. Már a puszta gondolattól is furcsa bizsergés támadt a gyomra tájékán. Igazán kedvelte Lucast, akinek remek ötletei voltak, mint a kuckó meg a többi.

De Lucas arról is beszélt neki, hogy kicsit felelősségteljesebbnek kellene lennie most, hogy a mamája olyan sokat dolgozik az új munkahelyén. Rusty eddig sosem gondolkozott azon, mivel tehetné könnyebbé a mamája életét. Egy kisfiúnak nem jutnak eszébe ilyen dolgok. De egy férfinak igen.

Magától például sosem vállalkozott volna a dobozok kipakolására, Lucas viszont egyszerű, de hatékony módszert javasolt. Ahogy kiszedték a holmikat, ő megmondta, hol lesz a helyük, és ennek megfelelően kupacokba raktak mindent a nappali padlóján. Amikor aztán a kupacok elég nagyok lettek, behordták őket a megfelelő helyiségekbe, és elpakolták. Nem is volt olyan bonyolult.

– És mit mondott a mamád? – érdeklődött Lucas, aki épp végzett a szereléssel a hátsó verandán. A hintaágy Louella és Gracie ajándéka volt, délután segített nekik megvenni, és megígérte, hogy felállítja, mielőtt Katie este hazaér.

– Elindult haza. Hű, ez klassz – lökte meg a gyerek a hintát. – Mama imádni fogja. Mindig azt mondogatta, amíg Madisonban laktunk, hogy hazajön, vesz egy házat, kitesz a verandára egy nagy, öreg hintát, és ott fog ülni, hintázni, és nézi a világot. Én ugyan nem értem, mi ebben a jó – vakarta meg a fejét. – Elég unalmasnak tűnik. De lehet, hogy ha olyan öreg leszek, mint a mamám, én is csak üldögélni és bámulni akarok majd.

– Gondolod? – Lucas nehezen őrizte meg a komolyságát.

Besötétedett, a kertet borostyánszínű ragyogással töltötték meg a gyertyák és a néhány fáklya, melyet a garázsban találtak. Lucas átkarolta a gyerek vállát. Maga is meglepődött, milyen nagyszerűen kijönnek egymással. Rusty remek kissrác, és a társasága legalább egy kis részét betöltötte annak az űrnek, amely a fia elvesztése óta a lelkében tátongott. Már el is felejtette, milyen szórakoztató tud lenni egy ilyen gyerek.

– Büszke vagyok rád, cimbora.

– Rám? – álmélkodott Rusty, és igyekezett palástolni az örömét. – Miért?

– Lássuk csak! Segítettél kipakolni a dobozokat, felszerelni a hintát, összerakni a grillsütőt, és a te ötleted volt az asztal. Az is jól néz ki – biccentett a kertben álló, két fűrészbakból és egy ócska ajtóból rögtönzött alkalmatosság felé. Szépen letakarták, a közepére néhány gyertyát állítottak, aztán Rusty átszaladt a nagymamájához egy csokor virágért. Váza gyanánt egy kiürült olajosüveg szolgált.

– Ja, nem rossz. Mama meg fog lepődni. Azt hiszi, neki kell főznie.

– Mindjárt kilenc óra. Kicsit sok lenne neki, ha most még főznie kellene az egész napi munka után, nem gondolod?

– Aha, valószínűleg – vonta meg a vállát Rusty. Nemigen figyelte, mennyit dolgozik az anyja. Sokat, döbbent rá hirtelen. És aztán, ha hazajön, itthon is dolgozik. Hát sosem un rá a munkára?

Lucas megpiszkálta a grillsütőn izzó szenet.

– Szerintem helyesen döntöttünk, amikor kitaláltuk, hogy egyszerűen megsütünk pár szelet húst meg néhány krumplit. Biztosan nem akarsz enni? – fordult vigyorogva Rustyhoz. – Úgy értem, megint.

Miután kirámolták a dobozokat, bementek a városba, mert a fiú esküdözött, hogy menten éhen hal. Lehetett a dologban valami, mert pillanatok alatt bekebelezett egy pizzát.

– Nem, tele van a hasam. Arra gondoltam, bemegyek, és nekilátok megtervezni a kuckót.

– Helyes – mosolygott Lucas. – Ha már tudjuk, mit akarsz, egyből nekiláthatunk megvalósítani.

– Tényleg?

– Ha elkészíted a vázlatot, holnap iskola után…

– Meg a lecke és a házimunka után…

– Pontosan. Szóval megnézzük, mit szeretnél, aztán elmegyünk Jackhez, az ácshoz, és megbeszéljük vele, mi minden kell hozzá, és mennyibe fog kerülni.

– Hogy mennyibe fog kerülni? – ismételte Rusty riadtan. – Nekem legfeljebb nyolc dollárom van, a heti zsebpénzemmel együtt.

– Nos, Rusty, erről jut eszembe, hogy meg akartam veled beszélni valamit. Mit szólnátok, te meg a barátaid, egy kis alkalmi munkához? Természetesen iskolaidőn kívül, amolyan közösségi munka gyanánt. Négydolláros órabérrel négy-négy óra a következő két szombaton, természetesen a kosárlabdaedzés után.

– Négy dollár óránként mindegyikünknek?

– Igen.

– Az kész vagyon!

– Szóval, érdekel?

– Igen, persze! – Rusty nagyon igyekezett leplezni az izgalmát. – És… mit kell csinálnunk?

– Ezt majd megmagyarázom, ha beszéltél a barátaiddal, és felállt a csapat. Akkor nem kell annyiszor elismételnem. Egyébként nagyjából öt fiúra lesz szükségem.

– Rendben.

Lucas megpiszkálta a sistergő parazsat, és az órájára nézett.

– A mamádnak mindjárt itt kell lennie. Kihozod a húst a hűtőből?

– Hogyne. És holnap beszélek a suliban a srácokkal.

– Köszönöm.

– Nincs mit. És… Lucas… – Rusty zavartan bámulta a cipője orrát.

– Igen, fiam?

– Holnap is találkozunk?

– Hát persze. Gyakoroljuk a kosárra dobást meg a passzolást, aztán megnézzük a kuckó terveit.

A gyerek képe felderült.

– Klassz! Hozom a húst, aztán megyek rajzolni. – Azzal nekiiramodott, de a férfi hangja félúton megállította.

– Rusty!

– Igen?

– Köszönöm – mondta a férfi halkan. Pajkos vigyor volt a válasz.

– Nem nagy cucc.

A gyerek bevágtatott a házba, Lucas pedig azon kapta magát, hogy szokatlan melegség járja át a szívét.

Kilenc óra lett, mire Katie végre befordult a kocsifelhajtójukra. Teljesen kimerült, viszont végzett a kefelevonattal, átküldte a nyomdába, elhozta a húst Mr. Hensentől, és még a vegyesboltba is beugrott krumpliért meg ketchupért a vacsorához. Rusty meglepetéséről teljesen megfeledkezett, csak akkor jutott eszébe, amikor észrevette a hátsó kertben imbolygó fényeket.

Minden fáradtsága dacára elmosolyodott. Szokatlan, furcsa érzés volt, hogy valaki vár rá idehaza. Igazán azonban akkor döbbent meg, amikor megkerülte az épületet, és meglátta a rögtönzött asztalt, a gyertyákat és Lucast, amint feltűrt ujjú ingben a grillsütő mellett áll. Valószínűleg számtalan háztartásban lejátszódnak efféle családias jelenetek nap mint nap, de nem az övében.

– Lucas! – rebegte elszorult torokkal. Itt látni a férfit a saját otthonában, méghozzá ilyen meghitt körülmények között, nos, ez csak fokozta a sóvárgást a szíve mélyén, amely egyébként is egyre jobban sajgott, amióta megismerte a seriffet.

– Nahát, végre itt vagy! – mosolygott rá Lucas, aztán elkomorult. – Kimerültnek látszol.

Katie beleszimatolt a levegőbe, és megkordult a gyomra.

– Lehetséges? Jól érzem, amit érzek?

– Igen. Remélem, nem haragszol…

– Még, hogy haragszom?! Majd éhen halok! – Aztán az asszony elszégyellte magát. – Sajnálom, arról volt szó, hogy én főzök.

Mindazonáltal borzasztóan hálás volt, amiért levették ezt a terhet a válláról. Az, hogy nem neki kell a vacsorával bajlódnia, hanem csak leül és megeszi, amit valaki más készített, rendkívüli fényűzésnek számított.

– Amilyen mozgalmas napod volt, Rustyval úgy gondoltuk, rád fér egy kis pihenés. A krumpli már kész, és a hús is megsül, mire átöltözöl.

– Hányszor hallottam már ezt a szöveget filmekben? – nevetett a nő, és körülnézett. – Hol van Rusty?

– A szobájában. Tervezi a kuckót. A leckét már megírta, és korábban kapott egy pizzát.

– Ó, azt nagyon szereti. Jut eszembe, beugrottam a henteshez hazafelé jövet. Lindsey volt ott. Azt mondta, megkérted, vigyen el egy kiskutyát Mr. Hensen-nek – ecsetelte Katie közömbös képpel, de a szája sarkában mosoly bujkált. – Úgy vettem észre, élvezték egymás társaságát. A kiskutyát is beleértve.

– Valóban? – vigyorgott Lucas. – Helyes. De felelősséget nem vállalok, az ötlet a nénikédtől származott. Egyébként megmondtam Lindseynek és Patience-nek is, hogy pár óra hosszat náluk lehetnek a kiskutyák, de aztán vissza kell hozniuk őket a mamájukhoz. Még néhány hét, mire végérvényesen el lehet választani őket. Egyet örökbe fogad a tűzoltóparancsnok, a polgármestert is sikerült meggyőznöm, hogy kell neki egy kutya, úgyhogy már csak egy kölyöknek kell otthont találnom. Meg a mamájuknak, természetesen. Ámbár – tűnődött összevont szemöldökkel – igazán nem szívesen választom el egymástól Bertet és Ernie-t.

– Bert és Ernie?

– A mamát Bertrice-nek neveztem el, a kicsit pedig Ernie-nek.

– Az a benyomásom, hogy nagyon a szívedhez nőttek.

– Valóban. Lehet, hogy az lenne a legjobb, ha megtartanám őket. – Mi az ördögöt fog kezdeni két kutyával? Nos, talán enyhítik a magányát, különösen éjszakánként, amikor feltámadnak a kínzó emlékek…

Ellenőrizte a sülő húst, aztán odament a nőhöz, elvette tőle a csomagjait, és megfogta a kezét.

– Akarod látni Rusty meglepetését?

– Nem a vacsora az?

– Ó, nem!

Elindultak befelé a házba, de a verandán Katie megtorpant a hinta láttán.

– Ó, Lucas… – rebegte elérzékenyülve. – Nem is tudod, hogy…

– Dehogynem. Rusty mindent elmesélt, bár kissé értetlennek tűnt. Mindazonáltal hozzáfűzte, lehet, hogy ha ő is olyan öreg lesz, mint te, akkor ő sem fog másra vágyni, mint egy hintában ülni, és bámulni a világot.

Katie nevetve törölgette a szemét.

– Köszönöm, Lucas…

– Ó, nem, nem nekem kell megköszönnöd. A hinta édesanyád és Miss Gracie ajándéka. Én csak összeszereltem.

– Szóval ez sem Rusty meglepetése?

– De nem ám!

– Nem is tudom – tréfálkozott Katie, miközben beléptek az épületbe –, kibír-e ennyi izgalmat az én szegény öreg szívem. – Aztán a konyhába érve földbe gyökerezett a lába. Hűlt helye volt a dobozoknak! – Hol vannak a cuccok?

– A helyükön. Legalábbis remélem – nevetett a férfi, és az étkezőn keresztül a nappaliba vezette az asszonyt. – Tűzbe nem teszem a kezemet érte, de nagyon igyekeztünk.

Katie döbbenten nézett körül. Reggel még nyugodtan katasztrófasújtott övezetté lehetett volna nyilvánítani a házat a szerteszét heverő, félig tele dobozokkal. Most egyetlen skatulyát sem látott.

– Te…

– Nem – sietett a férfi kijelenteni. – Rusty pakolta ki a dobozokat, én csak segítettem neki.

Katie körbefordult a tengelye körül. Ismerte a fiát. Rendes gyerek, de mégiscsak gyerek. Ilyesmi soha nem jutott volna eszébe magától.

– Nos – szólalt meg szívére szorított kézzel –, ez az egész este egy nagy meglepetés. Nem is tudom, hogyan köszönjem meg neked!

– Nagyon szívesen, bár igazából Rustynak kell köszönetet mondanod. Meg a mamádnak és a nénikédnek. Megyek, megnézem a húst. Addig öltözz át, vegyél fel valami kényelmeset!

Katie csak bólintott, a meghatottságtól nem jött ki hang a torkán. Pár pillanatig még ámuldozva nézelődött, aztán nagy sóhajjal az ajtófélfának dőlt. Erősen tartott tőle, hogy az érzések, amelyeket Lucas ébresztett benne, bárhogy igyekszik is, cseppet sem testvéri jellegűek.

7. FEJEZET

Eltelt a szeptember, rövidültek a nappalok, és Katie élete meghitt, kellemes ritmust vett fel.

Mivel Rusty és Lucas teljes gőzzel dolgoztak a kuckón, a férfi rendszerint még ott volt, amikor ő este hazaért, és a vacsorát hármasban fogyasztották el. Vagy Katie főzött, vagy a fiúk sütöttek valamit a grillen, vagy testületileg besétáltak a városba. De mindig együtt.

Az asszonyt nyugtalanították a saját érzelmei, ám uralkodott magán, még véletlenül sem akarta veszélybe sodorni a kapcsolatot, amely láthatóan oly jót tett a fiának. Időközben a szerkesztőségi munkába is belerázódott, ura lett a helyzetnek. Ezzel együtt időnként adódtak váratlan esetek, amikor tovább kellett bent maradnia. Ilyenkor Lucas mindig készségesen vállalta, hogy vigyáz Rustyra, amíg ő haza nem ér.

Az anyja és a nagynénje ellenben szokatlanul elfoglaltnak mutatkozott, és Katie nem szabadulhatott a gyanútól, hogy Louella szándékosan kerüli őt. Neki is kevés volt az ideje, de valahányszor végre megbeszéltek egy találkozót, az anyja az utolsó pillanatban mindig lemondta. Így sem a hirtelen jött polgármesteri ambícióiról, sem az ominózus „női dologról” nem sikerült beszélnie vele. Végül úgy döntött, olyan nagy baj nem lehet.

Cooper’s Cove-ban rendszerint az október vége hozta meg a tél kezdetét, ám idén már az első hét elmúltával beköszöntött a hűvös, esős, barátságtalan idő. A fák csupaszon meredeztek, a csípős szél lefosztotta róluk az utolsó elfonnyadt leveleket, a városka lakói pedig lelkesen készülődtek a hónap utolsó hétvégéjére meghirdetett Halloween Fesztiválra.

A készülődés az újságnál is többletmunkát jelentett, ráadásul idén Lindseyt jobban lefoglalták a saját ügyei, nem ért rá annyit segíteni, mint máskor. Egyre több feladat hárult Katie-re, de nem bánta. A hosszú évek alatt Lindsey épp eleget túlórázott zokszó nélkül, ráfért egy kis kikapcsolódás.

Egy csütörtök este, október második hetének végén, épp összepakolta a holmiját, hogy elinduljon haza, amikor megcsördült a telefon. – Cooper ‘s Cove-i Hírmondó, Katie beszél.

– Mikor jössz haza, mama?

– Szervusz, édesem! – nevetett az asszony. – Örülök, hogy hallom a hangodat. Most indulok, szívem. Csak nincs valami baj?

– Lucas megjósolta, hogy ezt fogod kérdezni – kuncogott Rusty. – Igazad volt, Lucas – kurjantott, és Katie elnevette magát.

– Jól van, nagyokos. Tehát mi az ábra?

– Meglepetésünk van a számodra. Ezért kérdem, mikor jössz haza.

– Amint leteszem a telefont, indulok. Mondd csak, ez a meglepetés kapcsolatos valami malacsággal? – tudakolta csupán a biztonság kedvéért. Egy ekkora kissrácnál sosem lehet tudni.

– Nem, semmi malacság – kuncogott a gyerek. – Siess haza, jó?

– Már indulok is, kincsem.

– Ja, és Lucas azt üzeni, a vacsorára ne legyen gondod, bemegyünk a városba ünnepelni. És, mama, lehetne, hogy ha hazajövünk, Lucas itt maradjon, és együtt nézzük meg az esti meccset? Le-Bron James fog játszani!

– Kicsoda? Mindegy… Természetesen megnézhetitek a meccset. – Lucas az életük részévé vált, mintha mindig is hozzájuk tartozott volna, s ez oly gyorsan és természetesen történt, hogy Katie-nek eszébe sem jutott aggódni miatta. – Szóval ünnepelünk, hm? Gondolom, nem árulod el, mit ünnepelünk, igaz?

– Nem, ez a meglepetés. Magadnak kell látnod.

– Jól van, édesem, máris indulok. – Letette a telefont, összeszedte a cók-mókját, és kilépett a hűvös, szeles estébe. Közben azon tanakodott, vajon ezúttal miféle meglepetést eszeltek ki a fiúk.

– Rusty, ne rángasd már anyád karját, még a végén letéped! – kacagott Lucas, és megfogta a nő kezét, amelyet kiszabadított a türelmetlen gyerek szorításából.

– De hát olyan lassan jön! – méltatlankodott a fiú, aki előttük szökdécselt előre-hátra a hátsó kertbe vezető járdán.

– Ez azért van, mert olyan öreg vagyok.

– Ja, persze – vigyorgott Rusty, és lopva a felnőttek összefonódó kezére sandított. Biztató. Igazán biztató. Abban meglehetősen biztos volt, hogy Lucas kedveli őt, ám igazából azt szerette volna, ha a mamáját is megkedveli.

Egyszer rajtakapta őket, hogy csókolóznak, amikor azt hitték, hogy ő már ágyban van. Ott is volt, de megszomjazott és felkelt. A mamája az ajtóban állt, és Lucasszal beszélgetett, aki indulni készült. Aztán a férfi egyszer csak átölelte a mamáját, magához húzta, és a szájára szorította a száját. Még sosem látta az anyját csókolózni, ezért először egészen megdöbbent, de aztán rájött, hogy más gyerekek szülei valószínűleg sokat csókolóznak. Akkor fészkelte be magát a fejébe az elképzelés, hogy Lucas talán a mamáját is kedveli. Remélte, hogy így van. Visszaosont az ágyába, mielőtt észrevehették volna, de nem tudott aludni. Egyre csak az járt a fejében, milyen lenne, ha a seriff volna a papája. Tulajdonképpen, tanakodott, Lucas máris olyan, mintha az apja lenne. Rengeteg mindent csinálnak együtt, megtanít neki dolgokat, segít megírni a leckét, főleg a matekot, és jó tanácsokkal látja el a sportban is.

Csakhogy Rusty igazi papát akart. Olyat, mint Seané, Keviné és Bobbyé. Aki ott lakik velük egy házban, aki együtt reggelizik és vacsorázik velük minden reggel meg este, sőt a hétvégéket és az ünnepnapokat is velük tölti…

– Állj meg, mama! – kiáltott a ház sarkához érve.

– Kinyithatom a szemem?

– Igen.

– Ó! – Katie hunyorgott egy kicsit. – Elkészült a kuckó! – A garázs lámpáinak fényében ott állt a majdnem szabályos négyzet alaprajzú építmény. A deszkákat szép tölgyfa színűre pácolták, és egy-egy ablakot vágtak a keskeny, magas ajtó mindkét oldalára, melyhez kötélhágcsó vezetett fel. – Gyönyörű! – Lucasra pillantott, aki ugyanolyan büszkén vigyorgott, mint a fia.

– Ma délután fejeztük be. – Rusty majd kibújt a bőréből izgalmában. – És nézd meg ezt a kötélhágcsót! Ha a srácokkal felmegyünk, felhúzzuk magunk mögött, és akkor nem zavarhatnak bennünket a lányok.

– A lányok? Vagy inkább a mamák? – vonta fel a szemöldökét Katie.

– Ugyan már, mama! Feljössz megnézni? Nagyon klassz belül is! Igazi padlót tettünk bele. Le kellett hozzá pontosan mérni a deszkákat, és némelyiket elszúrtam, de Lucas azt mondta, azért megoldható. És úgy is lett! Lucas hozott néhány öreg párnát, hogy legyen min ülni, és én is fel fogom vinni a cuccaim egy részét. Szóval, mit szólsz hozzá?

– Gyönyörű kuckót építettetek, Rusty. Nagyon büszke vagyok rád. – Megborzolta a gyerek haját, mert tudta, hogy élénken tiltakozna, ha megpróbálna neki puszit adni Lucas jelenlétében.

– Na, feljössz és megnézed? – tartotta elé a kötélhágcsót Rusty.

– Hm… édesem… már rég el akartam neked mondani… – dadogott Katie zavartan, és tanácstalanul nézett Lucasra.

– Ugyan, pont most? Nem ér rá azután, hogy megnézted belülről a kuckót?

– Már megbocsáss, cimbora – szólt közbe a férfi, és biztatóan megszorította a nő kezét –, de úgy emlékszem, amikor először szóba került a kuckó, határozottan kijelentetted, hogy lányok oda nem tehetik be a lábukat.

– Igen, de ő nem lány, csak a mamám.

– Lehet, hogy csak a mamád vagyok – nevetett az asszony –, de azoknak a szörnyű lányoknak az egyike is. – Grimaszt vágott a fia felé, mire az elvigyorodott. Pár év múlva minden bizonnyal megváltozik a véleménye a gyengébb nemről, de Katie ezzel a problémával egyelőre nem akart foglalkozni.

– Azt mondtad, lányok nem jöhetnek fel a kuckóba – ismételte Lucas.

– Na jó, de akkor, hogyan fogja látni a belsejét?

– Lefényképezitek. Úgy megnézhetem anélkül, hogy vétenék a szabályzat ellen.

– Szabályzat! – Rusty képe felderült, tetszett neki az ötlet. – Lucas, nem csinálhatnánk egy táblát, amire felírjuk a szabályokat?

– Mi sem egyszerűbb.

– És mama… még valami. Holnap péntek lesz, és szombaton nincs tanítás… Szóval, emlékszel, azt ígérted, ha elkészül a kuckó, meghívhatom a srácokat, és itt alhatnak, mármint a kuckóban… Úgyhogy arra gondoltam, esetleg holnap este áthívnám a srácokat. – Rusty tágra nyílt, várakozásteljes szemmel bámult az anyjára.

– Hát, szívem, tudod, mit szoktam mondani mindig.

– Jaj, mama, ugye nem gondolod, hogy mindig mindenre emlékszem, amit mondasz?

– Pedig ezúttal jobban tennéd – nevetett a nő. – Mindig mondom, hogy az ígéret szép szó, ha megtartják, úgy jó. Ha tehát megígértem, akkor – megvonta a vállát – úgy néz ki, buli lesz nálunk holnap este.

Rusty kis híján cigánykereket hányt.

– Király! És ehetünk pizzát? És csinálsz nekünk pattogatott kukoricát? Olyan igazit, ahogy nagymama szokta, serpenyőben, vajjal és sóval? Csinálsz, mama? – Csak úgy bugyborékoltak belőle a szavak.

– Igen, lesz pizza, üdítő meg pattogatott kukorica, amennyi csak belétek fér – ígérte nevetve Katie, aki a fia öröme láttán minden fáradtságáról megfeledkezett.

– Tudod mit, Rusty? – csatlakozott a vidám tervezgetéshez Lucas is. – Van egy kis akkuval működő tévém, videomagnóval együtt. Ha akarod, áthozom, és akkor mozizhattok fent a kuckóban holnap este a srácokkal.

– Hű! Kivehetünk kísértetes filmeket? Úgyis mindjárt itt a Halloween.

– Tudod a szabályokat! – intette az anyja. – Véres filmek nem jöhetnek szóba, semmi olyan, amiben fegyverek meg gyilkolászás van!

– És azok a régi szörnyes filmek? – vetette fel a gyerek pár pillanat töprengés után. – Tudod, amiket együtt láttunk. Nincs színük, és az a fura, fekete köpenyes pofa szerepel bennük, aki denevérnek képzeli magát.

– Drakula gróf?

– Igen, igen. Kihozhatunk olyanokat, mama? Azok murisak.

Mivel Katie úgy vélte, azok inkább mulatságosak, mint ijesztőek, bólintott.

– Jó, de én mondom ki a végső szót a filmekről. Áll az alku?

– Áll. Hű, mit fognak szólni a srácok! Felhívhatom őket most rögtön?

– Menj csak! Ha valamelyik anyuka beszélni akar velem, szólj! De mond meg nekik, hogy én itt leszek, és vigyázok rátok!

– És ha nincs ellene kifogás, én is – szólt közbe Lucas. Pontosan tudta, mire képes egy csapat felajzott kiskamasz együttesen. – Sosem árt a segítség!

– Nagyszerű lesz. Én meg cserébe vacsorát főzök köszönet gyanánt.

A férfi elégedetten vigyorgott.

– Rendben. Akkor holnap este találka. – Rögtön megbánta, amint kimondta a szavakat, de szerencsére úgy tűnt, a nő nem vette észre az elszólást.

– De lesz pizza, ugye? – akadékoskodott a gyerek.

– Lesz, lesz, ne félj! Most eredj, hívd fel a barátaidat, hogy utána vacsorázhassunk!

Rustynak nem kellett kétszer mondani. Elnyargalt, és az anyja nevetve nézett utána. Közben nem kerülte el a figyelmét, hogy a férfi keze még mindig melegen simul az övére.

– Miből jöttél rá? – kérdezte, amikor a gyerek hallótávolságon kívül ért.

– Mire? Hogy tériszonyod van? – nevetett Lucas. – Talán abból, hogy több árnyalatot vesztett az arcod a színéből, amikor Rusty azt javasolta, mássz fel a kuckóba.

– Ha olyan magasra szánt volna a teremtő, akkor szárnyakat ad, vagy legalább ejtőernyőt – dohogott Katie.

– Hát igen, mindnyájunknak megvannak a kis titkai – somolygott a férfi. Bizony, gondolta a nő, de nem szólt semmit. Lucas láthatóan továbbra sem bízott benne annyira, hogy a múltjáról meséljen, ő pedig nem tudta rászánni magát, hogy újból kérdésekkel ostromolja. És ezt a különösen szép estét pedig nem sodorhatja veszélybe. Rég látta ilyen boldognak a fiát, márpedig ez a férfi érdeme.

– Lucas?

– Igen?

– Nem is tudom, hogyan köszönjem meg mindazt, amit Rustyért teszel. Bevallom, kezdetben kicsit bizalmatlan voltam ezzel a Cimbora programmal kapcsolatban, de teljesen eloszlottak a kétségeim. Borzasztóan boldoggá teszed a fiamat.

– Ő is boldoggá tesz engem, Katie – mondta Lucas halkan. A hátsó verandára vezető lépcsőn álltak, és mivel nem gyújtották fel a lámpát, a kora este puha sötétje ölelte őket körbe. – El sem tudom mondani, milyen sokat jelent nekem, hogy vele lehetek.

Nem, nem beszélhet az iszonyú fájdalomról, amely szinte szerves részévé vált az életének. Nem mondhatja el, hogy a társaságuk csodálatos módon enyhülést hozott a kínjára. Nem szüntette meg, soha semmi nem is fogja, de végre kezdte sejteni a fényt az alagút végén.

– Rendkívüli gyerek, büszke lehetsz rá.

Vajon miféle szörnyű bánat felhőzi azt a gyönyörű, kék szempárt? Katie szíve mindig elfacsarodott, ha meglátta. De Lucas tekintete azt is elárulta, hogy még mindig nem bízik meg benne eléggé. Ám ha a tekintete ezt mondta is, a teste egészen másról árulkodott. A nő pedig úgy döntött, hogy most az egyszer az érzelmeire hagyatkozik, és élvezi az estét.

– Köszönöm, hogy megosztod velem a fiadat – suttogott Lucas, aztán engedve a benne zsibongó érzelmek hadának, gyöngéden a nő ajkára hajolt.

Katie felnyögött, és átkarolta a férfi nyakát. Ősi ösztönök ébredtek benne, szenvedélyes érzések kerítették hatalmukba. Imádta Lucas illatát, az érintését, és most ki akart élvezni minden gyönyörűséges másodpercet. Hosszú idő óta először nem kimerült, egyedülálló anyukának, odaadó gyermeknek vagy felelősségteljes riporternek érezte magát, hanem izgalmas, fiatal nőnek, akinek vágyai vannak. Vágyai, melyeket elfojt és eltemet időtlen idők óta. Ám Lucas most felébresztette őket. Ez megrémítette őt, de nem annyira, hogy elhúzódjék az öleléséből. Mámor… Oly rég nem volt része benne, hogy alig ismerte föl. De most itt volt, kitörölve a fejéből minden józan gondolatot, vad, szárnyaló gyönyörűséggel töltve meg a helyüket.

Valami sötét és veszélyes megrebbent és életre kelt Lucas lelkében. Valami, amit gondosan elzárva, elfojtva tartott több mint két éven át. Katie csókja, érintése, csupán a társasága azonban egy csomó alvó démont felébresztett. Nem volt benne biztos, hogy úrrá tud lenni rajtuk. Ősi és mohó vonzalom űzte a nőhöz, olyan hévvel, amitől minden porcikája lángra gyúlt. Magához szorította, és egyre szenvedélyesebben csókolta. Katie puha teste, engedékeny bizalma mélységesen meghatotta.

Vágy… Emlékezett rá, hogyan kerítette hatalmába a vágy, amikor először meglátta. És arra is emlékezett, hogy a vágyat szorosan követte a bűntudat. Bűntudat, amiért képes ilyen normális, emberi érzéseket táplálni, miközben biztosra vette, hogy minden érzelme meghalt két éve azon a fagyos reggelen Chicagóban.

Óvatosan eltolta magától Katie-t. A nő szeme ábrándosan, révülten csillogott, az ajka remegett. Hogyan magyarázza meg neki, hogy nem érezhet iránta semmit? Hogy nem engedheti meg magának, hogy ennyire megnyíljék valaki előtt, ennyire bízzék valakiben? Távolságra van szüksége. Időre, hogy újból úrrá legyen az érzésein.

– Nézd, Katie, azt hiszem…

– Hé, mama! – Rusty jelent meg az ajtóban.

Katie elpirult, mert nem tudta, mennyit látott a fia. Zavartan elhúzódott Lucastól.

– Igen, édesem? – A gyerek nem látszott feldúltnak, és ezt jó jelnek vélte.

– Sean anyukája beszélni akar veled a holnap estéről.

– Máris megyek. – Megigazította a haját, és félszeg mosollyal a férfira nézett. – Bocsánat, hív a kötelesség.

Lucas bólintott. Azon tűnődött, mihez kezdjen a Katie iránti érzelmeivel.

Az ember sokat megtudhat egy nőről, ha megfigyeli, hogyan kezel egy csapat lármás, izgága kissrácot, elmélkedett Lucas másnap este. A kredencnek dőlve nézte, ahogy Katie letakarítja az asztalról a vacsora romjait.

– Az a gyanúm, nem először volt ebben részed – jegyezte meg csendesen mosolyogva.

– Mármint miben? – kérdezett vissza a nő nevetve. – Abban, amikor elkezdtek dobálózni a pizzával, vagy abban, amikor öt perc alatt bevedeltek két liter üdítőt, mert böfögőversenyt akartak rendezni?

– Az én kedvencem a köpködőverseny volt.

– Felelevenedtek a gyerekkori emlékek?

– Úgy valahogy. Ahogy mondtam, a fivéreimmel elég sok gondot okoztunk szegény anyánknak.

– Gond. Ez a fiús mamák kedvenc szava. Meg az, hogy,”Ezt mégis, hogy gondoltad?”

– Amire a fiúk legtöbbször azt válaszolják, „Nem gondolkoztam, anya.”

– Pontosan.

Lucas sokkal többet tud a gyereknevelésről, mint ami abból következne, hogy négy testvére volt, tűnődött Katie.

A férfi kinézett az ablakon. Egyenesen a kuckóra látott, ahova személyes felügyelete mellett másztak fel a srácok, majd a lelkükre kötötte, hogy szóljanak neki, ha le akar jönni valamelyikük.

– De egészében véve jól álltad a sarat – mondta elismeréssel. – Nem vesztetted el a türelmedet, ami nem semmi.

– Van már gyakorlatom. Nem úgy terveztem, hogy Rusty lesz az egyetlen gyerekem, talán épp azért, mert én egyke voltam, de a sors máshogy akarta. Úgyhogy, mintegy kárpótlásként, mindig arra törekedtem, hogy sok barátja legyen, és mindig arra biztattam, hogy hívja el őket hozzánk.

– Mert ha itt vannak, szemmel tudod tartani őket. Anyám is mindig ezt mondta. Mi magunk öten voltunk, de szerintem nem telt el úgy hétvége, hogy ne aludt volna nálunk még két-három srác.

– Vidám gyerekkorod lehetett.

– Valóban az volt. Nem voltunk gazdagok, de sosem szűkölködtünk, és ha az anyagi javaknak nem is voltunk bővében, szeretetnek annál inkább. Nem is nagyon tudom elképzelni – tette hozzá kis szünet után –, milyen lehet egykének lenni.

Véleménye szerint nem jó, ezért is akart mindig több gyereket. Katie bólogatott, és vadul igyekezett összerakni azt a néhány apró részletet, amelyet Lucasról most megtudott.

– Szóval… több gyereket szerettél volna? – folytatta a férfi.

– Ó, igen, sokat.

– És a karriered?

– Mi van vele? – Katie félbehagyta az asztal letörlését, és félrehajtott fejjel nézett rá. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy te is azok közé tartozol, akik szerint egy nő nem lehet sikeres anyaként és a szakmájában egyaránt? – Hozzávágja a törlőszivacsot, ha így van, határozta el, amikor megszólalt a telefon. – Bocsáss meg! – szabadkozott, és odasietett a készülékhez.

– Halló? Igen, anya, zsúr van nálunk. A vacsorán és a böfögőversenyen már túlestünk, épp rendet rakok, aztán készítek pár vödör pattogatott kukoricát… Holnap? Ó, igen, a tánc… Nem, nem felejtettem el. Ott leszek fél hatra. Talán tudunk beszélgetni is egy kicsit… Te is beszélni akarsz velem? Tényleg? – vonta föl a szemöldökét Katie. – Jól van, holnap látjuk egymást. – Letette a telefont, és felsóhajtott. – Teljesen megfeledkeztem a nyugdíjasklub táncestjéről.

– Te tudósítasz róla? – érdeklődött Lucas.

– Igen, Lindsey nem ér rá.

– Én is ott leszek. Végzek egy kis közösségi munkát. Anyád megkért rá.

– Anyám? – nevetett hitetlenkedve Katie. – Figyelmeztettelek, hogy nyaggatni fog.

– Nem gond. Kedvelem anyádat meg a nénikédet, bár Miss Gracie jóslatai néha megrémisztenek.

– Nem te vagy az egyetlen. De úgy emlékszem, ezt már kitárgyaltuk. – Katie elkomolyodott. – Anya beszélni akar velem – mesélte aggodalmas arccal.

– Eddig azt hittem, az a baj, hogy nem akar veled beszélni.

– Így igaz.

– Most meg azért nyugtalankodsz, mert akar?

Katie felnevetett, és a férfi felé hajította a szivacsot.

– Mondtam már neked, hogy anyának nem erős oldala a logika. Nos, ezt a tulajdonságot én is örököltem tőle. – Körülnézett és elégedetten állapította meg, hogy a felfordulás nagy részét sikerült eltakarítania. – Tehát válaszolsz a kérdésemre?

– Melyikre?

– Hogy azon a véleményen vagy-e, miszerint egy nő nem lehet sikeres anyaként és a munkájában egyszerre?

Kíváncsian figyelte Lucast. Eddig nemigen válaszolta meg egyetlen kérdését sem, de most úgy látszott, fontolóra veszi a feleletet. Ugyanakkor valamiért különösen fontosnak érezte, hogy megismerje a véleményét ebben a témában.

– Nem – szólalt meg végül a férfi halkan, majd megismételte határozottabb hangon is. – Nem. Ahogy azt sem hiszem, hogy egy férfi ne lehetne sikeres a szakmájában, ha vannak gyerekei. Úgy vélem, az ember bármit elérhet, amit maga elé kitűz, csak tisztában kell lennie a kockázatokkal és nehézségekkel. Nem hiszem, hogy a nemtől függ, jó szülő-e valaki, miként azt sem gondolom, hogy egy gyerek kizárná a szakmai sikert.

Nem ő volt az, aki nem tudta összeegyeztetni a szakmáját a gyerek utáni vágyával, hanem a felesége. Azért nem lett nagyobb családjuk, mert Brendának problémái voltak az ő munkájával. A felesége gyűlölte a rendőri szakmát. Lucas borzasztóan szeretett volna több gyereket – azt az egyet pedig imádta –, ám a felesége határozottan elzárkózott a gyerekvállalástól, amíg ő a rendőrségnél dolgozik. Lucas sosem mert volna valakit ilyen választás elé állítani. Ám a neje ezt tette, elvárta, hogy hagyja ott a munkáját, amelyet szeretett, annak érdekében, hogy lehessen még egy gyereke. Lucas ezt valahogy mindig igazságtalannak érezte, s ez sok feszültséget teremtett közöttük.

Nem szívesen gondolt a néhai felesége hibáira, mert tiszteletlenségnek érezte a halottal szemben, de ha őszinte volt magával, be kellett látnia, hogy igazából nem is a munkája volt a gond, hanem Brenda éretlensége. Tehetős családból származó, elkényeztetett, egyedüli gyerek volt, aki azt hitte, körülötte forog a világ. Elvárta Lucastól, hogy adja fel az álmait, és álljon be dolgozni az apja cégébe, amibe valószínűleg belepusztult volna. Nem értette meg, mit jelent számára a hivatása. Nem értette, és nem is érdekelte. Vagy az volt, amit ő akart, vagy addig duzzogott, amíg az nem lett. Így működött Brenda.

Ha jobban belegondolt, Lucast még ennyi év távlatából is felbosszantotta ez a hallatlan éretlenség. Ám nem hitt a válásban, ezért beletörődött, hogy neki kell alkalmazkodnia, ha fenn akarja tartani a házasságát. Csakhogy az állandó küzdelem kimerítette. Nem értette, miért nem bírja a felesége felfogni, hogy számára a rendőri munka nem puszta szakma, hanem szerves része az életének.

Mint Katie-nek az újságírás, ismerte fel hirtelen. Ugyanolyan szenvedéllyel űzi a hivatását, mint ő az övét. Váratlanul új fényben kezdte látni a nőt.

– Katie, kérdezhetek tőled valamit?

– Amíg nem szerepel benne böfögés és köpködés, nyugodtan.

– Ugye számodra az újságírás nem csupán szakma, hanem része annak, aki vagy?

– Igen, így is lehet mondani – bólintott a nő kis tűnődés után. – Bár én ezt még sosem fogalmaztam meg ezekkel a szavakkal. – Meglepte, hogy a férfi ilyen találó jellemzést adott róla. – Ahogy a nénikémet nem lehet elválasztani a jóstehetségétől és anyámat az asztrológiától, úgy engem sem az újságírástól. Természetes volt, hogy ezt a hivatást választom, meg sem fordult a fejemben, hogy mást csináljak. Világéletemben arra vágytam, hogy újságíró és anya legyek. És lehetőleg sikeres mindkét téren.

– Ez sikerült is – biztosította Lucas gyöngéd mosollyal. Kicsit habozott, mielőtt feltette a következő kérdést. – Mit gondolsz, hogyan viselnéd, ha valaki, mondjuk a férjed, arra kérne, hogy add föl a hivatásodat?

– Tulajdonképpen ez történt – vallotta be a nő tétovázva. – Pontosabban az álmaimat. Nagyon fiatal voltam, amikor férjhez mentem, és nagyon szerelmes. Már akkor is világos volt számomra, hogy újságíró akarok lenni, alighanem a véremben volt, ám Jed nagyon régimódi famíliából származott. Az apja arra nevelte, hogy a férfi dolga eltartani a családot.

– Vagyis nem akarta, hogy elmenj dolgozni.

– Igen. Az ő szemében az újságírás csak munka volt. Nem értette, hogy nekem hivatás, vagyis nem egyszerű pénzkereset, hanem lelki szükséglet. Akkoriban úgy véltem, nem nagy ár lemondani az álmaimról a szeretett ember kedvéért. Ma már öregebb és okosabb vagyok, és tudom, hogy hosszú távon ez valószínűleg megmérgezte volna a kapcsolatunkat. Mert, hogyan lehetne az ember boldog, ha közben folyamatosan csalódottságot érez? – Nem volt könnyű ezt így bevallani, és valójában nem is tette meg soha, idáig. – Ha Jed életben marad, ez valószínűleg komoly ellentétekhez vezetett volna. Személy szerint úgy vélem, senkitől sem szabad azt kérni, hogy adja fel az álmait, semmilyen indokkal.

– Pontosan így gondolom én is.

– Anya mindig azt mondta, egy kapcsolatban alkalmazkodni kell. Úgyhogy akkoriban azt hittem, rendes, alkalmazkodó feleség vagyok. Ám aztán Jed meghalt…

– És azóta bűntudatod van, igaz? Mert a halálával megvalósíthattad az álmodat, amire nem lett volna módod, ha életben marad. – Lucas gyöngéden megérintette a nő arcát. Pontosan át tudta érezni a helyzetét.

Katie lehunyta a szemét.

– Igen – suttogott. – Borzalmas bűntudatom volt, mintha én okoztam volna Jed halálát azzal, hogy meg akartam valósítani az álmomat. – Szipogva fölnézett. A férfi szemében együttérzést, megértést, gyöngédséget látott. – Ezt eddig senkinek sem vallottam be. Azt hiszem, még önmagamnak sem – nevetett zavartan.

– Fölöslegesen emészted magad, Katie. Nem te okoztad a férjed halálát, még csak nem is kívántad.

– Persze – rázta meg a fejét a nő. – Persze, hogy nem. Az eszemmel értem is, de érzelmileg nehezebb elfogadnom. Azt ne hidd, hogy boldog voltam, amikor Jed meghalt! Ellenkezőleg. Kétségbeestem. Magamra maradtam egy gyerekkel, miközben szinte magam is gyerek voltam. Ezért ültem vissza az iskolapadba, hogy biztosítsam a jövőnket. Aztán rájöttem, hogy eközben a régi álmomat is megvalósíthatom. – Bánatosan elmosolyodott. – Az egyik álmom meghalt, de ezáltal életre kelt egy másik. És igen, emiatt erős bűntudatom lett, amelyet aztán csak nehezen tudtam feldolgozni.

– De ez nem jelenti azt, hogy bármi közöd lett volna a férjed halálához.

– Ezt most már érett fejjel én is tudom. Hadd legyek egészen őszinte! – folytatta Katie kis habozás után. – Azt hiszem, soha többé nem tudnék kapcsolatot kezdeni egy olyan férfival, aki nem támogatja ugyanúgy az álmaimat, mint én az övéit, akár egyetértek velük, akár nem. Hogyan mondhatja valaki azt, hogy szeret, miközben nem áll mellettem az álmaim megvalósításában? Én nem így képzelem a szerelmet. Persze – mosolyodott el fanyarul – erre csak az utóbbi években jöttem rá. Ha szeretek valakit, akkor azt akarom, hogy boldog legyen, és ebbe beletartozik, hogy segítek megvalósítani az elképzeléseit. A szerelem nem jogosít fel arra, hogy megfossz valakit az álmaitól.

– Teljes szívemből egyetértek. – Lucas átkarolta a nő derekát. Oly közel volt hozzá, érezte csodálatos, érzéki illatát, a teste megnyugtató melegét. Meg kellett érintenie, kielégíteni a sóvárgást, amely napról napra, óráról órára nőtt benne. Mosolyogva magához ölelte és megcsókolta.

Katie belekapaszkodott a vállába. Mint ahogy számított is rá, testét lassan átjárta a vágy mámorító tüze. Lucas karjában biztonságban érzi magát, futott át elködösülő agyán. Védelmet és törődést lel az ölelésében – olyasmit, amiben nagyon rég nem volt része. Majdnem el is felejtette már, milyen érzés.

Végül kelletlenül elhúzódott.

– Pattogatott kukoricát kell csinálnom – sóhajtott kötelesség és vágy közt ingadozva –, és nem feledkezhetünk meg a fiúkról.

– Igen, tudom – mosolygott a férfi, aztán hátrább lépett, és csípőre tette a kezét. – Rendben. Te foglalkozz a kukoricával, én hozom a vajat meg a tálakat! Csak mutasd meg, merre vannak!

Hirtelen ráébredt, hogy itt otthon érzi magát, és béke tölti el. Sosem hitte, hogy valaha még átélheti ezt az élményt.

Megfogadta, hogy nem enged többé közel magához senkit. Akit a kígyó megmart, az a siklótól is fél, mondta mindig az apja. Ám ebben a pillanatban, amikor a szívében béke honolt, és egy gyönyörű nő tett-vett mellette a konyhában, hogy pattogatott kukoricát készítsen az imádott fiának – akit ő is imád –, ebben a pillanatban nem tudott olyan helyet elképzelni, ahol szívesebben lett volna, mint Katie-vel és Rustyval. És pillanatnyilag túlságosan jól érezte magát ahhoz, hogy ez megrémítse.

8. FEJEZET

Csak másnap délután, órákkal azután, hogy a srácok hazamentek, vette észre Katie, hogy a fia furcsán viselkedik.

Az irodának berendezett hátsó szobában ült kényelmes melegítőben, lófarokba fogott hajjal, és a hirdetési rovatot fésülte át, amikor egyszer csak felnézett, és meglátta az ajtóban a csendesen álldogáló Rustyt, aki, őt figyelte. Ez már önmagában elég volt ahhoz, hogy megdöbbenjen, mivel a fia ritkán maradt nyugton pár másodpercnél tovább.

Elméletileg most a szobájában kellett volna takarítania. Katie saját hétvégi tennivalói kényszerű halasztást szenvedtek, mert jelenleg minden erejét a halloweeni lapszám szerkesztése kötötte le. Csupán ez a hétvége meg a következő állt rendelkezésére, úgyhogy a házimunka ennek esett áldozatul.

– Mi van, szívem?

– Hm… semmi.

– Hogy áll a szobád?

Rusty elhúzta a száját.

– Majdnem kész.

– Élvezted, hogy itt voltak a barátaid, és a kuckóban aludtatok?

A gyerek arca nyomban felderült.

– Nagyon! Eljöhetnek máskor is? Hamarosan?

– Ha jól emlékszem – nevetett az anyja –, ma te alszol Seannál.

– Igaz.

– Bánt valami, édesem?

– Hát… – Rusty egyik lábáról a másikra állt, és elgondolkozva tanulmányozta kopott tornacipője orrát. – Kérdezhetek valamit, mama?

– Bármit kérdezhetsz, tudod. Lehet, hogy nem ismerem a választ, de igyekszem őszintén felelni.

– Nos… szóval… szerinted Lucas kedves ember?

– Igen, szerintem nagyon kedves ember, és szerencsés vagy, hogy ő a cimborád – felelt Katie óvatosan. – Te nem így véled?

– De, tényleg szerencsés vagyok – vigyorodott el a gyerek. – A srácok irigyelnek is érte, de ő az én cimborám! Nagyon jó fej, annyi mindent tud, annyi mindent megmutat, és közben sose kiabál, ha valamit rosszul csinálok, mint Sean papája szokott.

– Sean papája kiabál?

– Haj aj! De nem gondolja ám komolyan. Néha mintha csak mókázna. A mamája szerint szereti hallani a saját hangját.

– Hát – mosolygott Katie –, ezt szerintem ne verd nagydobra! Egyszóval örülsz neki, hogy Lucas a cimborád?

– Aha – vonta meg a vállát Rusty, és nagyon igyekezett közömbösnek mutatkozni, ám az anyja sejtette, hogy a bálványozás szó jobban illenék az érzéseire.

– Szeretnél inkább valaki mást cimborádnak?

– Nem! Senki mást nem akarok! Csak Lucas legyen a cimborám!

– Jól van. Én is úgy látom, hogy remekül kijöttök egymással, de hát a látszat néha csal…

– Nagyon jól kijövünk egymással, és nem akarom, hogy más legyen a cimborám, csak Lucas! – jelentette ki a fiú eltökélten.

– Ezek szerint kedveled őt?

– Igen, nagyon. – Rusty lesütötte a szemét, és tétovázott. – Hm… te is kedveled őt, mama? – nézett föl végül, és látszott, hogy valamiért nagyon fontos számára ez a kérdés.

– Nos, nem hinném, hogy ennek sok jelentősége lenne, végtére is ő a te cimborád.

– Igen, de… úgy értem, nem utálod vagy ilyesmi?

Katie elnevette magát. Nem kívánta a fia orrára kötni, hogy az érzelmei Lucas iránt épp a másik véglet táján járnak, bár még ő sem volt velük egészen tisztában.

– Kedvelem Lucast. Nagyszerű cimborád, és nekem is barátom lett.

– Barát – ismételte Rusty, és próbálta nem mutatni csalódottságát. Azt még ő is tudta, hogy ha egy lány barátnak tart egy fiút, az semmi jót nem jelent. A macska rúgja meg!

– Valami baj van, édesem?

– Nem, nem… csak… kérdezhetek még valamit, mama?

– Hogyne.

– Nos… szóval… – Rusty elpirult, és ismét a cipőjére szögezte a tekintetét – a múltkor este… hm… láttam, hogy… izé… csókolóztatok Lucasszal. Nem leskelődtem! – tette hozzá gyorsan. – Azon gondolkoztam… – Elhalkult a hangja, és láthatóan iszonyú zavarban volt.

– Jaj, édesem! Sajnálom! – Hát erről van szó! Bűntudat mardosta Katie szívét. Jobban oda kellett volna figyelnie. Évek óta kettesben élnek. Az, hogy Rusty egy férfival lát, ráadásul csókolózni, nyilván egy csomó érzelmet kavart fel a gyerekben, amelyekkel nem tud mit kezdeni. Féltékeny talán, vagy összezavarodott, vagy ami még rosszabb, megrémült.

A bűntudat egyre erősödött, és Katie súlyos szemrehányásokat tett magának, amiért nem volt tekintettel a fia érzéseire.

– Felzaklatott, amikor ezt láttad? – kérdezte óvatosan.

– Nem… nem mondhatnám, hogy felzaklatott vagy ilyesmi. Sean szülei sokat csókolóznak. – Rusty elfintorodott, és nagyot horkantott. – Elég gusztustalan. De azon gondolkodtam… miért csókoltad meg Lucast? – nézett az anyjára.

– Hát, szívem, mondtam, hogy Lucas a barátom. A barátok néha csókolóznak.

– Pfuj!

– Megértelek, édesem – nevetett Katie –, de biztos vagyok benne, hogy ha kicsit idősebb leszel, te is megismersz egy lányt, akivel összebarátkozol, és egy nap majd meg akarod csókolni.

– Egy lányt? – szörnyülködött Rusty elkerekedett szemmel. – Inkább egy patkányt! – A gyomrára szorította a kezét, és öklendező hangokat hallatott, amin az anyja jót derült.

– Biztosíthatlak, hogy előbb vagy utóbb meg fog változni a véleményed.

– Soha! – rázta meg a fejét a gyerek. – Soha nem fogok megcsókolni egy lányt, és nem is fogok velük barátkozni! – Elgondolkozott egy kicsit. – Szóval az, hogy megcsókoltad Lucast, olyan volt, mint amikor megcsókoltad Mr. Rileyt?

– Mr. Rileyt? Ja, a szerelő bácsit, aki Madisonban mindig megjavította, ha elromlott valami?

– Igen.

Katie elmosolyodott. Mr. Riley legalább hatvanéves volt, és az egyetem gondnokságán dolgozott. Kiegészítésként apróbb munkákat vállalt, de Katie-től sosem fogadott el pénzt. Hát rendszerint egy cuppanós puszit kapott.

– Nos, igen, azt hiszem, mondhatjuk, hogy hasonló az eset. Mr. Riley is jó barátunk volt. – A különbségtől pedig eltekint, ha ez a válasz megnyugtatja Rustyt. Egyébként is, miként magyarázhatná meg a fiának, mit érez Lucas iránt, amikor még ő sem érti teljesen?

– Ühüm. Világos. – Rusty hirtelen elkedvetlenedett. – Megyek, folytatom a takarítást – jelentette ki, és Katie-nek kellemetlen érzése támadt, mint amikor rossz választ adott a vizsgán.

– Rusty!

– Igen?

– Nincs több kérdésed?

A gyerek gondolkodott egy pillanatig.

– Van nekem nyakkendőm?

– Nyakkendőd? Hát… természetesen van. A szekrényed legalsó fiókjában, jobb oldalon. Miért?

– Sean mamája elvisz bennünket holnap templomba, de azt mondta, nyakkendőt kell kötnünk, ha utána palacsintát akarunk enni.

– Nagyon helyes – bólintott Katie, amire fintor volt a válasz. – No, eredj, fejezd be a takarítást, amíg én megküzdök ezekkel a papírokkal! Fél hatra a táncesten kell lennem, odafelé menet lepottyantalak Seanéknál, jó?

– Aha.

– És Rusty…

– Igen?

– Szeretlek, édesem.

– Én is szeretlek – dörmögött a gyerek, és eliramodott a szobája felé.

Katie hosszan nézett utána. Lényegesen könnyebb lenne a nők élete, ha a férfiak meg a fiúk használati utasítással érkeznének!

– Megkérdezted?

Sean szobájában kucorogtak a padlón, az ajtót pedig gondosan becsukták, hogy nyugodtan megtárgyalhassák a legújabb tervüket.

– Megkérdeztem. – Rusty csüggedten nekivetette a hátát az összeugrált ágynak. Sean nem nagyon szeretett rendet rakni a szobájában.

– És? Mit mondott?

– Hogy Lucas a barátja.

– A barátja? Ennyi? – hüledezett Sean. Rusty bánatosan bólogatott.

– Kutyafáját! – Sean a vendégágynak dőlt neki. – A csókról is kérdezted?

– Aha. Mama szerint a barátok időnként csókolóznak.

– Komolyan? Hát én soha nem csókolóznék a barátaimmal! – méltatlankodott Sean, elszántan rázva a fejét. – Ez durva.

– Tudom – sóhajtott Rusty.

– És most mit csinálunk?

– Nem tom.

– Pedig valamit tennünk kell, ha azt akarod, hogy Lucas a papád legyen! Egyelőre nem néz ki túl rózsásan a dolog. Talán… talán több időt kellene együtt tölteniük.

– Talán…

– Hé, van egy ötletem! – Sean képe felderült. – Igazán furfangos ötlet, és remélhetőleg működni is fog. – Intett a barátjának, hogy hajoljon közelebb. Arra gondoltam…

Cooper’s Cove nyugdíjasait nem lehetett tespedéssel vádolni. Az egyletük minden városi eseményből kivette a részét, és számos rendezvényt szerveztek maguk is. Ez utóbbiak többnyire adománygyűjtő célt szolgáltak egy klubbház javára. Amíg azonban nem gyűlt össze elegendő pénz a saját épületre, megmozdulásaik nagy részét a helyi általános iskola tornatermében vagy a templom pincéjében tartották.

Mire Katie odaért az iskolához, a táncest már elkezdődött. A tornacsarnok bejáratánál Francis Cushing, az egylet pénztárosa árulta a jegyeket. A nyugdíjas hegedűművész, aki hat gyereket felnevelt, még nyolcvanöt évesen is minden héten játszott egy vonósnégyesben, és amióta Katie az eszét tudta, ingyen adott zeneórákat bármely Cooper’s Cove-i gyereknek.

Sajnos Katie ez irányú próbálkozásai tiszavirág-életűek voltak. Francis egy hét elteltével finoman közölte az anyjával, hogy reménytelenül botfüle van. Katie nem is bánta, annál több időt tölthetett a szerkesztőségben.

– Szervusz, Katherine! – üdvözölte Francis. – Nem kell fizetned, tudod, hiszen hivatalból jöttél.

– Azért mégis szeretnék hozzájárulni a költségekhez.

– Ó, akkor a nyugdíjasok nevében köszönöm az adományt. – Francis begyömöszölte a bankjegyet a fémládikájába, és előrehajolt. – És mondd meg anyádnak, hogy szurkolok neki!

– Szurkol? Miért?

– Hát, hogy ő legyen a polgármester!

– Hm… nos… ki mondta magának, Francis, hogy anya polgármester akar lenni?

– Ő maga, pár perce. De még titok – tette hozzá Francis súgva –, csak a legközelebbi barátainak árulta el.

A legközelebbi barátainak? Hisz az egész város tud róla!

– Kíváncsi vagyok, Hannity polgármester mit fog szólni – mosolygott Francis. – De egy kis frissítés sosem árt, nem igaz?

Katie erőtlenül bólogatott.

– No, eredj be, Katherine, és érezd jól magad! Ja, és nézz a lábad elé! Patience-t nem lehetett lebeszélni róla, hogy magával hozza Leonardót.

– Leonardót? – ismételte Katie nevetve. Le van maradva, eddig nem hallott róla, hogy Patience-nek új barátja van.

– A kiskutyáját – sóhajtott Francis. – Mindenhová magával hurcolja szegénykét. Ma este még csokornyakkendőt is kötött a nyakába.

– Hát, végtére is ez egy halloween buli.

– Tulajdonképpen igaz. No, eredj, és mulass jól!

– Köszönöm.

A tornateremben még 1941-et írtak – legalábbis a fülbemászó muzsika ezt sejtette. A dekoráció ellenben a közelgő ünnepet idézte. Szellemek, manók és egyéb kísérteties lények vigyorogtak a falakról, a mennyezetre pedig hatalmas pókhálót feszítettek ki, melyben több hatalmas, fekete műanyag pók kuksolt. A zenekar a terem túlsó végén kapott helyet egy alacsony emelvényen, az oldalfalak mellett pedig büfét állítottak fel. Egyik oldalon a frissítők, a másikon az édességek sorakoztak hosszú asztalokon.

Mint általában, sokan voltak, mert a nyugdíjasegylet havonként megrendezett táncestjeire az egész város eljárt. A férfiak szokás szerint 1:3 arányban kisebbségben maradtak, de így is több pár andalgott a parketten a mennyezetre függesztett tükörgömb fénypászmáiban.

Katie gyorsan körülnézett. Intett Patience-nek, aki lassú szvinget járt Leonardóval a karjában, aztán a polgármesternek, aki élénk eszmecserét folytatott a tűzoltóparancsnokkal az édességek mellett, utána végre meglátta, akit keresett. Louella és Gracie az üdítőspultnál állt.

– Szervusz, anya!

– Nahát, drágám, sikerült ideérned! Hangulatos esténk van, nem igaz?

– Bizony. – Katie a nagynénjét is megpuszilta. – Szervusz, Gracie néni.

– Örülök, hogy látlak, kedvesem. Rusty mit csinál?

– A barátjánál alszik, és reggel Sean mamája elviszi őket templomba.

– Oda mi is megyünk. – Louella megigazította gondosan elrendezett fürtjeit. – Legalább látni fogom a kedvenc unokámat.

– Az egyetlen unokádat – kuncogott Gracie.

– Hm, anya, válthatnánk pár szót?

– Hogyne, kedves. Csak nincs valami baj? Kissé nyúzottnak látszol. Persze ez érthető is… De ne aggódj, minden rendbe jön… végül.

Katie mély lélegzetet vett, és elszámolt magában tízig. Kétszer is.

– Miről beszélsz, anya?

– Mondtam neked tegnap este, hogy beszélnünk kell, emlékszel? Nos, megnéztem a horoszkópodat erre a hónapra, és attól tartok, nehéz időszak előtt állsz. Egy férfi, aki fontos szerepet játszik az életedben, nagyon dühös lesz rád. Nagy veszekedés lesz, attól félek.

– Egy férfi, aki fontos szerepet játszik az életemben? – vonta fel a szemöldökét Katie nevetve. – Anya, úgy beszélsz, mintha csak úgy nyüzsögnének körülöttem a férfiak.

– Miért, kedvesem? Ott van a bácsikád, Rusty, Lucas, a polgármester, Mr. Hensen…

– Jó, jó – vágott közbe a nő, mielőtt az anyja a város teljes férfi lakosságát felsorolja. – Szóval az illető dühös lesz rám, és veszekedni fogunk. Azt mondod. Ki az, és miért haragszik meg?

– Sajnos a „ki” elég ködös, ami pedig a miértet illeti, nos, valami félreértés okoz bizalmi válságot. De ne aggódj – simogatta meg Louella a lánya döbbent arcát –, végül tisztázódik és megoldódik minden.

Katie ereiben meghűlt a vér. Eszébe jutott a délutáni beszélgetés Rustyval Ez lett volna az, amit az anyja a horoszkópban látott? De hát észrevenné, ha a gyerek tényleg kiborult volna a csók miatt. Nem sikerült meggyőznie magát, ám belátta, hogy egyelőre célszerűbb inkább a másik gondjára összpontosítani. Az anyjára.

– Kedvesem, fenn kell tartanod számomra kétoldalnyi hirdetési helyet a halloweeni lapszámban.

– Miért?

– Nos, ideje lesz hivatalosan is bejelentenem, hogy indulok a polgármester-választáson – mosolygott Louella szerényen.

Katie ismét elszámolt tízig.

– Mondd, anya, mikor határoztad el, hogy indulsz a választáson? És legfőképpen miért?

– Hogy mikor? De hát elmondtam neked az egész históriát múlt héten, nem emlékszel, szívem? – csodálkozott Louella, aztán elborult a tekintete. – Vagy mégsem?

– Nem, anya. Pletykákat hallottam, de te nem mondtál semmit. Pedig ez elég komoly döntés, talán meg kellene beszélnünk. A város igazgatása sokkal nagyobb feladat, mint a jósdát vezetni. Szerintem át kellene gondolnod még egyszer ezt a lépést.

– Ó, igen, persze… Pedig esküdni mertem volna, hogy elmeséltem neked. – Louella hangja elhalkult, és meglepetten bámult a lánya háta mögé. – Nahát, itt van Rusty! Meg Lucas, meg Sean, meg az egész kosárlabdacsapat…

– Rusty? – Katie megpördült, aztán csak döbbenten bámulta a seriff vezetésével érkező fiúkat. Mintha skatulyából húzták volna elő mindet. Fehér ing, nyakkendő, simára fésült haj.

Gyorsan átvágott a tömegen az anyja és a nénikéje kíséretében.

– Lucas! Megtudhatom, mi okból hozod ide a fiúkat?

A férfi mosolygott. Csókot lehelt üdvözlésképpen a két idős hölgy arcára, csak azután válaszolt.

– Hogyne. Talán emlékszel rá, Katie, amikor édesanyád megkért, hogy rendőrfőnöki mivoltomban vezényeljek ki táncpartnereket a nyugdíjasegylet rendezvényére. Nos, íme, itt a felmentő sereg.

– Közösségi munka, mama – szólt közbe Rusty fülig érő szájjal. – És ne aggódj, megtanultunk táncolni.

– Megtanultatok táncolni?!

– Aha. Lucas megtanított. Azt mondta, egy fiúnak tudnia kell táncolni. És mindenkinek a városban segítenie kell a többieknek abban, amihez ért. Ahogy Mrs. Cushing ingyen zeneórákat ad. Ettől lesz az ember hasznos tagja a közösségnek – hadarta. Láthatóan szó szerint megjegyezte a férfi szavait.

– Hasznos tagja a közösségnek? – álmélkodott Katie meghatottan. – Édesem, borzasztóan büszke vagyok rád! – Lehajolt, hogy megpuszilja a gyereket, de az rémülten elugrott.

– Mama, ne! Mindenki lát!

– Ó, bocsánat! De akkor is nagyon büszke vagyok rád.

– Kösz. – Rusty kissé félszegen odalépett a nagyanyja elé, és meghajolt. – Szabad egy táncra, nagymama?

– Ó, hogyne, édesem, boldogan! – Louella összecsapta a kezét. – Ez csodálatos, Lucas! – Csókot lehelt a férfi arcára. – Attól tartok, belehabarodom magába – évődött.

Katie felsóhajtott. Egy cipőben járt az anyjával.

– Fáradtnak látszol – súgta Lucas Katie fülébe, miközben az est vége felé egy negyvenes évekbeli szám édes-bús hangjaira körbetáncolták a termet.

– Az is vagyok – vallotta be a nő mosolyogva. Lucas ölelő karjának melegében kellemesen elernyedt. – Nemigen jött álom a szememre az éjjel. Hiába tudtam, hogy a fiúk biztonságban vannak a kuckóban – vonta meg a vállát –, mégis nyugtalanított a tudat, hogy odakint éjszakáznak.

– Az anyák előjoga a nyugtalankodás – nevetett halkan a férfi, és közelebb húzta magához. Katie-nek nyomban felpezsdült a vére.

– Reggel, miután a srácok hazamentek, takarítottam egy kicsit, utána meg dolgoztam egészen addig, amíg el kellett indulnom ide.

– Az este hátralevő részében is dolgozni akarsz? – érdeklődött Lucas, de közben azon járt az esze, hogy csak egy icipicit kellene lehajolnia, és megízlelhetné Katie ajkát…

– Úgy terveztem, de talán jobb lesz, ha inkább pihenek. Majd holnap folytatom. Persze csak miután beszéltem anyám fejével.

– Miért, mi a baj anyáddal?

Elhalkult a zene, és Lucas a táncparkett szélére vezette Katie-t.

– Kitalálta, hogy indul a polgármester-választáson.

– Az ő emlékezetkieséseivel? Szerinted képes lenne elvezetni a várost?

– Nem. De úgy látszik, erről még nem világosította fel senki. Egyébként szerintem nem akar ő igazán polgármester lenni. Gyanítom, hogy összekaptak valamin Mr. Hannityvel, ezért találta ki, hogy elorozza tőle a posztját.

– Vagy úgy! Akarod, hogy puhatolózzam egy kicsit Hannitynél? Hátha megtudok valamit.

– Megtennéd?

– Persze. Miért ne?

– Nem is tudom. Férfiúi összetartás, betyárbecsület, ilyesmi.

– Nem, nekem ezekből nem jutott. Amellett szívből megkedveltem anyádat, nem szeretném, ha butaságot csinálna. Arról nem is beszélve, hogy szerintem Hannity jól végzi a dolgát.

– Teljesen egyetértek.

– Hát… – szólalt meg kis szünet után Lucas tétován – tulajdonképp arra gondoltam, megkérdezlek, nincs-e kedved beülni még valahová, de ha nagyon fáradt vagy…

– Nem, annyira nem. Nagyon örülnék neki – vallotta be Katie, és megdobbant a szíve: Lucas találkára hívja!

Eddig – magánemberként – csupán a fia révén kerültek kapcsolatba, Lucas soha nem kereste az ő társaságát. Most átlépnek egy határt, ami talán mindörökre megváltoztatja a kapcsolatukat.

– Ilyenkor nincs már nyitva semmi a városban – mondta csendesen. – Viszont odahaza össze tudok ütni valami harapnivalót, és kávéval is megkínálhatlak.

– Jól hangzik – dünnyögött Lucas. Legszívesebben ott helyben megcsókolta volna a nőt, ám nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy az egész város látja őket. – De először haza kell vinnem a fiúkat.

– Nekem meg anyát és Gracie nénit.

– Akkor, mondjuk… fél óra múlva nálad találkozunk.

– Rendben. Várni foglak.

9. FEJEZET

Mire hazaért, Katie minden idegszála pattanásig feszült. Oly rég nem volt kettesben egy férfival, oly rég nem ébresztett benne senki olyan érzéseket, mint Lucas – azt sem tudta, hová legyen. Jobb híján a gyakorlati tennivalókra összpontosított. Kávét főzött, begyújtott a kandallóban – hadd varázsolja barátságosabbá a nappalit –, aztán gyorsan rendbe szedte magát. A táncestre viselt ruhát kényelmes farmerre és pulóverre cserélte, leengedte és kifésülte a haját, és fújt még magára a kedvenc parfümjéből. Épp egy utolsó pillantást vetett a tükörbe, amikor megszólalt a csengő.

– A legjobbkor, épp elkészült a kávé – fogadta Lucast, és félszeg mosollyal betessékelte.

– Hm, isteni illata van.

– Menj be a nappaliba! Begyújtottam a kandallót.

– Milyen hangulatos! – Lucas levette a zakóját, meglazította a nyakkendőjét, és pár pillanatig csak állt a tűz előtt. Aztán kiment a konyhába, hogy segítsen behozni a kávéhoz valókat.

Összeért a kezük, amikor átvette a tálcát a nőtől. Mintha elektromos áram rázta volna meg mindkettejüket. Összekapcsolódott a tekintetük. A férfi szemében gyöngéd melegség csillogott, nyoma sem volt fájdalomnak, és ettől Katie valamelyest megnyugodott. Letelepedtek a kanapéra.

– Szinte ijesztő ez a nagy csönd – nevetett az asszony, miután ivott egy korty kávét. – Szokatlan, hogy Rusty nem zajong valahol a közelben. – Nyugtalansággal töltötte el Lucas közelsége. Lesütötte a szemét. – Nem is tudom, hogyan köszönjem meg mindazt, amit érte teszel. Azt hiszem, magam sem voltam tudatában, mekkora szüksége van egy férfi társaságára és irányítására. – Idegesen ivott még egy kortyot, mert kiszáradt a torka, aztán letette a bögrét az asztalra.

– Mondtam már, nagyszerű kissrác. Te pedig nagyszerűen neveled.

– Köszönöm. – Katie szíve úgy zakatolt, hogy attól félt, kiugrik a helyéről. – Nézd, nem nagyon megy ez nekem…

– Micsoda? – mosolygott Lucas.

– A csevegés egy férfival. Sosem volt nagy gyakorlatom benne, de mostanra végérvényesen kijöttem belőle.

– Ideges vagy.

– Igen.

Lucas meghatottan megfogta a nő kezét, és az ajkához emelte.

– Nyugodj meg! Nincs miért idegeskedned. – Megsimogatta Katie arcát, és nagyot dobbant a szíve, amikor a nő a tenyerébe hajtotta a fejét. – Mondtam már, mennyire szeretem a parfümödet? – Ujjait gyöngéden végigfuttatta a nyakán. – Amikor először találkoztunk, nem tudtam aludni, mert egész éjjel az illatodat éreztem… Ohó, te reszketsz!

– Igen – mosolyodott el fanyarul Katie. – Lehet, hogy téged izgat a parfümöm, de engem az őrületbe kerget, ha hozzám érsz.

– És ez megijeszt?

– Sok mindentől félek, Lucas, de tőled nem.

– Örömmel hallom.

A férfi nem bírt tovább ellenállni. Puhán a nő ajkára hajolt. Katie kéjesen felnyögött, és a nyaka köré fonta a karját.

– Lucas! Megőrjítesz.

Több se kellett, a férfi vére egy szempillantás alatt felforrt. Magához szorította, és mohón csókolta. Vágyott rá, amióta csak meglátta, s ezt a vágyat immár nem tudta megzabolázni. Ujjait a nő hajába mélyesztette. Pont olyan selymes, amilyennek az ábrándozással töltött álmatlan éjszakákon képzelte, állapította meg. Megtámasztotta a tarkóját, és csókolta vadul, mohón, kifulladásig.

– Ó, Lucas… – Katie mámorosán kapaszkodott belé. Sötét, buja szenvedélyjárta át minden porcikáját. Érezni akarta a férfi közelségét, az egyesülés gyönyörét, a kielégülés örömét.

Lucas ajka a nyakára vándorolt. Cirógató csókjai kéjes sóhajt csaltak elő a torkából. Megremegett, amikor megérezte kezét a pulóvere alatt. Lecibálta magáról a ruhát.

A férfi szemében izzó, vad, emésztő szenvedély lobbant fel.

– Katie!

Megmoccantak a fahasábok a kandallóban, szikrák szökkentek a magasba, és Lucas ujjai bejárták a nő vállát, hasát, derekát. Katie kéjes nyöszörgéssel simult a tenyere alá. Aztán levegő után kapkodott, amikor a keblére hajolt. Észvesztő sóvárgás égette minden porcikáját. Türelmetlenül a férfi inge alá fúrta a kezét. Érezni akarta ő is, tapintani a forró, selymes bőrét.

– Akarlak, Lucas! – nyögött fel egy különösen izgató simogatás nyomán, amitől, mint felajzott íj, feszült meg a teste.

A férfi egy pillanatra elhúzódott, a szemébe nézett, kikapcsolta a nadrágja derekát, és száját a cipzár mögül kiszabaduló selymes bőrre szorította. Végigcsókolt minden felbukkanó négyzetcentimétert, miközben lehúzta Katieről a farmert, amelyet végül a padlóra hajított. Aztán pár pillanatig csak nézte megbabonázva a nőt, majd egyetlen ujjával könnyedén végigsimított rajta. Az ajkától a keble ívén és a lapos hasán át, végig az egyik lábán, vissza a másikon, mielőtt becsúsztatta kezét a combja közé. Alig bírt uralkodni magán Katie sóvárgása láttán, de tovább szította a tüzet, mígnem a nő tagjait mámoros remegés rázta meg.

Katie zihálva karolta át a nyakát, magához húzta, és vadul megcsókolta. – Le vele! – lihegett a férfi ingét cibálva, és Lucas boldogan engedelmeskedett. Lerángatta magáról a ruhákat, aztán mély lélegzetet vett. Attól félt, megőrül a gyönyörűségtől, ahogy ez a puha, csodálatos test hozzáér. Megsimogatta a nő haját, átfuttatta az ujjai közt a selymes fürtöket, hogy ennyivel is tovább tartson ez a mennyei őrület.

Katie sóvárogva simult hozzá, csókokkal hintette be a teste minden pontját, amelyet elért, és a nevét sóhajtotta.

Lucas nem késlekedett tovább. Gyöngéden megemelte és birtokba vette az asszony testét. Arcát selymes nyakába fúrta, miközben Katie szorosan köré fonta a lábát. A férfi minden érzékszervét a nő töltötte be, aki oly váratlanul, minden igyekezete dacára meghódította a szívét és a lelkét.

Összefonódó testük ütemes, egyre gyorsuló táncba kezdett. Katie szeme könnybe lábadt a gyönyörtől és a boldogságtól. Ujjait Lucas vállába vájta, a nevét mormolta, míg szenvedélyük kéjes lüktetése elérte a mámorító csúcsot, és remegve belezuhantak a boldog önfeledtség tengerébe.

Megmoccant egy hasáb, és pattogva tört ketté. Katie kinyitotta a szemét. Nem tudta, mennyit alhatott, de a szoba kihűlt, és a tűz majdnem leégett. Mégsem fázott, mert Lucas ölelő karja fonódott köré. Fölnézett, hogy megcsodálja gyönyörű, férfias arcélét, és a szívében túlcsordult a szerelem.

– Attól tartok, elhűlt a kávé – jegyezte meg, és csókot lehelt a férfi vállára. – Főzzek újat?

– Nem kell, köszönöm – felelt Lucas kimérten, és a plafont bámulta.

– Mi a baj?

– Nézd – a férfi hirtelen felült –, sajnálom.

– Sajnálod? – Katie-ben szörnyű gyanú kezdett ébredezni. – Mit sajnálsz?

– Ezt… mindent.

– Azt, hogy szeretkeztél velem? – kérdezte a nő csendesen. Felült, és magára tekerte a kanapé szélén heverő gyapjútakarót.

– Nem lett volna szabad megtörténnie! – csattant föl a férfi, és öltözködni kezdett. – Hová tettem az eszemet?!

– Kettőn állt a vásár.

– Akkor mi ketten hová tettük az eszünket?! – Lucas iszonyú dühös volt magára, amiért engedte, hogy az érzelmei elragadják.

– Be kell vallanom, hogy én nem sajnálom azt, ami történt. – Katie legszívesebben sírva fakadt volna. – Azt sajnálom, hogy te így érzel.

– Nézd… – A férfi elhallgatott. Fájdalmat okozott a nőnek, pedig ezt semmiképpen nem akarta. Hasztalan volt minden igyekezete, a józan észt elsöpörték az érzések, és most az a vége, hogy megbántja. – Figyelj! – Beletúrt a hajába. Nem tudta, mit mondjon. Az igazságot nem mondhatja el, az túl fájdalmas lenne. Inkább felejtsék el, tegyenek úgy, mintha nem történt volna semmi!

Pedig megtörtént, és ízelítőt kapott belőle, milyen lenne, ha ismét közel engedne magához valakit. Nem! – mondta az esze, bár a szíve majd megszakadt. Ha megszeret valakit, sebezhetővé válik.

– Sajnálom, ha megbántalak, mert ezt akartam legkevésbé, de ennek nem lett volna szabad megtörténnie. – Mély lélegzetet vett, és kétségbeesetten próbálta összeszedni a gondolatait. – Nem adhatok neked semmit. Sem neked, sem Rustynak.

– A fiamat hagyd ki ebből! Ez a kettőnk ügye, Rustynak és a hozzá fűződő barátságodnak ehhez semmi köze. – Katie mély lélegzetet vett. Próbálta megőrizni az önuralmát, bár a férfi mindegyik szava ostorcsapásként érte. Ő szerelmes volt. Szerelmes Lucasba, aki attól fél, hogy elvár tőle valamit.

– Értsd meg, nem adhatok neked semmit! Sajnálom, de ez a helyzet. – A férfi szembe tudta volna köpni magát, de nem látott más megoldást. Nem engedhette meg magának az érzéseket, amelyeket Katie és Rusty ébresztett benne. Mert azok az érzelmek olyan rettegéssel töltötték el, hogy szavakba sem tudta önteni.

– Emlékeim szerint nem kértem tőled semmit, nem támasztottam semmiféle elvárást.

– Talán még nem. De az, hogy szeretkeztünk, nem jelent semmit – dadogott a férfi, és borzasztóan szégyellte magát. – Nem változtat semmin.

Katie fájdalma haragnak adta át a helyét.

– Nem jelent semmit? – Hogy mondhat ilyet Lucas? Hogy tagadhat meg egy ilyen tökéletes, gyönyörű élményt? Szeretett volna hangosan felnevetni, szabad, modern nőnek mutatkozni, aki érzelmek nélkül képes ágyba bújni egy férfival. Csakhogy ő nem ilyen. Nem feküdt volna le Lucasszal, ha nem lenne belé szerelmes. Megjátszani az ellenkezőjét hazugság lenne. Márpedig hazudni, különösen ebben az ügyben, különösen Lucasnak, nem állt szándékában. Még akkor sem, ha ezzel megkönnyítené a dolgát.

– Sajnálom, Lucas, hogy számodra nem jelentett semmit. Sajnálom, hogy azt a képzetet keltettem benned, mintha többet akarnék tőled, mint ezt a gyönyörű estét. – Szorosabbra vonta maga körül a takarót, és királynői méltósággal felállt. – Biztosíthatlak, hogy nem akarok tőled semmit. Sem most, sem máskor. – Még szerencse, hogy a pokróc eltakarja remegő lábát! – Az együttlétünk csodálatos volt, különleges, de se több, se kevesebb. Sajnállak, ha neked nem jelentett semmit.

– Katie…

– Kérlek! Későre jár, fáradtak vagyunk mindketten. Jobb lenne, ha most elmennél.

A férfi legszívesebben térden állva könyörgött volna bocsánatért. Szerette volna megmagyarázni, hogy az egész őmiatta van, ő nem engedhet közel magához senkit, mert fél a fájdalomtól… De tudta, a nő nem értené meg anélkül, hogy a teljes történetet elmesélné neki. Arra pedig nem volt képes. Megadóan bólintott.

– Csak összeszedem a holmimat.

– Tégy úgy!

– Nézd – fordult vissza még egyszer a bejáratnál Lucas –, tényleg sajnálom.

Katie mosolyt erőltetett az arcára.

– Nincs mit sajnálnod. Komolyan. – Ismét ott látta a férfi szemében a fájdalmat, megint szerette volna megölelni és megvigasztalni, de tudta, hogy nem teheti. Nem, mert Lucas nem bízik benne, még azt sem hiszi el, hogy ez után az este után nem akar tőle semmit. Kivéve azt, amit láthatóan képtelen megadni, a szerelmet.

Mielőtt tiltakozhatott volna, a férfi előrehajolt, és csókot lehelt a homlokára.

– Jó éjt, Katie!

– Jó éjt, Lucas!

Az asszony megvárta, amíg a férfi leér a lépcsőn, aztán lassan becsukta az ajtót. Megfordult, nekitámaszkodott, és kitört belőle a visszafojtott zokogás. Egész testében rázkódva lecsúszott a földre, beburkolózott a takaróba, és szabad folyást engedett a bánatának.

10. FEJEZET

Katie belevetette magát a munkába. Lucasszal nem találkozott. A férfi továbbra is mindennap eljött Rustyhoz, de ügyelt rá, hogy mindig távozzék, mielőtt a nő hazaér. Láthatóan kerülte őt.

Mivel Katie nem akarta, hogy a viszonyuk, pontosabban a viszonyuk hiánya ártson a fia és Lucas barátságának, igyekezett úgy tenni, mintha mi sem történt volna. Ez azonban nem volt könnyű, különösen akkor, amikor Rusty kérdésekkel ostromolta.

– Összevesztetek, vagy mi a szösz? – tudakolta hétfőn este.

– Szó sincs róla! – Katie letette a bevásárlószatyrot a konyhaasztalra, és bőszen nekilátott kipakolni. – Semmi efféle. De Lucas a te barátod, hozzád jön, nem hozzám.

– Mégis… haragszol rá valamiért?

– Szívem! – Katie félretett egy csomag kávét, és a fia szemébe nézett. – Nincs miért izgatnod magad! Lucas meg én ugyanolyan jó barátok vagyunk, mint eddig, csak mindkettőnknek sok a dolga.

– Haragszol rá.

– Lárifári! Ha mondom, hogy sok a dolgom! – Katie utált hazudni a fiának, ám ez túlságosan személyes és kényes ügy volt. – Azt sem tudom, mihez kapjak az újságnál, nem érek rá társasági életet élni. Ám ez téged nem érint. Ti ugyanolyan jó cimborák vagytok Lucasszal, mint eddig, nem igaz?

– De – hagyta rá Rusty kedvetlenül.

– Na látod! Tehát hagyd abba az aggodalmaskodást, és eredj kezet mosni! Vacsorázunk.

A gyerek kiment, és Katie könnybe lábadt szemmel lerogyott egy székre. Túl sok ez őneki! Eljátszani, hogy nincs semmi baj, amikor majd megszakad a szíve! Csakhogy nincs más választása. Nem terhelheti a fiát a szerelmi bánatával. Az ő hibája volt, hogy engedett az érzelmeinek. Most viselnie kell a következményeket.

Mindazonáltal könnyebb lenne, ha értené, mi történt. Lucas nem rideg ember, mégis mintha megfagyott volna, miután szeretkeztek. Megrémült! – hasított belé a felismerés. De mitől? Elképzelni sem tudta, noha egész este ezen törte a fejét. Végül arra a következtetésre jutott, hogy a rejtély kulcsa a férfi múltjában lehet.

Megígérte neki, hogy nem szimatol utána, legalábbis nem, mint újságíró. De ez most más. Személyes. Nem a riporter kíváncsisága fűti, hanem a szerelmes nő kétségbeesése. Joga van tudni, mi történt Lucas múltjában, ami miatt annyira fél tőle.

Későre járt, Rusty már lefeküdt. Katie odament a számítógéphez, bezárta a dokumentumot, amelyen dolgozott, és mély lélegzetet vett. Aztán megnyitott egy másik ablakot, és begépelte a férfi nevét. Most talán kiderül, mit rejteget olyan féltve!

Csütörtökre megtudta, hogy Lucas nős volt, de megözvegyült, és bírósági határozattal zárolták minden személyes adatát a chicagói rendőrségen, ahol dolgozott. Vajon miért? Az a kevés, amit megtudott róla, egy csomó új kérdést vetett fel. Nem sok ideje volt a kutatással foglalkozni, de minden este szánt rá néhány percet, és a jegyzettömbjében szép lassan megtelt egy oldal a férfiról szerzett információkkal, illetve az újabb kérdésekkel.

Személyesen továbbra sem találkozott a férfival, csak Rusty hívta fel a szerkesztőségben, hogy elmehet-e a hétvégén Lucasszal a tóhoz.

– Lucas meghívta Seant meg a papáját és még néhány srácot – újságolta lelkesen. – Csak fiúk! Pecázni fogunk, meg meccset nézni, meg focizni…

A gyerek izgatott jókedve sem feledtethette el Katie-vel, hogy Lucas szándékosan választotta ezt a hétvégét, amikor ő a halloweeni lapszám miatt semmiképp sem tud elmenni. Az üzenet egyszerű és világos, a férfi változatlanul törődik Rustyval, de őróla hallani sem akar. Sosem gondolta volna, hogy ez ennyire fájhat.

– Természetesen elmehetsz, szívem.

– Hm… mama? Nem baj, hogy magadra hagylak? Még sosem mentem így el kirándulni…

– Nagyon jól elleszek, kincsem – nyugtatta meg Katie elérzékenyülve. – Nyakig ülök a munkában. Mire hazajössz, már nyomdában lesz a halloweeni lapszám, és akkor nem lesz más dolgunk, mint élvezni a karnevált.

– De biztos, hogy… nem lesz bajod?

Az asszony elmosolyodott.

– Biztos, csillagom! Inkább állj neki összepakolni mindazt, amit magaddal akarsz vinni! Tegyél be meleg holmit is!

– Katie! Van egy kis gond – hallatszott Lindsey hangja.

– Le kell tennem, édesem! Szokott időben otthon leszek, addig meg a nagymama segít neked pakolni, jó?

– Jó. Szia, mama!

Katie letette a telefont, és kiballagott az előtérbe.

– Mi van már megint? – tudakolta elkeseredetten. Rosszul aludt, kimerítette a sok munka, és nem bánt volna egy kicsivel kevesebb drámát maga körül.

– A polgármester telefonált. Rendkívüli megbeszélést hív össze.

– Az ég szerelmére! Minek? Nincs nekem erre időm!

– Katie! – Lindsey szúrós pillantást vetett rá a szemüvege fölött. – Rosszul érzed magad? Egész héten nyűgös vagy.

Az asszony elszégyellte magát.

– Sajnálom – mentegetőzött mosolyogva –, csak fáradt vagyok.

– Talán ki kellene venned néhány nap szabadságot halloween után.

– Nem is álmodozom ilyesmiről – nevetett Katie. – Jön a választás, aztán meg a karácsony.

– Ez bizony minden évben így van, jobb, ha megbarátkozol a gondolattal – bólogatott Lindsey. – Szeptembertől év végéig bolondokháza van, utána meg olyan csönd, hogy nagyítóval kell keresni valami hírt.

Katie nevetett. Tulajdonképpen ő is szerette ezt az időszakot, az ünnepek körüli nyüzsgést és készülődést. Ráadásul ez az első év, amikor az ő irányítása alatt jelenik meg az újság. Még a fájó szíve sem ronthatja el az örömét és a büszkeségét.

– A polgármester nagyon zaklatott – tért vissza Lindsey az eredeti témájukhoz. – Kerek öt perc múlva vár a seriff irodájában.

– A seriffében? – szörnyülködött Katie. A teljes városi tanács szeme láttára kell találkoznia Lucasszal? – Miért?

– Miért kék az ég? – forgatta a szemét a titkárnő. – Honnét tudhatnám, mi jár annak az embernek a fejében? Majd te kitalálod.

– Remek! – Katie felkapta a táskáját meg a jegyzettömbjét, és elindult kifelé. A titkárnő asztalánál megállt. – Ha még nem mondtam volna ezen a héten, köszönök mindent, Lindsey. Köszönöm, hogy vezeted a szerkesztőséget, hogy száz dologgal foglalkozol egyszerre, hogy emlékeztetsz a feladataimra, és, hogy nem veszíted el a nyugalmadat még akkor sem, ha én elveszítem az enyémet. Ez a hely nem működne nélküled.

– Tudom. Ez tart itt. Meg a magas fizetés – kuncogott a titkárnő. – Na, eredj a megbeszélésre, hadd zárjam be ezt a kócerájt! Ne felejtsd el, hogy holnap otthon dolgozol, és én sem jövök be. Mindenki tudja, hogy a halloween előtti pénteken zárva tartunk, de a biztonság kedvéért ki is írtam.

– Rendben – búcsúzott Katie. – Töltsd kellemesen a hétvégét, Lindsey!

– Úgy lesz!

Lucas ajtaja nem állt nyitva, ami szokatlan volt. Katie mély lélegzetet vett, kopogott, és benyitott. Hannity, Lucas és a két helyettese a sarokban álló kerek asztal körül ült.

– Ne haragudj, hogy ilyen későn szóltam, Katherine – mentegetőzött a polgármester –, de van itt egy kis gond.

– Mi a baj? – A nő gyorsan leült egy üres székre, letette a jegyzettömböt az asztalra, és végigjáratta tekintetét az egybegyűlteken. Lucas láttán elfacsarodott a szíve, ám a férfi közömbös arccal nézett rá.

– Azért kértem, hogy ide gyere – magyarázta Hannity –, mert nem tudjuk, az újság szempontjából miként kezeljük ezt az ügyet. Nem akarunk senkit megijeszteni, de…

– Az ég szerelmére, hát mi történt?

– A jelek szerint – vette át a szót Lucas – az elmúlt héten két betörés is történt a városban.

– Micsoda?! Betörés? Cooper’s Cove-ban?

– Bizony – bólogatott bánatosan a polgármester. – Az első még kedden, a második tegnap.

– Semmit nem vittek el vagy rongáltak meg – ecsetelte Lucas. – Mégis, tévedés kizárva. A tettes elmozdított néhány dolgot, mintha azt akarná, hogy a tulajdonos észrevegye, járt valaki a házában.

– De hát… ennek semmi értelme!

– Egyetértek. Ami még érdekesebb, igazából nem is történt betörés, mert a házak nem voltak bezárva. Az illető csak úgy besétált.

– Ez nem olyan meglepő, Lucas. – Katie erőt vett magán, és a férfi szemébe nézett. Ő itt most nem Rusty mamája, nem Lucas szeretője, hanem a helyi újság főszerkesztője. Nyugodt, higgadt szakember, és úgy fog viselkedni, ha belegebed is. – Senki sem zárja kulcsra a házát Cooper’s Cove-ban. Én sem.

– Pedig jobban tennéd! – vágott vissza a férfi a kelleténél élesebben. Rágondolni is rossz volt, hogy Katie és Rusty egyedül van abban a házban, nyitott ajtó mellett…

A polgármester megköszörülte a torkát.

– Nem akarjuk megijeszteni az embereket, különösen nem így, egy héttel a Halloween Fesztivál előtt. Viszont arra gondoltunk, az újságban meg lehetne jelentetni valamit, a konkrét események említése nélkül, egy üzenetet a serifftől, egy figyelmeztetést…

– Emlékeztetőt – vette át a szót Lucas –, hogy ne felejtsék el bezárni a házukat. Főleg, ha elmennek otthonról. Ebben az ünnepi nyüzsgésben különösen.

– A Halloween Fesztivál az egyik legnépszerűbb ünnep, és fontos bevételi forrás. Sok látogatóra számítunk. Nem akarjuk elijeszteni a vendégeket, vagy pánikot kelteni, csupán óvatosságra szeretnénk inteni az embereket.

– Teljes gőzzel dolgozunk az ügyön – jegyezte meg a seriff –, de amíg el nem kapjuk a tettest, mindenkinek elővigyázatosnak kell lennie.

– Akarod te megírni a szöveget? – nézett rá a nő.

– Jobban örülnék, ha ezt most rád hagyhatnám. Félek, lejárna a naptár, mire megtalálnám a megfelelő szavakat – mentegetőzött mosolyogva Lucas. – Persze csak ha, nem gond.

– Természetesen nem, hiszen ez a munkám. – Katie felkapta a tollat, és jegyzetelni kezdett. Addig sem kellett Lucasra néznie. Nem akarta, hogy bárki észrevegye, mennyire felzaklatja a férfi közelsége. – Megírom, és lehozzuk a címlapon. Megfelel?

Mindenki bólogatott.

– A hétvégén nem leszek itt – folytatta a seriff. – Először arra gondoltam, lefújom a kirándulást, de a polgármester ellenkező véleményen van.

– Fölösleges lenne – veregette meg a vállát Hannity. – Itt van a két helyettesed, megoldjuk a helyzetet, bármi adódjék is. Nem igaz, fiúk? – A két rendőr bőszen bólogatott. – Vidd csak el azokat a srácokat a tóhoz! Feltűnést keltene, ha az utolsó pillanatban visszakoznál.

– Meglehet. Mindenesetre csak egy telefon, és egy óra alatt itt vagyok. – Lucas körülnézett. – Akkor hát abban maradunk, hogy Katie ír valamit…

– Mi lenne, ha szórólapokat is csináltatnék a szövegből? Megkérjük a főutcai boltokat, hogy tegyék ki a kirakatba. Így sokkal hamarabb eljut az emberekhez, mint az újság, ami csak jövő héten jelenik meg.

Lucas és a polgármester összenéztek és helyeslőén bólintottak.

– Rendben. Összehozok valamit, és még a mai nap folyamán átküldöm, hogy jóváhagyd.

– Tulajdonképpen, ha már úgyis itt vagy, most rögtön megfogalmazhatnánk azt a szöveget – vetette fel Lucas. – Annyival hamarabb meglenne.

Katie majdnem felnyögött. Legkevésbé sem vágyott rá, hogy kettesben maradjon a férfival. Ám a polgármester lelkesen bólogatott.

– Remek ötlet! Nos, akkor mindenki tudja, mi a dolga. Köszönöm, hogy eljöttetek!

Azzal Hannity és a két serifhelyettes sietve távozott.

Az asszony idegesen lapozgatta a jegyzettömbjét. Magán érezte Lucas tekintetét.

– Katie? Hogy vagy? – kérdezte a férfi csendesen.

– Sok a dolgom – felelte a nő hűvösen. – Úgyhogy szeretnék ezzel mihamarabb végezni. Még vár rám egy csomó munka.

– Persze – bólintott Lucas. – Látom, jegyzeteltél. Megnézhetem?

– Hogyne.

Csak amikor a férfi lapozgatni kezdte a jegyzettömböt, akkor döbbent rá, hogy ebbe írta fel a vele kapcsolatos kutatása eredményeit is. Lucas egyszer csak megdermedt, és lassan felemelte a fejét.

– Kémkedsz utánam? – A hangja ugyanolyan jeges volt, mint a tekintete.

– Nem, nem kémkedem… – Katie elkeseredetten beletúrt a hajába. – Kérlek, hallgass meg! Elismerem, megpróbáltam megtudni rólad egyet s mást, de nem mint újságíró. Egyáltalán nem! Hanem mint magánember. Mint egy nő, akinek… fontos vagy – magyarázta kétségbeesetten.

A férfi az asztalra dobta a jegyzettömböt, és ridegen bámult rá.

– Azt várod, hogy ezt elhiggyem? – Kimért, fojtott hangjától a nőt kirázta a hideg. – Újságíró vagy! Újságíró, aki mindenütt jó sztorit szimatol. – Felugrott, és dühösen járkálni kezdett. – Hittem neked, mert a szavadat adtad. De megszegted! Senki sem bújhat ki a bőréből. Nektek semmi más nem számít, mint a sztori! Azt hiszitek, jogotokban áll mások életében vájkálni! Azt reméltem, te más vagy, hogy benned bízhatom. Már látom, hogy tévedtem.

– Nem, Lucas, nem erről van szó! Hallgass meg! – Katie-t a sírás fojtogatta. Semmiképpen sem akarta még jobban elmérgesíteni a viszonyukat.

– Minek? Hogy újabb hazugságokkal traktálj? Hagyd itt az irományodat a titkárnőnél, és csukd be magad után az ajtót! – Azzal Lucas elviharzott.

Katie megírta a rövid figyelmeztető felhívást, hogy mindenki tartsa zárva a házát, és odaadta a seriff titkárnőjének, aztán hazament. Kimerült volt, és mérhetetlenül bánatos, de vacsorát kellett főznie, utána pedig segített Rustynak összepakolni a kirándulásra.

Miután a gyerek lefeküdt, leült az íróasztalához, és megpróbált a munkájával foglalkozni. Tizenegy tájban már képtelen volt tovább odafigyelni. Levette az olvasószemüvegét, megdörzsölte fáradt szemét, és kinézett az ablakon.

Meglepetten ugrott fel, mert azt látta, hogy Lucas épp kiszáll az autójából. Nem tudta, mit akar, de örült, hogy eljött. A délutáni találkozásuk nagyon elkeserítő véget ért. Abba még csak bele tudott törődni, hogy a férfi nem viszonozza az érzelmeit, de azt nem érdemelte meg, hogy lelkiismeretlennek tartsa!

Gyorsan szaladt ajtót nyitni, nehogy a csengő felébressze Rustyt.

– Szervusz! – üdvözölte a férfit.

– Beszélhetnénk? – Lucas sápadt volt, és elgyötört.

Katie bólintott, és kitárta előtte az ajtót. Szorosabbra húzta magán a köntöst, miközben a nappaliba vezette.

Nevetséges, gondolta, hogy most hirtelen zavarban érzi magát, mindazok után, ami köztük történt.

– Hozhatok neked valamit?

A férfi csak megrázta a fejét. Le sem ült, járkálni kezdett a szobában föl-alá.

– Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek – szólalt meg végül. – Igazad van. Jogod van megismerni azt az embert, aki részese lett a fiad életének, és a tiédnek. Én is így éreznék fordított esetben. Nem tudom, mennyit sikerült kiderítened…

– Nem sokat. Zárolták az anyagaidat, de ezt nyilván te is tudod.

Lucas bólintott. Tovább járkált, és remegő kezét a zsebébe süllyesztette.

– Ez így szokás, ha egy rendőr családjában gyilkosság történik.

– Gyilkosság?!

– A chicagói rendőrség kötelékében dolgoztam tizenöt évig, a szervezett bűnözés elleni osztályon. Beépített ügynökként küzdöttem a bűnbandák ellen, akik kábítószerekkel árasztják el a várost. Volt feleségem és egy fiam, Todd. Kicsivel idősebb volt, mint Rusty most. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy jó volt a házasságunk. A feleségem utálta a munkámat. Azt akarta, hagyjam ott a rendőrséget, de én nem voltam rá hajlandó. Ő viszont nem volt hajlandó több gyereket vállalni, amíg én zsaruként dolgozom. Sakk-matt.

Katie, aki a kanapén ült, maga alá húzta a lábát. Hirtelen fázni kezdett.

– Sajnálom – mondta csöndesen. Mi mást mondhatott volna?

– Két évvel ezelőtt lelepleződtem. A bandavezérnek, aki után nyomoztam, volt besúgója a rendőrségen. Ez csak azután derült ki, hogy…

– Mi után?

– Egy reggel elaludtunk. Hideg volt, a feleségem kocsija nem indult, ezért elkérte az enyémet, hogy elvigye iskolába a fiunkat. Csakhogy… az én autómba pokolgépet rejtettek. Nekem szánták, de a családomat ölte meg.

– Ó, istenem! – Katie felugrott, odaszaladt a férfihoz, és átölelte. – Annyira sajnálom! – Könnybe lábadt a szeme. – Borzalmas, amin keresztülmentél!

Lucas elhúzódott.

– Hagyj, kérlek, hadd mondjam végig, máskülönben lehet, hogy nem leszek rá képes!

A nő bólintott és leült.

– Természetesen a sajtó rávetette magát az ügyre. Nem mindennapi szenzáció, ha egy rendőr családját megölik. A rendőrség lázasan nyomozott, a riporterek pedig teljes erőbedobással vadásztak a friss hírekre. Egy perc nyugtot sem hagytak. Odáig fajult a dolog, hogy egyikük megzavart egy akciót, és a társamat ezért majdnem megölték. Az újságírók miatt kénytelen voltam otthagyni a munkahelyemet, mert nem tudtam vállalni a felelősséget, hogy miattam ér baj valakit. Ismét miattam. Meg tudod ezt érteni?

– Meg tudom-e érteni, hogy nyugalomra vágytál? Hogy csendben akartad gyászolni a családodat? Persze, hogy megértem! Ahogy azt is értem, hogy bűntudatot éreztél a haláluk miatt. Pedig nem tehettél róla.

– Dehogynem tehettem! Ha engedtem volna a nejem kérésének, és otthagytam volna a rendőrséget, akkor ő és a fiam még ma is élnének!

– Ezt nem tudhatod. Senki sem tudhatja, mi lett volna. Azzal kell együtt élnünk, ami van. Megértelek, hidd el, hiszen tudod, hogy én is elveszítettem a férjemet. De bizonyos dolgok rajtunk kívül állnak. Nem vállalhatunk felelősséget más emberek tetteiért. – Katie elhallgatott egy pillanatra. – Hát ezért utálod az újságírókat! Érthető.

Lucas nagy sóhajjal roskadt le a kandalló melletti karosszékbe. Nem mert a nő mellé ülni, félt, hogy nem tudna uralkodni az érzésein.

– Sajnálom, Lucas! Őszintén, teljes szívből sajnállak. El sem tudom képzelni, hogyan dolgozza fel az ember a gyereke elvesztését.

A férfi elkínzottan mosolygott.

– Tudod, ezt a kérdést tették föl leggyakrabban. „Hogy bírsz reggel belenézni a tükörbe, amikor tudod, hogy meghalt a fiad?” – Felugrott, és ismét járkálni kezdett. – Hogy lehet erre válaszolni? Mondjam azt az embereknek, hogy olyan, mintha kitépték volna a szívemet? Hogy az űr egyre tágul, és végül minden pillanatot betölt a fájdalom, amiért te élsz, a gyereked pedig nem? Hogy minden pillanatban tudod, nem láthatod többé, nem hallhatod a nevetését, nem ölelheted meg? – Elfúlt a hangja. – Képzelheted, milyen azzal a tudattal élni, hogy a fiad nem lát több karácsonyt, nem lesz több születésnapja… Hogy magyarázod ezt meg valakinek? Hogyan magyarázod meg, milyen érzés a tudat, hogy sosem fogsz táncolni a fiad lakodalmán, sosem adhatsz puszit az unokádnak? Hogyan magyarázod meg ezt a minden pillanatot átható és megmérgező fájdalmat? Hogy magyarázod meg a megmagyarázhatatlant? Az emberek elvárják, hogy menj tovább, éld az életedet, mintha normális lennél. De én soha nem leszek normális, Katie! Azzal a tudattal kell együtt élnem, hogy én vagyok felelős a fiam haláláért! Én élek, és ő nem! Pedig isten a tanúm, boldogan cserélnék vele… – Elcsuklott a hangja, és egy pillanatra a kezébe temette az arcát. – Ezért mondtam – folytatta kimerülten –, hogy nem adhatok neked és Rustynak semmit. Mert ez az igazság. A szívem üres, megfagyott, és ezzel nincs mit tenni.

– Lucas…

– Ne! Hallgass meg! Nem sodorhatok veszélybe senkit azzal, hogy szeretem. Soha többé. Értesz engem? Ha valaha valami baj érne, nem bírnám feldolgozni. Egyszer még valahogy túléltem, de másodszor belepusztulnék.

– Lucas! – Katie felállt, odament, és átölelte. Ezúttal nem hagyta magát eltolni. Hogyhogy nem érzi a férfi, mit érez iránta?! – Kérlek! Ne mondd, hogy nem szerethetsz, mert becsapod magadat, és becsapsz bennünket is! Mi szeretünk téged. – Sírás fojtogatta. – Szeretlek!

– Ne, Katie… Ne tedd! Ne szeress engem, mert nem tudom viszonozni. Nem vállalhatom a veszélyt. – A férfi hangja elcsuklott. Karját a nő köré fonta, és pár pillanatig magához szorította. Még egyszer, utoljára beszívta az illatát, miközben tudta, hogy azt, amire a legnagyobb szüksége volna, sosem kaphatja meg. – Sajnálom – súgta. – Szívből sajnálom.

Aztán lehanyatlott a karja, megfordult, és kimenekült a házból. Katie leroskadt a kanapéra, és szabad folyást engedett a könnyeinek. Sírt, siratta önmagát, Rustyt, de leginkább Lucast.

Pénteken Lucas csak megállt a ház előtt, és dudált, mire Rusty, aki tűkön ült, amióta hazajött az iskolából, kirohant hozzá.

Katie-nek fogalma sem volt, hogyan kezelje a kialakult helyzetet, így hát egyelőre arra összpontosított, amire kellett, a munkájára. Addig sem bolondul meg.

Vajon rendbe jön-e valaha a kapcsolatuk Lucasszal? Csak remélni merte. Abba, hogy a férfi nem viszonozza a szerelmét, talán előbb-utóbb beletörődik. Ám pillanatnyilag oly nehéz volt a szíve, hogy alig bírt a munkájára figyelni.

Végül szombat délután elkészült, és elvitte az anyagot a nyomdába. Úgy döntött, az estét pihenéssel tölti. Semmi máshoz nem volt ereje. Egy forró fürdő, néhány régi film és egy tál pattogatott kukorica. Étvágya nemigen volt az utóbbi napokban.

Besötétedett, mire hazaért. Kísérteties csönd fogadta a házban, és ettől még magányosabbnak és bánatosabbnak érezte magát. Fura, tűnődött, az elmúlt évek alatt sosem volt ideje ilyesmire.

Az illatos fürdő után puha pizsamát vett a köntöse alá, begyújtott a kandallóban, és kiment a konyhába, hogy elkészítse a pattogatott kukoricát. Épp lehúzta a serpenyőt a tűzről, amikor csengettek. Meglepetten nézett az órára. Ki lehet az szombat este nyolckor?

Legnagyobb meglepetésére az anyja és a nénikéje állt az ajtó előtt, szorosan összebújva a didergetően hűvös estében.

– Katherine, édesem, láttuk a hirdetéseket a városban…

– Amelyikben Lucas figyelmezteti az embereket, hogy tartsák zárva az ajtajukat…

– És rájöttünk, hogy beszélnünk kell veled.

– Nos, először is gyertek be! – Katie bevezette őket a nappaliba.

– Hm, finom illat van – jegyezte meg Louella, miközben kibújt a kabátjából.

– És barátságos a tűz – fűzte hozzá Gracie.

– Kértek valamit inni? Kávét?

– Nem, köszönjük – rázta a fejét Louella, és lehuppant a kanapéra. – Csak egy perc, és összeszedem magam – szorította a szívére a kezét.

– Mi a baj, anya? – ült le mellé riadtan Katie. – Miért vagy ilyen ideges?

– Talán jobb lesz, ha Gracie mondja el…

– Katie, szívem – vette át a szót a nagynénje, aki a kandalló melletti fotelt foglalta el –, a látszat néha csal.

– Aha. A látszat néha csal. Értem. – De vajon mitől ilyen feldúltak?

– Különösen igaz ez a férfiakra.

– Nem akarjuk, hogy feleslegesen aggódj, kedvesem – folytatta Louella.

– Anya, amióta Rusty megszületett, egyfolytában aggódom – nevetett Katie. – Őmiatta vagytok itt?

– Bizonyos értelemben igen – sóhajtott az anyja. – Nem tudom, hogyan magyarázzam meg, amit a horoszkópodban láttam, de… Emlékszel, ugye, hogy mondtam, nehéz időknek nézel elébe?

– Ó, hogyne. – Hogyan is felejthette volna el?

– Hát, a nehéz idők még nem értek véget, és nem akarjuk, hogy feleslegesen izgasd magad.

– Mégis mivel kapcsolatban?

A két idős dáma ismét összenézett.

– Mindazzal kapcsolatban, ami zajlik, kedves. Rusty és Lucas miatt. És – tette hozzá Gracie – természetesen nászajándékot is kell venned.

Katie egy pillanatig tátott szájjal bámult a nagynénjére. Aztán felsóhajtott.

– Állj! Csak szép sorban, egymás után! Miért kell nászajándékot vennem? És főleg kinek?

– Hát Lindseynek – felelte Gracie olyan arccal, mint aki nem is érti a kérdést.

– Lindseynek? Férjhez megy? Hogyhogy nem tudok róla?

– Nos, szívem, a titokban tartott esküvő lényege az, hogy nem szólsz róla senkinek, igaz? – mosolygott szendén Gracie, és Louella helyeslőén bólogatott.

– De mikor megy férjhez?

– Mikor ment férjhez? Ma. Elutaztak, és titokban összeházasodtak Mr. Hensennel. De ne izgulj, hétfőn már ott lesz a szerkesztőségben, jókedvűen és vidáman. Tudom – tette hozzá Gracie merengve.

Katie a sajgó homlokára szorította a kezét.

– Biztos, hogy ugyanarról a Lindseyről beszélünk? A szerkesztőségi titkárnőről?

– Hát persze, kedves! Nincs más Lindsey a városban. – Gracie arca hirtelen felragyogott. – Ha láttad volna, milyen gyönyörű menyasszony volt! Kár, hogy eltitkolták az esküvőt. Nem szóltak senkinek. Senkinek.

– Ha nem szóltak senkinek, Gracie néni, akkor te honnét…? – Katie elhallgatott a nagynénje bájos mosolya láttán. – Jól van, hagyjuk! Nem is akarom tudni, hogyan jöttél rá. – Nagy levegőt vett. – Hát jó. Lindsey férjhez ment Mr. Hensenhez. Beírom a naptárba, hogy vennem kell nekik nászajándékot. És most, anya, elmondanád, mi köze mindennek Rustyhoz? És miért vagy ilyen ideges?

– Nos, szívem, a nagynénéd úgy véli…

– Katie, kedves, amikor megláttuk a hirdetményeket, rájöttünk, hogy el kell jönnünk hozzád. Valójában nem betöréssorozat zajlik a városban.

– Gracie néni! A polgármesteren, a seriffen és a helyettesein kívül senki nem tud a betörésekről! A hirdetményeken csak az áll, hogy az emberek ne hagyják nyitva a házukat.

– Tudom, kedves, és nem is szólnék, ha nem Rustyról lenne szó. Jaj, ne izgasd fel magad! Nem úgy van, ahogy gondolod.

– Várjunk csak! Azt mondjátok, Rustynak köze van a betörésekhez?

– Nos, igen is, meg nem is.

– Tudod, a látszat néha csal.

– Elég! Elmondaná végre valaki, miről van szó?!

– Kérlek, szívem, ne idegeskedj!

– Késő, anya! Halljam! Ha ennek köze van Rustyhoz, akkor tudnom kell!

– Nos, Rusty nincs egyedül…

– Sean?

Gracie bólintott.

– Attól tartok, igen. A fiúk úgy vélték, hogy… ha valami titokzatos dolog történik a városban, az közelebb hoz téged meg Lucast.

– Mert, ugyebár, te vezeted a Rendőrségi hírek rovatot – szólt közbe Louella.

– És ha elég sokat vagytok együtt, akkor barátságnál több lesz köztetek, és végül egy család válhat belőletek.

Katie elhűlve bámult rájuk.

– Jóságos ég! El sem merem hinni! Az a gyerek azt hiszi, hogy összeboronálhat minket Lucasszal azáltal, hogy bűncselekményt követ el?!

– Szeretné, ha lenne apja. Mint a többi fiúnak. Ez szerintem nem olyan meglepő.

– Még, hogy nem meglepő! Le vagyok sújtva, anya. Mégis, hogy gondolta ezt az a kölyök?

– Nem gondolkozott. Egyébként szigorúan véve nem követett el bűncselekményt. A házak, ahová bementek, nem voltak bezárva.

– Honnan a csudából…? Mindegy! – Katie mély lélegzetet vett. – Biztosak vagytok ebben az egészben, Gracie néni?

– Hát persze, kedves. Máskülönben nem lennénk itt.

– Hát jó. Holnap, amint Rusty hazajön, kézbe veszem a dolgokat.

– Jól van, csak ne idegeskedj!

– Késő, anya!

– Nem a te hibád, Katie. Fölösleges magadat hibáztatnod. És Rusty vágya is érthető. Csak rossz úton indult el. – Gracie elmosolyodott. – De rendbe fog jönni minden, ne izgulj! – Felállt, és eligazította a kaftánját. – Ideje indulnunk, anyádnak találkája van a polgármesterrel.

– Kibékültetek? – nézett Katie az anyjára.

– Mondjuk úgy, hogy Harry belátta a tévedését.

– Ezért döntöttél úgy, hogy mégsem indulsz a polgármester-választáson? – Louella még pár nappal korábban telefonált, és közölte, hogy nem lesz szüksége a hirdetési felületre.

– Igen. Azt hiszem, Harry ezek után meg fog becsülni.

– És most boldog vagy?

– Ó, igen. Tudod, egy percig sem akartam polgármester lenni, csak rá akartam ijeszteni arra a keményfejű pasasra.

– És ez sikerült is – helyeselt Gracie. – Nos, Katie kedves, ne haragudj, hogy így rád rontottunk! Próbálj megnyugodni, aztán tudasd velünk, mi lett Rustyval!

– Természetesen. – Katie kikísérte a hölgyeket. – Meg ne fázzatok! Jó éjt!

Gracie még visszafordult a verandáról.

– Kedvesem, rengeteg időd lesz a július negyedikei lapszám kiadására, ne nyugtalankodj miatta! És nagyon szép név az egy kislánynak, hogy Savannah, nem gondolod? Jó éjt!

– Jó éjt… – Katie becsukta az ajtót, és lehunyta a szemét. Nem, több problémával nem bír foglalkozni az este. Ám a nagynénje szavai nem mentek ki a fejéből.

Július… Egy Savannah nevű kislány…

Másnap Katie a verandán várta a hazatérőket. Lucas és Rusty már messziről vigyorogva integetett.

– Ne haragudj – mondta a férfinak, amikor megállt a kocsi –, de szeretném, ha bejönnél. Híreim vannak a betörésekkel kapcsolatban – tette hozzá, amikor látta, hogy Lucas tétovázik.

– Rögtön jövök.

Katie bekísérte a házba a fiát.

– Jól mulattál, édesem?

– Nagyon!

– Örülök. Tedd le a holmidat a szobádban, aztán gyere be a nappaliba!

– Minek? – fordult hátra riadtan a gyerek.

– Családi tanács.

Rusty eliszkolt, Katie pedig bement a nappaliba, és járkálni kezdett. Rövidesen Lucas is csatlakozott hozzá.

– Mi a helyzet? Történt valami, amíg nem voltam itt? – A helyettesei minden bizonnyal értesítették volna. Ha mégsem, valaki meglakol érte!

– Foglalj helyet, Lucas! Rusty majd mindent megmagyaráz.

– Hm… beszélni… akarsz velem, mama? – A fiú nyugtalanul toporgott az ajtóban.

– Gyere csak be! Nincs valami mesélnivalód Lucasnak?

– Hát…

– Mondd csak el szépen, mit találtatok ki Seannal!

Rusty elsápadt.

– Hát… – kezdett bele a vallomásba lehorgasztott fejjel – te olyan jó fej vagy, Lucas! Sean meg a többi srác is így gondolja. Úgyhogy… az jutott eszembe… mi lenne, ha… te volnál az… izé… apukám.

– Az apukád? – hüledezett a férfi. Fogalma sem volt, hogy a gyerek így érez iránta, és sajogni kezdett a szíve.

– Igen, az én apukám. De a mama azt mondta, csak barátok vagytok, ezért Seannal kitaláltuk, hogy ha kénytelenek lennétek több időt együtt tölteni, talán megkedvelnétek egymást. És akkor… lehetnél az apukám.

– Ez igazán megtisztelő és megható, Rusty, de nem értem, mi köze ennek a,…

– Mondd el, Rusty, mondd csak el! – szólt közbe Katie feldúltan, de azért átkarolta a fia vállát.

– Hát… bementünk néhány házba Seannal. Nem akartunk semmi rosszat! Csak arra gondoltunk, ha azt hiszitek, hogy betörések történnek, akkor többet kell találkoznod a mamával, mert ő csinálja a rendőrségi rovatot, és ha többet találkoztok, akkor… akkor te is megszereted őt.

Lucas szívében túlcsordultak az érzelmek. Egy pillanatra behunyta a szemét, mély lélegzetet vett, aztán kitárta a karját.

– Gyere ide, fiam!

Hogyne szeretné ezt a gyereket, aki ugyanazt akarja, amire ő vágyik, hogy szerető családja legyen? Nem helyettesítheti az elvesztett fiát, őt senki sem pótolhatja, de annak sincs semmi értelme, hogy ne szeresse ezt a fiúcskát, akinek szüksége van rá. Rusty őt választotta! Ő pedig észre sem vette ezt a kitüntető figyelmet, annyira elvakította a saját fájdalma.

– Sajnálom – hüppögött a gyerek. – Nem akartam semmi rosszat, csak azt…, hogy te legyél az apukám!

Lucas addig ringatta, míg a gyerek lassan megnyugodott. Akkor az inge sarkával megtörölte a fiú arcát, aztán az ölébe ültette.

– Ide figyelj, Rusty! Amit Seannal tettetek, az hiba volt. Nagy hiba.

– Tudom – szipogott a gyerek. – De nem gondoltam, hogy ekkora ügy lesz belőle.

– Mindig gondolnod kell a tetteid következményeire! Mi lett volna, ha valaki otthon van, amikor bementek a házába? És ha fegyver van nála?

– Fegyver? – Rusty megborzongott. – Ez eszembe sem jutott!

– Pontosan erről van szó. Értem, hogy jó szándék vezérelt, de ez nem elég. Mindig számolnod kell a következményekkel. Egy rossz döntés örökre tönkreteheti az életedet.

– Úgy érted… valaki ránk lőhetett volna?

– Vagy lelőtt volna – mondta Lucas csendesen, és érezte, hogy a gyerek összerezzen. – Rusty, ígérd meg nekem, hogy soha többé nem teszel ilyet! Ígérd meg, hogy nem hagyod magad belerángatni olyasmibe, amiről a szíved mélyén tudod, hogy nem helyes! Mert amit teszel, azért felelősséget viselsz, érted? Felelős vagy a jó és a rossz cselekedeteidért egyaránt. Szóval, megígéred?

– Igen. – Rusty szipogott kicsit. – Megígérem.

– És ígérd meg, hogy soha nem teszel semmit anélkül, hogy előtte alaposan végiggondolnád az összes lehetséges következményt! Megígéred?

– Aha.

– És végül ígérd meg, hogy soha nem teszel semmi olyat, ami ellentétes a törvénnyel! Megígéred?

– Megígérem.

– Helyes. Végtére is, hogy nézne ki, ha a rendőrfőnök fia dutyiba kerülne? Nem tenne jót a hírnevemnek, nem igaz?

– De… – Rusty felkapta a fejét. – A rendőrfőnök fia…? – ismételte reménykedve. – Azt akarod, hogy a… fiad legyek?

– Ha kellek neked. Pontosabban neked és anyukádnak – tárta ki a másik karját is a férfi. – Látod, ha megkérdezel, megmondtam volna, hogy nincs szükség mesterkedésre ahhoz, hogy megszeressem a mamádat. – Pillantása találkozott a nőével, aki könnybe lábadt szemmel jött oda hozzájuk. – Szeretem őt, mindennél jobban. És téged is szeretlek, fiam.

– Én is szeretlek! – hüppögött Rusty.

Katie átölelte és megcsókolta mindkettejüket.

Lucas behunyta a szemét. Szeretet árasztotta el a szívét, csordultig megtöltötte az ott tátongó fájdalmas űrt. Erősen magához szorította a nőt és a gyereket.

– Szeretlek mindkettőtöket!

– Izé… – Rusty elhúzódott kissé. – Meg fogtok büntetni?

Katie és Lucas összenézett.

– Az biztos. Ezt hívják úgy, hogy viseled a felelősséget a tetteidért.

Rusty elkámpicsorodott.

– Elmondjátok Sean szüleinek?

– Nem. Mi nem mondjuk el. Te fogod. Most mindjárt átmegyünk Seanékhoz. Aztán elugrunk vacsorázni, és közben megbeszéljük az esküvőt. Meg a büntetésedet.

Később, amikor Rusty már aludt, Katie és Lucas letelepedett a kanapéra.

– Biztos vagy benne? Úgy értem… kettőnket illetően? – firtatta a nő, és a férfi vállára hajtotta a fejét.

Lucas megfogta a kezét, csókot lehelt rá, és elmosolyodott.

– Soha nem voltam még ennyire biztos semmiben. Az élet hozhat váratlan fordulatokat, de azért még elérhetjük, amire vágyunk, ha keményen dolgozunk érte. És ha képesek vagyunk megbocsátani. Önmagamat hibáztattam a családom haláláért, és azt hiszem, ez természetes is. Aztán egy nagyon kedves és okos illető figyelmeztetett, hogy ideje lenne megbocsátanom magamnak, mert a családom is azt szeretné, ha boldog lennék. Akkor nem hittem neki, pedig igaza volt. – Mosolyogva nézett a nő szemébe. – A szerelem annyit tesz, hogy legyőzöd a félelmet, vállalod a kockázatot. Ahogy Rusty vallomását hallgattam, rájöttem, hogy megkaphatom mindazt, amire vágytam, családot, szerelmet, gyereket. Csak ki kellett tárnom a szívemet, és ti betöltöttétek… No és te? Te biztos vagy magadban?

– Csak téged idézhetlek – kuncogott a nő. – Sosem voltam még ennyire biztos semmiben. Jed halála után megfogadtam, hogy nem teszem ki magam annak a veszélynek, hogy fájdalom ér. Sem Rustyt. Aztán beléptél az életünkbe, és meghoztad a reményt és a szerelmet. – Elhallgatott, és még közelebb bújt a férfihoz. – Szerintem mindketten jól jártunk. Lucas – folytatta kis tétovázás után –, kérdezhetek valamit?

– Most olyan vagy, mint Rusty. Persze, kérdezz csak!

– Mondd, van kedvenc neved? Például egy kislánynak?

– Vicces, hogy ezt kérdezed, mert egész este az jár az eszemben, milyen jó lenne, ha születnének még gyerekeink. Főleg egy kislány.

– Tehát szeretnél még gyereket.

– Minél többet!

– És mi lenne a neve annak a kislánynak?

– Ki ne nevess! Valahogy mindig tetszett nekem a Savannah név.

– Savannah, hm. Hát, kedvesem, lehet, hogy a vágyad hamarabb teljesül, mint hinnéd – kuncogott Katie, és átkarolta a férfi nyakát.

Majd később, ha már biztosan tudja, hogy gyermeket vár, elmondja neki. Egyelőre az a fontos, hogy Lucas szereti őt, és egy család lesznek. Elmúlt a szívéből minden fájdalom, és átadta helyét a végtelen, éltető szerelemnek.