Emma épp elég katasztrófafilmet látott már ahhoz, hogy amikor a repülőgépe viharba kerül, azonnal tudja, le fognak zuhanni. A halál közelsége különös reakciót vált ki belőle: minden, addig féltve őrzött titkát rázúdítja a mellette ülő, jóképű, ám vadidegen férfira. Mesél neki a szüzessége elvesztéséről, a pasijáról és a szülei aranyhaláról, megosztja vele a tangákról alkotott véleményét, sőt leszbikus álmait sem felejti ki a felsorolásból. Az utolsónak szánt gyónásba azonban apró hiba csúszik: a gép gond nélkül földet ér. Mikor Emma rájön, hogy földi pályafutása még nem ért véget, csak egy dolgot akar. Minél előbb hazamenni, és soha többé nem találkozni a kedves, és most már minden titkát ismerő idegennel. Az élet azonban mást tartogat számára…

H-nak,

aki előtt semmi titkom nincs.

Vagy legalábbis nem sok.

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönet illeti meg Mark Hedleyt, Jenny Bondot, Rosie Andrews-t és Olivia Heywoodot nagylelkű tanácsaikért.

Hálám örökké üldözni fogja Linda Evanst, Patric Plonkington-Smythe-t, Araminta Whitleyt és Celia Hayleyt, a fiaimat és a szerkesztőséget.

1.

Természetesen vannak titkaim. Miért ne lennének? Mindenkinek vannak. Ez teljesen normális. Nekem sincs több mint másnak.

Most nem az eget-földet rengető titkokról beszélek. Nem az elnök tervezi Japán lebombázását, s nem csupán Will Smith tudja megmenteni a világot. Az én titkaim normális, hétköznapi kis titkok.

Vegyünk néhány példát, csak úgy kapásból:

1. A Kate Spade márkájú táskám hamisítvány.

2. Imádom az édes sherryt, ami az univerzum legkevésbé menő itala.

3. Gőzöm sincs arról, mi a NATO, vagy mi a célja.

4. 68 kiló vagyok, nem 61, ahogy a fiúm, Connor hiszi. (Mentségemre mondom, épp fogyókúrázni szándékoztam, amikor ezt elmondtam neki. Különben is, mi az a hét kilócska ide vagy oda?)

5. Magamban Connort mindig is Kenhez hasonlítottam. Mármint a Barbie baba fiú megfelelőjéhez.

6. Néha a legszenvedélyesebb szeretkezés közepette is nevetni támad kedvem.

7. A vendégszobában vesztettem el a szüzességem Danny Nussbaummal, miközben apa és anya a földszinten a Ben Hurt nézte a tévében.

8. Megittam azt a bort, amit apa félretett húsz évre.

9. Sammy, az aranyhalunk nem ugyanaz, mint amelyet a szüleim átadtak megőrzésre egyiptomi útjuk előtt.

10. Mikor a munkatársnőm, Artemis úgy istenigazából felbosszant, narancslével öntözöm meg a cserepes virágát (nagyjából naponta).

11. Egyszer különös leszbikus álmot láttam, amelyben a lakótársnőm, Lissy is szerepelt.

12. A tangabugyim túl szoros.

13. A lelkem mélyén mindig is ott élt a hit, hogy más vagyok, mint a többiek, s a sarkon túl csodás új élet vár rám.

14. Sejtelmem sincs, miről hadovál ez a szürke öltönyös alak az orrom előtt.

15. Ráadásul a nevét is elfelejtettem.

Jó, mindössze tíz perce ismerem.

– Hiszünk a logisztikai meggondolású szövetségekben – mondja az ürge orrhangon -, mind a szintünk alatt és fölött.

– Tökéletesen egyetértek! – felelem sugárzón, mintha csak azt mondanám: – Hát nem így gondolja-e mindenki?

Az ég szerelmére, mit jelent az, hogy „logisztikai"?

Istenem! Mi lesz, ha megkérdik tőlem? Elvégre is marketingszakember vagyok, vagy nem? Nyilvánvalóan tudnom kéne az efféléket.

Nos, ha még egyszer meghallom ezt az átkozott szót, másra terelem a témát. Vagy azt mondom, poszt-logisztikus vagyok. Valami ehhez hasonlót.

A lényeg, hogy magabiztos és szakszerű maradjak. Megy ez nekem. Ez az én nagy pillanatom, csak nem fogom elrontani?!

A Glen Oil glasgowi székházának egyik irodahelyiségében ülök. Ahogy elnézem az ablaküvegről visszaverődő képet, igazi vezető üzletasszonynak festek. A hajamat kiegyenesítettem. Diszkrét fülbevalót viselek, a „Hogyan szerezzünk állást"-féle cikkek ajánlgatnak ilyeneket. Ráadásul a vadiúj pepita kiskosztümöm van rajtam. (Mondjuk, majdnem új. A Rákkutató használtruha kereskedésben vettem. Egy gombot rávarrtam, különben alig látszik, hogy nem új.)

A Panther Corporation képviseletében vagyok itt, ez a munkahelyem. A találkozó célja, hogy tető alá hozzuk az új, áfonya ízesítésű Panther Prime sportital és a Glen Oil közös hirdetési kampányát. Ma reggel csak ezért repültem ide Londonból. (A cég fizette a jegyet meg mindent!)

Alig érkeztem meg, a Glen Oil marketingesei rákezdtek a rongyrázásra. Egymással versengve sorolták a légi mérföldeket és washingtoni útjaikat. Azt hiszem, egész meggyőzően blöfföltem. (Kivéve, amikor azt mondtam, hogy Concorde-dal repültem Ottawába. Mint kiderült, nincs ilyen ottawai járat.) Az igazság az, hogy életemben először vagyok üzleti úton.

Oké. A helyzet az, hogy ez életem első üzletkötése. Úgy ám! Tizenegy hónapja dolgozom marketingasszisztensként a Panther Corporationnél, s mostanáig csak másolatokat gépeltem, találkozókat szerveztem meg másoknak, szendvicseket készítettem, és elhoztam a főnököm ruháját a vegytisztítóból.

Ez tehát az én nagy lehetőségem. Titokban abban reménykedem, ha minden jól megy, talán még elő is léptetnek. Az álláshirdetés, amelyre jelentkeztem, „egy éven belüli előléptetést" emlegetett. Hétfőn lesz az éves értékelésem a főnökkel, Paullal. Megnéztem a kollektív szerződésben, mit értenek itt „értékelés" alatt. Nos, ezt olvastam: „eszményi alkalom előléptetések megbeszélésére".

Előléptetés! Már a gondolatára is a sóvárgás ismerős érzése hasít a mellkasomba. Végre megmutathatnám apának, hogy nem vagyok örök vesztes. Meg anyának, meg Kerrynek. Mondjuk, hazamennék, és félvállról odavetném nekik: „Mellesleg, marketingmenedzserré léptettek elő."

Emma Corrigan, marketingmenedzser.

Emma Corrigan, alelnök (marketingcsoport).

Már ha ma minden jól megy. Paul azt mondta, a dolog le van rendezve, nekem mindössze annyi a teendőm, hogy kezet rázzak. Ennyi csak kitelik tőlem. Eddig, azt hiszem, semmi gond.

Jó, a 90 százalékát nem értem annak, amit ezek összehordanak. De hát a francia szóbelimen sem sokat kapiskáltam, mégis B osztályzatot kaptam.

– Újra címkézés.... elemzés... költséghatékonyság...

A szürke öltönyös fickó tovább kántál valamiről. Mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga, kinyújtom a kezem, és magam felé húzom a névjegykártyáját.

Doug Hamilton – ez áll rajta. Helyes. Majd igyekszem az agyamba vésni. Doug mint dög. Gyerekjáték. Egy kutyatetem jelenik meg lelki szemeim előtt.... Nem ez kissé beteges.

Oké, felejtsük el! Inkább leírom.

A jegyzetfüzetembe lekörmölöm, hogy Doug Hamilton, meg hogy „átcímkézés". Idegesen megrázom magam. Egek, a bugyim igazán kényelmetlen. Úgy értem, a tanga a legjobb esetben is borzasztó viselet, ez azonban a rosszabbakon is túltesz. Talán mert két számmal kisebb a kelleténél.

Ez meg azért van, mert Connor vette, aki 61 kilót mondott be az elárusítónőnek. Mire az kiötölte, hogy nyolcas lehet a méretem. Nyolcas!

(Őszintén, azt hiszem, kiszúrt velem az a nő. Tudhatta volna, hogy füllentek.)

Nos, karácsonykor, mikor odaadtuk egymásnak az ajándékainkat, én ezt a bombázó rózsaszín selyemcsodát húztam elő a dobozából. Nyolcas méretben. Alapjában véve két választásom volt:

A változat: Bevallom az igazságot, például így: „Ez bizony túl kicsi, az én méretem tizenkettes, és különben sem 61 kiló a súlyom." Vagy...

B változat: Belegyömöszölöm magam a bugyiba.

Egészen jól ment. Utána alig lehetett észrevenni a vörös bevágást a bőrömön. Mindössze azt nem volt szabad elfelejtenem, hogy villámgyorsan minden árcédulát kivágjak a ruháimból, nehogy Connor rájöjjön a turpisságra.

Mondanom sem kell, később egyszer sem vettem fel ezt a bugyogót. Néha-néha kihúzom a fiókot, és elgyönyörködöm benne; megcsodálom, milyen drága. Közben azt gondolom: „Ugyan már, nem is lehet olyan szűk". És belepréselem magam. Ma reggel is ez történt. Még azt is elhatároztam, hogy fogyókúrázni fogok, mert nem is volt olyan rossz érzés viselni.

Milyen hígeszű idióta is vagyok!

– ...sajnos az átcímkézés óta... alapvetően át kell gondolnunk... alternatív kölcsönkapcsolatokban kell gondolkodnunk...

Egész idáig csak ültem ott, és bólogattam. Közben arra gondoltam, ez az üzleti hadova igazán könnyű. Most azonban Doug Hamilton szavai kezdenek beszivárogni a tudatomba. Miről gagyog ez az alak?

– ... két ilyen összeegyeztethetetlen termék egybeolvasztása ...

Vajon mit akar mondani azzal, hogy „összeegyeztethetetlen"? Meg hogy „alapvetően át kell gondolnunk"? Hirtelen belém hasít a félelem. Talán nem csupán a száját jártatja ez a fickó, talán tényleg mond valamit. Jól van, odafigyelek.

– Nagyra értékeljük, azt a hathatós kölcsönkapcsolatot, amelyet a Panther és a Glen Oil a múltban ápolt – folytatja Doug Hamilton. – Abban azonban bizonyára egyetért velünk, hogy szemlátomást ellenkező irányba tartunk.

Ellenkező irányba?

Csak nem erről beszélt egész idő alatt?

Idegesen összerándul a gyomrom.

– Bocsásson meg, Doug – szólalok meg a lehető legoldottabb hangsúlyommal. – Természetesen csupa fül voltam eddig – nyájasan elmosolyodok, ahogy a profik szoktak egymás között. – Mégis, ha át tudnánk gondolni a helyzetet, hogy valamennyi érintett fél jól járjon...

Kis híján letérdelek előtte.

Doug Hamilton meg a másik fickó összenéznek.

– Aggódunk kissé a márkához fűződő értékek miatt – mondja végül Doug Hamilton.

– A márkához fűződő értékek miatt? – visszhangzom tanácstalanul.

– A termék értékei miatt – mondja, és furcsálló tekintetet vet rám. – Mint az előbb kifejtettem volt, pillanatnyilag átcímkézzük a termékeinket itt, a Glen Oilnál. Új imázsunk a megbízható benzin, amint azt a most bevezetendő liliomos lógónk is sejtetni engedi. Úgy érezzük ezért, hogy a Panther Prime túl agresszív hozzánk a maga sportot és versenyt hangsúlyozó szlogenjeivel.

– Agresszív? – meredek rá megrökönyödve. – De hát ez csak... egy gyümölcsital.

Ennek semmi, semmi értelme. A Glein Oil füstöt okádó, környezetet romboló benzingyár. A Panther Prime ezzel szemben ártatlan áfonya-ízesítésű ital. Hogyan nevezhetik túl agresszívnek?

– Az érték, amiket hordoz – int a pasi az asztalon heverő reklámfüzetek felé. – Sebesség. Férfiasság. Elit. Már maga a szlogen – „Ne állj meg!" – is szemet szúr. Őszintén szólva az egész idejétmúlt kissé – vállat von. – Egyszerűen nem hiszünk a közös

vállalkozás sikerében.

Nem, ez nem lehet igaz! Nem vonulhatnak ki az üzletből. A cégnél mindenki azt hiszi majd, hogy az egész az én hibám. Azt gondolják, én, a kis hülye szúrtam el az üzletet.

A szívem a torkomban dobol, az arcom lángol. Nem hagyhatom annyiban! De hát mit is mondhatnék? Nem számítottam erre. Paul azt mondta, mindent elrendezett, nekem mindössze annyi a dolgom, hogy kezet rázzak a hapikkal.

– Természetesen még egyszer megvitatjuk a kérdést a végső döntés előtt – hallom Dougot, aki halványan rám mosolyog. – Mint mondottam, szeretnénk tovább ápolni kapcsolatainkat a Panther Corporationnel, ezért ez a találkozás semmiképpen

nem volt hiábavaló.

Ezzel hátralöki a székét.

Nem hagyhatom, hogy a mostani lehetőség kicsússzon a kezem közül! Meg kell próbálnom meggyőzni őket. Be kell zárnom az üzletet.

Úgy értem, le kell zárnom.

– Várjanak! – hallom a saját hangomat. – Várjanak... egy pillanatig! Mondanék még egyet-mást.

Az íróasztalon ott árválkodik egy dobozos Panther Prime, én pedig megragadom, hogy ösztönzést merítsek. Húzom az időt. Felállok, a szoba közepére lejtek, és magasba emelem a dobozt, hogy mindenki lássa.

– A Panther Prime... sportital.

Elhallgatok, szavaimat udvarias hallgatás fogadja. Érzem, hogy tüzel az arcom.

– Izé... és nagyon... nagyon...

Egek, mit művelek én itt?

Rajta, Emma! Gondolkodj! Gondolj a Panther Prime-ra... a Panther Colára... gondolkodj... gondolkodj...

Igen, persze!

Oké, kezdjük elölről!

– Amióta az 1980-as évek végén piacra dobtuk a Panther Colát, a Panther-italok egyet jelentettek az erőnléttel, izgalommal és minőséggel – hadarom.

Istennek hála eszembe jutott a Panther Cola marketinges hablatya. Milliószor gépeltem ki, nem volna meglepő, ha álmomból felébresztve is kívülről fújnám.

– A Panther-italok a marketing ritka csodái – folytatom. – A Panther-jelleget az egész világon elismerik, s klasszikus jelmondatunk – „Ne állj meg!" – az idők folyamán közmondássá lett. Mi most kivételes lehetőséget ajánlunk a Glen Oilnak, hogy csatlakozzon világhírű, első osztályú márkánkhoz.

Kezdek megtáltosodni. Széles léptekkel járkálok az asztal körül, miközben a dobozzal hadonászom.

– Aki Panther egészség-italt vásárol, azt jelzi ezzel, hogy kizárólag a legjobbat választja. – Másik kezemmel rácsapok a dobozra. – Ez a fogyasztó a legjobbat várja el energia-italától, a legjobbat várja el a benzinétől, a legjobbat várja el önmagától.

Szinte szárnyalok! Fantasztikus vagyok! Ha Paul most látna, a helyszínen előléptetne!

Az íróasztalhoz megyek, és a szeme közé nézek Doug Hamiltonnak.

– Mikor a Panther vásárlója kinyit egy ilyen dobozt, választásával elmondja a világnak, kicsoda ő valójában. Arra kérem a Glen Oilt, válasszon hasonlóképpen!

Szónoklatom végén az íróasztal közepére csapom a dobozt, a gyűrűs nyitóért nyúlok, és hűvös mosollyal kihúzom.

A széndioxid nyomására úgy spriccel szét az áfonyás lé, akár egy vulkánkitörés.

Végigcsorog az asztalon, eláztatja a papírokat, élénkvörös színűre festi az itatóspapírokat... és jaj, nem... lefröcsköli Doug Hamilton ingét.

– Az anyját! – hüledezem. – Úgy értem, igazán sajnálom...

– Jesszusom! – morogja Doug Hamilton bosszúsan. Feláll, és zsebkendőt halász elő a zsebéből.

– Benn marad ez a pecsét?

– Hát... – ragadom meg gyámoltalanul a dobozt -, nem is tudom.

– Hozok egy törülközőt – szólal meg a másik pasi is, és talpra ugrik.

Az ajtó bezárul mögötte. Néma csönd borul a helyiségre, csupán a padlóra csurgó lé cuppogása hallatszik.

Égő arccal Doug Hamiltonra meredek, fülemben dobol a vér.

– Kérem – mondom, és megköszörülöm a torkomat. – Ne mondja meg a főnökömnek!

A végén csak elszúrtam. Miközben a glasgowi reptér csarnokában battyogok, a világ ökrének érzem magam. Doug Hamilton egészen rendesen viselkedett a végén. Azt mondta, biztos benne, hogy a pecsét kijön majd, és megígérte, hogy nem szól Paulnak a történtekről. Az üzlet dolgában azonban nem tágított.

Az első nagy tárgyalásom. Az első nagy lehetőségem... és én elbaltázom. A legszívesebben feladnám az egészet. A legszívesebben felhívnám a céget: „Ez és ez van, soha többé nem láttok, és mellesleg én voltam az, aki tönkrevertem a fénymásolót."

Mégsem tudom megtenni. Négy év leforgása alatt ez a harmadik állásom. Nem hagyhatom ott, saját jól felfogott érdekemben. Az önbecsülésem érdekében. Meg azért is, mert négyezer fonttal lógok apunak.

– Nos, mivel szolgálhatok? – kérdezi egy ausztrál fickó, mikor kábán felnézek.

A gépem egy óra múlva indul, és én egyenesen a bárban kötöttem ki.

– Hmmm... – teljesen üres az agyam. – Izé... fehérbort kérek. Nem, inkább vodkát tonikkal. Köszönöm.

Amíg a csapos kitölti az italomat, leplattyanok megint a bárszékre. Két üléssel odább mellém telepszik egy copfos légikisasszony. Rám mosolyog, és én is megkockáztatok egy futó mosolyt.

Gőzöm sincs másoknak miért sikerül minden, tudja a fene, hogyan csinálják. Vegyük példának okáért régi barátnőmet, Lissyt. Amióta az eszét tudja, ügyvéd akart lenni... és lássanak csodát, az is lett, sikkasztási ügyekkel foglalkozik. Én azonban úgy fejeztem be a főiskolát, hogy sejtelmem sem volt, mit is akarok. Először ingatlanügynöknek szerződtem, de csak azért, mert mindig is szerettem a szép házakat, meg aztán ott volt ez a vörösre lakkozott körmű – király egy köröm volt, mondhatom! – nőci az állásbörzén, aki azt mondta, annyira megszedte magát, hogy negyvenévesen vissza tud majd vonulni.

Ám abban a minutában, amint elkezdtem a munkámat, meg is utáltam. Utáltam a munkatársaimat. Utáltam olyanokat mondani, hogy „gyönyörű kilátás". Azt is utáltam, hogy mikor a vevő előállt azzal, hogy 300 000-e van, mi minimum 400 000-re becsültük a ház árát, s a tetejében le is néztük a nyomorultat, amiért ekkora csődtömeg, hogy csak ennyit tudott összekaparni.

Ezért fél év után bejelentettem otthon, hogy pályát módosítok, és inkább kitanulom a fotós szakmát. Nagyszerű pillanat volt, akár egy film hatásos jelenete vagy ilyesmi. Apu fedezte a fotótanfolyam és a masina költségeit, én pedig készen álltam arra, hogy új életet kezdek, egy fotóművész magasba ívelő pályáját...

Az volt csak a baj, hogy nem egészen így történt.

Először is, van fogalmuk arról, mennyi a fizetése egy fotóssegédnek?

Nos, a nullával egyenlő.

De nem bántam volna ezt sem, ha bárhol találok magamnak állást.

Mélyet sóhajtok, s bánatos ábrázatomat tanulmányozom a bártükörben. A hajam, amit reggel szérummal egyenesítgettem ki, göndören bongyorodik a fejemen. Én már csak ilyen vagyok. Tipikus.

Legalább nem én vagyok az egyetlen, aki semmire sem vitte. A tanfolyam nyolc résztvevője közül az egyik azonnal befutott, s most a Vogue-nak meg hasonlóknak dolgozik. Egy másikból esküvői fényképész lett. A harmadik viszonyt kezdett a tanárunkkal, a negyedik világ körüli útra indult, az ötödik gyereket szült, a hatodik a Snappy Snaps-nél helyezkedett el, a hetediket a Morgan Stanley alkalmazta.

Időközben egyre jobban eladósodtam, ezért olyan állás után néztem, ahol pénzt is látok. Végül tizenegy hónappal ezelőtt a Panther Corporation felvett marketingasszisztensnek.

A csapos elém teszi a vodkát és tonikot, és fürkésző tekintetet vet rám.

– Fel a fejjel! – mondja. – Lesz ez még így se.

– Köszönöm – mondom hálásan, és belekortyolok az italba, így már jobb egy kicsit. A második kortynál tartok, amikor megszólal a mobilom.

Idegesen összerándul a gyomrom. Ha a cég az, úgy teszek, mintha meg sem hallanám.

De nem az, a parányi képernyőn a lakásom száma jelenik

– Szia – mondom, miután benyomtam, a zöld gombot.

– Szia! – hallom Lissy hangját. – Csak én vagyok! Na, hogy ment?

Lissy a szobatársam, és a legrégibb barátnőm. Sűrű, sötét haja van, az IQ-ja a hatszázat veri, s ő a világ legkedvesebb teremtése.

– Katasztrofálisan – lehelem elhalóan.

– Miért, mi történt? Nem kötötted meg az üzletet?

– Nem. A tetejében áfonyás italba fullasztottam a Glen Oil marketingigazgatóját.

A szemem sarkából látom, hogy a légikisasszony elfojt egy mosolyt, én meg érzem, amint elpirulok. Oltári! Most már az egész világ tud a balesetemről.

– Nagy ég! – szinte látom, mint veszi sorra Lissy, amivel megvigasztalhat. – No, legalább megjegyeznek maguknak – mondja végül.

– Na igen – morgom borúsan. – Volt telefonom?

– Ja, az nem.... Úgy értem, apád telefonált, de... tudod, nem volt... – hímez-hámoz a lakótársnőm.

– Lissy! Mit mondott?

– Úgy tűnik, az unokanővéred nyert valami szakmai díjat – érkezik a válasz hosszas hallgatás után, csaknem bocsánatkérően. – Szombaton ünneplik meg, a mamád születésnapjával egy időben.

– Á, nagyszerű!

Még jobban magamba roskadok a székemen. Pont erre volt szükségem. Hogy az unokanővérem, Kerry győztesen magasba emeljen valami ezüstserleget, amellyel a világ legjobb utazásszervezőjét, a világ megváltóját jutalmazzák.

– És hívott Connor is. Kérdezte, hogy ment az üzlet – hadarja Lissy. – Igazán nagyon cuki volt, azt mondta, nem akart felhívni a mobilodon, nehogy zavarjon az üzletkötésben.

– Tényleg?

Ma először kerekedik jó kedvem.

Connor. A kedvesem. Az én drága, gondoskodó kedvesem.

– Annyira aranyos! – folytatja Lissy. – Azt mondja, a délutánját mindenestől lefoglalja ugyan valami nagy megbeszélés, a fallabda-edzést azonban kihagyja miattad. Azt kérdi, nem volna-e kedved ma este vele vacsorázni?

– Ó – mondom kellemesen meglepve. – Persze, az nagyon jó lesz. Kösz, Lissy.

Kikapcsolom a mobilt, újra belekortyolok a vodkába, és máris sokkal, de sokkal jobban érzem magam.

A kedvesem.

Nagyon igaza van Julie Andrews-nak. Amíg a kutya harap, és a méhecske csíp... nem felejtem, hogy van egy kedvesem. Ha erre gondolok, nem is tűnik olyan elfuseráltnak a világ.

Vagy hogy is mondta?

És nem akármilyen fiúm van, nem ám! Magas, fess, okos, akit a Heti Marketing Híradó „a marketingkutatás egyik legnagyobb ígéretének" nevezett.

A vodkámat szürcsölgetve hagyom, hogy Connor körül keringő gondolataim elöntsék az agyamat, és megvigasztaljanak. Ahogy szőke haja felragyog a napsütésben, meg a mindig mosolygós arca! Ahogy a minap valamennyi softwaremet felturbózta a számítógépemen, a tudtom nélkül, és ahogyan...

Több nem jut eszembe. Nevetséges! Úgy értem, Connor tele van csodálatos jellemvonásokkal. A... hosszú lába. Igen. Meg a széles válla. Aztán milyen odaadóan ápolt, amikor influenzás lettem! Úgy értem, hány hímneműtől várhatja el ezt az ember manapság? Na igen.

Annyira szerencsés vagyok. Igen, bizony.

Elteszem a mobilt, lesimítom a hajam, és a bárpult fölött függő órára pillantok. Negyven perc van hátra az indulásig. Nem is olyan sok. Ideges bizsergést érzek a bőrömön, mintha kis bogarak szálltak volna meg, és egy hajtásra kiiszom, ami a poharamban maradt.

Nem lesz semmi baj, mondom magamnak milliomodszor. Az égvilágon semmi.

Nem is ijedtem be, csak éppen... csak éppen...

Na jó, beijedtem.

16. számú titok. Félek a repüléstől.

Ezt még soha nem árultam el senkinek, olyan bénán hangzik. Úgy értem, nincs fóbiám vagy ilyesmi. Nem arról van szó, hogy fel sem merek szállni egy gépre. Csak... ha egy mód volna rá... inkább maradnék a földön.

Régen nem féltem semmitől. Az elmúlt néhány évben azonban fokonként egyre idegesebb lettem. Tudom, hogy a félelmeimnek nincs semmi alapja. Ezreket ismerek, akik naponta repülnek. A repülés végső soron biztonságosabb, mint az ágyunkban heverni. Egy repülőszerencsétlenségnek sokkal kisebb az esélye, mint... hogy megfelelő pasira akadjon az ember Londonban, vagy efféle.

Ennek ellenére nem csípem a dolgot.

Talán lehörpintek még egy pohárkával.

Mire a járatunkat szólították, megittam két további vodkát. Most sokkalta jobban érzem magam. Úgy értem, Lissynek igaza van. Így legalább megjegyeznek maguknak, nem igaz? Legalább felfigyelnek rám. Megragadom a bőröndömet, és amint a kapu felé sietek, majdnem úgy érzem magam ismét, mint egy magabiztos üzletasszony. Néhányan rám mosolyognak, amint elhaladok mellettük, én pedig szélesen visszamosolygok. Közben meleg baráti érzés önt el. Na látják! Nem is olyan rossz a világ. Minden attól függ, hogyan állunk hozzá. Az életben minden megtörténhet, nem igaz? Az ember soha nem tudhatja, mi várja a következő sarkon.

A repcsi bejáratához érek, már itt is az ajtó, elveszik tőlem a beszállókártyát. A copfos légikisasszony kerül elém, aki a bárban mellettem üldögélt.

– Jó napot, újra! – mosolygok rá. – Micsoda véletlen!

A légikisasszony rám bámul.

– Jó napot. Hmm...

– Mi a baj?

Vajon miért méreget olyan zavartan?

– Ne haragudjon. Csak azt akartam mondani... nem tudja, hogy... – és sután a cicimre mutat.

– Mi történt? – kérdezem nyájasan.

Lenézek magamra, és ereimben meghűl a vér.

A selyemingem kigombolódott valahogyan útközben. Három gomb. Az egész cicim kilátszik.

A melltartóm. A rózsaszín, csipkés melltartóm. Amit megfestett kissé a mosás.

Hát ezért mosolyogtak rám annyian! Nem azért, mert a világ olyan jó hely, hanem mert én vagyok a rózsaszín melltartós csaj, akinek megfestődött kissé a cicitartója.

– Köszönöm – motyogom, és ügyetlenül összegombolom az ingem. Arcom lángol a megaláztatástól.

– Nem ez volt élete legjobb napja, ugye? – kérdi a légikisasszony együtt érzően, miközben a beszállókártyámért nyúl. – Bocsásson meg, hogy akaratlanul is kihallgattam.

– Semmi baj – eresztek meg egy félmosolyt. – Nem, határozottan nem ez életem legjobb napja.

Rövid szünet következik, miközben a légikisasszony a beszállókártyámat tanulmányozza.

– Tudja mit! – mondja aztán halkan. – Mit szólna hozzá, ha itt a fedélzeten magasabb kategóriába osztanám?

– Mibe? – meredek rá üveges szemmel.

– Nézze, szüksége van egy kis lazításra.

– Tényleg? De... meg tudja csinálni?

– Ha van üres helyünk, igen. Kellő tapintattal persze. Különben is, ez az út olyan rövid – cinkos mosolyt villant rám. – De ne mondja el senkinek, rendben?

A gép elülső részébe vezet, és egy nagy, széles, kényelmes ülésre mutat. Életemben nem volt még ilyen jó dolgom! Alig hiszek a szememnek.

– Ez az első osztály? – suttogom, miközben szemügyre veszem az elegáns luxuskörnyezetet.

Tőlem jobbra egy fess öltönyös pasi a laptopját veri, a sarokban meg két idős hölgy teszi fel a fejhallgatót.

– Nem, ez az üzleti szakasz. A gépünkön nincs első osztály – ismét felemeli a hangját: – Minden rendben lesz?

– Igen, tökéletes! Nagyon szépen köszönöm.

– Szívesen – újra elmosolyodik, és ellibeg, én meg az előttem lévő ülés alá gyömöszölöm a bőröndömet.

Hú! Ez ám nem semmi! Nagy, széles ülések, lábtámaszok meg minden. Csodás utam lesz, az első pillanattól az utolsóig, mondom magamnak ellentmondást nem tűrően. Közönyösen a biztonsági övért nyúlok, és becsatolom, miközben igyekszem nem tudomást venni gyomrom remegéséről.

– Kér pezsgőt?

Új ismerősöm, a légikisasszony az, aki most sugárzóan lemosolyog rám.

– Pompás volna. Köszönöm!

Pezsgő!

– És önnek hozhatok, uram?

A mellettem ülő pasas eddig fel sem nézett. Farmert és kopott pulóvert visel, s kibámul az ablakon. Miközben megfordul, hogy válaszoljon, sötét szempárt és borostát pillantok meg; homlokát mély barázdák szántják.

– Nem, köszönöm. Mindössze egy brandyt kérek.

A hangja száraz, a kiejtése amerikaira vall. Már majdnem megkérdezem udvariasan, honnan való, ő azonban rögvest hátat fordít, és ismét kibámul az ablakon.

Nagyon helyes, gondolom, mert az igazat megvallva én sem vagyok beszédes kedvemben.

2.

Oké. Az igazság az, hogy nagyon nem tetszik ez nekem. Tudom, hogy ez az üzleti szakasz, tudom, hogy csodás luxus vesz körül. A gyomromat azonban továbbra is görcsbe rántja a félelem. Felszállás közben behunyt szemmel számoltam, nagyon lassan. Valamennyire használt. Háromszázötven körül azonban kifogytam a szuszból. Most tehát csak üldögélek itt, a pezsgőt kortyolgatom, és egy cikket olvasok a Cosmóban, aminek a címe: „Mi az a harminc dolog, amiről nem jó lemaradni harmincéves korunk előtt". Mindent megteszek, hogy úgy fessek, mint egy laza marketinges felsővezető, akinek meg se kottyan, hogy az üzleti szakaszban utazik. Csakhogy, nagy ég, minden apró hangra összerezzenek, a gép apró megingásaitól pedig elakad a lélegzetem.

Magamra erőltetett nyugalommal kezembe veszem a biztonsági szabályok laminált lapját, és végigfutok rajtuk. Vészkijárat. A bekötés módja. Amennyiben mentőmellényre van szükség, kérjük, először az időseknek és gyerekeknek segítsen! Uram, atyám!

Mi az ördögnek olvasom én ezt? Ugyan mit segít rajtam, ha az apró pálcikaemberkéket ábrázoló képeket bámulom, amint az óceánba vetik magukat, miközben a gépük felrobban a hátuk mögött? Sietve visszagyömöszölöm a lapot a necchálóba, és belekortyolok a pezsgőbe.

– Bocsásson meg, asszonyom – újabb légikisasszony jelenik meg az oldalamon, a haját vörös csigákba rendezte. – Üzleti úton van?

– Igen – mondom, büszkén végigsimítva a hajamon. – Igen, azon.

Átnyújt nekem egy brosúrát, amely az „igazgatói lakosztályok" címet viseli. Egy fényképen üzletemberek ágálnak lelkesen egy tábla előtt, amelyen hullámgrafikon díszeleg.

– Némi információ a gatwicki üzleti szállodánkról. Felkészültünk a konferencia-beszélgetésekre, és szükség esetén tanácsteremmel állunk a rendelkezésükre. Érdekli a dolog?

Oké. Végül is vezető beosztású üzletasszony volnék.

– Nagyon valószínű – mondom, miközben közömbösen pillantok a brosúrára. – Igen, talán önöknél tarthatnám a csapatom eligazítását. Nagy csapatom van, amelyiket érthető módon gyakran el kell igazítanom. Üzleti dolgokban – megköszörülöm a torkomat. – Zömmel logisztikai problémákról.

– Foglaltassak most helyet önöknek? – kérdezi a kisasszony segítőkészen.

– Ühm... nem, köszönöm – mondom némi szünet után -, a csapatom e pillanatban... otthon tartózkodik. Egynapi szabadságot kaptak tőlem.

– Rendben – a légikisasszony szemlátomást nem tudja, hányadán áll velem.

– Talán máskor – teszem hozzá gyorsan. – De ha már itt van... azon gondolkoztam... normális ez a hang?

– Miféle hang? – a légikisasszony felveti a fejét, úgy fülel.

– Hát ez a berregés, ami a szárny felől jön.

– Nem hallok semmit – néz rám szánakozva. – Fél a repüléstől?

– Nem! – vágom rá tüstént, kis kacsintással. – Nem, félek! Csak... színtiszta kíváncsiságból kérdezem. Érdekel a dolog.

– Majd megkérdezem – feleli kedvesen.

– Tessék, uram. Némi információ a gatwicki igazgatói lakosztályról.

Az amerikai szó nélkül veszi el a brosúráját, és oda se nézve elteszi. A légikisasszony továbbmegy, kissé meginogva ugyan, amikor a gép rándul egyet.

Vajon miért ráng ez az átkozott tákolmány?

Egek! Hirtelen rám tör a pánik. Ez őrület. Őrület! Itt ülök ebben a böhöm nagy kaszniban, ahonnan nincs menekülés, több ezer méterrel a földfelszín felett...

Nem tudom ezt egyedül végigcsinálni. Valakihez okvetlenül beszélnem kell. Valakihez, aki megnyugtat. Aki mellett biztonságban érzem magam.

Connor.

Már nyúlok is a mobilomért, a légikisasszony azonban résen van, és lecsap rám.

– Attól tartok, nem használhatja a repülő fedélzetén – mondja ragyogó mosollyal. – Volna kedves ellenőrizni, ki van-e kapcsolva?

– Ó, uff... bocsánat.

Természetesen nem használhatom a mobilomat. Ha nem ötmilliószor mondták be, egyszer sem. Micsoda agyament tyúk vagyok! Amúgy meg kit izgat. Jól vagyok. Elteszem a mobilt a táskámba, s megpróbálok a Pokoli torony képkockáira figyelni, amely most pereg a repülő képernyőjén.

Talán újra kezdem a számolást. Háromszáznegyvenkilenc. Háromszázötven. Háromszáz...

Az áldóját! – kapom fel a fejem. Mi volt ez a rázkódás? Csak nem ütköztünk össze valamivel?

Oké, ne essünk pánikba. Csupán rázkódtunk egyet. Biztos vagyok benne, hogy minden a legnagyobb rendben. Talán nekirepültünk egy galambnak vagy más effélének. Hol is tartottam?

Háromszázötvenegy. Háromszázötvenkettő. Háromszázötven...

És most beütött.

Ebben a pillanatban.

Minden részekre hullik.

A sikolyok hullámként csapnak át a fejem felett, még mielőtt rájönnék, mi folyik körülöttem.

Jaj, istenem, istenem, istenem, jaj... jaj... nem!!! Nem!! Nem!!

Zuhanunk. Istenem, zuhanunk!

A gép a mélybe hullik, úgy süvít keresztül a légen, akár a vízbe vetett kő. Az egyik utas nagyot zöttyent, és a mennyezetbe verte a fejét, amely most vérzik. Levegő után kapkodok, és az ülésem karfáját markolászom, nehogy kövessem a példáját. Mégis érzem, amint felfelé szív valamiféle örvény, akárha löknének, mintha csak hirtelen megfordult volna a nehézkedési erő iránya. Gondolkodni sincs időm. Az agyam képtelen... táskák röpködnek az utastérben, az italok kiloccsannak, a személyzet egyik tagja elhasalt, s most az egyik ülésbe kapaszkodik...

Jaj, istenem, istenem, istenem! Oké, most kissé lelassultunk. Most... jobb.

Az ördögbe! Nem bírom... egyszerűen nem és nem...

Az amerikaira pillantok, aki ugyanolyan görcsösen kapaszkodik az ülése karfájába, mint én.

Émelyeg a gyomrom, vagy legalábbis fennáll ennek a veszélye. Jaj, istenem!

Oké... most... most... mintha visszatérnének a normális állapotok.

– Hölgyeim és uraim – szólal meg egy hang a hangszórón, mire valamennyi utas felkapja a fejét. – Itt a kapitány beszél.

– Belekerültünk egy felhő nélküli légörvénybe, ezért a gép a továbbiakban rázkódni fog kissé. Bekapcsoltam a biztonságiöv jelzést, és arra kérem önöket, a lehető leghamarább üljenek vissza a helyükre...

A gép ismét hatalmasat rándul, a kapitány hangját elnyeli a mindenünnen felhangzó sikolyok és kiáltások zsivaja.

Olyan az egész, akár egy rossz álom. Egy rémálom, amelyben fel-le hullámvasutazunk.

A személyzet valamennyi tagja bekötötte magát. Az egyik légikisasszony vért törölget az arcáról. Egy perccel ezelőtt még mézes pörkölt mogyorót ajánlgattak mosolyogva.

Ilyet már láttam, biztonságról szóló videókon. De az másokkal történt, nem velem.

– Kérem, őrizzék meg a nyugalmukat! – folytatja a kapitány. – Amint többet tudunk...

Hogy őrizzem meg a nyugalmamat? Levegőt sem tudok venni, nem hogy nyugodt maradjak. Mi történik most velünk? Üljünk itten tehetetlenül, miközben a gép megbokrosodott paripaként toporzékol?

Valaki mögöttem az Üdvözlégyet mormolja: „Üdvözlégy Mária, malaszttal teljes... „ Fojtogató pánikroham önt el. A többiek már imádkoznak. Ez a valóság.

Meg fogunk halni!

Meg fogunk halni!

– Bocsánat, mit mondott? – néz rám a szomszéd ülésről az amerikai, az arca sápadt és feszült.

Hangosan beszéltem volna?

– Meg fogunk halni! – bámulok az arcába.

Talán ő az utolsó földi ember, akit élve látok. Szemügyre veszem a sötét szempárt övező szarkalábakat; az erélyes állkapcsot, amelyet borosta árnyékol be.

A gép hirtelen ismét alábukik, én pedig akaratlanul is felsikoltok.

– Nem hinném, hogy meghalunk – feleli a fickó, aki azért maga is belekapaszkodik az ülés karfájába. – Azt mondták, csak légörvény...

– Na persze! – magam is kihallom hangomból a hisztériát. – Azt csak nem mondhatták: „Oké, emberek, ez a helyzet, mind feldobjuk a talpunkat!" – A gép megveszekedetten siklik lefelé, én meg azon kapom magam, hogy rémületemben a pasi kezét szorongatom. – Nem kerülünk ki ebből élve. Tudom, hogy nem. Ütött a halálunk órája. Huszonöt éves vagyok, az isten szerelmére! Nem állok készen a halálra. Még nem értem el semmit. Nem voltak gyermekeim, nem mentettem meg senki életét... – tekintetem a cikkre téved, amelyet az imént olvastam. – Nem másztam hegyet, nem tetováltattam semmit a bőrömre, még azt sem tudom, van-e egyáltalán G-pontom...

– Bocsánat, mit mondott? – kérdi hökkenten a pasi, de a hangja alig jut el a tudatomig.

– A pályám kész röhej. Természetesen nem vagyok vezető állású üzletasszony – a sírás határán a kosztümömre bökök. – És csapatom sincs! Ócska kis asszisztens vagyok, ez volt az első fontos üzleti tárgyalásom, de ezt is teljesen elszúrtam. A felét sem értettem annak, miről folyik a szó, nem tudom, mit jelent az, hogy „logisztikai", az életben nem léptetnek elő, az apámnak meg négyezer fonttal tartozom. Soha nem voltam igazán szerelmes...

Hirtelen összerázkódom, és kihúzom magam.

– Ne haragudjon – mondom, és nagyot sóhajtok. – Bizonyára nem kíváncsi erre az egészre.

– Semmi baj – mondja az idegen.

Istenem, kezdem teljesen elveszteni a fejem.

Különben nem is igaz, amit az előbb mondtam, hiszen szeretem Connort. Talán a magasság vagy mi zavarja össze a gondolataimat.

Idegesen félresimítom hajam az arcomból, és megpróbálok erőt venni magamon. Oké, kezdjük újra a számolást. Háromszázötvenhat... Háromszáz...

Jaj, istenem, istenem! Nem, ne! A gép megint megrázkódik, és újra zuhanni kezdünk.

– Eddig soha semmi olyat nem tettem, amiért a szüleim büszkék lehetnének rám – a szavak feltartóztathatatlanul törnek fel belőlem. – Soha!

– Biztos vagyok benne, hogy ez nem igaz – mondja a pasi kedvesen.

– Sajnos igen. Talán valaha régen még büszkék voltak rám. De aztán az életünkbe jött Kerry, az unokanővérem, és a szüleim ettől fogva levegőnek néztek. Csak őt látták, csak őt dicsérték. Tizennégy volt, amikor megérkezett, én meg tíz. Azt hittem, milyen nagyszerű lesz, tudja, hogy lesz egy nővérem. De nem így történt...

Feltartóztathatatlanul ömlik belőlem a szó. Valahányszor a gép megrázkódik vagy zökken egyet, újabb szóáradatba kezdek. A vízesés zubog alá ilyen elemi erővel. Vagy beszélek, vagy felsikoltok.

– Úszóbajnok volt, meg mindennek a bajnoka... én meg hozzá képest... egy nagy senki... igazán azt hittem, hogy a fotótanfolyam megváltoztatja az életemet... 68 kiló, de terveztem, hogy fogyókúrába kezdek... minden egyes állásüresedést megpályáztam. Annyira elkeseredett voltam, hogy még... az a borzasztó csaj, Artemis. A minap megérkezett egy új íróasztal, és bár az enyém rozoga a javából, lefoglalta magának... bosszúból időnként narancslével öntözöm meg az ostoba tömjénkapriját, de úgy kell neki... Katie viszont aranyos lány, a személyzeti osztályon dolgozik. Van egy titkunk. Azzal szokott bejönni hozzám, hogy át kell futnunk valamiféle számokon, de ilyenkor valójában kilógunk a Csillagszarvasba... borzasztó ajándékok, nekem meg úgy kell tennem, mintha... a munkahelyi kávénál fertelmesebb löttyöt nem ittam életemben, kész méreg... az önéletrajzomba azt írtam, hogy A-jegyet kaptam a matek érettségimre, mikor pedig csak C volt. Tudom, hogy ez nem szép, nem kellett volna megtennem, de annyira kellett az az állás...

Mi ütött belém? Rendes körülmények között működik bennem egyfajta szűrő, amely megakadályozza, hogy minden gondolatomat kimondjam, ami önuralomra kényszerít.

Ez a szűrő most felmondta a szolgálatot. Ömlik belőlem a szó, képtelen vagyok megállítani.

– Néha azt képzelem, hiszek Istenben, hisz különben hogyan kerültünk volna ide? Máskor meg azt gondolom, jó, jó, de mi a helyzet a háborúkkal és hasonlókkal?... azért viselek tangát, mert maxi méretet csak nem kérhetek. Csak olyan kényelmetlen... Nyolcas méret, én meg nem tudtam, mit tegyek, ezért úgy tettem, mint aki elájul tőle... a kedvenc ételem a töltött paprika ... beléptem egy olvasókörbe, de sehogyan sem

jutottam túl a Nagy várakozásokon. Átfutottam a hátsó borítót, és úgy tettem, mintha olvastam volna a könyvet... pedig végig haltáppal etettem, fogalmam sincs, mit rontottam el... elég meghallanom a Carpenters együttes dalát – „A közeledben" -, és bőgni kezdek... Annyira szeretném, ha nagyobb lenne a cicim. Jó, nem hármas méret, nem akarok bögyös-faros baba lenni, de tudja, mégis nagyobb valamelyest. Csak, hogy tudjam, milyen érzés... a tökéletes randevú számomra azzal kezdődik, hogy az asztalon mintegy varázsütésre megjelenik egy üveg pezsgő... egyszerűen összeomlottam. Titokban

megvásároltam egy óriási doboz Häagen-Dazs-t, a többire meg magasról tettem, Lissynek persze nem mondtam el...

Nem veszem észre, mi történik körülöttem. A világ leszűkült rám és erre a vadidegen fickóra, miközben legbelsőbb gondolataimat és titkaimat öntöm ki előtte.

Többé már azt sem tudom, mit hordok itt össze-vissza, mindössze azt érzem, hogy fene jó érzés.

Hát nem erről szól a terápia is?

– Danny Nussbaumnak hívták. A szüleim a földszinten nézték a Ben Hurt a tévében, én meg emlékszem, arra gondoltam, ha mások annyira begerjednek ettől, akkor az egész világ bolond... az oldalamra szoktam feküdni, mert akkor a mellbevágásom jobban érvényesül... a piackutatáson dolgozik... emlékszem, amikor először megláttam, azt gondoltam magamban, hű, micsoda jó srác! Nagyon magas, szőke, mert félig svéd, a szeme meg tengerkék. Aztán találkát kért tőlem... mindig lehörpintek egy pohár édes sherryt a randi előtt, hogy ne izguljak annyira... Csodás egy pasi. Connor egyszerűen csodás. Igazán olyan szerencsés vagyok. Mindenki az ő dicséretét zengi. Édes-kedves, jólelkű, sikeres. Az egész világ a tökéletes párnak tekint minket... Soha emberfiának nem mondanám el, de néha azt gondolom, kissé fessebb is a kelleténél. Egy kicsit babaszerűen szép, tudja. Mint Ken, a szőke Ken baba.

Most, hogy rátértem Connorra, csupa olyasmit mondok ki, amiről egész idáig mélyen hallgattam. Olyasmit, amiről nem is tudtam, hogy a fejemben van.

– Karácsonyra kapott tőlem egy gyönyörű bőr karórát, ő azonban továbbra is digitális narancsszín órát visel, mert arról le tudja olvasni a lengyelországi hőfokokat vagy valami efféle ostobaság... magával cipel a dzsessz-koncertekre, én meg a béke kedvéért úgy teszek, mintha haj, de élvezném. Úgyhogy most azt hiszi, szeretem a dzsesszt... Kívülről fújja a Woody Allen filmek összes sorát... amivel kis híján őrületbe kerget... úgy néz rám, mintha idegen nyelven beszélnék... elhatározta, hogy megkeresi a G-pontomat, ezért egy egész hétvégét azzal töltöttük, hogy különböző pozitúrákkal próbálkoztunk. A végére teljesen kidöglöttem. Semmi másra nem vágytam, csak egy pizzára meg a Jóbarátok következő epizódjára... közben egyre arról faggatott, most milyen meg most milyen? Végül kitaláltam valamit. Azt mondtam, bámulatos volt, úgy éreztem, mint ha az egész testem kinyílt volna, akár egy virág. Erre megkérdezte, milyen fajta. Mondom, begónia.... Az ember nem várhatja, hogy vég nélkül kitartson a kezdeti szenvedély. Csak hát honnan tudjuk, mikor megy át szeretetbe és megbecsülésbe, és mikor kezdődik az elhidegülés... a királyfi fehér lovon nem létezik a valóságban. Mégis vár bennem valami a nagy, elsöprő szerelemre. Igenis, lángolást akarok. Azt szeretném, ha elsodorna az érzés. Földindulásra vágyom... vagy nem is tudom... forgószélre... valami izgatóra. Néha az az érzésem, hogy vadonatúj, izgalmas élet vár rám, elég annyit tennem, hogy....

– Bocsásson meg, kisasszony!

– Tessék? – nézek fel ködös tekintettel. – Mi történt? – a copfos légikisasszony mosolyog le rám.

– Földet értünk.

Értetlenül meredek rá,

Ennek semmi értelme. Hogyhogy Földet értünk? Körbenézek. Tény és való, a gép mozdulatlan. Leszálltunk.

Úgy érzem magam, mint Dorothy. Egy pillanattal előbb még Óz körül keringtem, csillogó csatos cipőm összecsapva, most pedig a hétköznapi valóságban ébredek fel.

– Már nem rázkódunk – jegyzem meg ostobán.

– Már jó ideje – veti közbe az amerikai pasas.

– Akkor... nem halunk meg?

– Nagy a valószínűsége, hogy nem – helyesel.

Úgy nézek rá, mintha először látnám. Most ébredek rá, mit tettem. Egy órán keresztül szóval tartottam egy vadidegent. Csak az ég a megmondhatója, mit hadoválhattam össze.

Azt hiszem, most rögtön muszáj leszállnom erről a gépről.

– Ne haragudjon – mondom sután. – El kellett volna hallgattatnia.

– Az egy kicsit nehéz lett volna – halvány mosoly játszik a pasi ajka körül. – Nagyon belejött.

– Annyira szégyellem magam! – próbálok mosolyogni, de még csak a szemébe sem tudok nézni a fickónak. Egek, a bugyogómról beszéltem neki meg a G-pontomról!

– Cseppet se aggódjon emiatt. Valamennyien megijedtünk. Ez volt ám a repülőút! – felcihelődik az üléséről, és hátára veti a hátizsákját, majd visszanéz rám. – Haza tud menni egyedül?

– Igen. Jól vagyok, köszönöm. Jó utat! – szólok még utána, de nem hiszem, hogy meghallotta volna.

Lassan összeszedem a cókmókomat, és leoldalazom a gépről. Dől rólam az izzadtság, a hajam csapzott, s a fejem lüktetni kezd.

A reptér a nyugalom révének tűnik a magaslati izgalmak után. A talaj csodásan biztos a lábam alatt. Egy ideig csöndben elüldögélek egy műanyag széken, s megpróbálom összeszedni magamat. Mikor végül felállók, kissé még szédelgek. Könnyű ködben megyek tovább, s közben alig hiszem el, hogy itt vagyok és élek. Becsület istenemre, nem hittem volna, hogy még egyszer földet érint a lábam.

– Emma! – szólít meg valaki, amint kifelé tartok az érkezési csarnokból, de fel se nézek. Ez a világ tele van Emmákkal.

– Emma! Ki van itt?

Hitetlenkedve emelem fel a fejemet. Az ott nem...

Nem, ez nem lehet igaz.

Connor!

Szívdöglesztően fess megint. Bőrén ott ez a skandináv barnaság, a szeme kékebb, mint valaha. Futni kezd felém. Nem értem. Mit keres itt? Ahogy hozzám ér, megragad, és a karjába

– Istennek hála! – zihálja rekedten. – Istennek hála! Jól vagy?

– Connor, hogy... hogy kerülsz ide?

– Felhívtam a légitársaságot, mikor érkezik a gép, tőlük tudom, hogy iszonyú légörvénybe kerültetek. Most értem ki én is a reptérre – lepillant rám. – Emma, végignéztem a leszállásotokat. Mentőautót küldtek ki a gépetekhez. Te meg nem voltál sehol. Azt hittem... – nagyot nyel -, nem is tudom már, mit hittem.

– Semmi bajom. Csak éppen... megpróbáltam összeszedni magam.

– Nagy ég, Connor, borzasztó volt! – a hangom megremeg, ami nevetséges, hiszen immár tökéletes biztonságban vagyok. – Volt olyan pillanat, mikor azt hittem, itt a vég.

– Amikor nem jöttél át a korláton...– Connornak elcsuklik a szava, és néhány pillanatig némán méreget. – Azt hiszem, most jöttem rá igazán, milyen sokat jelentesz nekem.

– Tényleg? – gyöngülök el magam is.

Nagyot dobban a szívem. Még elájulok itten.

– Emma, azt hiszem, nekünk...

Össze kéne házasodnunk? A szívem összeszorul az aggodalomtól. Te szent ég! Még megkéri a kezemet, itt a reptéren. Vajon mit felelnék? Egyelőre nem állok készen a házasságra. Ha viszont nemet mondok, faképnél hagy. Jaj! Rendben. A következőt mondom majd: „Connor, kis időre van szükségem, amíg..."

– Össze kellene költöznünk – fejezi be Connor a mondatot.

Tökkelütött hülye vagyok! Természetesen nem a kezemet készült megkérni.

– Nos, mit gondolsz? – simogatja a hajamat gyöngéden.

– Ümm... – zsibbadt arcomat dörzsölgetem, húzom az időt, mert egy fia gondolat sem jut az eszembe.

Összeköltözni Connorral. Ennek van értelme. Végül miért is ne? Teljesen összezavarodtam. Valami motoszkál az agyamban, megpróbál a tudatomba férkőzni...

Eszembe jut néhány dolog, amit elmondtam repülés közben. Arról, hogy soha nem voltam igazán szerelmes. Hogy Connor nem ért meg igazán.

De... hát az pillanatnyi elmezavar volt, nem igaz? Úgy értem, a halálomat vártam, az isten szerelmére! Nem volt túl tiszta a fejem, meg kell hagyni.

– Connor, mi lett azzal a fontos megbeszéléssel? – jut eszembe hirtelen.

– Lemondtam.

– Lemondtad? – pislogok rá. – Miattam?

Most mindjárt összecsuklom. A térdem tényleg megroggyan. Nem tudom, a repülés utóhatása-e ez az egész vagy a szerelem.

Egek, elég ránézni a fiúmra. Magas, jóképű, lemondott miattam egy fontos megbeszélést, és most a megmentésemre sietett.

Mi a szerelem, ha nem ez?

– Örömmel összeköltözöm veled, Connor – suttogom, és legnagyobb meglepetésemre könnyekben török ki.

3.

Másnap reggel ragyogó napsütés tűz át lehunyt szemhéjamon. A levegőben kávé pompás illata száll.

– Jó reggelt! – hallom valahonnan messze fentről Connor hangját.

– Jó reggelt! – mormogom, anélkül, hogy kinyitnám a szemem.

– Kérsz kávét?

– Igen, köszönöm.

Megfordulok, és lüktető fejem a párnába fúrom. Megpróbálok néhány percre visszaaludni. Ami normál körülmények között nem esne nehezemre. Ma azonban furcsa kedvemben vagyok. Elfelejtettem volna valamit?

Miközben fél füllel Connor neszezését hallgatom, a konyhában meg a tévé halk zümmögését, üres agyam fogódzó után keresgél. Szombat reggel van. Connor ágyában fekszem. Megvacsoráztunk egy vendéglőben... egek, az a borzasztó repülés... igen, kijött elém a reptérre, és azt mondta...

Hogy költözzünk össze!

Felülök, mert ő is bejön két bögrével és a kávéskannával. Lépesméz szövésű fehér szövetruha van rajta, ami oltárian jó áll. Érzem, amint elönt a büszkeség, ahogy ránézek, és odahajlok hozzá, hogy megcsókoljam.

– Szia – köszönt nevetve. – Csak vigyázva – a kávémat nyújtja. – Hogy vagy?

– Kitűnően – félresimítom a hajat az arcomból. – Kicsit kábán.

– Nem vagyok meglepve – mondja Connor szemöldökét felvonva. – Micsoda egy nap volt a tegnapi!

– Ahogy mondod – bólintok, és belekortyolok a kávéba. – Szóval, akkor együtt fogunk lakni!

– Van még kedved hozzá?

– De még mennyire! Nagyon is! – mosolygok rá sugárzón. És igazat beszélek, mert tényleg van kedvem.

Úgy érzem, mintha egyetlen éjszaka leforgása alatt felnőttem volna. Elvégre is összeköltözöm a kedvesemmel. Végre a helyes mederbe terelődik az életem!

– Majd szólnom kell Andrew-nak... – int Connor a fal felé, amelynek túloldalán a szobatársa lakik.

– Nekem is meg kell mondanom Lissynek és Jemimának.

– És megfelelő lakást kell találnunk. Neked pedig meg kell ígérned, hogy kitakarítasz – vigyorog rám pajkosan.

– Még te beszélsz! – felelem tettetett haraggal. – Hisz neked van félmillió CD-d!

– Az más!

– Ugyan miért volna más? – kérdezem csípőre tett kézzel, akár egy vígjátékban, és Connor elneveti magát.

Hallgatunk, mintha mindketten kifogytunk volna az ötletekből, és a kávénkat kortyolgatjuk.

– Nos, nekem mennem kell – szólal meg Connor egy idő után. Ezen a hétvégén számítógépes tanfolyamon vesz részt. – Hiányozni fognak a szüleid, igazán sajnálom – teszi még hozzá.

És el is hiszem neki. Nem elég, hogy ő a tökéletes szerető, de a családi ebédeket is élvezi.

– Oké, nem számít – mondom nagyvonalúan.

– Majd elfelejtettem – Connor titokzatosan elvigyorodik. – Találd ki, hová szereztem jegyet?

– Ó! – sóhajtok izgatottan. – Ümm...

Már majdnem azt kérdem: „Párizsba?"

– A dzsesszfesztiválra! – ragyog fel Connor. – A Dennisson kvartett estjére! Ez az utolsó koncertjük ebben az évben. Emlékszel, ugye, hogy hallottuk őket Ronni Scott's-nál?

Egy pillanatra elakad a szavam.

– Hu! – sikerül végre kinyögnöm. – A... Dennisson kvartett! Igen, emlékszem.

Klarinéton játszottak, egyfolytában vagy két órán keresztül, egyetlen árva szünet nélkül.

– Tudtam, hogy örülni fogsz – Connor gyöngéden megérinti a karom, én pedig halványan rámosolygok.

Igen, nagyon örülök!

Egyszer talán tényleg megszeretem a dzsesszt. Határozottan így érzem.

Szeretettel figyelem, amint Connor felöltözik, megtisztítja a fogát fogselyemmel, majd magához veszi a bőröndjét.

– Az ajándékom volt rajtad – jegyzi meg elégedett mosollyal, a padlóra hajított bugyimra pillantva.

– Hmm... gyakran viselem{[*]} – mondom, miközben a hátam mögött keresztbe fektetem az ujjaimat. – Bomba jó darab!

– Érezd jól magad a családoddal! – Connor odajön az ágyhoz, hogy megcsókoljon, majd habozva tovább téblábol.

– Emma?

– Igen?

Leül mellém az ágyra, és komolyan rám szegezi a tekintetét. Uram atyám, milyen kék ez a szempár!

– Szerettem volna valamit mondani – az ajkába harap. – Tudod, mindig őszinték vagyunk egymáshoz.

– Ümm... igen – mondom némi titkolt aggodalommal.

– Különben is csak egy javaslat. Talán nem lesz kedvedre. Úgy értem... teljesen a te kezedben a döntés.

Értetlenül nézek rá, miközben egészen belepirul abba, amit mondani készül.

Uram atyám! Csak nem valami ferde ötlettel áll elő? Remélem, nem akar beöltöztetni holmi Domina-szerelésbe.

Na, az ápolónő még tetszene. Vagy mondjuk a Macskanő a Batmanből. Király lenne. Felvennék hozzá valami kisuvickolt, hosszú csizmát...

– Arra gondoltam, hogy talán... – Connor hangja szégyenkezve elakad.

– Igen? – teszem a karjára a kezem segítőkészen.

– Talán mostantól... – ismét elhallgat.

– Igen?

Újabb hallgatás. A lélegzetemet is visszafojtom az izgalomtól. Vajon mit tervez kettőnkkel? Mit?

– Hívhatnánk egymást „drágám"-nak – böki ki végül zavartan.

– Hogy mi? – kérdezem értetlenül.

– Csak most, hogy... – Connor arca még vörösebb árnyalatot ölt -, most hogy együtt élünk majd. Ez már komoly elkötelezettség. És észrevettem, hogy mintha... soha nem becéznénk egymást.

Rámeredek. Úgy érzem, rajtakaptak.

– Nem?

– Nem.

– Ó – ismét belekortyolok a kávéba.

Most, hogy jobban meggondolom, igaza van. Tényleg nem becézzük egymást. Vajon miért?

– Nos, mit gondolsz? De csak ha te is akarod.

– Persze! – mondom gyorsan. – Úgy értem, tökéletesen igazad van. Természetesen megtehetjük – megköszörülöm a torkom -, drágám!

– Köszönöm, drágám! – mondja kedves mosollyal, én pedig visszamosolygok rá, megpróbálva elnyomni bensőm halk tiltakozását.

Nem tetszik ez nekem. Nem érzem magam „drágám"-nak.

A „drágám" házasságban él, gyöngysorok lógnak a nyakában, és négy keréken közlekedik.

– Emma? – mered rám Connor. – Valami baj van?

– Nem vagyok elég biztos a dologban! – nevetem el magam félszegen. – Nem tudom, egyelőre illik-e hozzám ez a szó. De... tudod, lehet, hogy megérik bennem.

– Igazán? Nos, mást is mondhatnánk. Mi a véleményed az „édesem"-ről?

Édesem? Komolyan gondolja?

– Nem – vágom rá azonnal. – Azt hiszem, a „drágám" jobb.

– Ott van még a „szívem", „angyalom", „bogárkám"...

– Talán. Nézd, nem hagyhatnánk ezt annyiban?

Connor arca megnyúlik, én pedig pocsékul érzem magam. Végül is mi van ebben. Nem hívhatom „drágám"-nak a fiúmat? Hiszen erről szól a felnőttség. Egyszerűen hozzá kell szoknom, és kész.

– Ne haragudj, Connor – mondom. – Nem tudom, mi ütött belém. Talán kissé feszült vagyok még a repülés után – megfogom a kezét -, drágám.

– Semmi gond, drágám – visszamosolyog rám, arcára újra visszaköltözött a napsütötte derű.

Megcsókol.

– Viszlát!

Na, látják, nem is olyan nehéz. Jaj, istenem!

Különben meg kit érdekel. Szerintem minden párkapcsolatnak vannak feszélyezett pillanatai. Gondolom, ez teljesen normális.

Connor Maida Vale-i lakásától fél óra alatt érek ki Islington-ba, ahol élek. Ahogy kinyitom az ajtót, Lissyt a szófán találom. Papírosok veszik körül, az arcán feszült figyelem. Szegény feje, olyan keményen dolgozik! Néha kissé túlzásba is viszi.

– Min töröd a fejed? – kérdem együtt érzően. – Megint egy sikkasztási ügy?

– Nem, ez a cikk – feleli szórakozottan, s felemel egy csicsás magazint. – Arról beszél, hogy a szépség arányai Kleopátra kora óta változatlanok. Tudományosan is meghatározható, ki szép és ki nem. Csak épp el kell végezni a következő számításokat...

– Á, és mi jött ki neked? – kérdem kíváncsisan.

– Most adom össze – homlokát ráncolva ismét a papírra mered. – Vonjunk ki 53-ból 20-at... az annyi, mint... nagy ég! – csalódottan néz rám. – Mindössze 33 pontot kaptam!

– Mennyi az összes?

– Száz pont! 33 a 100-ból!

– Ó, Lissy! Micsoda hülyeség!

– Tudom – mondja Lissy komolyan. – Csúnya vagyok. Mindig is tudtam. Egész életemben titokban elfogadtam ezt, de...

– Nem! – szakítom félbe, és kis híján elnevetem magam. – Azt akartam mondani, a magazin a hülye! A szépség nem mérhető holmi ostoba számokkal. Nézd meg magad! – és rámutatok.

Tény és való, övé a legnagyobb szürke szempár a világon, de a halvány bőre is gyönyörű. Az egész nő egyszerűen imádni való, csak legutoljára vágatta kissé túl maradira a haját.

– Úgy értem, kinek hiszel? A tükörnek vagy ennek a tökkelütött újságcikknek?

– Természetesen a tökkelütött újságcikknek – mondja Lissy, mintha ez volna a legkézenfekvőbb dolog a világon.

Tudom, hogy csak félig beszél komolyan. Amióta azonban a fiúja, Simon, dobta, tényleg nem bízik magában. Kissé aggódom is miatta.

– Á, a szépség és az aranymetszés szabályai! – szól közbe szobatársnőnk, Jemima, aki macskaként lopódzik be a helyiségbe. Halványrózsaszín nacit meg szűk fehér trikót visel, és barnára sült meg ápolt, mint mindig. Elméletben egy szobrász-galériának dolgozik, valójában azonban egész nap a szépségszalonokat meg masszőröket járja, aztán meg bankárokkal randizik, akiknek a fizetését mindig leellenőrzi, mielőtt igent mondana egy meghívásra.

Igazán jól kijövök vele. Vagy majdnem. Csak ne kezdené minden mondatát azzal: „Ha gyűrűt akarsz az ujjadra", „Ha az SW3-as kerületben szeretnél lakni" vagy „Ha igazán jó háziasszony hírébe szeretnél kerülni".

Úgy értem, semmi bajom azzal, ha valaki igazán jó háziasszony, és csodás estélyeket rendez. Csak éppen nem ez a legfőbb gondom.

Jemima háziasszonykodása amúgy egyet jelent azzal, hogy összecsődíti pénzes ismerőseit; ágas-bogas gallyakkal díszíti ki a lakást; szakácsokat fogad, akik szekérderéknyi fincsi kaját kotyvasztanak össze; végül mindenkinek azt mondja, hogy mindezt egymaga varázsolta elő. A lakótársnőit (Lissyt és engem) közben éjszakai mozielőadásra küldi, és sértve érzi magát, mikor éjféltájt hazalopóznak, hogy átfázva és dideregve forró csokoládét készítsenek maguknak.

– Megcsináltam azt a tesztet – mondja, miközben magához veszi rózsaszínű Louis Vuitton táskáját.

A papájától kapta ajándékba, amikor három randi után szakított a barátjával. Gondolom, mennyire összetörhette a szívét, pláne, hogy a szóban forgó barátnak vitorlása is volt.

– No, és mi az eredmény? – kérdi Lissy.

– Nyolcvankilenc pont – meghinti magát parfümmel, hátraveti hosszú, szőke haját, és rámosolyog a tükörképére. – Szóval, Emma, igaz, hogy összeköltözöl Connorral?

Elképedve nézek rá.

– Ezt meg honnan tudod?

– A madarak csiripelték. Ma reggel Andrew felhívta Rupes-t, hogy megbeszéljék a krikettet, tőle tudja.

– Csak nem? – hitetlenkedik Lissy. – Miért nem mondtad?

– Épp szólni akartam, becsszó. Hát nem nagyszerű?

– Rossz ötlet, Emma – rázza a fejét Jemima. – Nagyon-nagyon elhibázott taktika.

– Taktika? – forgatja Lissy a szemét. – Taktika? Jemima, ez egy párkapcsolat, nem sakkjátszma!

– Márpedig minden kapcsolat igenis sakkjátszma – vág vissza Jemima, miközben műszempillát ragaszt fel. – Anyu szerint az ember legyen előrelátó, és tudja, mit akar. Elég egy rossz lépés, és neked annyi.

– Hülyeség! – ellenkezik Lissy dacosan. – A párkapcsolat a rokonlelkekről szól, akik megtalálták egymást az életben.

– Rokonlelkek! – dünnyögi Jemima megvetően, és rám pillant. – Emma, ha gyűrűt akarsz az ujjadra, ne költözz össze Connorral! Én időben szóltam.

Tekintete – mintegy pavlovi megerősítésért – a kandallópárkányra siklik, ahol az a fénykép ékeskedik, mely a William herceggel való találkozást örökítette meg egy jótékonysági pólóversenyen.

– Még mindig királyi fenségekre hajtasz? – kérdi Lissy. – Mennyivel fiatalabb nálad már megint, Jemima?

– Ne butáskodj! – torkollja le amaz, miközben pír önti el az orcáját. – Olyan éretlen vagy néha, Lissy.

– Ami azt illeti, nem akarok gyűrűt az ujjamra – mondom.

Jemima felvonja tökéletesre kihúzott szemöldökét, mintha csak azt akarná mondani, „te szegény, tudatlan bolond", és hátára veti a táskáját.

– Á! – jut eszébe hirtelen, szemét összehúzva. – Kölcsönvette valamelyiktök a Joseph-márkás pulcsimat?

A másodperc egy törtrészére elnémulunk.

– Nem – mondom ártatlanságom teljes tudatában.

– Azt sem tudom, melyik az – vonja meg a vállát Lissy.

Nem merek rápillantani. Mérget vennék rá, hogy tegnap rajta láttam a keresett ruhadarabot.

Jemima kék szeme vizslatóan végigfut rajtam és Lissyn, mint valami radarernyő.

– Tudjátok, milyen vékony a karom – folytatja figyelmeztetően -, nem szeretném, ha az a pulcsi kinyúlna. Ne higgyétek, hogy nem veszem észre, mert észre fogom. Csaó.

Abban a percben, hogy kitette a lábát, Lissyvel egymásra nézünk.

– Az anyját – mondja Lissy. – Azt hiszem, a munkahelyen hagytam. Majd hétfőn hazahozom – újra vállat von, és ismét elmerül a magazinban.

Oké. Az az igazság, hogy időről időre mindketten kölcsönvesszük Jemima cuccait. A megkérdezése nélkül. Mentségünkre legyen mondva, annyi holmija van, hogy csak ritkán veszi észre. Különben is Lissy szerint alapvető emberi jog, hogy a lakótársak hordhatják egymás ruháit. Azt mondja, akár a brit alkotmányba is belefoglalhatnák.

– Különben is – teszi hozzá -, tartozik nekem ennyivel, azután, hogy levelet írtam a nevében a városi tanácsnak a parkoló-cédulái ügyében. Tudod, még csak meg sem köszönte – felnéz a Nicole Kidmanről szóló cikkből. – Ne menjünk moziba?

– Nem tudok – mondom sajnálkozva. – Ma van anyu születésnapi ebédje.

-Ja, persze, igen – néz rám Lissy szánakozva. – Akkor jó szerencsét! Remélem, minden jól megy.

Lissy az egyetlen ember a világon, aki sejti, mit érzek, mikor hazalátogatok. Ám még ő se tud mindent.

4.

A vonaton elfészkelődve megfogadom, hogy ezúttal összeszedem magam. A minap láttam a tévében Cindy Blaine műsorát, ahol anyák találkoztak rég elvesztett lányaikkal. Annyira meghatott, hogy hamarosan ömlött a könnyem. A végén Cindy kisebbfajta szónoklatot tartott, mennyire magától értetődőnek veszi a legtöbb ember a szülői szeretetet, pedig a szüleink adtak nekünk életet, ők neveltek fel, és hálásnak kellene lennünk ezért. Hirtelen mardosni kezd a bűntudat.

Elhatározom ezért, hogy a mai napon,

nem:

hagyom, hogy kiborítson a családom.

Nem leszek féltékeny Kerryre, s azt sem engedem, hogy Nev felhúzzon.

Nem pillantgatok az órámra, mikor szabadulhatnék el tőlük.

Ehelyett:

Derűs és figyelmes maradok, arra gondolva, hogy szent kötelékek fűznek minket együvé az élet örök körforgásában.

(Ez is Cindy Blaine-től való.)

Anyu és apu régebben Twickenhamben élt, én is ott nőttem fel. Most azonban kiköltöztek Londonból egy Hampshire-i faluba. Néhány perccel dél után érkezem meg hozzájuk. Anyut és unokanővéremet, Kerryt a konyhában találom. Ő is egy közeli helységbe költözött a férjével, alig öt perc az út kocsival innen, ezért sülve-főve együtt lehetnek.

Ismerős nyilallást érzek a szívemben, amint meglátom őket, ahogy ott állnak szorosan egymás mellett a tűzhelynél. Inkább tűnnek anya és lányának, mint nagynéninek és unokahúgnak. Mindkettő tépettre vágatta a haját – noha a Kerryé szembetűnőbben melírozott, mint anyué -, mindketten színes trikót viselnek, amely jócskán láttatni engedi a lesült dekoltázst, és mindketten jókedvűek. A munkapulton félig üres borosüvegre esik a pillantásom.

– Boldog születésnapot! – mondom anyut átölelve.

A konyhaasztalon papírba bugyolált csomagot veszek észre, s elfog az izgalom. Anyu tőlem kapja a világ legszebb születésnapi ajándékát. Alig várom, hogy odaadhassam.

– Szia! – köszönt Kerry, felém fordulva a kötényében.

Kék szemét alaposan kikészítette. A nyakában gyémánt kereszt lóg, amit nem láttam korábban. Valahányszor találkozunk, új ékszert visel.

– De jó, hogy itt vagy, Emma! Nem sokat látunk belőled. Vagy igen, Rachel néni?

– Hát nem sokat, bizony – mondja anyu, és átölel.

– Elvehetem a kabátodat? – kérdi Kerry, miközben én a hűtőbe teszem a magammal hozott pezsgőt. – Innál valamit?

Kerry mindig úgy beszél velem, ahogy egy vendéggel szokás. Sebaj. Nem vagyok hajlandó felizgatni magam. Szent kapcsolatok az élet örök körforgásában.

– Rendben – mondom, és megpróbálok kedves lenni. – Töltök magamnak.

Kinyitom a pohárszekrényt, ott, ahol a poharakat tartottuk eddig, ám paradicsomkonzervek sorakoznak előttem.

– A poharak ott vannak – mutat Kerry a konyha túloldalára. – Mindent átköltöztettünk! Így most sokkal célszerűbb minden.

– Egek! Igazán kösz – elveszem a poharat, amit átnyújt nekem, és belekortyolok a borba. – Segíthetek?

– Nem hinném – mondja Kerry, és bírálóan tekint körbe a konyhában. – Már mindennel elkészültünk. Szóval, azt mondom Elaine-nek – fordul újra anyuhoz -, honnan ez a cipő? Ő meg az feleli, az M&S-ből! Nem hittem a fülemnek!

– Ki az az Elaine? – próbálok bekapcsolódni a társalgásba.

– A golfklubból valaki – feleli Kerry.

Anyu soha nem golfozott korábban, mikor azonban Hampshire-be költözött, Kerryvel együtt ő is megtanult. Most másról sem hallok, mint golf-mérkőzésekről, klubvacsorákról és vég nélküli partikról, melyeket a sporttársakkal rendeznek.

Egyszer magam is kimentem a pályára, hogy lássam, mi is ez az egész. Csak hát mindenekelőtt ott vannak ezek az ostoba öltözködési szabályok, amelyeket nem ismertem. Egy vén hapi kis híján szívrohamot kapott, mert farmer volt rajtam. Kerestek hát nekem inget meg vastag talpú szöges csizmát. A pályán aztán sehogyan sem találtam el a labdát. Nem arról van szó, hogy félreütöttem, megütni sem tudtam. A végén nagy összenézések után kijelentették, jobb, ha megvárom őket a klubházban.

– Ne haragudj, Emma, de adsz egy kis helyet? – kérdi Kerry, és átnyúlik rajtam egy szervírozó tálért.

– Bocs – mondom, és félrehúzódom. – Anyu, tényleg nem tudok segíteni?

– Etesd meg talán Sammyt! – mondja, és átnyújt nekem egy tálat az aranyhal eledelével. Közben a homlokát ráncolja. – Tudod, kissé aggódom Sammyért.

– Ó – csodálkozom, és ijedtemben összeszorul a szívem. – Miért... mi a baj?

– Olyan, mintha kicserélték volna – mondja anyám, és a hal felé les. – Mit gondolsz? Úgy fest, mint rendesen?

Követem a pillantását, és elgondolkodó arcot vágok, mintha csak Sammy jellemét tanulmányoznám.

Nagy ég! Nem hittem volna, hogy észreveszi. Pedig mindent elkövettem, hogy hajszálra olyan halat találjak, amilyen Sammy volt. Úgy értem, ez is narancssárga, van két uszonya, és úszik, mint hal a vízben... Miben különbözik a másiktól?

– Talán csak lehangolt kissé – mondom végül. – Majd túljut rajta.

Csak nehogy elvigyék az állatorvoshoz, vagy ilyesmi, fohászkodom magamban. Azt sem néztem meg, hogy a neme ugyanaz-e. Van egyáltalán nemük az aranyhalaknak?

– Miben segíthetnék még? – kérdem, és tömérdek haleledelt hintek a vízbe, hogy legalább az eltakarja Sammyt.

– Már mindent megcsináltunk – mondja Kerry kedvesen.

– Miért nem köszönsz be apádnak? – kérdi anyu, miközben leszűri a borsót. – Az ebédig még van vagy tíz percünk.

Aput és Nevet a nappaliban találom, egy krikettmeccset néznek a tévében. Apu szürkülő szakálla ugyanolyan gondosan ápolt, mint mindig, és sört iszik egy ezüst kupából. A szobát a közelmúltban átrendezték, a falakon azonban változatlanul ott függnek Kerry serlegei. Anyu rendszeresen – hetente – fényesíti őket.

És ott van az én két lovagló érmem is. Szerintem egy porolóval ha végigmegy rajtuk, sokat mondok.

– Szia, apu – köszönök, és megcsókolom az apámat.

– Emma! – csapja égnek a kezét tettetett meglepetéssel. – Te nagy utazó! Nem tévedtél el?! Nem ruccantál ki műemlékvárosokba?

– Ma már nem kérek belőlük! – nevetek. – Most, hogy célba értem.

Röviddel azután, hogy a szüleim ide költöztek, rossz vonatra szálltam, és Salisburyben kötöttem ki. Apu mindig evvel ugrat.

– Szia, Nev – puszilom arcon a sógoromat, s közben igyekszem nem belefulladni az aftershave illatába. Pamutnadrágot és fehér garbót visel. A csuklója körül súlyos aranylánc, a jegygyűrűjében gyémánt villog. Családi vállalkozást vezet, amely irodaszerekkel látja el az országot. Kerryvel a fiatal vállalkozók találkozóján ismerkedtek össze. Valószínűleg azzal kezdődött a beszélgetés, hogy megcsodálták egymás Rolex-óráját.

– Szervusz, Emma – mondja. – Láttad az új kocsit?

– Hogy mit? – meredek rá üres tekintettel, aztán eszembe jut az a vadiúj álomautó, amely a kocsibejárónál vesztegelt. – Na igen! Remek darab.

– 5-ös szériájú Mercedes – kortyol bele a sörébe. – A toplista 42. legdrágább autója.

– Az áldóját!

– Még nem fizettem ki, persze – az orrát piszkálja. – Na találd ki, mennyi?

– Ümm... negyvenezer?

– Hideg, hideg.

– Harminckilenc?

– Harminchétezer kétszázötven – vágja ki Nev diadalmasan. – A CD lejátszó ingyen van. A forgalmi adót levonhatom az adómból – teszi hozzá.

– Húha!

Nem igazán tudom, mi mást mondhatnék még, ezért letelepszem a szófára, és elropogtatok egy szem mogyorót.

– Neked is hasonló célokat kellene kitűznöd, Emma! – mondja apu. – Gondolod, sikerül valaha?

– Nem... is tudom. Apropró, apu.... Van egy csekkem a számodra – sután a táskámba nyúlok, és előhúzok egy háromszáz fontra kiállított csekket.

– Nagyon helyes – dünnyögi apu. – Majd levonom az adósságodból – zöld szeme megvillan, ahogy zsebre teszi a papírost. – Így tanulja meg az ember a pénz értékét. Így tanulsz meg a saját lábadon állni!

– Tanulságos lecke – bólogat Nev. Belekortyol a sörébe, és apára vigyorog. – Jut eszembe, Emma, ezen a héten épp melyik állásodnál tartasz?

Nevet azután ismertem meg, hogy otthagytam az ingatlanszakmát, és fényképésznek álltam. Két és fél év telt el azóta, de valahányszor meglát, elsüti ezt a tréfát. Minden egyes átkozott alkalommal...

Oké. Ideje megnyugodnom. Valami szépre kell gondolnom. Örülnöm kell a családomnak. Örülnöm Nevnek.

– Továbbra is a marketing mellett maradok! – mosolygok rá. – Már egy éve csinálom.

– Á, a marketing! Helyes, helyes!

Néhány percig hallgatunk, csak a krikettmeccs közvetítőjének hangja hallatszik. Apu és Nev ekkor egyszerre feljajdul, mivel történt valami a pályán. Egy pillanat múltán újra feljajdulnak.

– Jól van – mondom. – Nos, akkor én...

Ahogy felkelek a szófáról, a fejüket sem fordítják felém.

Kimegyek az előszobába, s felnyalábolom a kartondobozt, amelyet magammal hoztam. Aztán kimegyek az oldalkapun, kopogtatok a melléképület ajtaján, amelyet óvatosan kinyitok.

– Itt vagy, nagyapa?

Nagyapa anyu papája, aki tíz éve, a szívműtéte óta lakik velünk. A twickenhami házban mindössze egy hálószobája volt, ez azonban nagyobb, ezért saját melléképületet kapott két szobával meg egy konyhával a nagy ház oldalában. Kedvenc bőrkarosszékében találok rá, a rádióból komolyzene szól, s előtte a padlón vagy hat teletömött kartondoboz sorakozik.

– Szia, nagypapa – köszöntöm.

– Emma! – néz fel nagyapa, s az arca felderül. – Édes kislányom! Gyere ide!

Lehajolok hozzá, hogy megcsókoljam, ő pedig megszorítja a kezem. A bőre száraz és hideg, a haja pedig fehérebb, mint amikor utoljára láttam.

– Hoztam neked még néhány Panther csokit – mondom, a doboz felé mutatva.

Nagypapa valóságos rabja a Panther csokiknak, akárcsak összes barátja a tekeklubban. Ezért a zsebpénzemből mindig veszek neki egy dobozzal, valahányszor hazalátogatok.

– Köszönöm, szívecském – sugárzik fel nagypapa arca. – Aranyos kislány vagy, Emma.

– Hová tegyem?

Mindketten segélykérően nézünk körül a zsúfolt helyiségben.

– Mi lenne, ha odaraknád, a tévé mögé? – mondja végül nagypapa.

Átvágok a szobán, a földre helyezem a dobozt, majd visszamegyek nagypapához. Közben igyekszem nem rálépni semmire.

– Tudod, Emma, mostanában annyi aggasztót olvasni az újságokban – kezdi rá nagypapa, miközben én rátelepszem az egyik dobozra. – Például a londoni közbiztonságról – aggódva pislog rám. – Este, ugye, nem utazol tömegközlekedési eszközökön?

– Izé... csak nagyritkán, amikor sehogyan sem kerülhetem el... – füllentem, miközben a hátam mögött keresztbe fektetem az ujjaimat.

– Édes kislányom, ne tedd! – jön izgalomba nagypapa. – A cikkek szerint csuklyás kamaszok hordái randalíroznak a metróban. Részeg alakok, akik üveget törnek, vagy kinyomják egymás szemét...

– Annyira azért nem rossz a helyzet...

– Emma, nem éri meg kockáztatni néhány taxizás áráért!

A nyakam rá, ha megkérdezném nagypapát, mennyi az átlagos viteldíj, öt shillinget mondana.

– Szavamra, nagypapa, igazán vigyázok – nyugtatgatom. – És igenis taxival járok.

Nagy néha. Évente kábé egyszer.

– Különben mit rendezgetsz? – kérdem, hogy témát váltsak, mire nagypapa mélyet sóhajt.

– Anyád a múlt héten kitakarított a padláson. Szétválasztom, mit dobok el, és mit tartok meg.

– Jó ötletnek tűnik – pillantok a padlót elborító szeméthalomra. – Ez az, amit ki készülsz dobni?

– Nem, mindet megtartom – tartja kezét védelmezőn a halom elé.

– És akkor mit dobsz ki?

Nagypapa elnémul. Kerüli a tekintetemet.

– Nagypapa! Valamit csak ki kell dobnod! – kiáltom, s elfojtok egy nevetést. – Nincs szükséged ezekre az újságkivágásokra. Ez meg micsoda? – nyúlok túl az újsághalmon, egy régi jojóért. – Szemét ez a javából.

– Jim jojója – nagypapa elveszi a jojót, s a szeme ellágyul az emlékektől. – Jó öreg Jim!

– Ki ő? – kérdem meglepetten. Soha hírét nem hallottam. – Barátok voltatok?

– A búcsúban találkoztunk, és együtt töltöttük a délutánt. Kilencéves voltam akkor – forgatja a jojót az ujja között elgondolkozva nagypapa.

– Aztán barátok lettetek?

– Többé nem láttam – rázza meg a fejét, és a távolba réved. – De sose felejtem el azt a délutánt.

Az a baj nagypapával, hogy semmit sem felejt.

– És mi legyen ezekkel a levelezőlapokkal? – húzok elő egy köteg karácsonyi üdvözlőlapot.

– Soha nem dobok ki levelezőlapot – néz rám hosszan és megrovón nagypapa. – Az én koromban, amikor az ember körül kezdenek eltünedezni azok, akiket szeretett és ismert... minden emlék számít, legyen az bármilyen jelentéktelen.

– Megértelek – mondom meghatódva. A legközelebbi lapért nyúlok, kinyitom, s az arckifejezésem megváltozik. – Nagypapa! Ezt a Smith Villamos Karbantartó Részleg küldte 1965-ben.

– Frank Smith nagyon jó ember volt... – kezdené nagypapa.

– Nem! – helyezem a padlóra ellentmondást nem tűrően a lapot. – Ezt kidobjuk. Ahogy nem lesz szükséged a... – kinyitom a következő lapot. – Délnyugati Gázművekre sem. Meg a Punch húsz régi példányára – mindezt halomba tornyozom. – Ez meg mi? – nyúlok ismét a dobozba, ahonnan egy borítéknyi fotót halászom elő. – Olyasmi, amit meg akarsz...

Valami a szívembe nyilall, és a mondat közepén torkomra forrasztja a szót.

Egy fényképet látok velem, apuval és anyuval; egy padon ülünk valami parkban. Anyun virágos ruha, apu ostoba szalmakalapot visel, én meg előttük térdelek. Kilencéves lehetek, és fagyit nyalok. Mindhárman felhőtlenül boldognak látszunk.

Némán kezembe veszem a következő fényképet. Ezen a fejembe csapták apu kalapját, és épp jókat kacagunk valamin. Csak mi hárman.

Csak mi. Még mielőtt Kerry betört volna az életünkbe.

A napjára is emlékszem, mikor megérkezett. Vörös bőröndje ott állt az előszobában, a konyhából idegen hangot hallottam, a levegőben szokatlan parfümillat lengett. Besétáltam, és ott volt ő, a jövevény, egy csésze teát ivott éppen. Iskolai egyenruhát viselt, én azonban felnőttnek láttam. Már akkor is jókora cicije volt, a fülébe arany szegecseket lövetett, a haját – csíkosra melíroztatta. Vacsora alatt a szüleim pohár bort adtak neki. Anyu egyre arra intett, legyek vele nagyon kedves, mert meghalt az édesanyja. Valamennyiünknek nagyon kedvesnek kellett lennünk Kerryvel. Ezért kapta meg a szobámat is.

Végignézem a többi fotót, s közben gombóc formálódik a torkomban, amelyet hiába igyekszem lenyelni. Már emlékszem arra a parkra. Hinták és csúszdák álltak a játszótéren, Kerry azonban unta. Mivel mindenben utánoztam, azt mondtam, én is unom ezt a helyet, így azután többé nem mentünk oda.

– Kopp-kopp!

Meglepetve felnézek. Kerry áll az ajtóban, kezében a pohár bor. – Kész az ebéd!

– Kösz, mindjárt jövünk – mondom.

– Ej, nagyi! – feddi meg nagypapát az ujjával Kerry, és a dobozokra mutat -, látom, még sehol sem tartasz.

– Nehéz ügy – hallom saját hangomat. – Túl sok itt az emlék, amit nem lehet csak úgy kidobni.

– Ha te mondod – forgatja a szemét Kerry. – Én a helyedben az egészet a kukába önteném.

Nem, nem tudom szeretni. Nem megy. A legszívesebben hozzávágnám a szirupos tortámat.

Negyven perce ülünk az asztal körül, és azóta egyfolytában Kerry jártatja a száját.

– Minden az imázson múlik – mondja éppen. – A megfelelő öltözéken, tekinteten, mozgáson. Amikor végigmegyek az utcán, azt az üzenetet küldöm a világ felé, hogy sikeres nő vagyok.

– Mutasd meg, hogyan! – veti közbe anyu rajongva.

Nos, valahogy így – Kerry megereszt egy álszerény mosolyt.

Hátralöki a székét, s megtörli a száját a szalvétával.

– Figyeld csak, Emma, tanulhatsz tőle!

Miközben valamennyien őt nézzük, Kerry végig libeg a helyiségen. Az állát felemeli, cicijét kifeszíti, szemét valahová a szoba közepére szegezi, a fenekét meg fene mód riszálja.

Úgy fest, mint egy strucc és egy android kereszteződése a Klónok támadása című filmből.

– Persze magas sarkúban kellene lennem – mondja menet közben.

– Mikor Kerry belép egy tanácsterembe, minden fej feléje fordul, azt elhihetitek – jelenti ki Nev büszkén, és belekortyol a borába. – Az emberek mozdulatlanná dermednek, és őt bámulják!

– Azt elhiszem!

Nagy ég, nevethetnékem támad! Pedig nem szabad nevetnem! Nem szabad!

– Te is megpróbálod, Emma? – kérdi Kerry.

– Ümm... ha lehet, nem. Azt hiszem, az alapokat így is sikerült megértenem – felelem.

Mégis kitör belőlem valami elfojtott röhögésféle, amit köhögésbe fojtok.

– Kerry csak segíteni próbál, Emma! – szól közbe anyu. – Hálásnak kellene lenned! Olyan jó vagy Emmához, Kerry!

Sugárzó szeretettel néz a nevelt lányára, aki kényeskedve visszamosolyog. Én meg alaposan meghúzom a boromat.

Igaz, ami igaz. Kerry csupa segítőkészség.

Ezért mondott nemet, mikor kétségbeesésemben hozzá fordultam, nem tud-e állást szerezni a cégénél. Hosszú levelet szerkesztettem, amelyben azt írtam, tudom, hogy kényes helyzetbe hozom, mégis hálás volnék akármilyen lehetőségért, akár ha néhány napos kisegítő munkáért is, annyira fontos volna, hogy tapasztalatokat szerezzek a munka világában.

Mit küldött ő erre vissza? Egy szabvány elutasító levelet.

Annyira bántott a dolog, hogy senkinek nem szóltam róla, a legkevésbé a szüleimnek.

– Emma, meg kellene hallgatnod Kerry üzleti tanácsait – mondja apu élesen. – Ha jobban odafigyelnél rájuk, talán többre vinnéd az életben.

– Különben is csak a mozgásról beszélt, nincs ebben semmi ördöngösség! – kuncog fel Nev nagy vígan.

– Nev! – szól rá anyu szelíd megrovással.

– Emma tudja, hogy tréfálok, nem igaz, Emma? – veti oda Nev könnyedén, és bort tölt a poharába.

– Hogyne tudnám! – erőltetek vidám mosolyt az arcomra.

Várjatok csak, amíg előléptetnek!

Megmutatom én nektek! Csak várjatok!

– Emma! A Föld beszél Emmához! – Kerry mozgatja a kezét az arcom előtt. – Ébredj, te álmodozó! Most adjuk oda az ajándékokat.

– Á, igen – térek magamhoz. – Rendben. Megyek, és hozom a magamét.

Miközben anyu kinyitja az aputól kapott fényképezőgép dobozát és nagypapa pénztárcáját, egyre izgatottabb leszek. Annyira szeretném, ha tetszene az ajándékom!

– Csekélység – mondom, ahogy átnyújtom anyunak a rózsaszínű borítékot. – De majd meglátod magad is...

– Vajon mi lehet? – méregeti anyu izgatottan a borítékot. Felszakítja, kinyitja a virággal telehintett lapot, és rámered. – Jaj, Emma!

– Mit kaptál? – kérdi apu.

– Egynapos kezelés egy gyógyfürdőben! – kiált fel anyu elragadtatva. – Egy egész napos kényeztetés!

– Csodás ötlet – mondja nagypapa, és megveregeti a kezemet. – Mindig olyan jó ajándékokat találsz ki, Emma.

– Köszönöm, édesem. Milyen figyelmes vagy! – anyu hozzám hajol, hogy megcsókoljon, nekem pedig melegség járja át a szívem táját.

Néhány hónapja támadt ez a gondolatom. Egész napra szóló kellemes programcsomag, ingyenes kezelésekkel és hasonlókkal.

– Pezsgős ebédet adnak – hadarom lelkesen. – A papucsot meg megtarthatod!

– Pompás! – lelkendezik anya. – Már alig várom. Emma, igazán kedves tőled!

Nagy ég! – szólal meg Kerry kis kacajjal, s a kezében lévő nagy, krémszínű borítékra mered. – Attól tartok, kissé elvetettem a sulykot ezzel az ajándékkal. Sebaj, majd becserélem.

Ijedten pillantok rá. Van valami a hangjában, amiből sejtem, hogy mindjárt előáll a farbával. Istenem, mennyire tudom!

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdi anyu.

– Nem számít – így Kerry. – Majd... kitalálok... valami mást. Ne izgasd magad! – és látványosan készül a táskájába csúsztatni a borítékot.

– Kerry, szívem! – szól rá anyu. – Hagyd ezt! Ne szamárkodj! Mit hoztál nekem?

– Nos, az a helyzet, hogy Emmával ugyanarra gondoltunk – mondja Kerry, s újabb kis kacaj kíséretében átnyújtja anyunak a borítékot. – Hát nem hihetetlen?

E szavakra megfagy a vér ereimben. Rosszat sejtek.

Nem!

Ezt nem teheti meg velem!

Mindenki elnémul, mialatt anyu kinyitja a borítékot.

– Ó, uram isten! – mondja, s előhúz egy aranynyomásos ismertetőt. – Mi ez? A Meridien gyógyfürdő? – valami a kezébe hullik, mire vizsgálgatni kezdi. – Repülőjegy Párizsba? Kerry!

Lám, megtette! Tönkretette az ajándékomat.

– Mindkettőtöknek. Brian nagybácsinak is – teszi hozzá Kerry önelégülten.

– Kerry! – kiált fel apu elragadtatottan. – Te egy csoda vagy!

– Állítólag jó dolog – mondja Kerry elégedett mosollyal. – A szállás ötcsillagos.... A séf három Michelin-csillagos éttermet vezet...

– Nem hiszem el! – rebegi anyu, miközben izgatottan lapozgat a füzetben. – Nézzétek ezt a csodálatos uszodát! Nézzetek ezt a kertet!

Szegény kis virágos kártyám elfeledve hever a csomagolópapírok között.

Közel járok ahhoz, hogy eltörjön a mécses. Ez a cafka tudta, igenis tudta!

– Kerry, te tudtad! – fakadok ki, s már nem tudok féket tenni a nyelvemre. – Hisz elmondtam neked, hogy anyunak gyógyfürdő-kezelést készülök adni ajándékba. Elmondtam! Hónapokkal ezelőtt beszéltünk róla. A kertben!

– Valóban? Nem emlékszem – ráz le Kerry közömbösen.

– Nagyon is emlékszel! Még hogy nem!

– Emma! – szól rám anyu élesen. – Véletlen egybeesés az egész. Ugye, Kerry?

– Hát persze! – nyitja kerekre a szemét Kerry, aki most maga a megtestesült ártatlanság. – Emma, ha elrontottam valamit, bocsánatot kérek...

– Nincs miért bocsánatot kérned, Kerry, szívecském – szögezi le anyu. – Előfordul az ilyesmi. Mindkét ajándék csodálatos! Mindkettő! – ismét szemügyre veszi a kártyámat. – Legyetek újra jó barátok! Rosszul esik, ha veszekedtek. Különösen a születésnapomon.

Rám mosolyog, én pedig megpróbálok visszamosolyogni, belül azonban tíz évvel öregebbnek érzem magam. Kerry mindig sikeresen befeketít engem. Azóta mesterkedik ebben, amióta betette hozzánk a lábát. Bármit követett el, mindenki az ő oldalára állt. Elvégre is meghalt az édesanyja, kímélettel kellett vele bánni. Mindig, minden helyzetben vesztettem vele szemben.

Megpróbálom összeszedni magam. A boromért nyúlok, és jókorát húzok belőle. Azon kapom magam, hogy titkon az órámat lesem. Négykor elszabadulhatok innen, ha a rossz vonatközlekedésre hivatkozom. Akkor már csak másfél órát kell elviselnem. Addig talán tévét is nézünk, hamarább elmegy az idő...

– Miben töröd a fejed, kislányom? – kérdi nagypapa, s mosolyogva megveregeti a kezemet.

Bűntudatosan nézek fel rá.

– Ümm... semmiben – mondom kényszeredett mosollyal. – Igazából semmire sem gondoltam.

5.

Különben is mit számít az egész, amikor mindjárt előléptetnek. Akkor Nev nem süt el több viccet az állásaimról, én pedig visszafizethetem apunak az adósságomat. Mindenkit elbűvölök, egyszóval fantasztikus lesz!

Hétfő reggel lelkesedéstől égve ébredek. A szokásos munkahelyi szerelésemet öltöm magamra: farmert és egy csini trikót, amit a French Connection-nél vásároltam.

Ami azt illeti, nem pontosan onnan, hanem az Oxfamben. Az árcédulán mindenesetre a French Connection neve áll. Amíg apunak törlesztek, nemigen van választásom, hol vásárolhatok. Úgy értem, egy új trikó a French Connection-nél körülbelül ötven fontba kerül, míg az enyém mindössze 7 font 50 shillinget kóstált. És majdnem új!

Miközben kettesével veszem a metrólépcsőt, rám ragyog a nap, engem pedig eltölt az életöröm. Csodás lesz, ha előléptetnek. Ha mindenkinek elmesélhetem. Anyu majd megkérdi, hogy telt a hetem, mire én azt felelem: „Nos, tulajdonképpen..."

Nem, inkább megvárom, amíg hazamegyek, ott azután közönyösen átadom az új névjegykártyámat.

Vagy hazahajtok a vállalati kocsimon, gondolom izgatottan. Nem vagyok ugyan egészen biztos benne, hogy bármelyik marketingmenedzser kapna autót a cégtől, de hát az ember soha nem tudhatja, nem igaz? Esetleg újításként bevezetik. Vagy azt mondják: „Emma, téged arra választottunk ki, hogy..."

– Emma!

Körbenézek, és Katie-t pillantom meg, barátnőmet a személyzeti osztályról. Mögöttem fújtat fel a lépcsőn, göndör haja ziláltan röpköd körülötte, egyik cipőjét a kezében tartja.

– Hát veled meg mi történt? – kérdezem, amint felért.

– A hülye cipőm! – lihegi dühösen. – Nemrég javíttattam meg, de lejött a sarka – felém lengeti a cipőt. – Hat fontot fizettem ezért az átokverte sarokért! Te jó ég, micsoda pechszéria! A tejesember nem hozta ki a tejemet, a hétvége borzasztó volt...

– Azt hittem, Charlie-val töltöd – mondom meglepetten. – Mi történt?

Charlie Katie legutolsó fiúja. Néhány hete járnak, és azt beszélték meg, hogy Katie kilátogat Charlie vidéki házába, amelyet hétvégeken újít fel.

– Rémes volt! Alig érkeztünk meg, közölte velem, hogy ő most golfozni megy.

– Legalább nem feszélyezi magát a társaságodban – keresem meg a dolog jó oldalát.

– Lehetséges – néz rám Katie kétkedőn. – Na és aztán megkért, nem segítenék-e kicsit, amíg odavan. Én meg természetesen készségesen ráálltam. Ekkor kezembe nyomott egy pemzlit, mellém állított három doboz festéket, és meghagyta, fessem ki a nappalit. Ha elég gyorsan dolgozom, végzek vele, mire hazaér.

– Hogyan?

– Hatra jött haza, és lehordott, milyen hanyag munkát végeztem! – Katie hangja megemelkedik a méltatlankodástól. – Pedig nem is voltam hanyag! Csak a tetejét kentem el egy kicsit, mert az a hülye létra nem volt elég magas.

Rámeredek.

– Katie, csak nem azt akarod mondani, hogy te festetted ki a fiúd szobáját?

– De... igen – néz rám óriási kék szemével. – Csak hogy a segítségére legyek, tudod. Most azonban kezdem azt hinni... hogy kihasznál. Ugye, így van?

Alig jutok szóhoz az elképedéstől.

– Katie, ez nem kérdés. Kihasznál bizony – nyögöm ki végül. – Ingyen iparost keresett. Ki kell rúgnod, de azonnal!

Katie néhány másodpercre elnémul, én pedig kissé idegesen méregetem. Arcizma sem rezdül, én azonban tudom, hogy sok minden történik a felszín alatt a mélyben. Olyan ez, mint amikor a Cápában eltűnik a szörny a fodrozódó víztükör alatt, mi azonban tudjuk, hogy bármely percben újra felbukkanhat, és akkor...

– Jaj, istenem, igazad van! – tör ki végül a barátnőm. Igenis, kihasznált! Én tehetek róla. Már akkor észre kellett volna vennem, amikor megkérdezte, értek-e a vízvezeték-szereléshez és a tetőfedéshez.

– Mikor kérdezett erről? – hápogok hitetlenkedve.

– Az első randinkon! Azt hittem, hogy csak társalgásnak szánja, tudod.

– Katie, nem te tehetsz róla – ragadom meg a karját. – Honnan tudhattad volna?

– De hát mi a baj velem? – áll meg Katie az utca közepén. – Miért vonzok magamhoz ilyen szörnyeteg alakokat?

– Ugyan, menj már!

– De igen! Vedd csak sorra, kikkel jártam az utóbbi időben! – az ujján kezdi számolni. – Daniel minden pénzem kölcsönkérte, majd eltűnt Mexikóban. Gary kirúgott abban a pillanatban, amint munkát találtam neki. David másik nővel is járt mellettem. Nem veszed észre köztük a hasonlóságot?

– Hát... hmm... – krákogok tétován. – Fogjuk rá...

– Azt hiszem, fel kéne adnom – fancsalodik el Katie képe. – Soha nem találok már rendes fiút.

– Nem – vágom rá rögtön. – Ne add fel! Katie, biztos vagyok benne, hogy az életed rövidesen megváltozik. Találsz majd egy kedves, jóravaló, nagyszerű pasast...

– De hol? – sóhajt ő csüggedten.

– Nem... is tudom. Mindenesetre hidd el nekem, hogy így lesz. Érzem – mondom, miközben a hátam mögött keresztbe teszem az ujjaimat.

– Tényleg? – bámul rám. – Tényleg így érzed?

– Isten bizony! – hirtelen eszembe villan valami. – Nézd, támadt egy ötletem. Miért... nem próbálsz meg máshol ebédelni ma? Valami egészen másfajta helyen, mint amit megszoktál. Talán találkoznál ott valakivel.

– Gondolod? – mered rám Katie. – Oké. Megpróbálom.

Nagyot sóhajt, és újra megindulunk a járdán. – Az egyetlen jó dolog az volt a hétvégében – teszi hozzá Katie, mikor elérjük a sarkot -, hogy befejeztem egy új pulcsit. Mit szólsz hozzá?

Büszkén leveszi a kabátkáját, körbefordul, én pedig néhány másodpercig némán pislogok rá, mert nem igazán tudom, mit is mondhatnék.

Nem mintha nem szeretném a horgolást...

Jó, legyen hát. Nem szeretem a horgolást.

Kivált a mélyen kivágott nyakú, nagy lukú horgolással készült pulcsikat, amelyek alól kilátszik a melltartó.

– Csodálatos – nyögöm ki végül. – Egyszerűen lenyűgöző!

– Hát nem nagyszerű?! – mosolyog rám Katie elégedetten. – És olyan hamar elkészültem vele! Legközelebb hozzá illő szoknyát horgolok.

– Tök jó – lehelem elhalóan. – Olyan ügyes vagy.

– Á, semmi az egész! Élvezem csinálni.

Szerényen elmosolyodik, és visszaveszi a kabátot.

– Amúgy veled mi van? – kérdezi, miközben átmegyünk az úttesten. – Jól telt a hétvégéd? Lefogadom, hogy igen. Lefogadom, hogy Connor csodásan viselkedett, ahogy egy romantikus szeretőhöz illik. Lefogadom, hogy elvitt vacsorázni.

– Ami azt illeti, felvetette, mi volna, ha összeköltöznénk – mondom sután.

– Tényleg? – néz rám sóvárogva Katie. – Nagy ég, Emma, ti vagytok a tökéletes pár. Ha rátok nézek, reménykedni kezdek, hogy nekem is sikerülhet. Neked olyan könnyen ment.

Nem tehetek róla, de belül elönt az öröm hulláma. Én és Connor. A tökéletes pár. Akikről példát vehetnek a többiek.

– Azért nem olyan könnyű ez, amilyennek látszik – mondom szerény kis nevetéssel. – Úgy értem, ugyanúgy veszekszünk, mint mindenki más.

– Tényleg? – néz rám Katie meglepetten. – Még sosem láttalak veszekedni benneteket.

– Pedig veszekszünk!

Megpróbálok visszaemlékezni, mikor különböztünk össze utoljára Connorral. Na persze, nekünk is nyilván vannak vitáink. Rengeteg. Minden párnak vannak. Az a természetes.

Nézzük csak. Micsoda hülyeség! Talán amikor...

Igen. Egyszer a folyóparton kaptunk össze, amikor azokat a nagy fehér madarakat ludaknak néztem, Connor viszont azt állította, hogy hattyúk. Na igen. Olyanok vagyunk, mint mindenki más.

Közeledünk a Panther székházhoz. A halvány kőlépcső minden egyes fokát szökellő gránit párduc díszíti. Itt már elfog az idegesség. Paul majd részletes beszámolót akar arról, hogyan ment a tárgyalás a Glein Oillal.

Mit mondjak neki?

Nos, mi mást, mint a színtiszta igazságot. Azazhogy nem mindent...

– Nini, nézd csak! – szakít közbe Katie hangja, én pedig követem a pillantását. Az üvegezett utcai homlokzaton keresztül jókora nyüzsgést látok az előcsarnokban. Valami nincs egészen rendben. Mi történhetett?

Miközben Katie-vel átverekedjük magunkat a súlyos, üvegezett forgóajtón, ijedten nézünk össze. Az előcsarnokban tökéletes a fejetlenség. Többen lázasan sürgölődnek. Van, aki a rézkorlátot suvickolja, más a művirágok leveleit fényesíti, míg Cyril, az irodavezető a liftek felé tereli a népet.

– Volnának szívesek felmenni az irodákba? Ne itt a bejáratnál tülekedjenek! Mostanra már mindenkinek az íróasztalánál kellene ülnie – a hangja hisztériásán cseng. – Nincs itt lent semmi látnivaló! Kérem, hogy foglalják el helyüket az íróasztalaik mellett!

– Mi folyik itt? – kérdem Dave-et, a biztonsági őrt, aki szokása szerint kezében egy csésze teával a falat támasztja. Belekortyol a teájába, körbeöblögeti vele a száját, és ránk vigyorog.

– Jack Harper látogat meg minket.

– Hogy mi? – tatjuk el mindketten a szánkat.

– Ma?

– Ez komoly?

A Panther Corporation világában ez a hír felér a pápa, de legalábbis a Mikulás látogatásával. Jack Harper a cég társalapítója. Ő találta ki a Panther Colát. Azért tudom ezt, mert legalább egymilliószor gépeltem le róla ezt a hablatyot. „1987-ben két fiatal, mozgékony üzletember, Jack Harper és Pete Laidler felvásárolta a halódó félben lévő Zoot üdítőgyárat, Panther Cola néven újra piacra dobta a Zootacolát, melléadta a „Ne állj meg!" jelmondatot, és ezzel mérföldkövet állított fel a marketing történetében.

Nem csoda, hogy Cyril a plafonon van.

– Nagyjából öt perc múlva várható az érkezésük – pillant az órájára Dave.

– De hát hogy került ide? – kérdi Katie. – Úgy értem, hogy termett ide a semmiből.

Dave szeme felcsillan. Szemlátomást ezredszer adja tovább a híreit, és kitűnő hangulatban van.

– Nyilván körbeszaglász, hogy működik az angliai lerakat.

– Úgy tudtam, már visszavonult – jegyzi meg Jane a könyvelésről, aki kabátosan suhan el mellettünk, és izgatottan belehallgat a beszélgetésünkbe. – Úgy tudtam, amióta Pete Laidler meghalt, annyira megtörte a bánat, hogy nem akart hallani többé az üzletről. Elvonult a farmjára vagy hová.

– Annak három éve – jegyzi meg Katie. – Talán magához tért azóta.

– Valószínűbb, hogy ki akar árusítani minket – veti közbe Jane sötéten.

– Ugyan miért tenné?

– Az ember sosem tudhatja.

– Nekem az az elméletem – kezdi Dave, s valamennyien közel hajolunk hozzá, hogy jobban halljuk -, arra kíváncsi, elég fényesre takarítottuk-e a növényeket – Cyril felé biccent a fejével, mire mind felkuncogunk.

– Csak óvatosan – recsegi Cyril -, ne tegyék tönkre a szárakat! Különben is, mit keresnek maguk itt? – kérdi felpillantva.

– Máris megyünk! – mondja Katie, s elindulunk a lépcső felé, amit edzés helyett használunk.

A marketing osztály szerencsére amúgy is az elsőn van. Már a lépcsőpihenőnél tartunk, amikor Jane felsikolt:

– Nézzétek! Egek! Ez ő!

Egy limuzin húzott végig berregve az utcán, és állt meg pontban az üvegajtó előtt.

Miért van az, hogy bizonyos kocsik úgy csillognak-villognak, mintha egészen másféle fémből készülnének, mint a közönséges autók?

Mintegy varázsütésre kinyílik az előcsarnok túlsó végében a liftajtó. Graham Hillingdon, a vezérigazgató lép ki belőle az igazgató és hat másik fejes társaságában. Sötét öltönyükön egy porszem sem landolhat.

– Elég volt! – sziszegi Cyril a szerencsétlen takarítóknak. – Menjenek, tűnjenek innen!

Mi hárman vihogva, mint a gyerekek nézzük végig, mint nyílik ki a limuzin hátsó ajtaja. Egy pillanattal később kiszáll egy szőke hapi tengerészkék kabátban. Sötét szemüveget visel, s a bőröndje méregdrágának tűnik.

Hú! Úgy fest az ürge, mintha egymilliót hurcolna magával.

Graham Hillingdon és a többiek mostanra felsorakoztak odakint a lépcsőn. Sorban kezet ráznak a mukival, aztán betessékelik, ahol Cyril vár rá.

– Üdvözöljük a Panther Corporation angliai képviseleténél – mondja Cyril ünnepélyesen. – Remélem, kellemesen utazott.

– Köszönöm, igen – feleli a pasi amerikaias kiejtéssel.

– Mint látja, ez is csak olyan munkanap, mint a többi...

– Hé, nézzétek! – mormogja Katie. – Kenny odakint ragadt.

Kenny Davey, a tervezők egyike, odakint téblábol a lépcsőn farmerében és baseball cipőjében. Szemlátomást nem tudja eldönteni, bejöjjön-e vagy sem. Kezét már az ajtóra teszi, aztán mégis meghátrál, majd újra az ajtóhoz lép, és bekukucskál.

– Jöjjön csak, Kenny! – nyitja rá az ajtót Cyril bősz mosollyal. – Az egyik tervezőnk, Kenny Davey. Tíz kerek percet késett, Kenny! No de, sebaj!

A lift felé taszigálja a megrökönyödött Kennyt, majd felpillant ránk, és idegesen továbbhessent minket.

– Gyertek! – szól ránk Katie is. – Jobb, ha továbbállunk.

Kuncogásunkat visszafojtva mindhárman felcaplatunk a lépcsőn.

A marketingosztály kicsit úgy fest, mint bulik előtt a hálószobám a hatodik elemiben. A kollégák fésülködnek, illatszerrel szórják meg magukat, papírokban lapozgatnak, és izgatottan pletykálnak. Miközben elhaladok a médiastratégiáért felelős Neil Gregg irodája előtt, látom, amint katonásan csatasorba állítja a marketing hatékonyságáért nyert díjait. Közben asszisztense, Fiona azokat a bekeretezett fotókat tisztítgatja, amelyeken főnöke hírességekkel ráz kezet.

Alig akasztom fel a fogasra a kabátom, amikor félrevon Paul, az osztályvezető.

– Mi a francos fene történt a Glen Oilnál? Ma reggel fölöttébb különös e-mailt kaptam Doug Hamiltontól. Tényleg leöntötte az öltönyét?

Hitetlenkedve meredek rá. Doug Hamilton beárult Paulnak? De hát megígérte, hogy nem teszi!

– Nem egészen – vágom rá gyorsan. – Épp a Panther Prime előnyös tulajdonságait ecseteltem, amikor... nos, amikor kilöttyintettem.

Paul vészjóslóan vonja fel a szemöldökét.

– Rendben. Úgy látszik sokat kértem magától.

– Egyáltalán nem – mondom gyorsan. – Úgy értem, minden jól ment volna, ha... akarom mondani, ha ad még egy esélyt, kiteszek magamért. Ígérem!

– Meglátjuk – néz az órájára Paul. – Igyekezzen! Az íróasztala kész katasztrófa.

– Oké. Izé... mikor lesz az értékelésem?

– Emma, ha nem hallotta volna, Jack Harper látogat meg bennünket a mai napon – mondja Paul vitriolos gúnnyal. – Természetesen ha azt hiszi, hogy az értékelése fontosabb, mint a cégalapító...

– Nem úgy értettem... én csak...

– Menjen, és rakja rendbe az íróasztalát – hessent el Paul unottan. – És ha azt az átkozott Panther Prime-ot Jack Harperre is ráönti, kirúgom.

Miközben az íróasztalomhoz pucolok, Cyril lép be a helyiségbe, szemlátomást zaklatottan.

– Figyelem! – mondja, és tapsol. – Mindenki figyeljen ide! Ez csupán hétköznapi látogatás, semmi több. Mr. Harper bejön majd önökhöz, talán hogy elbeszélgessen néhány kollégával, és lássa, hogyan ténykednek. Arra kérem ezért önöket, viselkedjenek úgy, mint rendesen, természetesen szedjék össze magukat... Mik ezek a papírok? – csap le egy takaros rendbe állított iratcsomóra a sarokban, Fergus Grady íróasztala mellett.

– Ez a... hm... az új Panther rágógumi reklámkampányának művészeti anyaga – mondja Fergus, ez a rendkívül félszeg, kreatív fickó. – Nincs elég hely az íróasztalomon.

– Nos, ott nem maradhat! – nyalábolja össze Cyril az iratcsomót, és löki oda Fergus elé. – Szabaduljon meg tőlük! És emberek, ha bárkitől kérdezne valamit, viselkedjenek természetesen! Szeretném, ha mindenki a munkáját végezné, mire megérkezik. Csak úgy, mint máskor, egy normális munkanap során – idegesen pillant körbe. – Néhányan telefonálhatnának, mások gépeljenek a számítógép előtt... páran meg dugják össze a fejüket, hogy meghányják-vessék kreatív ötleteiket... Ne feledjék, ez az osztály a cég idegközpontja... A Panther Corporation híres marketingesei kiválóságáról!

Elhallgat, valamennyien báván meredünk rá.

– Rajta, folytassák! – Ne álljanak itt, mint a Bálám szamara! – rám mutat. – Gyerünk! Mozogjon már, az isten szerelmére!

Nagy ég! Az íróasztalomat mindenféle vicik-vacak borítja. Kinyitok egy fiókot, és nagy tömkelegnyi papírt söprök bele, aztán fejvesztve tisztogatni kezdem a tollaimat a tolltartó csupromban. A szomszédos asztalnál Artemis Harrison az ajkát rúzsozza újra.

– Igazán ösztönzően hatna rám a vele való találkozás – mondja a tükrének, miközben megcsodálja önmagát. – Tudod, sokak szerint egymagában is rengeteget változtatott a marketinggyakorlaton – rám téved a tekintete. – Új trikód van, Emma? Hol vetted?

– Ümm... a French Connection-nél – mondom némi hallgatás után.

– Én is beugrottam a French Connection-höz a hétvégén, és nem találkoztam ezzel a modellel – szűkül össze Artemis szeme.

– Nos, talán elfogyott – fordulok el, s úgy teszek, mintha a felső fiókomat rendezném át.

– Hogyan szólítsuk? – kérdi Caroline. – Mr. Harpernek vagy Jacknek?

– Adjanak nekem öt percet négyszemközt vele – hadarja lázasan a telefonba Nick, az egyik marketingmenedzser. – Mindössze ennyit kérek. Öt perc kellene, hogy kifejtsem a honlap ötletét. Ha érdekli, akkor, jesszusom...

Egek, az izgalom ragadós. Az én ereimet is elöntötte az adrenalin, mert a fésűmért nyúlok, és az ajakfényt ellenőrzöm az ajkamon. Talán valahogyan szemébe tűnnek a képességeim. Talán kiemel a szürke sokaságból!

– Jól van, emberek – csörtet be az osztályra Paul. – Már az emeleten van. Előbb bemegy az adminisztrációhoz...

– Végezzék a dolgukat, mint rendesen! – rikkantja el magát Cyril. – Rajta!

Az anyját! Mi is az én dolgom rendesen?

Felveszem a kagylót, és megnyomom az üzenetrögzítő gombját.

Körbepillantok az osztályon, és látom, hogy mindenki engem utánoz.

Nem lóghatunk a kagylón mindannyian. Ez olyan ostobán fest! Jó, bekapcsolom a számítógépem, és megvárom, amíg bemelegszik.

Miközben a képernyőn változó színeket figyelem, Artemis hangos szónoklatba kezd.

– Azt hiszem, az elgondolás lényege a vitalitás – mondja, miközben folyvást az ajtó felé pislog. – Érti, mit akarok mondani?

– Ümm... igen – feleli Nick. – Úgy értem, a modern marketinges környezetben, azt hiszem, ümm... a stratégiák összeolvadásán kell fáradoznunk, és ümm... előremutatóan gondolkoznunk...

Istenem, milyen lassú ma a számítógépem. Akkor is az üres képernyőt bámulom majd, mint egy agyalágyult, amikor Jack Harper megérkezik.

Tudom már, mihez kezdek. Én leszek az, aki a kávét főzi. Úgy értem, mi lehet ennél természetesebb.

– Azt hiszem, csinálok egy kávét – dadogom, és felkelek a helyemről.

– Hoznál nekem is egyet? – pillant fel Artemis. – Szóval, az irodavezetői tanfolyamon....

A kávéfőző kis benyílóban áll az osztály bejáratának közelében. Miközben várom, hogy a kártékony folyadék megtöltse a csészémet, felpillantok. Látom, hogy Graham Hillingdon népes kísérettel most sétál ki az adminisztrátoroktól. Hű! Ez idejön!

Oké. Csak semmi pánik! Várjuk meg, hogy megteljen a második csésze is, mert úgy természetes...

És ím, itt van ő! A szőke hajával és a kiabálóan drága öltönyében, sötét szemüveggel. Legnagyobb meglepetésemre azonban hátralép, és félreáll az útból.

Ami azt illeti, senki nem néz rá. Az általános figyelem egy másik pasasra irányul. Ez a hapi fekete garbót és farmert visel, és most sétál be közénk.

Miközben megigézve figyelem, megfordul. Az arcába nézve hatalmas ütést érzek a mellemben, mintha tekegolyó találta volna el a mellkasomat.

Jaj, istenem!

Ez ő!

Ugyanaz a sötét szempár, s körötte ugyanazok a szarkalábak. A borosta eltűnt, a fickó azonban határozottan az, akinek a repülőn ömlengtem.

Mi az ördögöt keres itt?

És miért rá figyel mindenki? Most beszélni kezd, és a többiek valósággal isszák a szavait.

Újra felém fordul, én azonban ösztönösen a sötétbe húzódom, miközben megpróbálom visszanyerni a hidegvérem.

Mit keres ez itt? Nem lehet ő...

Nem, ez lehetetlen...

Teljességgel lehetetlen...

Rogyadozó térddel tántorgok vissza az íróasztalomhoz, s minden gondolatom az, ne ejtsem el a kávét.

– Hé – szólok oda Artemisnek a szokottnál valamivel magasabb hangon. – Tudod, hogy néz ki Jack Harper?

– Nem – feleli, és elveszi a csészéjét. – Kösz.

– Barna hajú – veti közbe valaki.

– Barna? – nyelek egy nagyot. – Nem szőke?

– Erre jön – sziszegi egy másik kolléga. – Jön, gyerekek!

Elgyöngült térdekkel rogyok a székemre. A kávémat kortyolom, de nem is érzem az ízét.

– ... a marketing- és reklámosztály vezetője, Paul Fletcher – hallom Graham hangját.

– Örülök, hogy megismerhetem, Paul – az ismerős száraz hang, amerikaias akcentussal.

Ez bizony ő, nem fér hozzá kétség.

Jól van, őrizzük meg a nyugalmunkat. Talán nem is emlékszik rám. Hiszen olyan rövid volt az a repülőút. Ő meg vélhetőleg állandóan úton van.

– Nos, emberek, figyelem! – Paul az iroda közepére vezeti az idegent. – Van szerencsém bemutatni önöknek cégünk alapítóját, azt az embert, aki marketingesek több nemzedékének adott ösztönzést... Jack Harpert!

Szavait általános tapsorkán fogadja. Jack Harper mosolyogva csóválja a fejét.

– Kérem, csak semmi felhajtás! – mondja. – Dolgozzanak tovább nyugodtan!

Körbejárja a helyiséget, közben meg-megáll néhány kolléga mellett, és beszédbe ereszkedik velük. Paul megy elől, ő mutatja be a munkatársakat. A nyomukban mindenüvé követi őket a szőke.

– Itt jön! – sziszegi Artemis, mire az iroda felénk eső oldalán mindenki mozdulatlanná dermed.

A szívem vad vágtába kezd. Összehúzom magam a székemen, és igyekszem a számítógépbe temetkezni. Ha szerencsém van, nem ismer meg. Ha...

A francba. Engem fixíroz. Szemében felvillan a felismerés fénye, s felvonja a szemöldökét.

Sajnos, felismert.

Kérlek, ne gyere közelebb! – fohászkodom magamban. -Ne gyere ide hozzám!

– Ő kicsoda? – kérdi a pasi Paultól.

– Emma Corrigan, egyik fiatal marketingasszisztensünk.

A nagyfőnök odalép hozzám. Artemis is elhallgatott. Mindenki minket néz. Elönt a forróság zavaromban.

– Helló – mondja a főnök kedvesen.

– Helló, Mr. Harper – dadogom.

Úgy, szóval megismert. Ez azonban nem jelenti azt, hogy bármire is emlékszik abból, amit ott összehadováltam. Néhány esetleges megjegyzés a szomszéd ülésen ülő utastól. Ugyan, ki emlékezne ilyesmire? Talán oda se hallgatott.

– És mi a munkája?

– Én... ümm... a marketingosztályon vagyok segéd, a reklámanyagoknál segítek – hebegem.

– Emma a múlt héten Glasgowban járt üzleti ügyben – szól közbe Paul, miközben velejéig hamis mosolyt villant rám. – Szokásunk, hogy minél korábban felelős megbízásokat adjunk a fiataloknak.

– Roppant bölcsen teszik – bólogat Jack Harper.

Tekintete végigfut az íróasztalomon, és érdeklődve állapodik meg a műanyag csészén. Mikor felpillant, találkozik a tekintetünk.

– Milyen a kávé? – kérdezi kedvesen. – Jót főznek?

Hirtelen meghallom a saját ostoba hangomat; akárha egy magnót kapcsoltam volna be a fejemben.

„A munkahelyi kávénál fertelmesebb löttyöt nem ittam életemben, kész méreg..."

– Nagyszerű! – mondom. – Egyszerűen fenséges!

– Ezt örömmel hallom – villan meg ismét a szeme, én pedig érzem, hogy még jobban elvörösödöm.

Emlékszik arra, mit mondtam. A fenébe is, emlékszik!

– Ő pedig Artemis Harrison – mondja Paul. – Az egyik legígéretesebb fiatal marketingmenedzserünk.

– Artemis – ízlelgeti a nevet Jack Harper elgondolkozva, s néhány lépést tesz az íróasztala felé. – Milyen szép íróasztala van, Artemis! – mosolyog rá. – Csak nem új?

„...A minap megérkezett egy új íróasztal, és bár az enyém rozoga a javából, lefoglalta magának.

Ez a pasas mindenre emlékszik. Minden átkozott szavamra.

Nagy ég! Mi a fenét hordtam még össze?

Továbbra is dermedten meghúzom magam, miközben Artemis jó alkalmazotthoz illő mosolyával kisikerít valami hangzatos választ. Az én agyam azonban másutt jár, kapkodva igyekszem összeszedni, mit is mondtam én akkor. Istenem, uram, mindent elmondtam magamról ennek az embernek! Mindent! Tudja, milyen bugyogót viselek, milyen fajta fagyit szeretek, hogyan vesztettem el a szüzességemet, és...

Most olyasmi jutott eszembe, amitől megfagy a vér az ereimben.

Olyasmi, amiről életem végéig hallgatnom kellett volna. „Tudom, hogy ez nem szép, nem kellett volna megtennem, de annyira kellett az az állás..."

Igen, bizony, azt is kikotyogtam, hogy az önéletrajzomban A-osztályzatot hazudtam.

Na, nekem akkor annyi. Keresztet vethetek magamra.

Ez az alak kirúg, és kapok egy olyan jellemzést, hogy soha többé senki nem alkalmaz. A legalantasabb munkákat kényszerülök majd elvégezni, tehéntrágyát hordok, miközben derűsen mondogatom, hogy nem is olyan csapnivaló a helyzetem.

Oké, ne essünk pánikba! Valahogy még helyreüthetem a csorbát. Bocsánatot fogok kérni. Igen. Majd azt mondom, mélyen sajnálom, pillanatnyi elmezavarban történt, nem akartam én félrevezetni a céget, különben pedig...

Nem, inkább azt mondom, valójában A-osztályzatot kaptam, csak épp rövid az eszem, és elfelejtettem. Haha! Aztán hamisítok egy új érettségi bizonyítványt egy olyan szépíró készlettel. Amúgy meg egy amerikai fickó azt sem tudja, eszik-e vagy isszák az angol bizonyítványt.

Nem, sajnos erre is rájön. Jaj, istenem, istenem!

Oké. Meglehet, túlreagálom a helyzetet. Nézzük a dolgokat a maguk valóságos arányaiban! Jack Harper egy főmufti. Csak rá kell nézni! Limókkal szaladgál, inasokat tart, és egy óriási céget igazgat, amely évente milliókat fial neki. Érdekli is őt, hogy egy szürke alkalmazottja a sok közül A-osztályzatot kap-e vagy sem?! Hát nem igaz?

Idegességemben hangosan felnevetek, mire Artemis furcsán pillant rám.

– Mindössze annyit szeretnék mondani, nagyon örülök, hogy valamennyiüket megismerhettem – mondja most Jack Harper, s körbenéz a csöndbe borult helyiségen. – Engedjék meg, hogy ezúttal bemutassam önöknek asszisztensemet, Sven Petersent. – A szőke pasi felé mutat. – Néhány napot szándékozom itt tölteni, remélem ezért, hogy néhányukkal közelebbi kapcsolatba kerülhetek. Mint bizonyára tudják, Peter Laidler, aki velem együtt alapította a Panther Corporationt, brit volt. Többek között ez az oka, hogy olyan fontos nekem ez az ország.

Rokonszenvhullám söpör végig az irodán. A nagyfőnök meglengeti a kezét, biccent, és kisétál, mögötte Sven meg az összes fejes. Amíg végleg el nem tűnnek, nagy a csend, aztán izgatott lárma tör ki.

Egész testem elernyed a megkönnyebbüléstől. Köszönöm, istenem! Köszönöm neked.

Szó mi szó, nagy marha vagyok. Micsoda hülyeség volt akár egy pillanatra is azt képzelnem, hogy Jack Harper emlékszik a szavaimra, ne adj isten egy fikarcnyit is törődik velük! Hogy a maga elfoglalt, nagymenő életében akár egy gondolatot is áldoz olyan ostobaságokra, mint hogy hazudtam-e az önéletrajzomban vagy nem! Miközben az egérért nyúlok, és rákattintok egy új dokumentumra, már mosolygok.

– Emma – ahogy felnézek, látom, hogy Paul állt meg az íróasztalom előtt. – Jack Harper látni kíván – mondja kurtán.

– Tessék? – foszlik le arcomról a mosoly. – Hogy engem?

– Öt perc múlva a tanácsteremben.

– Nem mondta, miért?

– Nem.

Paul elvonul, én pedig mit sem látva a számítógép képernyőjét bámulom. Belebetegszem ebbe.

Igazam volt először.

Elveszítem az állásomat.

Egyetlen hígvelejű mondat miatt veszítem el, amit azon az átkozott repülőúton kottyantottam ki.

Kellett nekem beülni az üzleti osztályra! Kellett nekem kinyitnom azt az ostoba számat! Tökkelütött, szószátyár tyúk vagyok!

– Vajon mit akarhat tőled Jack Harper? – kérdi Artemis bosszúsan.

– Nem tudom – mondom.

– Mással is beszél?

– Nem tudom! – felelem szórakozottan.

Hogy elejét vegyem a további faggatózásnak, gépelni kezdek valamit a számítógépbe, közben azonban egyre jár az agyam.

Nem veszíthetem el ezt az állást! Nem dönthetek romba egy újabb karrier-lehetőséget.

Nem rúghat ki ez a Jack! Egyszerűen nem teheti meg velem. Nem volna tisztességes! Nem is tudtam, kihez beszélek. Úgy értem, ha közli velem, hogy ő a munkaadóm, nyilván egy szót sem ejtek az önéletrajzról, sem... a többiről.

Különben is, nem hamisítottam okmányt, nem vagyok bűnöző vagy ilyesmi. Jó munkaerőnek számítok. Igazán keményen kiteszek magamért, csak ritkán lógok. A sportruhareklám idején például veszettül túlóráztam, és én szerveztem meg a karácsonyi tombolát is...

Egyre dühödtebben verem a billentyűket, s az arcom is mind jobban kivörösödik az izgalomtól.

– Emma – pillant jelentőségteljesen az órájára Paul.

– Jól van – nagyot sóhajtok, és felállok.

Nem hagyom, hogy kirúgjon. Ez nem történhet meg! Átcsörtetek a helyiségen, majd végig a folyosón a tanácsteremig. Ott kopogtatok az ajtón, és kinyitom.

Jack Harper a tanácskozó asztalnál ül, és valamit firkál a jegyzettömbjébe. Ahogy belépek, felnéz. Komor az arckifejezése, amitől menten görcsbe rándul a gyomrom.

Ugyanakkor tudom, hogy meg kell védenem magam. Meg kell tartanom ezt az állást!

– Helló – mondja. – Volna szíves becsukni az ajtót? – megvárja, amíg megteszem, majd felpillant. – Emma, beszélnünk kell valamiről.

– Tudom – mondom tettetett nyugalommal. – De ha lehet, szeretném előbb én elmondani, ami engem illet.

Jack Harper egy pillanatra szemlátomást meghökken, majd felvonja a szemöldökét.

– Persze, mondja csak!

Teszek néhány lépést a teremben, nagyot sóhajtok, és egyenesen a szemébe nézek.

– Mr. Harper, tudom, miért hívatott. Tudom, hogy hibáztam. Rosszul ítéltem meg a helyzetet, amit mélyen sajnálok. Kérem, bocsásson meg, soha többé nem fordul elő. Mentségemre legyen mondva... – hallom, amint hangom megemelkedik az izgalomtól. – Mentségemre legyen mondva, sejtelmem sem volt, kihez beszélek azon a gépen. Különben sem kellene megbüntetnie egy közönséges tévedés miatt!

– Azt gondolja, meg akarom büntetni? – kérdi Jack Harper, hosszas hallgatás után, a homlokát ráncolva.

Hogyan lehet ilyen szívtelen?

– Igen! Tudnia kell, soha nem szóltam volna az önéletrajzomról, ha tudom, hogy ön az! Olyan volt az egész... mint egy... kelepce! Ha bíróság ítélkezne erről, a bíró is felmentene. Azt sem hagynák, hogy ön...

– Á, az önéletrajza! – tisztul ki Jack Harper homloka. – Az a bizonyos A-osztályzat – néz rám vesékbe hatoló pillantással. – Akarom mondani, a meghamisított A-osztályzat.

Most, hogy szabatos mondatokba foglalta a vétkem, elnémulok. Érzem, mint borul egyre inkább lángba az arcom.

– Tudja, sokan csalásnak neveznék ezt – folytatja Jack Harper, hátradőlve a székében.

– Tudom. Tudom, hogy hibáztam. Nem kellett volna... Mindennek azonban semmi köze ahhoz, ahogy a munkámat végzem. Az egésznek nincs semmi jelentősége.

– Úgy véli? – csóválja a fejét Jack Harper elgondolkozva. -Nem is tudom. C-osztályzatból A-t fabrikálni... ez azért nagy különbség. Mi volna, ha matematikai készségeket várnánk el magától?

– Értek a matekhez – mondom kétségbeesetten. – Tegyen fel matek-kérdéseket! Rajta, kérdezhet bármit!

– Oké – mondja és megrándul a szája. – Mennyi nyolcszor kilenc?

Rámeredek, a szívem vadul dobol, az agyam működésképtelen. Nyolcszor kilenc. Sejtelmem sincs, mennyi az. Az istenit! Oké, egyszer kilenc az kilenc. Kétszer kilenc...

Nem. Már meg is van. Nyolcszor tíz az nyolcvan. Nyolcszor kilenc akkor...

– Hetvenkettő! – kiáltom, és összerezzenek, mikor halványan elmosolyodik. – Hetvenkettő – ismétlem meg most már halkabban.

– Nagyon derék! – udvariasan hellyel kínál. – Nos, mindent elmondott, ami a szívét nyomta, vagy van még valami?

Zavartan dörzsölöm az arcomat.

– Nem... fog kirúgni?

– Nem – feleli Jack Harper türelmesen. – Nem fogom kirúgni. Beszélhetünk akkor?

Ahogy ott ülök, pokoli gyanú kezd motoszkálni az agyamban.

– Az... az önéletrajzom miatt kívánt látni?

– Nem – feleli szelíden. – Nem ezért kívántam látni.

A legszívesebben elsüllyednék.

Most, rögtön.

– Rendben – hátrasimítom a hajam, hogy összeszedjem magam, hogy úgy fessek, ahogy egy üzletasszonyhoz illik. – Rendben. Nos... izé... akkor miért...

– Meg szeretném kérni egy kisebbfajta szívességre.

– Persze! – dobban meg várakozásteljesen a szívem. – Bármire! Úgy értem... mi volna az?

– Különböző okokból – kezdi Jack Harper lassan -, jobb szeretném, ha senki nem tudná, hogy a múlt héten Skóciában jártam – néz most a szemembe. – Nagyon örülnék ezért, ha kis találkozásunk köztünk maradna.

– Rendben! – mondom némi hallgatás után. – Természetesen! Ahogy óhajtja. Miért is ne.

– Nem szólt még róla senkinek?

– Nem, senkinek. Még a... úgy értem, senkinek a világon.

– Helyes. Nagyon köszönöm. Igazán méltányolom a tapintatát – mosolyodik el, és felkel ültéből. – Örültem az ismételt találkozásnak, Emma! Bizonyára összefutunk még.

– Ennyi volt? – kérdem döbbenten.

– Ennyi. Hacsak nem óhajt valami mást is megvitatni.

– Nem! – emelkedek fel a székemből. Siettemben beleverem a bokámat az asztal lábába.

Miért, mégis mit vártam? Talán, hogy álljak ennek az izgalmas új nemzetközi vállalkozásnak az élére?

Jack Harper kinyitja az ajtót, és udvariasan kienged. Félúton megállok.

– Várjunk csak!

– Mi az?

– Mit mondjak, miről beszéltünk? – kérdezem sután. – Mindenki erről faggat majd.

– Mondja például, hogy a logisztikáról tárgyaltunk – vonja fel ismét a szemöldökét, és becsukja mögöttem az ajtót.

6.

A nap hátralévő részében valamiképpen ünnepi hangulat uralkodik a munkahelyen. Én azonban csak ülök kábán, és emésztem a történteket. Még hazafelé menet is vadul kalapál a szívem, olyan hihetetlen az egész. És olyan igazságtalan!

Elvégre is Jack Harpert vadidegenként vetette elém a sors. Az idegeneknek pedig az a lényegük, hogy egy idő után felszívódnak, és soha többé nem hallunk róluk. Nemhogy az ember munkahelyén bukkanjanak fel újra. Netalán megkérdezzék, mennyi nyolcszor kilenc. Hogy kiderüljön róluk, ők a fő-fő-főnök a vállalatnál.

Nos, mindössze annyit mondhatok, tanultam a leckéből. A szüleim mindig arra intettek, ne álljak szóba idegenekkel, és igazuk volt. Soha többé nem szólítok meg vadidegent. Soha az életben.

Ma este Connorhoz készülök. Mikor megérkezem, megkönnyebbülten lélegzem fel. Végre megszabadultam a munkahelyi gondoktól, a Jack Harperről szóló vég nélküli locsogástól. Connor nagyban főzőcskéz. Tök jó, a konyha tele isteni fűszeres-fokhagymás illatokkal, az asztalon pedig ott vár egy pohár bor.

– Szia! – köszöntöm, és megcsókolom.

– Szia, drágám! – üdvözöl, felpillantva a tűzhely mellől.

Az áldóját! A „drágám" tökéletesen kiment a fejemből. Istenem, hogyan véssem az eszembe? Tudom, majd ráírom a kezemre.

– Nézd csak, ezt töltöttem le az internetről – int Connor az asztalon heverő irattartó felé széles mosollyal.

Kinyitom. Egy lakás szemcsés, fekete-fehér fotójával találom szembe magam, amelyben szófa és cserepes növény áll.

– Lakásrészletek! – mondom meglepetve. – Hú! Ez ám a gyorsaság! Én eddig el sem kezdtem a keresést.

– Pedig ideje elkezdenünk – jelenti ki Connor. – Nézd csak meg azt az erkélyeset! És találsz egyet működő kandallóval!

– Hűha!

Letelepszem egy konyhaszékre, és az elmosódott fényképre pislogva megpróbálom elképzelni, amint Connorral együtt élünk abban a lakásban. Ott ücsörgünk majd a szófán. Csak mi ketten, minden áldott este.

Vajon miről fogunk beszélgetni?

Hát... gondolom... ej, mindegy, akármiről.

Talán Monopolyt játszunk. Már ha unatkoznánk.

Továbblapozok, és elfog az izgalom.

Ennek a lakásnak parkettás a padlója, és zsalugáterek vannak az ablakon! Mindig is vágytam parkettára és zsalugáterre. Micsoda menő konyha, az összes munkalap gránitból van!

Istenem, ez nagyszerű! Már alig várom!

Boldogan belekortyolok a borba, s épp kényelmesen visszaereszkedem a székbe, amikor Connor megszólal:

– Mondd... hát nem izgalmas, hogy Jack Harper ellátogatott hozzánk?

Istenem, add, hogy ne halljak többé arról az átkozott Jack Harperről!

– Sikerült találkozni vele? – kérdi meg, és odajön hozzám egy tál mogyoróval. – Hallottam, bement a marketingre.

– Ümm... igen láttam.

– A kutatásra is beugrott délután, de nekem épp megbeszélésem volt – néz rám Connor felajzottan. – Nos, hogy néz ki?

– Hát... nem is tudom. A haja barna... amerikai... és hogy ment az a megbeszélés?

Connor nem veszi észre a témaváltoztatásra irányuló kísérletemet.

– Hát nem érdekfeszítő? – ragyog rám. – Jack Harper!

– Bizonyára – vonok vállat. – Különben is...

– Emma! Téged ez nem lelkesít? – néz rám meglepetten Connor. – Elvégre is a cég alapítójáról beszélünk! Arról az emberről, aki előállt a Panther Cola ötletével. Aki átcímkézett egy jellegtelen márkát, és megismertette a földtekével! Aki egy halódó vállalatból sikeres világcéget faragott! Most pedig eljött közénk, valamennyien láthatjuk! Nem találod lélekemelőnek?

– Igen – nyögöm ki végül. – De... lélekemelő.

– Ez életünk nagy lehetősége! Valamennyiünknek! Hogy magától a lángésztől tanuljunk! Tudod, nem írt könyvet, Pete Laidleren kívül senkivel nem osztotta meg a gondolatait...

Benyúl a hűtőbe egy doboz Panther Coláért, és felnyitja. Connor a világ leghűségesebb alkalmazottja. Egyszer Pepsit vettem, mikor piknikezni mentünk, és majdnem sérvet kapott a nevetéstől.

– Tudod, mi lenne a csúcs? – kérdi, a kólát kortyolgatva. – Ha négyszemközt beszélhetnék vele – csillogó szemmel néz rám. – Négyszemközt Jack Harperrel! Hát nem ez volna a legfantasztikusabb előrelépés a pályán?

Négyszemközt Jack Harperrel.

Hümm, ami azt illeti az én karrieremet aztán istenigazából előmozdította!

– Bizonyára igazad van – felelem vontatottan.

– De még mennyire! Már az is páratlan lehetőség, ha hallgathatjuk. Ha odafigyelhetünk a szavára! Úgy értem, ez a fickó három évre elzárkózott a világ elől. Vajon mit forgatott a fejében mindez idő alatt? Bizonyára teli van ötletekkel, nem csupán a marketingről, de az üzletről általában... a munkamódszerekről... magáról az életről!

Connor lelkes szavalása olyan, mint ha sót dörzsölnének egy fájó sebbe. Mert gondoljuk csak végig, milyen látványosan szúrtam el a magam karrier-lehetőségeit! Abban a szerencsében van részem, hogy Jack Harper mellé kerülök egy repülőn, e mellé a teremtő géniusz, minden üzleti és marketinges tudás kútfeje mellé, az élet nagy misztériumairól nem is szólva.

És mihez kezdek én a szerencsémmel? Talán lényegre törő kérdésekkel ostromlom? Intelligens társalgást kezdeményezek? Tanulok tőle egyáltalán?

Nem. Ehelyett arról locsogok, milyen a bugyogóm.

Nagyszerű előrelépés a pályán, Emma! Jobb nem is lehetne.

Másnap kora reggel Connornak megbeszélése van, mielőtt azonban elmegy, előás egy régi magazincikket Jack Harperről.

– Olvasd el! – nyújtja át, miközben a pirítósat forgatja a szájában. – Hasznos háttér-információ.

Majdnem az arcába vágom, hogy nincs szükségem háttérinformációra, Connor azonban már magára is csapta az ajtót.

Kísértésbe esem, hogy bele se pillantsak a cikkbe, de Connor lakásától hosszú az út a munkahelyig, én pedig nem hoztam magammal képesújságot. Így végül magammal viszem a cikket, és vonakodva olvasni kezdem a metrón, növekvő érdeklődéssel, mert tényleg izgalmas. A szerző elmondja, hogyan kezdett közös üzleti vállalkozásba Harper és Pete Laidler, a két jó barát. Jack volt kettejük közül a kreatív koponya, Pete pedig az aranyifjú életművész. Együtt aztán milliomosok lettek. Olyan közel álltak egymáshoz, mint a testvérek. Aztán Pete autóbaleset áldozata lett. Jack mély gyászában elzárkózott a világ elől, és készült felszámolni a céget.

Közben persze rájövök, milyen ostoba is voltam. Fel kellett volna ismernem Jack Harpert. Pete Laidler külsejét például ismerem. Egyrészt, mert olyan – olyan volt -, mint Robert Redford. Másrészt tele voltak vele a lapok, amikor meghalt. Máig élénken él az emlékezetemben az eset, bár akkor még nem álltam alkalmazásban a Panther Corporationnél. Egy Mercedesben ült, ami totálkáros lett. Mindenki arról beszélt, mennyire hasonlít ez a baleset a Diana hercegnőéhez.

Annyira elmerülök az olvasásban, hogy csaknem elfelejtek leszállni. Ostobán megrohamozom az ajtót, hadd gondolja minden jelenlévő: ez a tökkelütött tyúk sem tudja, melyik megálló következik. Mikor az ajtó becsukódik mögöttem, rájövök, hogy a szerelvényen felejtettem a cikket.

Na jó, a lényegét már úgy is kihámoztam.

Hétágra süt a nap ma reggel, én pedig a lébár felé indulok. Rendszerint beugrom ide munkába menet, hogy megigyam egy pohár mangóturmixot, mivelhogy egészséges.

Meg azért is, mert a csapos nagyon fess új-zélandi hapi, bizonyos Aidan. (Szó mi szó, icipicit belé is zúgtam, mielőtt Connor udvarolni kezdett.) A munka mellett sportegészségtant tanul. Engem is mindig a nyomelemekkel szórakoztat, meg azzal, milyennek kell lennie a szénhidrát-aránynak a táplálékban.

– Szia – mondja, mikor belépek. – Hogy megy a kick-box?

– Á! – felelem kissé elpirulva. – Csodásan, kösz.

– Kipróbáltad azt az új mozgássort, amiről beszéltem neked?

– Igen! Sokat segített!

– Előre tudtam – bólogat elégedetten, és indul, hogy elkészítse a mangóturmixomat.

Nos, a helyzet az, hogy nem járok kick-boxra. Egyszer ugyan megpróbáltam a helyi szabadidő központban, és az igazat megvallva ledöbbentem! Gőzöm sem volt arról, hogy ez egy ilyen erőszakos sport. Aidan azonban annyira lelkesedik érte. Egyre azzal traktált, hogy az egész életemet megváltoztathatja. Nem volt szívem bevallani, hogy az első lecke után feladtam. Olyan béna dolog lett volna. Ezért... jobb híján füllentettem. Az életben nem tudja meg, hiszen a turmixbáron kívül eddig a színét sem láttam.

– Íme, a mangóturmix – mondja.

– Kérek még egy csokipuffancsot – mondom. – A... munkatársnőmnek.

Aidan zacskóba helyezi a puffancsot.

– Tudod, a kolléganődnek gondolnia kellene a finomított cukorszintjére – mondja gondterhelt homlokráncolással. – Ha jól számolom, ezen a héten négy puffancsot fogyasztott.

– Tudom – felelem kimérten. – Majd beszélek a fejével. Kösz, Aidan.

– Szívesen! – feleli. – És ne feledd: egy-kettő-kirúgás!

– Egy-kettő-kirúgás! – ismétlem lángeszűen. – Nem felejtem el!

Ahogy beérek a munkába, Paul bújik elő a szobájából, s felém pattint az ujjával:

– Értékelés.

Görcsbe rándul a gyomrom, s fuldokolva köhögöm fel az utolsó harapás csokipuffancsot. Egek, eljött a pillanat, és én nem állok rá készen.

De igen. Rajta! Légy magabiztos! Olyan csaj vagyok, aki nagy lehetőségek előtt áll.

Hirtelen eszembe jut Kerry és a „sikeres nő" járása. Tudom, hogy voltaképpen visszataszító tehén, mindamellett saját utazási irodája van, és milliókat keres évente. Valamit bizonyára jól csinál, amire talán oda kellene figyelnem. Óvatosan kidüllesztem a cicimet, s éber, merev arckifejezéssel végiglejtek a helyiségen.

– Csak nem menstruációs fájdalmakkal küzd? – kérdi Paul szadista kéjjel, miközben elérem az ajtót.

– Nem! – felelem döbbenten,

– Mert olyan furcsa ma. Na, foglaljon helyet! – becsukja az ajtót, az íróasztalához telepszik, és maga elé tesz egy űrlapot, amelyen ez áll: „személyzet-értékelés". – Elnézést, hogy tegnap nem tudtam fogadni, de Jack Harper érkezése mindent felborított.

– Nem tesz semmit.

Mosolyogni próbálok, de érzem, hogy kiszáradt a szám. A fene érti, miért vagyok ennyire ideges. Rosszabb, mint az iskolai felelés.

– Oké. Szóval akkor... Emma Corrigan – az űrlapot tanulmányozza, majd sorra pipálja ki a rovatokat. „Általános teljesítménye... jó. Többnyire nem késik el... megérti a feladatait... hatékonyan dolgozik... jól kijön a kollégákkal... blah-blahblah... Van valami gondja? – kérdi aztán felnézve.

– Ümm... nem.

– Nem érzi, hogy faji megkülönböztetésben volna része?

– Ümm... nem.

– Helyes – mondja és újabb rovatot pipál ki. – Nos, azt hiszem, meg is volnánk. Szép munkát végzett. Megkérhetem, hogy küldje be Nicket?

Hogyan? Hát elfelejtette?

– Izé... és mi a helyzet az előléptetésemmel? – kérdezem, és azon vagyok, hogy ne remegjen a hangom.

– Előléptetés? Miféle előléptetés? – mered rám Paul.

– Marketingmenedzserré.

– Mi a csudáról beszél?

– Az álláshirdetésben az áll... – húzom elő farmerem zsebéből az összegyűrt hirdetést, ahová tegnap dugtam. – Egy év után előléptetési lehetőség. Itt áll, feketén-fehéren – mondom, és felé tolom az íróasztalon.

Paul összeráncolt szemöldökkel pillant oda.

– Emma, ez csak kivételes esetekre vonatkozik. Maga még nem áll készen az előléptetésre. Előbb bizonyítania kell.

– De hát igyekszem mindent a lehető legjobban csinálni! Ha adna egy lehetőséget...

– Azt már megkapta a Glen Oillal – vonja fel a szemöldökét Paul, mire leforrázottan összekushadok. – Emma, a dolog lényege az, hogy maga még nem áll készen az előléptetésre. Egy év múlva meglátjuk.

– Egy év múlva?

– Rendben? Most pedig munkára!

Kábán kóvályog a fejem. Hidegvérrel, méltósággal kellene fogadnom a visszautasítást. Valami olyasmit kéne mondanom: „Tiszteletben tartom a döntését, Paul", kezet ráznom vele, és lelépnem. Ezt kellene tennem.

Az csak a gond, hogy szemlátomást odaragadtam az üléshez.

Paul néhány pillanat elteltével csodálkozva néz rám.

– Emma!

De továbbra sem sikerül megmoccannom. Ha innen kilépek, mindennek vége.

– Valami baj van, Emma?

– Kérem, léptessen elő! – hadarom kétségbeesetten. – Kérve kérem! Szükségem van erre, hogy meglepjem a családomat. Ez az egyedüli vágyam, és ígérem, keményen dolgozom majd. Hétvégeken is bejárok, és... elegáns kosztümöket viselek...

– Hogyan? Mit mond? – mered rám Paul úgy, mintha aranyhallá változtam volna.

– Nem kérek fizetésemelést! Majd dolgozom, mint eddig. Akár az új névjegykártyáimat is magam nyomtattatom ki! Úgy értem, önök semmi különbséget nem érzékelnek majd, mintha csak elő sem léptettek volna!

Elcsuklik a hangom, nehezen szedem a levegőt.

– Mintha nem egészen erről szólna az előléptetés, Emma – mondja Paul gúnyosan. – Attól tartok, nemet kell mondanom. Még indokoltabban, mint az előbb.

– De hát...

– Emma, hadd adjak önnek egy jó tanácsot. Ha előre szeretne jutni, magának kell megteremtenie a lehetőségeit. Most pedig, komolyra fordítva a szót, volna kedves kitolatni az irodámból, és behívni Nicket?

Miközben kikotródom, látom, amint égnek emeli a szemét, és rákörmöl valamit a nyomtatványra.

Oltári! Bizonyára azt írta: „Közveszélyes futóbolond, orvosi segítségre van szüksége".

Lógó orral visszatakarodom az íróasztalomhoz, Artemis vizslatóan méreget.

– Á, Emma, épp most hívott az unokanővéred, Kerry.

– Tényleg? – kérdem meglepetten.

Kerry nem szokott felhívni a munkahelyemen. Valójában soha nem csörög rám.

– Hagyott üzenetet?

– Igen. Igen, azt kérdi, van-e hír az előléptetésedről.

– Á, igen – mondom, mintha csak holmi szürke, szokványos kérdésről volna szó. – Kösz.

– Tényleg előléptetnek, Emma? Nem is tudtam! – a hangja magas és átható, látom, amint néhányan érdeklődve felkapják a fejüket. – Csak nem lesz belőled is marketingmenedzser?

– Nem – motyogom, s az arcom lángol a szégyentől. – Nem lesz.

– Ó! – vág Artemis értetlen arcot. – Akkor miért...

– Fogd már be, Artemis! – mondja Caroline.

Hálásan pillantok rá, és a székemre roskadok.

Egy teljes év. Egy teljes évig leszek ócska kis menedzserasszisztens, miközben mindenki átnéz rajtam. Egy újabb évig maradok adósa apunak, mialatt Kerry és Nev jókat derül rajtam, a csődtömegen. Bekapcsolom a számítógépem, és csüggedten bepötyögök néhány szót. Hirtelen azonban elönt a keserűség.

– Azt hiszem, elmegyek kávéért. Kér valaki? – mondom.

– Nincs kávé. Nem láttad a kiírást? – néz rám kissé furcsán Artemis.

– Hogy mi?

– Elvitték a kávéfőző gépet – szól közbe Nick. – Miközben maga bent volt Paulnál.

– Elvitték? – nézek rá értetlenül. – De hát miért?

– Tudja a csuda – dünnyögi Nick, és indul Paulhoz. – Csak fogták, és elvitték.

– Új kávéfőzőt kapunk! – mondja Caroline, aki egy nyaláb korrektúrával halad el mellettünk. – Legalábbis ezt hallottam a földszinten. Igazán jó kis gép lesz, amelyik iható kávét főz. Nyilván Jack Harper rendelte el.

Továbbmegy a dolgára, én meg utána bámulok.

Jack Harper új kávéfőzőt rendelt?

– Emma! Nem hallasz? – mondja Artemis ingerülten. – Keresd meg nekem a Tesco-reklám két évvel ezelőtti anyagát! Bocs, anya – mondja a telefonba. – Csak az asszisztensnőmnek mondtam valamit.

Az asszisztensnőjének! Egek ura! Kikészít, mikor ezt hallom.

Az igazat megvallva kissé túl kába vagyok ahhoz, hogy haragudjam.

Mindennek semmi köze hozzám, mondogatom, miközben az iratszekrény mélyére túrok. Még a gondolata is nevetséges! Jack Harper valószínűleg amúgy is tervbe vette, hogy hozat egy új kávéfőzőt. Valószínűleg...

Ahogy felállok, karomban a nyalábnyi irattal, kis híján a padlóra ejtem valamennyit.

Mert megint itt van ő.

Itt áll az orrom előtt.

– Helló újra – mondja, és a szeme körül ráncba gyűrődnek a szarkalábak a mosolyától. – Hogy van ma?

– Ümm... köszönöm, jól – nyelek egy nagyot. – Most hallottam a kávéfőzőről. Ümm... köszönjük.

– Szívesen.

– Most pedig, emberek! – lép elő a háta mögül Paul. – Mr. Harper ma reggel beül hozzánk.

– Kérem, hívjon Jacknek! – mosolyog Jack Harper.

– Igen, persze. Jack tehát beül hozzánk ma reggel. Kíváncsi arra, milyen nálunk a csapatszellem. Viselkedjenek úgy, mint rendesen, semmi különlegesre nincs szükség – Paul szeme megállapodik rajtam, és fancsalin rám mosolyog. – Jó reggelt, Emma! Hogy van ma? Minden rendben?

– Ümm... igen... köszönöm, Paul – motyogom. – Minden a legnagyobb rendben.

– Helyes! Szeretnénk, ha a munkatársaink elégedettek lennének. Egyúttal hadd emlékeztessem Önöket – köszörüli meg a torkát Paul ügyetlenül -, hogy egy hét múlva, szombaton lesz a vállalati családi nap, amikor valamennyien kiengedhetjük a gőzt, megismerhetjük a kollégák hozzátartozóit, és mulathatunk egyet!

Bambán meredünk rá. Egészen eddig a pillanatig Paul francos vállalati napként emlegette az összejövetelt, mondván, inkább metsszék le tőből a tökét, minthogy elhozza egyetlen családtagját is.

– Jól van, folytassák csak, amit abbahagytak!

– Velem meg ne törődjenek! – teszi hozzá Jack Harper kedvesen, miközben letelepszik a sarokban. – Tegyék a dolgukat úgy, mint máskor!

Mint máskor. Persze. Naná! Ha így volna, most leülnék, levenném a cipőmet, megnézném az e-mailemet, krémekkel kenném meg az arcomat, bekapnék néhány Smarties-t, elolvasnám a horoszkópomat az iVillage honlapján, elolvasnám Connor horoszkópját, többször kacskaringós betűkkel odakanyarintanám az irattömbömre, hogy „Emma Corrigan, marketingmenedzser", körberajzolnám virágokkal, küldenék egy e-mailt Connornak, néhány percig a választ várnám, beleinnék az ásványvizes üvegembe, végül elindulnék, hogy megkeressem Artemisnek a Tesco-anyagot.

Most azonban más a helyzet.

Miközben visszaülök a helyemre, az agyam szélsebesen dolgozik. „Teremtse meg maga a lehetőségeit" – nem ezt mondta tegnap Paul?

És mi ez, ha nem soha vissza nem térő lehetőség?

Maga Jack Harper időzik körünkben, és figyeli, hogyan dolgozunk. A nagy Jack Harper! A vezérigazgató. Őt kell elbűvölnöm!

Jó, a kezdet nem volt a legrózsásabb. De talán most helyre üthetem a csorbát! Ha meg tudnám mutatni a rátermettségemet, a lelkesedésemet...

Miközben a reklámanyagban lapozgatok, tudatában vagyok annak, hogy a szokásosnál kissé jobban felszegem a fejem, mintha csak valami testtartásjavító tanfolyamon vennék részt. Körbepillantva látom, hogy nem vagyok egyedül ezen a tanfolyamon. Jack Harper betoppanása előtt Artemis a mamájának telefonált, most azonban feltette szarukeretes szemüvegét, és szaporán gépelni kezdett. Időről időre elmosolyodik saját zseniális mondatain. Nick az előbb a Telegraph sportrovatát böngészte, most azonban, amint látom, valamiféle grafikonos dokumentumokat tanulmányoz szorgosan, mélyen elmerülve olvasmányában.

– Emma? – szól át Artemis mézédes hangon. – Megtaláltad azt a reklámanyagot? Nem mintha siettetnélek...

– Igen, persze! – mondom.

Hátralököm a székem, felállok, és az íróasztalához lépek. Megpróbálok olyan természetesen viselkedni, ahogyan tőlem telik. Csak hát, egek, olyan ez, mint egy televíziós közvetítés vagy más efféle. A lábam nem engedelmeskedik az akaratomnak, a mosoly odafagyott az arcomra, és attól rettegek, hogy a következő pillanatban elkiáltom magam: „Aki bújt, aki nem, megyek!"

– Parancsolj, Artemis! – mondom, és vigyázva az asztalára helyezem az anyagot.

– Kedves vagy! – köszöni meg Artemis.

Ahogy találkozik a tekintetünk, rájövök, hogy ő is játszik. Kezét a kezemre helyezi, és rám villantja a mosolyát.

– Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled, Emma!

– Semmiség az egész! – felelem, miközben átveszem az általa megpendített hamis hangot. – Bármikor állok rendelkezésedre!

A francba! – gondolom, miközben visszacammogok az íróasztalomhoz. Valami okosabbat is mondhattam volna, például: „A csapatmunka élteti ezt a vállalkozást!"

Jól van, sebaj. így is hatással lehetek rá.

Megpróbálok olyan természetesen viselkedni, ahogy tőlem telik. Megnyitok egy dokumentumot, és tőlem telhető sebességgel, valamint hatékonysággal gépelni kezdek, miközben úgy ülök a gép mellett, mint aki nyársat nyelt. Soha nem volt még a hivatal ilyen néma. Mindenki a számítógépén pötyögtet, a légy zümmögését is hallani. Olyan ez, mint egy vizsga. Viszket a lábfejem, de nem merem megvakarni.

Ugyan kik állítják össze ezeket a kimerítő dokumentumokat? Alig öt perce dolgozom, máris tökéletesen kidöglöttem.

– Milyen csönd van itt! – jegyzi meg Jack Harper elgondolkozva. – Máskor is ekkora a csönd?

– Ümm – valamennyien tanácstalanul meredünk egymásra.

– Kérem, ne zavartassák magukat miattam! Csak tereferéljenek, ahogy máskor szoktak. Bizonyára társalognak egymással munka közben – mosolyodik el barátságosan. – Mikor én irodán dolgoztam, az égvilágon mindent megvitattunk. A politikai helyzetet, könyveket... Például mit olvastak a közelmúltban?

– Ami azt illeti, én Mao Ce-tung új életrajzát – vágja rá Artemis azonnal. – Rendkívül érdekfeszítő.

– Én meg a tizennegyedik századi Európa történetét tanulmányozom. A közepén tartok a kötetnek – mondja Nick.

– Én csak Proustot olvasom újra – jegyzi meg Caroline szerény vállrándítással. – Franciául.

– Á – biccent Jack Harper kifürkészhetetlen arckifejezéssel.

– És... Emma? Ugye, így hívják? Maga mit olvas éppen?

– Izé... tulajdonképpen... – nyelek egyet, és az időt húzom.

Nem mondhatom, hogy a „Híres tökfejek"-et, pedig igazán jókat lehet nevetni rajta. Lássuk csak, valami komolyabb könyv kellene...

– A Nagy várakozásokat olvastad, nemdebár – segít ki Artemis. – Az olvasókörben.

– Igen! – vágom ki megkönnyebbülten. – Azt bizony...

Ahogy azonban találkozik a pillantásom a Jack Harperével, belém fagy a szó.

A fenébe is!

Szinte hallom magamat, amint mit se tudva hablatyolok a repülőgépen.

„...Átfutottam a hátsó borítót, és úgy tettem, mintha olvastam volna a könyvet..."

– A Nagy várakozások – ismétli Jack Harper elmélázva. – És mit gondol róla, Emma?

Alig hiszek a fülemnek. Nem kérdezheti ezt meg tőlem. Néhány pillanatig nem jutok szóhoz.

– Hát... – köszörülöm meg végül a torkom -, azt hiszem... igazán... rendkívül...

– Csodálatos könyv! – kottyantja közben Artemis rajongva. – Ha az ember maradéktalanul megértette a jelképrendszerét.

Fogd be már a szádat, te ostoba rongyrázó! Uram, atyám!

Most mit mondjak?

– Azt hiszem... igazán... rezonált – mondom végül.

– Mire rezonált? – kíváncsiskodik Nick.

– Hát... izé... – köszörülöm tovább a torkom -, a rezonanciákra.

Szavaimat döbbent csend követi.

– Rezonált a rezonanciákra? – ismétli Artemis.

– Igen – felelem dacosan. – Igen, bizony. Különben is, most dolgom van – mondom, és szememet forgatva elfordulok, majd vadul gépelni kezdek.

Oké. Mi tagadás, nem ment túl fényesen ez az irodalmi csevely. Ám ezt is kizárólag a balszerencsémnek köszönhetem. Gondolkodjunk pozitívan. Még nincs minden veszve. Még lenyűgözhetem a nagyfőnököt...

– Fogalmam sincs, mi baja lehet! – kiált fel Artemis kislányos hangon. – Pedig naponta öntözöm.

A tömjénkaprit piszkálja, és igézően Jack Harperre mosolyog. – Nem ért a növényekhez, Jack?

– Sajnos nem – mondja Jack, és rám szegezi a tekintetét. Az arca kifürkészhetetlen, akár egy szfinxé. – Mit gondol, Emma, mi lehet vele a baj?

„...bosszúból időnként narancslével öntözöm meg az ostoba tömjénkapriját..."

– Fo... fogalmam sincs – nyögöm ki nagy sokára, s lángoló arccal folytatom a gépelést.

Oké. Csigavér. És aztán? Narancslével öntöttem le egy vacak növényt. Mi van abban?

– Nem látta valaki a Világkupa bögrémet? – kérdi Paul, aki homlokráncolva sétál be a helyiségbe. – Sehol sem találom.

„...eltörtem a főnököm bögréjét a múlt héten, a cserepeket aztán a retikülömbe rejtettem..."

A francba!

Oké. Nyugalom. Jó, eltörtem egy vacak bögrét. Na és aztán. Folytassuk a gépelést, mintha mi sem történt volna.

– Hé, Jack – szól oda Nick a nagyfőnöknek pajtáskodó, mi-pasik-magunk-között hangon. – Nehogy azt higgye, nem szórakozunk eleget. Hadd mutassak valamit! – ezzel egy tangás popó fénymásolata felé int, amely karácsony óta díszeleg

a hirdetőtáblán. – Máig nem tudjuk, kié lehet...

„... Kissé beittam az utolsó karácsonyi mulatságon. Jó, most már szeretnék meghalni. Valaki legyen olyan jó, és segítsen át a túlvilágra!

– Szia, Emma! – rezzent fel Katie hangja.

Felpillantva látom, amint nagy sebbel-lobbal berobban a helyiségbe, arca rózsapiros az izgalomtól. Mikor Jack Harpert megpillantja, kővé dermed.

– Ó!

– Csak semmi pánik! Legjobb, ha levegőnek néz – lengeti meg feléje a kezét a nagyfőnök nyájasan. – Folytassa csak! Mondja tovább nyugodtan, mint ha itt se lennék.

– Szia, Katie! – sikerítek ki végül egy köszönést. – Miről van szó?

Alig mondom ki a nevét, Jack Harper megint felpillant, sokat sejtető arckifejezéssel.

Nem tetszik nekem ez a sokat tudó pillantás.

Vajon mit kottyanthattam ki Katie-ról? Istenem, mit is? Az agyam kétségbeesetten dolgozik. Mi a francos fenét mondtam?

Jaj, istenem, egész belsőm beleremeg, amint eszembe jut.

„...Van egy titkunk. Azzal szokott bejönni hozzám, hogy át kell futnunk valamiféle számokon, pedig ilyenkor valójában kilógunk a Csillagszarvasba.

Nem kikotyogtam a titkos lelécelési jelszavunkat is!

Csüggedten nézek Katie lelkes arcába, miközben megpróbálom valamiképpen megértetni vele a helyzetet.

Ne mondd tovább! Ne mondd azt, hogy közösön át kell futnunk holmi számokon!

Ő azonban mit sem tudva folytatja.

– Én csak... izé... – köszörüli meg a torkát, majd összeszedi magát, és üzleties magabiztossággal pillant Jack Harperre: – Átfuthatnánk néhány számsoron, Emma?

Az áldóját!

Arcomat elönti a pír, egész testem elzsibbad.

– Tudod – mondom tettetett vidámsággal -, nem hinném, hogy ma lehetséges.

Katie meglepetten pislog rám.

– De hát nekem muszáj... értsd meg, szükségem van rád a munkához – bólogat izgatottan.

– Teljesen be vagyok havazva, Katie! – kényszerítek ki egy mosolyt, miközben megpróbálom telepatikusan azt sugározni feléje, hogy fogja már be a száját.

– Nem tart soká! Vágjunk bele gyorsan!

– Nem, most sehogyan sem megy.

Katie azonban továbbra is ott téblábol az orrom előtt.

– De hát Emma... ezek a számok nagyon fontosak. Mindenképpen... végig kell vennünk őket...

– Emma! – Jack Harper hangjára úgy rándulok össze, mint akit kígyó csípett meg. A főnök bizalmasan felém hajol.

– Menjen, intézzék el azokat a számokat!

Néhány pillanatig hitetlenkedve bámulok rá. Egy árva szó nem sok, annyi se jut eszembe, fülemben dobol a vér.

– Jól van – mondom hosszú hallgatás után. – Jól van, megyek, megcsinálom.

7.

Miközben Katie-vel végigmegyek az utcán, egyik szemem sír, a másik meg nevet. A cégnél mindenki mást sem tesz, csak Jack Harpert próbálja lenyűgözni. Én meg, tessék, egyenesen az orra előtt kisétálok egy cappuccinóra.

– Ne haragudj, ha megzavartalak – mondja Katie vidáman, amint átcsörtetünk a Csillagszarvas ajtaján. – Márhogy nálatok ücsörög ez a Jack Harper meg minden. Gőzöm sem volt arról, hogy ott találom! Különben is, diplomatikus voltam – teszi hozzá vigasztalóan. – Soha nem tudja meg, miben sántikálunk.

– Biztos lehetsz benne – nyögöm ki valahogyan. – Az életben nem jön rá.

– Minden rendben, Emma? – néz rám Katie gyanakodva.

– Kutya bajom! – mondom mímelt jókedvvel. – Remekül vagyok! Nos akkor... mi is az a sürgős megtanácskozni való?

– Okvetlenül el kellett mondanom. Két cappuccinót kérek – ragyog rám Katie izgatottan. – Nem fogod elhinni!

– Na, bökd ki végre!

– Randim van. Találkoztam egy új pasival!

– Nahát! – mondom, és rámeredek. – Tényleg? Ez aztán gyorsan ment!

– Igen, tegnap történt, úgy, ahogyan előre megjósoltad! Ebédidőben szándékosan messzebb merészkedtem a szokásosnál. Akkor találtam rá erre a kellemes helyre, ahol ebédet is adnak. Ez a kedves pasi ott állt mellettem a sorban... így azután beszélgetni kezdtünk. Később közös asztalhoz ültünk, és még többet csevegtünk... épp menni készültem, amikor megkérdezte, nem innék-e meg vele egy pohárral valamikor – sugározva veszi el a cappuccinókat. – Úgyhogy ma este találkozunk.

– Ez fantasztikus! – kiáltom elragadtatva. – Na mesélj, milyen a pasi!

– Nagyon aranyos. Phillipnek hívják! A szeme kedvesen csillog, a modora elbűvölő, a humorérzéke király...

– Ritka szerzet lehet.

– Tudom. Máris belezúgtam – Katie arca sugárzik, miközben helyet keresünk magunknak. – Olyan más, mint a többi! Amúgy tudom, hogy ostobán hangzik, Emma... – kezdi rá habozva -, de valamiért úgy érzem, te hoztál minket össze.

– Én? – nézek rá elképedve.

– Te adtál erőt, hogy szóba merjek állni vele.

– De hát mindössze csak annyit mondtam, hogy...

– Azt mondtad, biztos vagy benne, hogy összefutok majd valakivel. Hittél bennem! És látod, sikerült! – ragyog fel a tekintete. – Ne haragudj – suttogja, miközben a szemét törülgeti a szalvétával -, kissé elérzékenyültem.

– Ó, Katie!

– Most tényleg úgy érzem, nagyot változik az életem. Azt hiszem, minden jóra fordul, és mindezt neked köszönhetem, Emma!

– Igazán semmiség, Katie! – felelem sután.

– Dehogy semmiség! – kiáltja. – Szeretném valahogyan meghálálni – a táskájába túr, és előhúz egy jókora narancssárga horgolást. – Ezt horgoltam neked tegnap este – várakozva néz rám. – Fejkendő.

Néhány pillanatig nem jutok szóhoz. Horgolt fejkendő!

– Katie – sikerítem ki végül, miközben ujjam között forgatom az ajándékot -, igazán nem kellett volna!

– De olyan szívesen csináltam. Annyira hálás vagyok neked! – néz rám komolyan. – Különben is elvesztetted azt a horgolt övet, amelyet karácsonyra kaptál tőlem.

– Jaj! – mondom, és rám tör a bűntudat. – Ümm... igen... úgy szégyelltem maga – nyelek egyet. – pedig gyönyörű öv volt. Igazán elszomorított, hogy elvesztettem.

– Tudod mit, akkor horgolok egy új övet is! – lábad könnybe megint Katie szeme.

– Nem! – kiáltom ijedten. – Katie, ezt igazán nem kellene!

– De olyan szívesen teszem! – hajol hozzám, és átölel. – Mire valók a barátok?

Újabb húsz perc múlva túl vagyunk a második csésze cappuccinón, és visszafelé caplatunk a hivatalba. A Panther székház közelében az órámra pillantok, és ijedten látom, hogy idestova harmincöt perce vagyunk távol.

– Hát nem bámulatos, hogy új kávéfőzőt kapunk? – mondja Katie, miközben felsietünk a lépcsőn.

Remeg a gyomrom a gondolatra, hogy ismét szemtől szembe kell állnom Jack Harperrel. A klarinét-vizsgám óta nem izgultam így. Még kicsi voltam, és amikor a vizsgáztató a nevemet kérdezte, könnyekben törtem ki.

– Akkor viszlát – mondja Katie az első emeleten. – Még egyszer nagyon kösz, Emma!

– Ugyan, semmiség – mondom. Viszlát.

Ólomlábakon vánszorgok a marketing osztály felé a folyosón. Ahogy közelebb kerül az ajtó, mind jobban elnehezednek a tagjaim...

Egy titkárnő a könyvelésről beér. Fürgén elsiet mellettem magas sarkú cipőjében, és kissé furcsán pillant rám.

Nagy ég! Nem vagyok képes bemenni.

De igenis, bemegyek. Semmi vész. Majd csendben leülök, meghúzom magam, és a munkámba temetkezem. Talán észre se fog venni ez a Jack Harper.

Gyerünk! – nógatom magam. Minél tovább húzom az időt, annál rosszabb. Mély lélegzetet veszek. Behunyt szemmel néhány lépést teszek előre a marketing osztályon, s csak azután nyitom ki.

Artemis asztala körül nagy a felfordulás, a nagyfőnök azonban felszívódott.

– Úgy értem, vélhetőleg újragondolja az egész cég jövőjét – mondja valaki.

– A fülembe jutott, hogy valamiféle titkos tervet melenget...

– Eddig nem sikerült eredményesen központosítani a marketingtevékenységet – harsogja túl a zsivajt Artemis.

– Hát Jack Harper hová lett? – kérdem tettetett közömbösséggel.

– Elment – mondja Nick.

Úgy érzem, mázsás kő gördült le a vállamról. Elment! Elment végre!

– Visszajön még?

– Nem hiszem. Emma, legépelte azokat a leveleket, amiket kértem? Már három napja odaadtam....

– Rögtön elkészülök vele – mondom, és Nickre mosolygok.

Az íróasztalomhoz telepedve könnyűnek érzem magam, akár egy lufi. Felszabadultan lerúgom a cipőmet, az Evianos palackért nyúlok, aztán... megállok.

A billentyűzeten összehajtogatott papírfecnit pillantok meg. „Emma!" – betűzöm ki rajta az ismeretlen kézírást.

Tanácstalanul nézek körbe a helyiségben. Senki sem néz vissza rám várakozón. Szemlátomást ügyet se vetnek rám. Mindenki Jack Harperrel van elfoglalva.

Lassan kinyitom a papírost, és a benne megbúvó üzenetre meredek.

Remélem, eredményes volt a megbeszélés. Engem mindig is fellelkesítettek a számok.

Jack Harper

Rosszabb is lehetett volna. Éppen állhatott volna benne az is: „Ürítse ki az íróasztalát!"

A nap hátralévő részében ennek ellenére tűkön ülök. Valahányszor belép valaki a helyiségbe, ijedten rezzenek össze. Ha pedig hangos beszédet hallok az ajtó előtt, mondjuk arról, hogy “Jack komolyan fontolgatja, hogy beugrik a marketingre”, azon töröm a fejem, hogy tán beveszem magam a klotyóra, amíg távozik.

Pontban fél hatkor a mondat közepén abbahagyom a gépelést, lezárom a számítógépet, és megragadom a kabátomat. Nem, nem várom meg, amíg újra megjelenik. Kis híján szaladok lefelé a lépcsőn, és csak akkor nyugszom meg, amikor kívül kerülök a nagy üvegajtón.

Ma kivételesen gyors a metró, úgyhogy húsz perc alatt hazaérek. Mikor kinyitom a bejárati ajtót, különös hangok ütik meg a fülemet Lissy szobájából, valamiféle pufogás-püfölés. Talán a bútorait tologatja.

– Lissy – szólok be hozzá a konyha felé menet. – Nem fogod elhinni, mi történt ma.

Kinyitom a hűtőt, előveszek egy Eviant, és a palack hűvös falát forró homlokomhoz szorítom. Kis idő múltán megbontom a palackot, belekortyolok az ásványvízbe, majd ismét kimegyek a folyosóra. Ekkor nyílik ki éppen Lissy ajtaja.

– Lissy! – kezdek rá. – Mi az ördögöt művelsz...

Ekkor azonban elhallgatok, mivel Lissy szobájából nem ő lép elő, hanem egy hapsi.

Egy hús-vér hapsi! Magas, vékony fickó, divatos fekete nadrágban, az orrán acélkeretes szemüveggel.

– Ó! – habogom hökkenten. – Izé... Szia.

– Szia Emma! – köszönt Lissy, aki mostanra kerül elő. Trikót húzott valamiféle szürke tornadresszre, amelyet még sose láttam rajta. Egy pohár vizet kortyolgat, és ijedten pislog rám.

– Korán hazaértél.

– Tudom. Siettem.

– Hadd mutassam be Jean-Pault – mondja Lissy. – Jean-Paul, ő a lakótársam, Emma.

– Helló, Jean-Paul – köszöntöm az idegent barátságos mosollyal.

– Örülök, hogy megismerhetem, Emma – mondja Jean-Paul franciás kiejtéssel.

Istenem, milyen szexi is az a francia kiejtés! Vagy nem az?

– Jean-Paul meg én épp... izé... végigvettünk néhány bírósági feljegyzést – dadogja Lissy.

– Ahá, értem – mondom derűsen. – Nagyszerű!

Méghogy bírósági feljegyzések! És az a pufogás-dörömbölés vajon mi volt? Lissy olyan ügyetlenül hazudik!

– Mennem kell – szólal meg Jean-Paul, és Lissyre pillant.

– Kikísérlek – motyogja ő zavartan.

Eltűnnek a bejárati ajtóban. Hallom, amint odakint a lépcsőpihenőn sustorognak.

Megint belekortyolok az Evianba, majd a nappaliba sétálok, és levetem magam a szófára. Minden porcikám sajog az egész napos feszültségtől. Határozottan árt az egészségemnek. Hogyan fogok egy teljes hetet túlélni Jack Harperrel?

– Nos, mi folyik itt? – kérdem, mikor Lissy belép a nappaliba.

– Mire gondolsz? – próbálja elütni a kérdést.

– Hogy álltok, te meg Jean-Paul? Mióta...

– Nem, nem járunk – vörösödik el Lissy. – Mi nem... tényleg bírósági anyagon mentünk végig együtt. Ez minden.

– Hallottam.

– Pedig ez a helyzet! Mindössze ennyi történt!

– Oké – mondom, és felvonom a szemöldököm. – Ha te mondod.

Lissy voltaképpen egy szégyellős, félszeg csaj. Ha lehordanám, elismerné, hogy hibázott.

– És, milyen volt a napod? – kérdi.

A padlóra telepszik, és a magazinjáért nyúl. Hogy milyen volt a napom? Azt sem tudom, hol kezdjem.

– A napom – fogok bele mégis -, a napom egyszerűen rémálom volt.

– Tényleg? – néz fel Lissy meglepetten.

– Az első perctől az utolsóig – teszek rá egy lapáttal.

– Miért, mi történt? Mesélj! – lelkesedik be a lakótársnőm.

– Rendben.

Nagyot sóhajtok, lesimítom a hajam, s közben azon jár az agyam, hol is kezdjem.

– Nos, emlékszel, hogy a múlt héten pocsék volt a repülőutam haza Skóciából?

– Igen! – derül fel Lissy arca. – Connor azonban eléd ment a reptérre, ami igazán romantikus ötlet volt tőle...

– Na igen – megköszörülöm a torkom. – Ez még előtte történt. A repülőn. Ott volt az a pasi... a szomszédom. És a repcsi csúnya légörvénybe keveredett – az ajkamba harapok. – Becsület istenemre azt hittem, ott végzem, és ezt a pasit látom utoljára az életben, és... én... én...

– Nagy ég! – kapja Lissy a szája elé a kezét. – Csak nem feküdtél le vele?

– Rosszabb annál! Minden titkomat kifecsegtem neki.

Arra számítottam, hogy Lissy elképed, vagy legalábbis együttérzően felkiált, ehelyett értetlenül mered rám.

– Miféle titkokat?

– A titkaimat. Tudod.

Lissy úgy néz rám, mintha azt adtam volna a tudtára, hogy műlábát rejtegetek.

– Neked titkaid vannak?

– Persze, hogy vannak! Kinek nincsenek?

– Nekem például! – vágja rá rögtön sértődötten. – Nekem egyetlen fia titkom sincs.

– De bizony hogy van!

– Mondj egyet!

– Vegyük például... például... Oké – kezdem el számolni az ujjamon. – Nem mondtad el apádnak, hogy te vesztetted el a garázskulcsot.

– De hát mikor volt az! – horkan fel Lissy megvetően.

– Nem mondtad el Simonnak, hogy arra vársz, kérje meg a kezedet...

– Nem, tényleg – színesedik meg Lissy arca. – Nos, talán ez tényleg...

– Azt hiszed, hogy tetszel a szomszéd hapsinak...

– De hát ez nem titok! – mondja Lissy a szemét forgatva.

– Gondolod? Elmondhatom akkor neki? – hajlok ki a nyitott ablakon. – Hé, Mike – kiáltok át a szemközti ablakba. – Tudod-e, hogy Lissy azt gondolja...

– Hagyd abba! – hadarja Lissy.

– Látod? Neked is vannak titkaid, ahogy mindenkinek. A pápának talán kevesebb, mint másoknak.

– Oké – mondja Lissy. – Oké. Te győztél. Nem értem azonban, mi a gond. Szóval a gépen elmondtad valakinek a titkaidat...

– Csakhogy váratlanul felbukkant a munkahelyen.

– Hogyan? – pislog rám Lissy. Ez komoly? És ki ő?

– Hát... – már majdnem kimondom Jack Harper nevét, amikor eszembe jut, mit ígértem neki. – Hát egy ellenőr... – mondom bizonytalanul.

– Valami fejes?

– Igen... az. Elég nagy fejes, ami azt illeti.

– Pech – vonja össze a szemöldökét Lissy, s néhány pillanatig eltöpreng. – És mit számít ez? Mit számít, ha tud rólad pár dolgot?

– Lissy, nem pár dologról van szó – érzem, hogy közben könnyedén elpirulok. – Mindent kitálaltam neki. Azt sem hallgattam el, hogy két jeggyel jobbat írtam be az önéletrajzomba.

– Te meghamisítottad az önéletrajzodat? – visszhangozza Lissy döbbenten. – Komolyan mondod?

– Igen, és elmondtam neki, hogy narancslével öntözöm Artemis tömjénkapriját. Azt is tudja, hogy kényelmetlennek találom a tangát...

Elhallgatok, mert látom, hogy Lissy döbbenten mered rám.

– Emma – mondja végül. – Hallottad valaha azt a kifejezést, hogy „túl sok információ"?

– Nem akartam én elmondani semmit! – vágok vissza. – Egyszerűen csak kijött belőlem! Három vodka volt addigra bennem, és azt hittem, ott lelem halálomat. Hidd el, Lissy, te is ugyanezt tetted volna a helyemben. A gép ide-oda rángott, az utasok sikoltoztak vagy imádkoztak...

– Erre te kifecseged a főnöködnek minden titkodat.

– A gépen nem volt a főnököm! – kiáltom dühösen. – Csak egy idegen, akivel soha többé nem találkozom!

Lissy hosszan töpreng, a hallottakat emészti.

– Tudod, hajszálra ugyanez történt az unokahúgommal – mondja végül. – Elment egy összejövetelre, és ott összeakadt a nőgyógyászával, aki két hónappal azelőtt világra segítette a gyermekét.

– Ó – mondom, és fintort vágok.

– Látod! Szegény annyira szégyellte magát, hogy lelépett. Úgy értem, az a pali többet látott a kelleténél! A csaj azt mondta, a kórházban nem számított, mikor azonban meglátta társaságban, kezében egy pohár borral, miközben ingatlanárakról csevegett, már más volt a helyzet.

– Nos, velem is ez történt – mondom reménytelenül. – A főnököm a legbelsőbb, legszemélyesebb titkaimat is ismeri. Az csak a különbség, hogy én nem léphetek le olyan egyszerűen! Ott kell ülnöm, és megjátszanom a buzgó alkalmazottat. Holott tudja, hogy nem vagyok az.

– Mihez kezdesz ezek után?

– Nem is tudom! Azt hiszem, mindössze annyit tehetek, hogy megpróbálom elkerülni a pasit.

– Mennyi ideig marad nálatok?

– Hétvégéig – felelem letörten. – Még egy egész hét.

Kézbe veszem a távirányítót, bekapcsolom a tévét, s néhány pillanatig némán nézzük a Gap farmerben táncoló modellek hadát.

A reklám véget ér, s mikor felpillantok, látom, hogy Lissy fürkészőn méreget.

– Mi az? Valami baj van? – kérdezem.

– Emma... – köszörüli meg félszegen a torkát a lakótársnőm. – Ugye, előlem nem titkolsz el semmit?

– Hogy előled? – habogom, mert úgy érzem sarokba szorítottak.

Képek sora suhan át szélsebesen az agyamon. Az a kísérteties álom, amelyben Lissy meg én leszbikusként szerepeltünk. Aztán amikor párszor azt állítottam, hogy a szupermarketben vásárolt sárgarépa biotermék. Vagy mikor tizenöt éves korunkban Lissy elment Franciaországba, én meg kikezdtem Mike Appletonnal, akibe pedig fülig szerelmes volt. Erről is mélyen hallgattam.

– Ugyan, hová gondolsz? – mondom, és gyorsan belekortyolok az ásványvízbe. – Miért, neked vannak titkaid előttem?

Két rózsapiros folt jelenik meg Lissy arcán.

– Nem, hogyan is lennének! – mondja mesterkélt hangon. – Csak... érdekelt. – A tévéműsorért nyúl, és lapozgatni kezd benne. – Tudod. Merő kíváncsiságból.

– Na igen – vonok vállat. – Engem is.

Hűha! Lissynek titka van! Vajon mi lehet...

Nem nehéz kitalálni. Hiszi a piszi, hogy bírósági ügyeket tanulmányozott azzal a pasassal! Mit gondol, nincs szemem?

8.

Másnap reggel egyetlen céllal érkezem munkába. El kell kerülnöm Jack Harpert.

Nem is olyan nehéz. A Panther Corporation nagyvállalat, hatalmas épületben. Ma amúgy is másik részleghez megy, és vélhetőleg egy szekérderék megbeszélés vár rá. Valószínűleg a tizenegyedik emeleten vagy hol tölti az egész napját.

Ennek ellenére az üvegajtóhoz közeledve lelassítom a lépteimet. Mi több, bekémlelek, nem az előcsarnokban álldogál-e éppen.

– Minden rendben, Emma? – kérdi a biztonsági őr, aki ajtót nyit nekem. – Kissé zavartnak látszik.

– Nem! Semmi baj, köszönöm! – nevetek fel könnyedén, miközben szemem körbejár az előcsarnokban.

Hál'istennek nincs itt. Jó, eddig megvolnánk. Valószínűleg nem jött még be. Talán ide se dugja ma a képét. Magabiztosan hátravetem a hajam, sietve átlibegek a márvány padlón, és megindulok felfelé a lépcsőn.

– Jack! – hallom meg, mikor már közel járok az első emelethez. – Van egy perce?

– Természetesen.

Ez sajnos az ő hangja. Hol a francban lehet...

Megfordulok, és rémülten fedezem fel fölöttem a lépcsőpihenőn, ahol Graham Hillingdonnal beszélget. Hatalmasat dobban a szívem, és megmarkolom a rézkorlátot. A pokolba is! Ha lenézne, meglátna.

Miért kellett pont itt lecövekelnie? Hát nincs valami fontos dolga, ami elszólítja?

Jó. Mit törődöm én ezzel. Egyszerűen csak... más útvonalat választok. Nagyon lassan visszafelé araszolok a lépcsőn, vigyázva, ne koccanjon a márványhoz a cipőm sarka, vagy nehogy egy hirtelen mozdulattal magamra vonjam a figyelmet.

Moira megy el mellettem a könyvelésről, miközben óvatosan hátrafelé lépegetek. Csodálkozva néz rám, de most fütyülök erre. El kell tűnnöm innen!

Alig kerülök ki a nagyfőnök látóköréből, máris megkönnyebbülök. Az előcsarnokban szaporábbra fogom a lépteimet. Jó, inkább lifttel megyek. Semmi ok az aggodalomra. Magabiztosan átszelem az óriási márvány padlót. Már épp a közepénél járok, amikor kővé dermedek.

– Rendben – hallom meg Jack Harper hangját, ami ezúttal mintha közeledne is. Vagy kitört rajtam az üldözési mánia?

– ... Azt hiszem, majd alaposan fontolóra veszem...

Meglódul velem a világ. Hol az ördögben van már megint?

És vajon merrefelé tart?

– Igazán úgy vélem...

A francba! Lejön a lépcsőn. Nincs hová bújnom!

Habozás nélkül az üvegajtó felé iramodom, megtaszítom, és kirohanok az épületből. Leszaladok a lépcsőn, futok vagy száz lépést a járdán, majd lihegve megállok.

Nem, nem lesz ez jó.

Néhány percig sütkérezem a reggeli verőfényben, s közben azt számolgatom, mennyi ideig maradhat Jack Harper az előcsarnokban, majd óvatosan ismét közelebb lopózom az üvegajtóhoz. Most új taktikához folyamodom. Olyan szélsebesen fogok bemenni a hivatalba, hogy közben nem nézek senkire, így azután mindegy, elhaladok-e a főnök mellett vagy sem. Csak végigsietek az előcsarnokon, nem nézek se jobbra, se balra. Csakhogy, egek, már megint itt van, s Dave-vel beszélget.

Anélkül, hogy meggondolnám, visszacsörtetek a lépcsőn, és ismét az utcán találom magam.

Kezd a dolog egyre nevetségesebbé válni. Nem állhatok naphosszat az utcán. El kell valahogy lavíroznom az íróasztalomhoz. Rajta, törd az agyad, Emma! Kell, hogy legyen valami megoldás, valami kiút...

Igen, megvan! Grandiózus ötletem támadt. Tuti nyerő!

Három perccel később ismét megostromlom a Panther székház üvegajtaját, csak épp beburkolózom a lepedőnyi Times-ba. így nem látok senkit, és más se az arcomat. Tökéletes álca!

Vállammal lököm be az ajtót, s anélkül, hogy felpillantanék, átsietek az előcsarnokon, majd fel a lépcsőn. Már a marketing osztály folyosóján járok, s a Times-ba temetkezve tökéletes biztonságban érzem magam. Gyakrabban kéne ehhez a fogáshoz folyamodnom, így senki sem kaphatna rajta. Igazán megnyugtató érzés, akárcsak láthatatlan lennék, vagy valamiféle védőburok ölelne körül...

– Ó, bocsánat!

Valakinek nekimentem. A francba! Leengedem a lapot. Paul mered rám, a kobakját dörzsölgetve.

– Emma, mi a fészkes fenét művel?

– Csak a Times-t olvasgattam – lehelem elhalón. – Igazán sajnálom.

– Semmi baj. Különben meg hol a pokolban járt? Menjen, és főzzön kávét meg teát az osztályértekezletre! Tízkor lesz.

– Miféle teát meg kávét? – kérdem meglepve.

– Az osztályértekezletekhez eddig nem járt sem kávé, sem tea. Ilyenkor alig van jelen több hat embernél.

– Ma lesz tea, kávé és sütemény – mondja Paul. – Helyes? Na igen, és Jack Harper is ott lesz.

– Hogyan? – meredek rá megrökönyödve.

– Jack Harper is jön – ismétli Paul türelmetlenül. – Szedje a lábát!

– Nekem is ott kell lennem? – csúszik ki a számon, mielőtt féket tehetnék a nyelvemre.

– Tessék? – mered rám Paul értetlenül, és összevonja a szemöldökét.

– Csak... arra gondoltam, vajon... nekem is... – fújok visszavonulót.

– Emma, amennyiben telekinézissel fel tudja szolgálni a teát és kávét, akkor akár az íróasztalánál is maradhat. Ha nem, volna kedves ellibegni a tanácsteremhez. Tudja, ha valaki előre szeretne jutni a pályán... – megrázza a fejét, és továbbmegy.

Hogy lehet, hogy ez a nap máris ilyen pocsék, pedig még csak le sem ültem az íróasztalomhoz!

Az asztalra hajítom a táskám és a kiskabátom, visszasietek a folyosón a liftekhez, és megnyomom a felfelé mutató gombot.

Egy pillanat múlva csilingelve megáll előttem a lift, s az ajtaja szélesre tárul.

Nem és nem!

Nem egyéb ez rossz álomnál.

Jack Harper egyedül áll a liftben a viseltes farmerjében és a barna kasmír pulóverjében.

Mielőtt észbe kapnék, ijedten hőkölök hátra. Jack Harper elteszi a mobilját, félrebillenti a fejét, és fürkésző tekintettel méreget.

– Beszáll? – kérdi szelíden.

Sarokba vagyok szorítva. Nem mondhatom, csak a vicc kedvéért nyomtam meg a felvonó gombját, haha!

– Igen. Igen, persze – mondom végül, és betámolygok a liftbe.

Az ajtó becsukódik. Csöndben megindulunk felfelé. A gyomrom csomóba szorul az idegességtől.

– Izé... Mr. Harper – kezdem ügyetlenül, mire felnéz. – Csak bocsánatot szeretnék kérni... az... izé... tegnapiért. Többé nem fordul elő.

– Mostanra iható a kávéjuk – mondja Jack Harper, s összeszalad a szemöldöke. – Mostantól nem kell a Csillagszarvasba járnia.

– Tudom. Igazán sajnálom – mondom, s érzem, hogy tüzel az arcom. – Biztosíthatom, többé nem fordul elő – megköszörülöm a torkom. – Tőlem telhetően mindent megteszek, hogy a cég érdekeit szolgáljam, száz százalékos erőbedobással minden áldott nap, most és a későbbiekben.

Majdnem hozzáteszem, „ámen".

– Valóban? – néz rám Jack, és nevetésre rándul az ajka. – Hát... ez pompás! – elgondolkodik egy pillanatra. – Emma, tud titkot tartani?

– Igen – felelem rosszat sejtve. – Mi volna az?

Jack a fülemhez hajol, úgy súgja.

– Annak idején én hokiztam.

– Hogyan? – bámulok rá.

– Az első állásomban – folytatja Jack megszokott hangján. – Egy barátommal jártunk el. Nekünk is volt titkos rejtjelünk – csillan fel a szeme. – Egyikünk megkérte a másikat, hozza át a Leopold dossziét.

– Mi volt az?

– Nem is létezett – vigyorodik el Jack. – Csupán ürügy volt arra, hogy elszabaduljunk a munkából.

– Á, értem!

Hirtelen jobban érzem magam.

Jack Harper is lógott a munkából? Azt gondoltam, kreatív, dinamikus lángelmeként vagy mi, úgy dolgozott, mint egy gőzgép.

A lift a harmadikon áll meg, az ajtó kitárni, de senki nem lép be.

– Szóval a kollégái nagyon kedvesek – szólal meg Jack, ahogy továbbmegyünk felfelé. – Roppant barátságos, törekvő társaság. Mindig ilyenek?

– Természetesesen! – vágom rá gondolkodás nélkül. – Szorosan együttműködünk egymással, hiszen egy csapatba tartozunk... izé... operációs alapon – újabb hosszú szó után keresgélek emlékeim között, amikor elkövetem azt a hibát, hogy elkapom Jack pillantását.

Szemlátomást tudja, hogy az egész szemenszedett hazugság. Istenem, hogyan folytassam?

– Oké – dőlök neki a falnak. – A való életben egyáltalán nem így viselkedünk. Paul rendszerint napjában hatszor lehord, Nick és Artemis ki nem állhatja egymást, és nem szokásunk összeülni, hogy megvitassuk az olvasmányainkat. Az egész egy nagy színház.

– Döbbenetes – rándul ismét nevetésre a szája. – Az adminisztrációs osztályon ugyanilyen hamisnak tűnik a légkör. Kivált az keltette fel a gyanúmat, amikor két kolléga dalra fakadt, elénekelték a Panther Corporation indulóját. Azt sem tudtam, hogy van ilyen.

– Én sem – mondom meglepetten. – És milyen?

– Miért, mit gondol? – emeli égnek komikusan a tekintetét, mire felkuncogok.

Bármilyen furcsa is, de megszűnt köztünk minden feszélyezettség. Inkább az az érzésem, mintha régi barátok volnánk vagy efféle.

– És mi a helyzet a vállalati családi nappal? – kérdi Jack. – Már nagyon várja?

– A hátam közepére kívánom – mondom ki kerek-perec.

– Vettem az adást – bólint, s szemlátomást remekül szórakozik. – És... – hallgat el habozva -, mit gondolnak rólam a cégnél? – közömbösen beletúr a hajába. – Nem muszáj válaszolnia, ha nem akar.

– Nem, önt mindenki kedveli! – gondolkodom el néhány pillanatig. – Bár... néhányak szerint... a barátja kísérteties jelenség.

– Kicsoda, Sven? – bámul rám egy egész percig Jack, majd fejét hátravetve elkacagja magát. – Biztosíthatom, hogy Sven az egyik legrégibb, legközelebbi barátom, és semmi kísérteties nincs a lényében. Valójában...

Elharapja a szavát, mert a liftajtó csilingelve megáll. Mindketten közömbös arckifejezést erőltetünk magunkra, és kissé elhúzódunk egymástól. Az ajtó kitárul, s nekem görcsbe rándul a gyomrom.

Connor áll a túloldalon.

Ahogy meglátja Jack Harpert, az arca felderül. Alig akar hinni a szerencséjének.

– Szia! – köszöntöm, és iparkodom természetesen viselkedni.

– Szia – üdvözöl ő is.

A szeme izgatottan csillog, ahogy belép a liftbe.

– Helló! – köszönti Jack kedvesen. – Melyik emeletre parancsolja?

– A kilencedikre, köszönöm – nyel egyet Connor. – Mr. Harper, engedje meg, hogy röviden bemutatkozzam! – lelkesen kezet nyújt. – Connor Martin vagyok a kutatási osztályról. Ma még benéz hozzánk.

– Örülök, hogy megismerhetem, Connor – mondja Jack szívélyesen. – A kutatás kulcsfontosságú egy hozzánk hasonló vállalatnál.

– Annyira igaza van! – lelkesedik Connor felcsigázva. – Valójában alig várom, hogy megvitathassam önnel a Panther sportruházattal kapcsolatos legfrissebb kutatási adatokat. Van néhány fantasztikus eredményünk arról, milyen vastagságú szövetet kedvelnek a vevők. Le lesz nyűgözve!

– Abban... nem kételkedem – feleli Jack. – Már alig várom.

Connor izgatottan vigyorog rám.

– Ismeri Emma Corrigant a marketing osztályról? – kérdezi.

– Igen, már találkoztunk – villan rám Jack szeme.

Néhány másodpercig néma csendben emelkedünk tovább. Milyen kísérteties ez.

Nem, nem is kísérteties, teljesen normális.

– Lássuk, hogy állunk az idővel? – szólal meg most Connor.

Az órájára pillant, én pedig rémülten észlelem, hogy Jack tekintete is az órára téved.

Egek!

„...kapott tőlem egy gyönyörű bőr karórát, ő azonban továbbra is digitális narancsszín órát visel..."

– Várjon egy pillanatra! – szólal meg Jack, aki szemlátomást rájött az igazságra. Úgy bámul Connorra, mint aki először látja. – Várjon csak! Maga Ken.

Jaj, ne!

Ne, ne, könyörgöm, ne!

– Connor vagyok – feleli ő elképedve. – Connor Martin.

– Bocsánat! – üti ököllel a fejét Jack. – Connor, persze, hogy Connor. És önök ketten – int felém -, együtt járnak?

Connor feszengeni kezd.

– Biztosíthatom, uram, hogy a munkahelyen kapcsolatunk szigorúan szakmai. Ami a személyes életünket illeti, Emma és én... igen, hát járunk egymással.

– Ez csodálatos! – mondja Jack biztatóan, mire Connor felragyog.

A virágok nyílnak ki így a nap melegétől.

– Valójában, Emma és én épp most határoztuk el, hogy összeköltözünk – teszi hozzá büszkén.

– Tényleg? – lövell felém Jack egy őszintén meglepett pillantást. – Hát ez nagyszerű! Mikor döntötték el?

– Pár napja – feleli Connor. – A reptéren.

– A reptéren – visszhangozza Jack Harper rövid szünet után. – Roppant érdekes.

Képtelen vagyok ránézni, a földre sütöm a szemem. Miért nem gyorsabb ez az átkozott lift?

– Nos, biztos vagyok benne, nagyon boldogok lesznek együtt – fordul Jack Harper Connorhoz. – Annyira illenek egymáshoz!

– Igen, így igaz! – vágja rá Connor. – Például mindketten szeretjük a dzsesszt.

– Valóban? – mondja Jack elgondolkozva. – Tudja, elképzelni sem tudok szebbet, mint amilyen a közös érdeklődés a dzsessz iránt.

Látom, kiélvezi a helyzetet. Ez egyszerűen elviselhetetlen!

– Úgy gondolja? – kérdi Connor lelkesen.

– Persze – bólint Jack. – Dzsessz és... talán Woody Allen filmek.

– Mindketten imádjuk Woody Allen filmjeit! – kiált fel Connor elragadtatva. – Nem igaz, Emma!

– Igen – suttogom kissé rekedten. – De még mennyire!

– Mondja, Connor, nem találta Emma... – vált bizalmas hangnemre Jack.

Ha a G-pontomat hozza szóba, meghalok. Itt adom ki a párámat.

– ... jelenlétét kissé zavarónak? Mert én az ön helyében annak tartanám! – mosolyog rá Connorra Jack nyájasan, ő azonban nem viszonozza a mosolyt.

– Mint mondtam, uram – feleli kissé mereven -, Emma és én a munkában szigorúan szakmai kapcsolatban állunk egymással. Álmunkban sem jutna eszünkbe, hogy... önös célok érdekében... fecséreljük a munkaidőnket... Az önös célokon nem azt értem, hogy... hogy – pirul el végül.

– Ezt örömmel hallom – mondja Jack, s látom rajta, hogy változatlanul kitűnően mulat.

Nagy ég, miért olyan buzgó mócsing ez a Connor? A lift újra csenget, engem pedig elönt a megkönnyebbülés. Istennek hála, leléphetek innen.

– Úgy tűnik, valamennyien egyfelé megyünk – vigyorodik el Jack Harper. – Connor, volna szíves mutatni az utat?

Nem bírom ezt tovább. Egyszerűen nem bírom! Miközben teát és kávét töltögetek a marketingosztály dolgozóinak, kívülről sikerül megőriznem a hidegvérem. Mindenkire rámosolygok, mi több, még csevegek is. Belül azonban zavart és zaklatott vagyok. Magamnak sem szívesen ismerem el, de most, hogy Jack Harper szemén keresztül látom Connort, egészen kiborít.

Szeretem Connort, mondom el újra és újra magamban. Amit a repülőn összehordtam, nem gondoltam komolyan. Szeretem őt. Távolról lopva méregetem, hogy megnyugtassam magam. Connor kétségkívül jóvágású. Valósággal sugárzik az egészségtől. A haja csillog, a szeme kék, s amikor mosolyog, szívdöglesztő gödröcskék jelennek meg az arcán.

Jack Harper ezzel szemben megviseltnek és elhanyagoltnak tűnik. A szeme alatt mély árnyékok húzódnak, a haja csapzottan szálldos körülötte. Ráadásul jókora lyuk tátong a farmerén.

Ám még így is mágnesként vonzza a tekintetemet. Csak ülök ott, szemem mereven a tálalókocsira szegezem, mégsem állhatom meg, hogy néha lopva rá ne sandítsak.

A repülőút miatt van ez, mondogatom magamban. Csak mert együtt átéltünk egy traumatikus helyzetet. Ez az egyetlen oka, semmi más.

– Többet kell töprengenünk ezen, emberek – mondja most Paul. – A Panther csoki szemlátomást nem váltja be a hozzá fűzött reményeket. Connor, mik a legfrissebb kutatási eredmények?

Connor feláll, én pedig szorítani kezdek neki. Abból, ahogyan a kézelőgombjával játszik, látszik, mennyire izgatott.

– A helyzet a következő, Paul – maga elé húz egy mappát, és megköszörüli a torkát. – A legfrissebb vizsgálatsorozatban ezer kamaszt kérdeztünk ki a Panther csokiról. Sajnos az eredményekből nehéz egyértelmű következtetéseket levonni.

Megnyomja a távkapcsoló gombját. Mögötte a vetítő képernyőjén megjelenik egy grafikon, mi pedig valamennyien engedelmesen rámeredünk.

– A 10-14 éves korosztály 74%-a vélte úgy, hogy a csokoládé ropogósabb lehetne – folytatja Connor buzgón. – Ezzel szemben a 15-18 évesek 67%-a törmelékesebb csokoládét képzel el, míg 22% kevésbé törmelékeset...

Átpillantok Artemisre, és látom, hogy szorgosan lekörmölte a „ropogós/törmelékes szavakat a jegyzetfüzetébe.

Connor ismét megnyomja a távirányító gombját, mire újabb grafikon jelenik meg a képernyőn.

– No már most, a 10-14 éves korosztály 46%-a túl erősnek érezte az ízt. Ezzel szemben a 15-18 évesek kevesellték az ízesítést, míg a...

Egek! Jól ismerem Connort. Ez ő. Le se tudná tagadni. És én így is szeretem. Mégis? Nem fogalmazhatna kissé érdekesebben?

Lopva Jack Harperre pillantok, hogyan fogadja mindezt, ő pedig felvont szemöldökkel viszonozza a pillantásomat. Menten elpirulok, mert úgy érzem, elárulom Connort.

Még azt gondolja, kinevetem a fiúmat. Pedig dehogy. Dehogy!

– Ugyanakkor a kamaszlányok 90%-a szívesebben látná, ha csökkenne a kalóriatartalom – vonja le a végkövetkeztetést Connor. – Viszont ugyanennyien vastagabb csokoládé-bevonatot szeretnének – von vállat.

– Azt sem tudják, mit akarnak – szól közbe valaki.

– Széles keresztmetszetben vizsgálódtunk – folytatja Connor -, egyaránt szerepelt a mintánkban fehér bőrű, afro-karib-tengeri és ázsiai... sőt – pillant a jegyzeteibe – ... sőt Jedi lovag is.

– Tinik! – forgatja a szemét Artemis.

– Nagyjából saját célközönségünkre emlékeztet bennünket, Connor – jelenti ki Paul homlokát ráncolva.

– Célcsoportunk – vesz elő Connor egy újabb mappát – a 10-18 éves korosztály, tanulók és dolgozók egyaránt. Ezek a fiatalok hetente négyszer fogyasztanak Panther Colát, háromszor vesznek hamburgert, kétszer mennek moziba, képesújságot és képregényt olvasnak ugyan, könyvet azonban nem. Jelmondatuk talán ez lehetne: „Menőnek lenni jobb, mint gazdagnak"... – pillant fel. – Folytassam?

– Vajon mit esznek reggelire? – kérdi valaki elgondolkozva. – Pirítóst vagy gabonapelyhet?

– Hát... izé... nem is tudom – mondja Connor, és sebesen lapozgatni kezd a jegyzeteiben. – Talán további kutatásokat kellene végeznünk...

– Azt hiszem, értem a lényeget – veti közbe Paul. – Van valakinek hozzáfűzni valója?

Végig birizgált a beszélhetnék, ezért most összeszedem minden bátorságomat.

– Tudják, a nagyapám imádja a Panther csokit! – mondom.

Mindenki hátrapenderül a székében, hogy megnézzen magának, én meg érzem, mint forrósodik fel az arcom.

– Hogy jön ez ide? – kérdi Paul homlokát ráncolva.

– Csak azt gondoltam, meg tudnám... – nyelek egyet -, meg tudnám kérdezni, mit gondol erről...

– Már megbocsáss, Emma – szól közbe Connor atyáskodó mosollyal -, de a nagyapád aligha tartozik a célcsoportunkba!

– Hacsak nem kezdte el fiatalon a csoki fogyasztását – szellemeskedik Artemis.

Égő arccal elhallgatok, és úgy teszek, mintha a teás zacskókat rendezgetném. Roppant ostobának érzem magam.

Az igazat megvallva meg is sértődtem. Miért volt velem ilyen Connor? Tudom, hogy csak szakszerű akart lenni. A munkában mindig ilyen. Ez azonban nem jelenti azt, hogy undokoskodjon, vagy nem? Én bizony bármikor kiállnék mellette!

– Nekem az a véleményem – veti közbe Artemis -, hogy amennyiben a Panther csoki nem válik be, számoljuk fel. Szemlátomást problémás gyerek.

Méltatlankodva nézek fel. Nem számolhatják fel a Panther csokit! Mit visz magával akkor nagypapa a tekebajnokságokra?

– Talán egy teljesen önköltséges, fogyasztóra orientált átcímkézés... – kezdi valaki.

– Nem értek egyet – hajol előre Artemis. – Amennyiben újítási elgondolásainkat funkcionálisan és logisztikailag meggondoltan állítjuk csatasorba, kézenfekvően arra kell fókuszálnunk stratégiai kompetenciánkat, hogy....

– Bocsásson meg – szól most közbe Jack Harper, kezét felemelve.

Először kér szót. Minden szem rá szegeződik. A levegőt betölti a várakozás feszültsége. Artemis fennhéjázón ragyog rá a nagyfőnökre.

– Igen, Mr. Harper?

– Egyetlen szavát sem értem – mondja ő.

A teremre döbbent csend borul. Halkan felkuncogok, mintegy akaratom ellenére.

– Mint tudják, jó ideje távol tartottam magam az üzleti élettől – mosolyodik el Jack Harper. – Volna szíves hétköznapi angolra lefordítani, amit az előbb mondott?

– Á – mondja Artemis, aki szemlátomást kizökkent szokásos nagyképű nyugalmából. – Nos, egyszerűen csak annyit mondtam, hogy stratégiai szempontból, s cégünk érdekeit figyelembe véve... – Harper arckifejezését látva azonban elakad a szava.

– Próbálja meg újra! – biztatja a főnök kedvesen. – Anélkül, hogy a „stratégiai" szót kiejtené a száján.

– Ó! – sóhajtja Artemis, és megdörgöli az orrát. – Nos, mindössze annyit mondtam, hogy... arra kellene összpontosítanunk... amiben jók vagyunk.

– Ahá, már értem! – villan meg Jack Harper tekintete. – Kérem, folytassa!

Rám pillant, s a szemét forgatva grimaszt vág. Nem tudom megállni, hogy ne utánozzam le a fintorát.

Az értekezlet után a kollégák beszédbe elegyedve távoznak a teremből. Én körbemegyek az asztal körül, hogy összeszedjem a kávéscsészéket.

– Örülök, hogy ön is eljött, Mr. Harper – hallom Connor lelkes hadarását. – Ha szüksége volna a bemutatóm nyomtatott szövegére...

– Nos, aligha – mondja Jack száraz, csúfondáros hangon. – Azt hiszem, többé-kevésbé megértettem a lényeget.

Egek! Nem veszi észre Connor, hogy jobban nyomul a kelleténél?

Ingatag tornyokba halmozom a csészéket a targoncán, aztán összegyűjtöm a süteményes alátéteket.

– Most pedig rögvest indulnom kell a design-műterembe, mert odavárnak – jelenti ki Jack Harper. – Sajnos, nem igazán emlékszem, merre is találom...

– Emma! – reccsen rám Paul. – Volna szíves megmutatni Jack-nek, hol a design-műterem? A kávét később is eltakaríthatja.

Szavai hallatán kővé dermedek, kezemben egy narancstorta alátétjével.

Jaj, már megint!

– Természetesen – nyögöm ki végül. – Ezer... örömmel. Erre tessék!

Ügyetlenül kitessékelem a helyiségből Jack Harpert. Egymás oldalán indulunk el a folyosón. Az arcom bizsereg, miközben a mellettünk elhaladók megpróbálnak nem ránk meredni. Amint meglátja valaki a nagyfőnököt, máris esetlen robottá változik. A folyosóról nyíló irodahelyiségekben az alkalmazottak egymás oldalát bökdösik izgatottan, s valaki hangosan azt sziszegi: „Vigyázat, jön!"

Mindenütt így van ez, amerre Jack Harper csak megfordul?

– Szóval akkor összeköltöznek Kennel – kezdi rá egy idő múlva társalgási hangnemben.

– Connorral – javítom ki. Igen, így van.

– Nagyon várja?

– Igen, várom.

A liftekhez érve megnyomom a gombot. Közben magamon érzem Harper fürkésző tekintetét. Ha nem nézek oda, akkor is érzem.

– Mit akar ezzel? – fordulok szembe vele.

Mondtam volna valamit? – vonja össze a szemöldökét. Arckifejezését látva úgy érzem, mint akit megcsíptek. Mit tud ő erről?

– Tudom, mire gondol – mondom, és dacosan felszegem az állam. – De nincs igaza.

– Nincs?

– Igen! Ön... ön... téved.

– Tévedek?

Úgy néz rám, mint aki legszívesebben elnevetné magát. Valami azt súgja, hagyjam ezt annyiba. Mégsem megy. Meg kell értetnem vele, hogyan is van ez.

– Nézze, emlékszem, hogy... kikotyogtam egyet-mást a repülőn – kezdem, s kezem ökölbe szorul az oldalamon. – Tudnia kell azonban, hogy szélsőséges körülmények között, életveszélyben mondtam, amit mondtam. Ebből azonban sokmindent nem gondoltam komolyan. Rengeteg mindent, ami azt illeti!

Most aztán megkapta a magáét!

– Értem – feleli Jack elgondolkozva. – Eszerint nem kedveli a dupla adag Häagen-Dazs csokoládétörmelékes fagyit.

Zavartan pillantok rá.

– Én... én... – köszörülöm meg a torkom -, voltak dolgok... amiket nyilvánvalóan nem gondoltam komolyan...

A liftajtó felcsilingel, mire mindketten felkapjuk a fejünket.

– Jack! – kiált fel Cyril az ajtó túloldalán. – Nem tudtam, hová lett.

– Kellemes beszélgetést folytattam Emmával – feleli Jack. – Volt olyan kedves, hogy elvezetett ide.

– Á – fut végig rajtam hidegen Cyril tekintete. – Nos, a műteremben már várják.

– Izé... akkor... én megyek – habogom esetlenül.

– Viszontlátásra! – mondja Jack vigyorogva. – Örültem a beszélgetésnek, Emma.

9.

Ahogy este kilépek a munkahelyemről, csupa izgatott remegés vagyok, akár egy olyan üveggömb, amelyben szállingózni kezd a hó, ha megrázzák. Pedig nem rossz dolog tökéletesen átlagos, unalmas svájci falunak lenni. Most azonban Jack Harper betört az életembe, és felrázott. Köröttem sűrűn szálldos-kavarog a hó, és azt sem tudom, mit gondoljak minderről.

Ráadásul csillog-villog is a sok hópehely. Titkos izgalmak fel-felvillanó pontocskái.

Valahányszor elkapom a pillantását vagy meghallom a hangját, úgy érzem, mintha tőrt döfnének a mellkasomba.

Ami nevetséges. Egyszerűen nevetséges.

Van nekem barátom, Connor. Ő a jövőm. Szeretjük egymást, és nemsokára összeköltözünk. Lesz az otthonunkban parketta, zsalugáter és gránit munkalap. Így lesz, és kész!

Igen, így.

Hazaérve Lissyt térden állva találom a nappaliban, Jemimára segíti fel a világ legszűkebb antilopbőr ruciját.

– Hűha! – kiáltom, amint leteszem a táskámat. – Ez bámulatos!

– Íme! – liheg Lissy, és visszaül a sarkára. – Behúztam a cipzárt. Kapsz levegőt?

Jemima egyetlen porcikáját sem mozdítja. Lissyvel összenézünk.

– Jemima! – kiált rá Lissy ijedten. – Kapsz te levegőt egyáltalán?

– Valamicskét – nyögi ki Jemima végül. – Minden rendben.

Nagyon lassan, tökéletesen merev tagokkal odatipeg, ahol

Louis Vuitton tervezte táskája egy széken hever.

– Mi lesz, ha ki kell menned a mosdóba? – kérdezem elképedve.

– Vagy felhív magához? – kuncog fel Lissy.

– Ez csak a második randink! Eszem ágában sincs felmenni hozzá! – kiáltja Jemima elborzadva. – Nem ez a módja, hogy az ember gyűrűt kapjon az ujjára – szuszogja levegő után kapkodva.

– De mi van akkor, ha elkap benneteket a szenvedély?

– Vagy tapizni kezd a taxiban?

– Nem az a fajta – mondja Jemima a szemét forgatva. – Történetesen ő az állami kincstárnok titkára altitkárának az első asszisztense.

Elkapom Lissy pillantását, és nem tudok visszafojtani egy kaccantást.

– Ne nevess, Emma! – mondja Lissy fapofával. – Mi a rossz abban, ha valaki titkár? Folyamatosan előreléphet a ranglétrán, újabb képesítéseket szerezhet...

-Hahaha, de vicces! – dünnyögi Jemima dühösen. – Vegyétek tudomásul, hogy egy szép napon még lovaggá ütik. Akkor majd meglátjuk, van-e kedvetek nevetni vagy sem.

– Persze, nagyon is lehetséges – mondja Lissy, s Jemimát kezdi méregetni, aki a szék mellől próbálja elérni a táskáját. – Nagy ég, ha jól látom, még a táskádat sem tudod felvenni!

– Igenis tudom! – tesz Jemima egy utolsó elkeseredett kísérletet, hogy meghajlítsa a törzsét. – De még mennyire! Íme! – egyik műkörmös ujjával végül sikerül felcsippentenie a retikül pántját, melyet diadalmasan vet a vállára. – Látjátok?

– És mi lesz, ha felkér táncolni? – kérdi Lissy ártatlan képpel. – Mit felelsz akkor?

Jemima arcán egy pillanatra átsuhan az aggodalom, majd eltűnik.

– Nem fog – mondja megvetően. – Az angol pasik nem táncolnak.

– Az már szent igaz – fintorodik el Lissy. – Jó mulatást!

Amint Jemima lelépett, elterülök a kanapén, és egy magazin után nyúlok. Lissyre pillantok, ő azonban töprengve maga elé bámul.

– Feltételes mód! – böki ki hirtelen. – Hát persze! Hogy lehettem ilyen ostoba!

A kanapé alatt kotorászik, több keresztrejtvényt húz elő, és keresgélni kezd közöttük.

Most őszintén, mintha nem volna elég, amennyi agymunkára szüksége van egy élvonalbeli ügyvédnek, Lissy minden szabad idejét keresztrejtvényekkel és levelezéssel bonyolított sakkpartikkal meg egyéb fejtörő játékokkal tölti, amelyeket az uncsi szuperagyas társaságaitól szerez be (na persze, nem így hívják őket, hanem például „Gondolkodó Emberek Közössége". Az ilyeneknél a 600-as IQ alapkövetelmény a belépéshez).

Ha nem tud megoldani egy feladványt, nem dobja el, „hülye keresztrejtvény" felkiáltással, ahogy én szoktam, hanem megtartja. Aztán úgy három hónappal később, mondjuk, amikor a Kelet-Londoniak című szappanoperát nézzük a tévében, hirtelen előáll a válasszal. És hogy örül ilyenkor! Csak mert az utolsó kockát is kitöltötte.

Lissy a legrégibb barátnőm, akit nagyon kedvelek. Néha mégsem értem igazán.

– Mi az már megint? – kérdezem, miközben ő bekörmöli a választ. – Csak nem egy 1993-as keresztrejtvény?

– Haha! – nevet fel szórakozottan. – Amúgy mik a terveid estére?

– Úgy gondoltam, itthon töltöm – mondom a magazint lapozgatva. – Tulajdonképpen rendbe kellene tennem a ruhatáramat – teszem hozzá, mert tekintetem ráesik a „Ruhatárunk karbantartásának alapelvei" című cikkre.

– Hogy mit?

– Úgy gondoltam, megnézem, nem hiányoznak-e a gombjaim, vagy nem szakadt-e le a bélés valahol – olvasom fel hangosan a cikk alcímeit. – Végül ruhakefével letisztogatom az összes kabátomat.

– Van egyáltalán ruhakeféd?

– A hajkefe is megteszi.

– Na ja – von vállat Lissy. – Mert, tudod, arra gondoltam, nem volna-e kedved kicsit kiruccanni velem?

– Ó! – csusszan a földre a magazinom. – Hová?

– Találd ki, mit szereztem! – emeli fel igézően a szemöldökét, majd beletúr a retiküljébe, s nagyon lassan, hogy a hatást fokozza, előhúz onnan egy jókora, rozsdás kulcscsomót, amelyre egy vadonatúj Yale feliratot ragasztottak.

– Hát ez meg mi? – kezdem értetlenül, majd amikor rájövök, miről van szó, felkiáltok: – Nem, ez nem lehet igaz!

– Igen, bejutottam!

– Egek ura, Lissy!

– Hát nem csodás! – ragyog fel Lissy arca.

A kulcs, amelyet Lissy a magasba tart, a világ legmenőbb kulcsa. Egy magánklub kapuját nyitja Clerkenwellben, amelybe különben szinte a lehetetlennel határos bejutni.

Neki azonban sikerült!

– Lissy, fantasztikus vagy!

– Ugyan, menj már! – mondja, szemlátomást elégedetten. – Jaspernek köszönhetem a munkaközösségből. Mindenkit ismer a bizottságban.

– Bánom is én, kinek köszönheted. Juj, de izgi!

Elveszem tőle a kulcsot, és ámulva nézegetem. Nem látok rajta semmit, sem nevet, sem lógót, sem címet. Kicsit a nagyi kerti fészerének kulcsához hasonlít, jut eszembe. Természetesen sokkal, de sokkal menőbb, teszem hozzá magamban sietve.

– Mit gondolsz, kit találunk ott? – pillantok fel. – Tudod, ugye, hogy Madonna is tagja a klubnak. Meg Jude és Sadie is! És az a fess új színész a Kelet-Londoniakból. Na jó, mindenki azt mondja róla, hogy meleg...

– Emma! – szakít félbe Lissy. – Tudod, hogy a hírességeknél semmi sem biztos.

– Persze, hogy tudom! – felelem kissé sértődötten.

Miért, mit képzel rólam ez a csaj? Elvégre is dörzsölt, sokat próbált londoni volnék. Érdekelnek is engem a hülye hírességek! Mindössze csak szóba hoztam, ez minden.

– Valójában – teszem hozzá némi szünet után – talán még el is baltázhatja a hangulatot, ha egy hely tele van nagy nevekkel. Gondolj bele, el tudsz képzelni gázosabbat, mint amikor megpróbálsz normálisan társalogni az asztalodnál, miközben

körülötted filmcsillagok, topmodellek meg... popsztárok nyüzsögnek?

Ezen eltöprengünk egy darabig.

– Na, akkor talán készülődni is kezdhetnénk – szólal meg Lissy mímelt közönnyel.

– Miért is ne? – felelem ugyancsak félvállról.

Nem mintha olyan sokáig tartana. Úgy értem, jómagam mindössze a farmerembe bújok bele. Hamarjában talán még a hajam is megmosom, de amúgy is ma lett volna a napja.

És jöhet még egy gyors maszk.

Egy óra múlva Lissy megjelenik a szobám küszöbén. Farmert meg szűk fekete fűzős topot visel, s a Bertie csukáját húzta fel, amelyről történetesen tudom, hogy mindig vízhólyagos lesz tőle a lába.

– Na, mit szólsz hozzá? – kérdi az iménti közönyös hangnemben. – Amint látod, nem sokat tökölődtem...

– Én sem – mondom, a második réteg körömlakkot fújogatva. – Hisz elvégre csak lötyögünk egyet ma este. Még csak ki sem sminkeltem magam – felpillantok Lissyre, és elképedek. – Műszempillát tettél fel?

– Nem! Úgy értem... igen. De nem kellene észrevenned. A reklám szerint szakasztott olyan, mint a valódi. – A tükörhöz lép, és aggodalmasan rezegteti a szempilláját. – Nagyon árulkodó?

– Nem! – nyugtatom meg, és az arcpirosító pamacsért nyúlok.

Mikor ismét felnézek, Lissy a vállamat méregeti.

– Hát ez meg mi a csoda?

– Mire gondolsz? – mondom ártatlanul, és megérintem a lapockámon díszelgő apró szívet. – Á, erre! Nos, egy matrica. Gondoltam, a hecc kedvéért felteszem.

Megkötöm a topom vállpántját, majd belebújok a hegyes antilopbőr cipőmbe. Egy éve vettem Sue Ryder boltjában. Kissé megkopott azóta, a sötétben azonban nem venni észre.

– Nem gondolod, hogy kissé túlöltözöttnek látszunk? – kérdi Lissy, miközben melléállok a tükör elé. – Mi lesz, ha mindenki farmerben jön?

– Mi is abban vagyunk!

– De mi lesz, ha vastag, kinyúlt pulcsikban lejtenek be. Nevetségesek leszünk mellettük!

Lissy teljesen paranoid mások öltözetével kapcsolatban. Az ügyvédi munkaközösség első karácsonyi partiján képtelen volt eldönteni, az „ünnepi viselet" hosszú estélyit vagy koktélruhát jelent-e. Vele kellett tartanom, hat különböző cuccal várakoztam az ajtó előtt behemót bevásárlószatyrokban, hogy idejében ruhát válthasson. (Mondanom sem kell, tökéletesen megfelelt az eredeti öltözéke. Előre megmondtam, hogy így lesz.)

– Ne félj, nem vastag, kinyúlt pulcsikban jönnek – mondom. – Gyere, menjünk!

– Még túl korán van! -.pillant az órájára Lissy.

– Induljunk csak el. Útközben beugorhatunk valahová egy gyors italra. Egyik divatos helyről a másikra.

– Tényleg! – derül fel Lissy ábrázata. – Király, menjünk!

A busz nagyjából negyedóra alatt visz ki Islingtonból Clerkenwellbe. Lissy egy néptelen utcába vezet a Smithfield piac közelében, amely tele van raktárépületekkel és üresen tátongó irodaházakkal. Aztán befordulunk a következő sarkon, majd megint a következőn, míg végül ott állunk egy kis közben.

– Helyes – mondja Lissy, aki egy utcai lámpa fényénél böngészi ki, mi áll egy zsebkendőnyi papírfecnin. – Jól eldugták, annyit mondhatok.

– Nincs cégérük?

– Nincs. A lényeg az, hogy a tagokon kívül senki se ismerje fel a helyet. Ha kopogtatunk, és Alexandert keressük, ajtót nyitnak.

– Ki az az Alexander?

– Gőzöm sincs – von vállat Lissy. – Ez a titkos jelszavuk.

Titkos jelszó! Ez egyre izgibb. Hűha! Miközben Lissy a falba épített kapucsengőt méregeti, én a környéket kémlelem. Az utca tökéletesen jellegtelen. Valójában lerobbantnak is mondható. Hajszálra egyforma ajtók sorakoznak egymás mellett, az ablakok sötétek, életnek gyakorlatilag semmi jele. Hanem gondoljuk meg, e komor máz alatt ott vigad a londoni elit!

– Helló, itt találom Alexandert? – mondja Lissy a mikrofonba idegesen.

Egy pillanat múltán az ajtó, mintegy varázsütésre, kinyílik.

Nagy ég! Olyan ez, akár Aladdin barlangja vagy valami ilyesmi. Ijedten nézünk egymásra, majd megindulunk a zenétől lüktető folyosón. Rozsdamentes acélból készült sima ajtóhoz érkezünk, s Lissy a kulcsáért nyúl. Miközben az ajtó kitárul, sietve megigazítom a topomat, és a hajamat rendezgetem.

– Oké – morogja Lissy. – Ne nézz sehová! Csigavér!

– Rendben! – morgom vissza, és Lissy után bevonulok a klubba.

Miközben bemutatja a tagsági igazolványát a recepciós csajnak, elmerülten tanulmányozom a hátát. Belejtünk egy nagy, félhomályos terembe, mialatt én a bézs szőnyegre szegezem a tekintetemet. Én aztán nem vizslatom ezeket a hírességeket! Érdekelnek is engem...

– Vigyázz a lábadra!

Hoppá. Annyira elmerültem a szőnyeg szemlélésében, hogy nekimentem Lissynek.

– Bocs – suttogom. – Hová üljünk?

Nem merek körbenézni a helyiségben,, hol találunk üres asztalt, mert még ne adj isten meglátom Madonnát, aki azt képzeli majd, hogy őt bámulom.

– Üljünk talán ide! – rándítja meg a fejét Lissy, egy faasztalra mutatva.

Valahogyan letelepszünk, és letesszük a táskánkat. Kézbe vesszük a koktél itallapot, miközben mindvégig mereven bámulunk egymás arcába.

– Láttál valakit? – suttogom.

– Nem, és te?

– Nem.

Kinyitom az itallapot, és végigfuttatom rajta a szemem. Egek, rázós egy helyzet. A szemem sajogni kezd. Igenis körbe szeretnék pillantani, hogy megnézzem magamnak ezt a helyet!

– Lissy – sziszegem. – Körbe szeretnék nézni.

– Tényleg? – bámul rám Lissy izgatottan, mint ha Steve McQueen lennék, aki most jelenti be, hogy nekimegy a szögesdrótnak. – Hát... jó, de legyél nagyon diszkrét!

– Az leszek. Ne félts engem!

Oké. Csupán sietősen, közönyösen körbenézek. Hátradőlök a székemben, mély lélegzetet veszek, majd hagyom, hogy a szemem körbepásztázza a termet, s annyi részletet igyon magába, amennyi ilyen rövidke idő alatt lehetséges. Félhomályos hangulatvilágítás... több bíborszínű kanapé és szék... néhány trikós pasi... három csaj farmerben és pulcsiban; egek, ezek betesznek Lissynek!... egy sugdolózó pár... egy szakállas pasi, aki a Private Eye-t olvassa... nos, ez minden.

Ez nem lehet igaz.

Nem igazság! Hol van Robbie Williams? Hol van Jude és Sadie? Hol az összes topmodell?

– Láttál valakit? – sziszegi Lissy, aki továbbra is az itallapra mered.

– Nem vagyok biztos benne, de ül itt egy szakállas pasi, talán híres színész – súgom vissza bizonytalanul.

Lissy mintegy véletlenségből arra fordul, és megnézi.

– Nem hinném – mondja végül, és visszafordul.

– És az a szürke pólós hapsi? – mutatok a jelzett irányba reménykedve. – Nem valami együttesben énekel vagy ilyesmi?

– Hmmm... nem hiszem.

Némán nézünk össze.

– Van itt egyáltalán egyetlen híresség? – szólalok meg végre.

– A hírességeknél semmi sem biztos – mondja Lissy védekezőn.

– Tudom, de mit gondolsz...

– Helló! – szakítja félbe csevegésünket egy hang. Felnézve látjuk, hogy két csaj áll az asztalunk mellett. Az egyikük idegesen pislog rám. – Ne haragudj, de a barátaimmal azon gógyizunk, nem ti vagytok a Szent tölgyek új szereplői?

Uram teremtőm, ezt megkaptuk!

Na és aztán. Kit izgat. Nem azért jöttünk ide, hogy kétes hírű, kólázgató nagyságok magamutogatását figyeljük. Azért jöttünk, hogy eliddogáljunk csöndben, kettecskén.

Epres daiquirit rendelünk, meg hozzá baromi drága kevert magot (egy kis tál 4,5 font, hogy az ital mennyibe kerül, úgy sem árulom el). Bevallom, sokkal szabadabban lélegzem, hogy egyetlen hírességet sem kell lenyűgöznöm.

– Hogy megy a munka? – kérdezem Lissyt az italomat kortyolgatva.

– Ó, remekül – mondja bizonytalan vállrándítással. – Ma találkoztam a Jersey-i sikkasztóval.

A Jersey-i sikkasztó Lissy ügyfele, aki neki köszönheti, hogy szabadon engedték. Az egyik percben még bilincsben volt, a másikban kézi szövésű öltönyben vitte el a sztárügyvédnőt vacsorázni a Ritzbe.

– Megpróbált megajándékozni egy gyémánt melltűvel, forgatja a szemét Lissy. – Az Asprey katalógusból nézett ki egyet a számomra. Én meg így feleltem: „Humphrey! Maga börtönben ül! Koncentráljon a perére! – barátnőm a fejét rázva emlékezik, miközben belekortyol az italába, majd felnéz. – És mi a helyzet a pasiddal?

Menten tudom, hogy Jackre gondol, mégsem szívesen ismerem be, hogy azonnal ő ugrott be, ezért mit sem tudva nézek vissza:

– Kicsoda, Connor?

– Nem, te süket alak! Az idegen a repülőről. Aki mindent tud rólad.

– Á, ő – érzem, amint elvörösödöm, s a dombornyomású poháralátétet kezdem tanulmányozni.

– Igen, ő! Sikerült kikerülnöd?

– Nem – vallom be. – Az istennek sem hagyna békén.

Elhallgatok, mikor a pincér két újabb epres daiquirit helyez elénk. Hogy elment, Lissy fürkészően néz rám.

– Emma, csak nem zúgtál bele?

– Dehogy, hová gondolsz – tiltakozom hevesen. – Csak... idegesít, ez minden. Tökéletesen természetes reakció, te is így éreznél a helyemben. Amúgy meg pénteken elmegy. Addig fél lábon is kibírom.

– Aztán összeköltözöl Connorral – kortyol bele Lissy az italába, és előrehajol. – Tudod, azt hiszem, a közeljövőben megkéri a kezedet!

Görcsbe rándul a gyomrom, talán az ital műveli ezt a zsigereimmel.

– Annyira szerencsés vagy! – sóhajt fel Lissy ábrándosan. – Tudod, a minap anélkül hogy kértem volna, segített felszegelni a polcokat a szobámban! Kérdem én, hány pasastól lehet ezt elvárni manapság?

– Tudom, ő... egyszerűen csodálatos – elhallgatok, és apró darabokra tépdesem a poháralátétet. – Az csak a bökkenő, hogy többé már nem olyan forró köztünk a szerelem.

– Nem várhatod el, hogy örökké lángoljatok – mondja Lissy. – A dolgok változnak. Ideje megállapodnod.

– Persze, tudom! – felelem. – Elvégre is két érett, józan ember vagyunk, akik szilárd, szeretetteljes kapcsolatban élnek. És, tudod, pontosan ezt várom az élettől. Leszámítva... – köszörülöm meg a torkom -, leszámítva, hogy mostanában ritkábban szeretkezünk...

– Gyakori gond ez a hosszú távú kapcsolatokban – mondja Lissy sokat tudóan. – Izgalmasabbá kell tenned az együttléteiket.

– Mivel?

– Próbálkoztál kézbilinccsel?

– Nem! Miért, te igen? – meredek Lissyre elképedve.

– Á, az már nagyon rég volt – hárítja el a kérdést vállát rándítva. – Nem volt épp.... ümm... miért nem próbálkoztok valami újjal... teszem azt, csináljátok a munkahelyen!

A munkahelyen! No, ez jól hangzik. Lissy olyan okos!

– Oké! – mondom. – Majd kipróbálom!

A retikülömbe nyúlok, előveszem a tollat, s ráírom a kezemre: szex@munka, közvetlenül a megjegyezni: „drágám" mellé.

Hirtelen friss lelkesedés tölt el. A terv ragyogónak tűnik. Holnap reggel letámadom Connort a munkahelyen. Ez lesz minden idők legjobb szeretkezése. Visszatér a régi tűz, és mi ismét őrülten szerelmesek leszünk egymásba. Igazán nem nehéz. És majd megmutatom Jack Harpernek!

Nem, ennek semmi köze hozzá. Nem is tudom, hogyan tévedtek ide a gondolataim.

A ragyogó terv egyetlen hátulütője, hogy mégsem olyan könnyű letámadni az ember lányának a pasiját a munkahelyén, ahogyan egyesek gondolnák. Korábban észre sem vettem, mennyire nyitott minden helyiség a cégünknél. És milyen sok az üveg válaszfal! Ráadásul milyen sokan nyüzsögnek mindenütt!

Másnap délelőtt tizenegykor még mindig nincs épkézláb haditervem. Eszembe jutott ugyan holmi cserepes növény, ezek azonban meglehetősen kisméretűek. A többségük pálma, vékony, szálas levelekkel. Sehogyan sem takarnának el minket, a többiről nem is szólva...

A klotyóban sem csinálhatjuk. A női vécé mindig tele van pletykáló, magukat sminkelő csajokkal... a férfivécé meg... pfuj! Nem, szó sem lehet róla!

Connor irodájában sem kockáztathatjuk meg, mert annak az összes fala üvegből van, roló viszont egy szál se. Arról nem szólva, hogy állandóan ki-bejárnak az emberek, hogy különböző anyagokat vigyenek el az iratszekrényéből.

Hát ez nevetséges. Akiknek viszonyuk van, azok igenis szoktak szeretkezni a munkahelyen! Nincs valami titkos helyiség légyottok céljára, amelyről nem tudok?

Nem e-mailezhetek Connornak, hogy kikérjem a javaslatait, mivel a dolog lényege a meglepetés. Ettől fog begerjedni, mi pedig egy iszonyú jót izélünk. Csuda romantikus lesz! Amúgy is, ha előre figyelmeztetem, megint előbújik belőle a hűséges alkalmazott, és még kibulizza, hogy egy óra fizetetlen szabadságot vegyünk ki vagy más efféle.

Épp azon morfondírozom, nem lopózhatnánk-e ki a tűzlépcsőre, amikor Nick kerül elő Paul irodájából, miközben valamit mond az árrésekről.

– Hé, Nick – mondom, mikor elmegy az íróasztalom mellett. – A Panther csoki hozzád tartozik, ugye? A te terméked?

– Már ha terméknek nevezhetem egyáltalán – feleli a szemét forgatva.

– Le akarják állítani?

– Több mint valószínű.

– Nos, ide hallgass! – hadarom. – Áldoznál rá annyit a marketing-költségvetésből, hogy feladhassak egy kuponhirdetést egy képes újságba?

Nick csípőre tett kézzel mered rám.

– Hogy mit csináljál?

– Feladjak egy hirdetést. Nem lesz túl drága, ígérem. Még csak észre se fogják venni.

– Hol akarod feladni?

– A Tekézők Havi Híradójában – mondom enyhén elpirulva. – A nagypapám járatja.

– A tekézők mije?

– Kérlek, engedd meg! Neked a kisujjadat sem kell mozdítanod hozzá, mindent elintézek. Egy csepp lesz csak az óceánban a tömérdek hirdetéshez képest, amennyit a cég felad – könyörögve nézek rá. – Kérlek... kérlek...

– Na jó! – mondja Nick türelmetlenül. – Sokra úgy sem mész vele.

– Köszönöm! – villantok rá egy mosolyt, majd amikor továbbmegy, a telefonért nyúlok, és tárcsázom nagyapa számát.

– Szia, nagyapa! – mondom az üzenetrögzítőbe. – Feladok egy kuponos hirdetést a Tekézők Havi Híradójában. Add hírül az összes barátodnak! Így olcsóbban spájzolhattok be. Rövidesen látjuk egymást. Szia.

– Emma? – hallom meg hirtelen nagyapa hangját. – Itt vagyok! Épp az üzeneteimet hallgatom vissza.

– Tényleg! – visszhangzóm elhalón, s iparkodom úgy tenni, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga.

– Ez az új hobbim. Nem hallottál róla? Az ember jókat röhög a barátai üzenetein. Rendkívül szórakoztató. Ami azt illeti, most akartalak hívni. Tegnap fölöttébb ijesztő hírt olvasott be a bemondó a belvárosi rablásokról.

Már megint kezdi!

– Nagyapa...

– Ígérd meg, Emma, hogy nem szállsz tömegközlekedési eszközre Londonban!

– Izé... megígérem – mondom, és keresztbe fonom az ujjaimat. – Nagyapa, most dolgom van, de hamarosan felhívlak. Szeretlek.

– Én is szeretlek, drága kislányom!

Leteszem a telefont, s elönt az elégedettség meleg árama. Akkor ezt elintéztem. De mi legyen Connorral?

– Majd előkeresem az archívumból – mondja Caroline a helyiség túloldaláról.

Felkapom a fejem. Igen, persze, az archívum! Mi más is lehetne! Oda csak az megy, akinek okvetlenül muszáj. Lent van az alagsorban. Nincs ablaka, tök sötét van, és tele van az egész régi könyvekkel meg újságokkal. Az ember végül a földön matat azért, amit leejtett.

Ez lesz a tökéletes helyszín.

– Majd elhozom én – szólalok meg tettetett közönnyel. – Mit keresel?

– Jaj, de aranyos vagy! – mondja Caroline hálásan. – Kösz, Emma. Egy régi hirdetést valami megszűnt magazinban. Ezek az adatok – nyújt át egy darab papírost, amelyet izgatottan veszek át.

Ahogy Caroline odébb megy, nyugalmat erőltetve magamra felveszem a telefont, és tárcsázom Connor számát.

– Szia, Connor – mondom fojtott, rekedt hangon. – Gyere le az archívumba! Ott várlak! Mutatni szeretnék valamit.

– Hogyan?

– Csak gyere oda! – mondom, és úgy érzem magam, mint Sharon Stone.

Haha! Következik a munkahelyi szex!

Végigsietek a folyosón, az adminisztráció előtt azonban megállít Wendy Smith, aki megkérdi, nem lépek-e be a kosárlabda-csapatba. Ezért csak néhány perc múlva érek le az alagsorba. Mikor kinyitom az archívum ajtaját, Connor már ott áll, és az óráját nézi.

Bosszantó. Úgy terveztem, hogy én várom őt. Arra készültem, hogy ráülök egy rakás könyvből hévenyészett ülőalkalmatosságra, keresztbe vetem a lábam, s csábítóan felhúzom a szoknyámat.

Csakhogy hiba csúszott a számításba.

– Szia – mondom a korábbi rekedt hangon.

– Szia – üdvözöl Connor a homlokát ráncolva. – Mi a baj, Emma? Sok a dolgom ma reggel.

– Csak látni akartalak. Minél többet belőled – lököm be az ajtót önfeledten. Ujjamat végigfuttatom a mellkasán, akár egy aftershave hirdetésben. – Újabban nem szeretkezünk váratlanul.

– Hogy mi? – mered rám Connor.

– Gyere! – kezdem el gombolgatni az ingét felajzott pillantással. – Csináljuk itt és most!

– Megbolondultál? – mondja Connor, félrelökve az ujjamat, és sietve visszagombolva az ingét. – Emma, ez a munkahelyünk!

– Na és akkor? Fiatalok vagyunk, állítólag szeretjük egymást... – még tovább hatolok a kezemmel, Connor szeme pedig elkerekedik.

– Hagyd abba, de azonnal! – sziszegi. – Emma, ittál, vagy mi van?

– Csupáncsak szeretkezni szeretnék! Túl sokat kérek?

– Túl sokat kérek, ha azt mondom, hogy az ágyban csináljuk, mint minden normális ember?

– De hát nem csináljuk! Úgy értem, egyre ritkábban!

Feszült csend támad.

– Emma – mondja végül Connor. – Nem itt és nem most kell ezt megbeszélnünk...

– De igen! Nagyon is! így szíthatjuk fel a régi szenvedélyt! Lissy mondta...

– Te kitárgyalod Lissyvel a nemi életünket? – képed el Connor.

– Természetesen nem említettem neveket – fújok visszavonulót sietve. – Csupáncsak beszélgettünk... a párokról általában... és ő azt mondta, a munkahelyi szex... igazán szexi! Gyere, Connor! – simulok hozzá, miközben egyik kezét a melltartóm alá csúsztatom. – Hát nem izgató? Már annak a gondolata is, hogy valaki végigmegy most a folyosón... – itt elhallgatok, mert zajt hallok.

Azt hiszem, valaki épp végigmegy most a folyosón. A francba!

– Lépteket hallok! – sziszegi Connor, és elrántja magát, a keze azonban marad ott, ahol volt, a melltartómban. Rémülten mered rá. – Beragadtam! Az a fránya óra! Beleakadt a pulóveredbe! – rángatni kezdi. – A fene vigye el! Nem tudom elmozdítani a karomat!

– Húzzad!

– Hát hisz azt csinálom! – őrjöngve néz körül. – Hol egy olló?

– Nem fogod elvágni a pulcsimat! – sikoltom szörnyülködve.

– Van más javaslatod? – újra nagyot ránt a kezén, mire én elfojtok egy sikolyt. – Juj! Hagyd abba! Tönkreteszed a pulcsimat!

– Na és akkor? Ez a legnagyobb gondod?

– Mindig is utáltam azt az ostoba órádat! Ha azt viselnéd, amit tőlem kaptál...

Elhallgatok, mert a léptek határozottan közelednek. Már csaknem az ajtó közelében hallatszanak.

A francba! – néz körül Connor kétségbeesetten. – A francos fenébe is...

– Nyugi! Majd elbújunk a sarokban – sziszegem. – Lehet, hogy be se jönnek.

– Igazán csodálatos ötlet volt, Emma! – dünnyögi Connor félőrülten, miközben ügyetlenül átrángatjuk egymást a helyiség túlsó végébe. – Nagyszerűbb nem is lehetne!

– Ne engem hibáztass! – vágok vissza. – Mindössze annyit szerettem volna, hogy visszatérjen a szenvedély az...

Nyílik az ajtó, s én megdermedek.

Nem, nagy isten, nem és nem!

Úgy érzem, elsötétül előttem a világ.

Jack Harper áll a küszöbön, kezében egy nagy kötegnyi régi képes újság.

Lassan végigfuttatja rajtunk a tekintetét. Tudomásul veszi Connor dühös arckifejezését, kezét a melltartómban, és az én rémült képemet.

– Mr. Harper – dadogja Connor. – Igazán nagyon, nagyon sajnálom. Mi nem... nem is... – köszörüli meg a torkát. – Szabad legyen megjegyeznem, hogy borzasztóan szégyellem magam... mi mindketten...

– Abban nem kételkedem – mondja Jack. – Az arca kifejezéstelen, a hangja ugyanolyan száraz, mint máskor. – Volnának kedvesek rendbe hozni a ruházatukat, mielőtt visszatérnek a helyükre?

Az ajtó bezárul mögötte, mi pedig dermedten állunk, akár holmi viasz-panoptikum figurái.

– Ki tudnád venni az átkozott kezedet a topomból? – mondom végül.

Magam is elcsodálkozom, hogy elönt a harag Connor iránt. Mindem vágyam semmivé foszlott. Torkig vagyok önmagammal. Meg Connorral. Meg mindenkivel.

10.

Jack Harper elmegy ma. Köszönöm neked, Istenem, köszönöm! Mert az igazat megvallva nehezen tudnám továbbra is... elviselni. Ha megtehetném, hogy ötig összehúzom magam, aztán kispurizok az ajtón, még csak elmenne valahogy. Az élet visszatérne a megszokott kerékvágásba, és én nem érezném mindegyre azt, hogy radarernyőmet megzavarta egy láthatatlan mágneses erő.

Nem is tudom, miért vagyok ilyen ideges és izgulékony. Mert bár tegnap majd meghaltam a szégyentől, azóta minden jóra fordult. Először is nem úgy fest a dolog, hogy Connort meg engem kirúgnak munkahelyi szex miatt, mert legelsősorban is ettől féltem. Másodsorban a ragyogó terv mégiscsak bevált. Alig értünk vissza az asztalunkhoz, Connor bocsánatkérő e-maileket kezdett küldözgetni. Este pedig szeretkeztünk. Kétszer is. Illatosított gyertyákkal.

Talán olvashatta valahol, hogy a csajok erre buknak. Meglehet, a Cosmóban. Mert valahányszor előhozza őket, úgy pillant rám, hogy meg kell dicsérnem: „Á, illatosított gyertyák! Milyen kedves tőled!"

Ne értsenek félre! Semmi bajom ezekkel a gyertyákkal. Hanem hát egymagukban ugyan mit használnak, nem igaz? Csak állnak ott, azután leégnek. A sorsdöntő pillanatokban meg azon kapom magam, hogy arra gondolok, remélhetőleg nem dőlnek el, ami kissé elvonja a figyelmemet a lényegről.

No mindegy, a fő, hogy szeretkeztünk.

Ma este pedig együtt megnézünk egy lakást. Ennek nem parkettás a padlója, zsalugátere sincs, a fürdőszobában azonban pezsgőfürdős kád áll, ami király egy dolog. Az életem tehát lassan elrendeződik. Nem is tudom, miért érzem akkor annyira nyomorultul magam. Nem tudom, mi az, ami...

Nem akarok összeköltözni Connorral – szólal meg a fejemben egy halk hangocska, mielőtt elhallgattathatnám.

Nem, ez nem így van. Semmi szín alatt! Connor maga a tökély. Ezt mindenki tudja.

Csakhogy én mégsem akarok összeköltözni vele...

Fogd be, Emma! Mi vagyunk a tökéletes pár. Illatosított gyertyák mellett szeretkezünk. És hosszú sétákra indulunk a folyóparton. Vasárnap pizsamában, egy csésze kávé mellett olvassuk a reggeli lapokat. Ahogy a tökéletes párok szokták.

Csakhogy...

Hagyd már abba!

Nagyot nyelek. Connor az egyetlen jó dolog az életemben. Ha ő nem lenne, ugyan mim maradna?

Íróasztalomon megcsendül a telefon, ami félbeszakítja gondolataimat. Felveszem.

– Helló, Emma – hallom meg az ismerős száraz hangot. – Itt Jack Harper beszél.

A szívem hatalmasat dobban ijedtemben, s kis híján a kávét is kilöttyintem. A melltartóba ragadt kéz közjátéka után nem láttam Harpert. Ami azt illeti, a hátam közepére kívánom.

Bárcsak ne szóltam volna bele ebbe az átkozott kagylóba!

Valójában bejönnöm sem kellett volna a mai napon.

– Ó... izé... Helló! – motyogom.

– Volna kedves felfáradni egy pillanatra az irodámba?

– Hogy... én? – kérdem rosszat sejtve.

– Igen, maga.

Megköszörülöm a torkomat.

– Hozzak magammal... valamit?

– Nem, maga elég lesz.

Leteszi a kagylót. Néhány pillanatig üveges szemekkel bámulom a kagylót, miközben hideg futkároz a hátamon. Túl szép volt ez a nyugalom ahhoz, hogy igaz legyen. Tudhattam volna! A végén csak kirúg ez az alak. Főbenjáró, súlyos... nemtörődömség... hanyag munkahelyi morál.

Úgy értem, lehet-e súlyosabb vétség, minthogy az embert rajtakapják a munkahelyen a barátjával, amint az a topjában turkál?

Mély lélegzetet veszek, felállok, és felmegyek a tizenegyedik emeletre. A nagyfőnök ajtaja előtt áll ugyan egy íróasztal, titkárnak azonban se híre, se hamva, ezért egyenesen az ajtóhoz lépek, és bekopogok.

– Jöjjön be!

Óvatosan kinyitom az ajtót. A hatalmas, világos, faburkolatos teremben Jack ül egy kerek asztal körül hat másik hapsival. Ezt a hat pasast soha azelőtt nem láttam, jövök rá hirtelen. Valamennyiük kezében papíros. Ásványvizet iszogatnak, s a légkör, mondhatni, feszült egy kissé.

Vajon azért ültek össze, hogy tanúi legyenek a menesztésemnek? Vagy ez egyféle tréning, amelynek tárgya, hogyan rúgjuk ki könnyen és gyorsan dolgozóinkat?

– Jó napot kívánok! – mondom, s iparkodom tőlem telhetően megőrizni a lélekjelenlétem. Az arcom azonban tüzel, és tudom, hogy meglátszik rajtam a zavar.

– Helló – gyűrődik mosolyba Jack arca. – Nyugodjon meg... Emma! Semmi oka az aggodalomra. Csupáncsak kérdezni szerettem volna valamit.

– Rendben – hebegem összezavarodva.

Most aztán végképp semmit sem értek? Ugyan mi a fenét kérdezhet ő hivatalosan tőlem? Jack egy papírosért nyúl, s felmutatja, hogy jól lássam.

– Mit gondol, mit ábrázol ez a kép?

Ó, a francos fenébe is!

Micsoda rémálom! Pont olyan, mint amikor állásért folyamodtam a Laines Bankhoz és a felvételi beszélgetés során mutattak egy kanyart, mire azt mondtam, úgy fest, mint egy kanyar.

Mindenki engem néz. Annyira szeretném, ha nem vallanék szégyent! Ha tudnám, mi a helyes válasz.

A képre meredek, miközben a szívem vadul kalapál. Két kerek tárgyat látok, meglehetősen szabálytalan alakúakat. Gőzöm sincs, mi lehet ez. Úgy festenek... igen, úgy festenek, mint a...

Hirtelen megvan a válasz.

– Dió! Két dió! – felelem ujjongva.

Jackből kirobban a nevetés. Néhányan felkuncognak, majd sietve elfojtják a jókedvüket.

– Nos, azt hiszem, eleget hallottunk – mondja Jack.

– Miért, nem diók? – nézek körbe gyámoltalanul.

– Ováriumot{[*]} kellene ábrázolniuk – mondja egy keret nélküli szemüveget viselő férfi jelentőségteljesen.

– Ováriumot – meredek a lapra. – Aha. Nos, ha ön azt mondja... határozottan látok benne... valami ováriumféle...

– Diót – törölgeti a szemét Jack.

– Mint kifejtettem, az ovárium egyszerűen csak része a nőiesség jelképes megjelenítésének – mondja a vékony fickó védekezően. – Az ovárium a termékenység, a női bölcsesség szimbóluma, az élet fája, a Földanya gyümölcse...

– A lényeg az, hogy a képeket valamennyi terméknél fel kellene használnunk – szólal meg egy fekete hajú nő, aki most előrehajol. – A sportitaloknál, ruházatnál és illatnál egyaránt...

– A célcsoport jól reagál az elvont képekre – teszi hozzá a keret nélküli szemüveg tulajdonosa. – Kutatásaink kimutatták, hogy...

– Emma – néz rám ismét Jack. – Megvenne egy olyan italt, amelyen petefészek látható?

– Hát... hebegek, tudva, hogy ellenséges arcok merednek rám. – Hát... valószínűleg nem.

Néhányan összenéznek.

– Ez tökéletesen lényegtelen – dünnyögi valaki.

– Jack, három kreatív csapat dolgozott ezen – mondja a fekete hajú nő méltóságteljesen. – Nem kezdhetjük az egészet elölről. Egyszerűen nem tehetjük meg.

Jack belekortyol az Evianos palackjába, megtörli a száját, és megnézi magának a csajszit.

– Tudja, hogy én két perc alatt firkantottam le a „Ne állj meg!" jelmondatot egy bár szalvétájára?

– Igen, tudjuk – motyogja a keret nélküli szemüveg boldogtalan gazdája.

– Nem fogunk olyan italt árulni, amelyen ovárium éktelenkedik – jelenti ki Jack élesen, és beletúr kócos hajába. Aztán hátralöki a székét. – Oké, tartsunk szünetet! Emma, volna kedves áthordani velem ezeket a mappákat Sven irodájába?

Nagy ég, mi volt ez? Furdal a kíváncsiság, de nem merem megkérdezni. Jack végigsiet velem a folyosón. Belépünk egy liftbe, s ő egy mukk nélkül nyomja meg a kilencedik emelet gombját. Aztán végre rám pillant.

– Vajon maga meg én vagyunk az egyetlen épelméjű lények ebben az épületben?

– Ümm...

– Mi történt az egészséges emberi ösztönökkel? – néz rám Jack hitetlenkedve. – Senkinek nincs egyetlen épkézláb ötlete. Ovárium! – rázza meg a fejét. – Még hogy az az átkozott ovárium!

Annyira felháborodottnak látszik, és olyan mókásan mondja, hogy „ovárium", hogy nem tudom visszafojtani a nevetésem. Jack egy pillanatra döbbenten néz rám, aztán ráncba szalad az arca, és ő is velem nevet. Az orrát magasba veti, mikor nevet, hajszálra úgy, mint egy kisbaba, ami valahogyan még komikusabbá teszi. Milliószor komikusabbá.

Egek, hiszen én tiszta szívből nevetek. Aprókat horkantok közben, és egészen belefájdult az oldalam. Valahányszor Jackre pillantok, újra kitör belőlem a kacagás. Kellene egy zsebkendő is, de sajnos nincs nálam... Még majd az ováriumot ábrázoló papírosba kell fújnom az orromat...

– Emma, miért van maga avval a fickóval?

– Hogyan? – nézek fel még mindig kacagva, s akkor látom, hogy Jack abbahagyta a nevetést. Megint kifürkészhetetlen arckifejezésével méreget.

– Miért van avval a fickóval? – ismétli meg a kérdését.

A jókedvem nyomtalanul elillan, s hátrasimítom a hajam az arcomból.

– Mit akar ezzel mondani? – hebegem, hogy húzzam az időt.

– Hát Connor Martinnal? Nem teszi önt boldoggá, majd meglátja. Nem lesz elég magának.

Rámeredek, és nagyon nem tetszik a helyzet.

– Miért gondolja ezt?

– Alaposan kiismertem Connort ezeken az üléseken. Láttam, hogyan dolgozik az agya. Kedves fickó, meg kell hagyni... de magának ennél többre van szüksége – néz rám Jack hosszan, komolyan. – Erősen az az érzésem, valójában nem is akar összeköltözni vele. Csak fél felmondani az egyezséget.

Érzem, amint elönt a méltatlankodás rohama. Hogy merészel olvasni a gondolataimban... méghozzá... ennyire... tévesen! Természetesen össze szeretnék költözni Connorral.

– Sajnos, téved – felelem kurtán. – Alig várom, hogy összeköltözzünk. Valójában... valójában... most is erről ábrándoztam az asztalomnál!

Tessék, most megadtam neki!

Jack a fejét rázza.

– Magának olyan férfira van szüksége, aki izgalmas, akiben ott az egyéniség szikrája.

– Mondtam már, nem gondoltam komolyan, amit a repülőn összehordtam. Connor igenis izgalmas! – nézek rá dacosan. – Úgy értem... mikor utoljára meglátott minket... valósággal tombolt közöttünk a szenvedély, vagy nem?

– Na igen – von vállat Jack. – Jómagam kétségbeesett kísérletnek hittem a szerelmi életük megfűszerezésére.

Dühösen meredek rá.

– Hát tudja meg, nem az volt! – kiáltom fröcsögő haraggal. – Egyszerűen csak... kitört belőlünk a szenvedély.

– Bocsásson meg, ha tévedtem – mondja Jack szelíden.

– Különben is, mit törődik maga ezzel? – fonom keresztbe a karomat. – Mit számít magának, boldog vagyok-e vagy sem?

Szavaimat feszült csönd követi, s magam is zihálva lélegzem. Találkozik a tekintetünk, s hogy magamon érzem Jack sötét szempárjának pillantását, sietve félrenézek.

– Ezt én is megkérdeztem magamtól – mondja Jack, és vállat von. – Talán mert együtt éltük át azt a rendkívüli repülőutat. Vagy mert maga az egyetlen ember a vállalatnál, aki nem próbált meg átejteni, nem mesterkedett semmiben.

Pedig de szívesen megtettem volna, ha van rá esélyem! – gondolom magamban.

– Arról próbálok... itt dadogni... hogy barátomnak érzem magát – mondja akadozva. – És igenis számít, hogy mi történik a barátaimmal!

– Ó! – lehelem az orrom dörzsölgetve.

Már majdnem kimondom, hogy én is barátomnak érzem, amikor hozzáteszi:

– Különben is, aki kívülről fújja Woody Allen filmjeit, az csak egy vesztes lehet!

Connor nevében is felháborodom.

– Semmit sem tud erről! – kiáltom. – Tudja, azt kívánom, bárcsak ne kerültem volna maga mellé azon az átkozott gépen! Maga csak beszél a levegőbe, felhúz vele, úgy tesz, mintha mindenki másnál jobban ismerne...

– Talán így van – mondja Jack csillogó szemmel.

– Hogyan?

– Talán jobban ismerem mindenki másnál.

A lélegzetem is eláll ezektől a szavaktól. A harag és mámoros öröm különös keverékével nézek vissza rá. Hirtelen olyan érzésem támad, mintha teniszeznénk. Vagy táncolnánk.

– Nem, ez nem igaz! – vágok vissza a tőlem telhető legmegvetőbb hanghordozással.

– Tudom, hogy végül nem Connor Martin mellett köt ki.

– Ugyan, mit tud maga!

– Pedig tudom.

– Nem.

– De.

– Nem.

– De.

Jackből kitör a nevetés.

– Megint nincs igaza. Nos, ha tudni kívánja, nagy valószínűséggel férjhez megyek Connorhoz.

– Hogy férjhez megy hozzá? – derül tovább Jack, mintha ez volna a legjobb vicc, amit valaha is hallott.

– Igen! Miért is ne? Magas, jóképű, kedves, és nagyon, de nagyon... – akad el a szavam. – Különben is, ez magánügy. Maga a főnököm, aki alig egy hete ismer, és őszintén szólva az egész nem tartozik magára!

Jack arcáról lefoszlik a jókedv. Úgy néz rám, mintha pofon vágtam volna. Néhány pillanatig némán méreget. Aztán hátrébb lép, és megnyomja a lift gombját.

– Igaza van – mondja teljesen megváltozott hangon. – A magánélete nem tartozik rám. Bocsánatát kérem, hogy túl léptem a számomra adott határokon!

Hirtelen elönt a sajnálat.

– Nem... nem úgy értettem.

– Nem. Igaza van – néhány pillanatig a padlóra süti a szemét, majd felnéz. – Holnap amúgy is elrepülök az Egyesült Államokba. Nagyon kellemesen éreztem itt magam, és köszönöm a segítségét. Eljön ma este a koktélpartira?

– Nem... is tudom – habogom.

A hangulat szemlátomást elromlott közöttünk.

Ez borzasztó, szörnyű! Valami olyat szeretnék mondani, ami visszahozza az előbbi könnyed vidámságot. De sehogyan sem találom a megfelelő szavakat.

A kilencedikre érünk, és az ajtó kinyílik.

– Azt hiszem, innen már magam is boldogulok – mondja Jack. – Igazából csak a társaság kedvéért kértem, hogy elkísérjen.

Sután a karjába helyezem az irattartókat.

– Nos, Emma – folytatja az előbbi hivatalos modorban. – Amennyiben nem találkoznánk... örülök, hogy megismerhettem – találkozik a tekintetünk, s ő a régi meleg pillantásával néz rám. – Ezt igazán komolyan gondolom.

– Én is – felelem elszoruló torokkal.

Nem akarom, hogy elmenjen! Nem akarom, hogy ez legyen a vége! A legszívesebben meghívnám egy italra. A legszívesebben a kezébe kapaszkodnék, és azt mondanám: Ne menjen el!

Nagy ég, mi ütött belém?

– Jó utat – nyögöm ki végül, miközben kezet rázunk.

Aztán megfordul, és elindul a folyosón.

Már-már kinyitom a szám, hogy utána kiáltsak, de hát mit is mondhatnék? Nincs nekünk semmi közös dolgunk. A holnap reggel már a repülőn találja, s ő visszatér a régi életébe, engem pedig itt hagy a sajátomban.

A nap hátralévő részében ólomlábakon vánszorog az idő. Mindenki Jack Harper búcsúestélyéről beszél, én azonban egy félórával korábban elmegyek. Egyenesen hazaindulok, ahol forró csokoládét készítek magamnak. A kanapén üldögélek éppen, s a levegőbe meredek, mikor Connor érkezik.

Felnézek rá, ahogy belép a helyiségbe, s azonnal tudom, hogy megváltozott valami. Ez a változás nem őt érinti, neki minden porcikája ugyanolyan.

Aki megváltozott az én vagyok. Én lettem más.

– Szia – üdvözöl, és csókot lehel a homlokomra. – Megyünk akkor?

– Hová?

– Hát, hogy megnézzük azt a lakást az Edith Roadon. Sietnünk kell, hogy odaérjünk az estélyre. Ja, és anyutól kaptam valamit a lakásszentelőnkre. A munkahelyemre szállították ki.

Ezzel átnyújt egy kartondobozt. Üveg teáskannát húzok belőle elő, s üres tekintettel meredek rá.

– Külön tartja a teafüvet a víztől. Anyu szerint így jobb a tea...

– Connor – hallom meg a saját hangomat. – Nem megy ez nekem.

– Pedig gyerekjáték. Csak fel kell emelned a...

– Nem – behunyom a szemem, hogy összeszedjem a bátorságomat, majd ismét kinyitom. – Nem megy sehogyan sem. Nem tudok összeköltözni veled.

– Hogyan? – mered rám Connor. – Történt valami?

– Igen. Nem – nyelek egyet. – Már jó ideje gyötör a kétség. Kettőnk miatt. És az utóbbi időben... ezek a kétségek... beigazolódtak. Hazugság lenne, ha folytatnánk. Amivel mindkettőnket csak becsapnám.

– Hogyhogy? – dörgöli meg az arcát Connor. – Emma, azt akarod ezzel mondani... hogy... hogy...

– Szakítani szeretnék – mondom, a szőnyegre sütve a tekintetemet.

– Viccelsz?

– Nem viccelek! – mondom elkeseredetten. – Nem viccelek, érted?

– De... hát ez nevetséges! Egyszerűen nevetséges!

Connor úgy rója a szobát, akár egy felbőszült oroszlán. Hirtelen rám pillant.

– A repülőút az oka.

– Tessék? – akkorát ugrom, mintha leforráztak volna. – Mit akarsz ezzel mondani?

– Megváltoztál, amióta visszatértél Skóciából.

– Nem, dehogy!

– Pedig igen! Izgulékony lettél, feszült... – Connor elém guggol, és megfogja a kezem. – Emma, azt hiszem, ez még mindig a trauma hatása. Lélekgyógyászra volna szükséged.

– Connor, nincs szükségem dilidokira! – rántom el a kezem. – Meglehet azonban, hogy igazad van. Hogy az a repülőút... – nyelek egy nagyot – hatással volt rám. Meglehet, új megvilágításba helyezte az életemet, és rájöttem néhány dologra. Az egyik éppen az, hogy nem illünk egymáshoz.

Connor csöndben magába roskad a szőnyegen, arcára kiül a rémület.

– De hát eddig minden olyan jól ment! Sokat szeretkeztünk...

– Tudom.

– Van valakid?

– Nem! – kiáltom hevesen. – Természetesen senkim sincs!

Ujjaimmal idegesen matatok a kanapé huzatán.

– Ez nem te vagy – mondja Connor hirtelen. – Egyszerűen csak ilyen a hangulatod. Majd készítek egy finom forró fürdőt, illatosított gyertyákat gyújtok...

– Connor, kérlek, elég legyen az illatosított gyertyákból! Meg kell hallgatnod! És hinned kell annak, amit hallasz – mondom, a szemébe nézve. – Szakítani akarok veled.

– Nem, ez lehetetlen! – rázza a fejét. – Ismerlek, Emma! Ez nem te vagy. Te nem dobnál el valamit csak így. Te nem...

Döbbenten némul el, amikor minden előzetes figyelmeztetés nélkül a padlóra ejtem az üveg teáskannát. Mindketten megkövülten meredünk rá.

– Bizonyára eltört – magyarázom rövid hallgatás után. – Annak jelképeként, hogy igenis el tudok dobni magamtól valamit. Ha tudom, hogy nem nekem való.

– Igen, szerintem is eltört – morogja Connor, miközben felveszi a kannát, és vizsgálgatni kezdi. – Legalábbis végigfut rajta egy hajszálrepedés.

– Na tessék!

– Még használhatnánk.

– Nem, nem használhatjuk.

– Megragaszthatjuk pillanatragasztóval.

– De soha nem működne úgy, ahogy kell – ökölbe szorítom a kezem az oldalamon. – Egyszerűen nem működne.

– Értem – mondja Connor rövid szünet után.

Azt hiszem, most esett le neki a tantusz.

– No... akkor én megyek – mondja végül. – Felhívom a lakástulajdonosokat, hogy mi... – itt elhallgat, és bunkó módjára a kezével törli meg az orrát.

– Rendben – mondom idegennek tetsző hangon. – Megkérhetlek, hogy tartsuk titokban a munkahelyen? – teszem hozzá. – Legalábbis egyelőre.

– Természetesen – mondja mordan. – Hallgatok, mint a sír.

Az ajtóból még váratlanul visszafordul, és a zsebébe nyúl.

– Emma, itt vannak a dzsesszfesztivál jegyei – mondja megremegő hangon. – Legyenek a tieid.

– Tessék? – meredek rájuk iszonyodva.

– Nem, Connor, ez téged illet meg! A tiéd!

– Neked adom. Tudom, mennyire vártad már, hogy meghallgasd a Dennison kvartettet – kezembe nyomja a két tiri-tarka jegyet, és összezárja fölöttük az ujjaim.

– Én... én... – nyelek egyet. – Connor... nem is tudom, mit mondjak.

– Nos, a dzsessz mindig megmarad nekünk, történjék bármi – mondja Connor elfúló hangon, és az ajtó bezárul mögötte.

11.

Nos tehát, nem léptettek elő, és már fiúm sincs. A szemem vörösre sírtam, és mindenki bolondnak néz.

– Megőrültél – mondja Jemima is nagyjából tízpercenként. Szombat reggel van, s mi szokás szerint hálóköntösben kávézgatunk. A többiek a macskajajukat gyógyítják, én a szerelmi bánatomat emésztem.

– Nem fogtad fel, hogy már a tiéd volt szőröstül-bőröstül? – ráncolja Jemima a homlokát, a lábkörmeit méregetve, amelyeket babarózsaszínre fest. – Megesküdtem volna, hogy fél éven belül gyűrű kerül az ujjadra.

– Nemrég még azt mondtad, minden esélyemnek lőttek azzal, hogy összeköltözöm vele – vágok vissza durcásan.

– Nos, Connor esetében nem ez volt a helyzet. Neked elment az eszed – csóválja a fejét.

– Te is bolondnak nézel? – fordulok Lissy felé, aki karját térdére fonva ringatózik a hintaszékben, s közben mazsolás pirítóst majszol. – Kérlek, mondd meg őszintén!

– Izé... nem – hebegi Lissy, nem túl meggyőzően. – Természetesen nem!

– Pedig igenis annak nézel!

– Csak... olyan szép pár voltatok.

– Tudom. Tudom, hogy kívülről jól mutattunk – elhallgatok, majd magyarázkodni kezdek. – Az igazság azonban az, hogy soha nem éreztem önmagamnak magam mellette. Mindig az volt az érzésem, hogy színjátékot játszunk. Valahogyan nem tűnt valóságosnak az egész, tudod.

– Ez minden? – vág közbe Jemima, és tényleg úgy bámul rám, mint egy sültbolondra. – Ezért szakítottál?

– Meglehetősen nyomós ok, nem gondolod? – kel a védelmemre Lissy.

Jemima üveges szemekkel mered mindkettőnkre.

– Természetesen nem az! Emma, ha továbbra is a tökéletes párt alakították volna, egy idő után azzá váltok.

– De... nem lettünk volna boldogok!

– Ti lettetek volna a tökéletes pár – mondja Jemima oktató hangon, mint ha egy nagyon ostoba kölyökkel beszélne. – Miért ne lettetek volna boldogok? – Óvatosan feláll, körmei körül rózsaszín habbal, és megindul az ajtó felé. – Különben is, egy párkapcsolatban mindenki színlel.

– Nem! Legalábbis nem muszáj!

– De még mennyire, hogy muszáj! Az emberek túllihegik ezt az egész őszinteség ügyet – néz ránk sokat tudóan. – A szüleim harminc éve házasok, apám mégsem sejti, hogy anyám természetes hajszíne szőke.

Kimegy a nappaliból, mire én összenézek Lissyvel.

– Mit gondolsz, igaza van? – kérdem.

– Nem – feleli ő bizonytalanul. – Természetesen nem! A kapcsolatoknak... bizalomra... és őszinteségre kell épülnie... – elhallgat, és szorongva néz rám. – Emma, sosem mondtad, hogy így érzel Connorral kapcsolatban.

– Nem... mondtam el senkinek.

Menten rájövök, hogy nem egészen így van. De hát csak nem kotyogom ki a legjobb barátnőmnek, hogy egy idegent inkább a bizalmamba fogadtam, mint őt!

– Nos, bárcsak jobban megbíznál bennem – jelenti ki Lissy komolyan. – Emma, fogadjuk meg, hogy mostantól mindent elmondunk egymásnak! Hogy többé nem lesz titkunk egymás előtt! Elvégre is te vagy a legjobb barátnőm!

– Esküszöm! – mondom hirtelen érzelemkitöréssel.

Előrehajolok, és megölelem.

Lissynek tökéletesen igaza van. Bíznunk kell egymásban. Nem szabad titkolóznunk egymás előtt. Hisz végtére is több mint húsz éve ismerjük már egymást. Egek!

– Szóval, ha amúgy is mindent elmondunk egymásnak... – pillant fel Lissy sandán, a pirítósat rágicsálva -, van a szakításnak valami köze ahhoz a hapsihoz? Tudod, a repülőshöz?

Nagyot dobban a szívem, de nyugalmat erőltetek magamra, és tovább kortyolgatom a kávét.

Tényleg, van-e köze a dologhoz? Nem, nem és nem!

– Nem – mondom felnézve. – Az égvilágon semmi köze.

Néhány pillanatig mindketten a televízió képernyőjére meredünk, ahol épp Kylie Minogue-t faggatja egy riporter.

– Különben – jut eszembe hirtelen -, ha már így kérdezgetjük egymást... valójában mit műveltél azzal a Jean-Paullal a szobádban?

Lissynek elakad a lélegzete.

– De nehogy azt mondd, hogy bírósági ügyeket tanulmányoztatok! – teszem hozzá. – Az nem járt volna annyi puffanással, koppanással.

– Jaj! – Lissy szemlátomást sarokba szorítva érzi magát. – Jó. Hát ha tudni akarod, mi... – belekortyol a kávéba, és félrenéz -, szóval... szeretkeztünk.

– Hogyan? – meredek rá értetlenül.

– Igen, szeretkeztünk! Ezért nem szóltam róla. Szégyelltem magam.

– Te meg Jean-Paul szeretkeztetek?

– Igen! – megköszörüli a torkát. – Forró, vadállatias, érzéki szeretkezés volt.

Itt valami nem stimmel.

– Nem hiszek neked – mondom, és vádlón rápillantok. – Nem azt csináltátok.

Lissy arcán élénkebben kiütköznek a rózsapiros foltok.

– De igen!

– Ugyan már! Lissy, az ég szerelmére, mi a fenét műveltetek valójában?

– Szeretkeztünk, rendben? – feleli Lissy izgatottan. – Ő az új fiúm... és hát azt csináltuk! Most azonban kérlek, hagyj magamra! – zavartan felkel, piritós-morzsákat szórva szét maga körül, és kirobog a szobából.

Kissé a szőnyeget is felgyűri.

Elképedten nézek utána.

Vajon miért hazudik? Mi a fenét művel a szobájában? Az istenért, mi van szégyellni valóbb a szexnél? Annyira felvillanyozott ez a titok, hogy csaknem jókedvem lett.

Az igazat megvallva nem ez életem legjobb hétvégéje. Tovább ront a helyzeten, amikor képeslapot kapok a szüleimtől. A Meridien gyógyfürdőben adták fel, ahol mesésen érzik magukat. Még inkább elromlik a hangulatom, amikor elolvasom a Mail horoszkópját, amely megró, hogy nagy hibát követtem el.

Hétfő reggel mégis jobban érzem magam. Nem, nem hibáztam. Ma új életet kezdek. Teszek a szerelemre meg a romantikára, és a karrieremre koncentrálok. Meglehet, új állás után is nézek.

A metróállomásról kilépve egyre jobban megtetszik ez az ötlet. Majd marketingmenedzsernek jelentkezem a Coca-Colához vagy máshová. És meg is szerzem azt az állást! Paul akkor rájön, mekkorát tévedett, hogy nem léptetett elő. Könyörög majd, hogy maradjak, én azonban azt felelem: „Túl késő. Megvolt az esélye, de eljátszotta." „Emma, tehetnék-e bármit, amivel megváltoztatom az elhatározását?" – esdekel ő tovább. Én akkor azt mondom...

Mire beérek a munkahelyemre, képzeletemben Paul már a padlón kúszik, miközben közönyösen az íróasztalára telepszem, egyik térdem a másikra vetem (úgy tetszik, új nadrágkosztümöt, és Prada csukát viselek), és azt mondom: „Paul, nem kellett volna mást tennie, csak egy kicsivel több tisztelettel bánnia velem.

A francba! – cövekelek le az üvegajtóhoz érve. Az előcsarnokban egy szőke fej sárgállik.

Connor lesz az, tör rám a pánik. Képtelen vagyok bemenni! Nem megy, és kész! Képtelen vagyok...

A fej elfordul. Akkor látom, nem Connor az, hanem Andrea a könyvelésről. Belököm az ajtót, és közben tökkelütött hülyének érzem magam. Istenem, én aztán kikészültem! Össze kell szednem magam, mert előbb-utóbb belefutok majd Connor-ba, és tudnom kell kezelni a helyzetet.

Szerencsére egyelőre senki sem tudja itt, gondolom, miközben felfelé kapaszkodom a lépcsőn. Úgy milliószorta nehezebb lenne. Mindenki engem nyúzna a sajnálkozásával. Mind odajönne, és azt mondaná...

– Emma, annyira sajnálom, ami veled meg Connorral történt!

– Tessék? – kapom fel rémülten a fejem, mire meglátom a felém közeledő Nancyt.

– Derült égből villámcsapásként ért bennünket! Nem gondoltam volna, hogy ti ketten valaha is szétmentek. Ez is azt mutatja, az ember soha nem tudhatja...

Kábán bámulok rá.

– Honnan... tudod?

– Á, mindenki tudja! – mondja Nancy. – Péntek este volt a céges koktélparti, rendicsek? Nos, Connor is eljött, és alaposan beszívott. Így azután szétkürtölte az egész díszes társaságnak. Még kis beszédet is fűzött hozzá!

– Hogyhogy... mit csinált?

– Egészen megható volt. Igazán. Arról beszélt, hogy a Panther Corporationt a családjának érzi, és mindig is tudta, hogy melléje állunk majd a nehéz időkben. Természetesen te is – teszi hozzá gyorsan. – Bár mivel te szakítottál, Connor joggal érzi most megbántva magát – bizalmasan hozzám hajol. – Csak magunk között, sok csaj úgy véli, nincs ki a négy kereked!

Nem hiszek a fülemnek. Connor beszédet tartott a szakításunkról, miután megígérte, hogy befogja a száját! És most mindenki az ő oldalán áll.

– Rendben – mondom végül. – Nos, mennem kell...

– Olyan szörnyű ez az egész! – szegeződik rám megrovóan Nancy tekintete. – Szépek voltatok együtt!

– Tudom, hogy azok voltunk – kényszerítek ki egy mosolyt. – No, még látjuk egymást.

Elindulok az új kávéfőzőhöz. Épp a levegőbe meredve emésztem a hallottakat, amikor remegő hang rezzent fel kábaságomból.

– Emma?

Felnézek, és Katie-t pillantom meg. Úgy mered rám, mintha hirtelenjében három fejet növesztettem volna. Összeszorul a szívem.

– Á, szia! – próbálok meg könnyed lenni.

– Igaz, amit mondanak? – suttogja. – Mert csak akkor hiszem el, ha a saját szádból hallom.

– Igen, igaz – felelem vontatottan. – Connor meg én szakítottunk.

– Nagy ég! – Katie lélegzete felgyorsul, a végén valósággal zihál az izgalomtól. – Nagy ég, hát mégis igaz! Jaj, istenem, istenem, édes istenem! Ezt nem tudom elviselni...

A francba. Csak nem hiperventillálni kezd itt nekem! Megragadok egy üres cukros zacskót, és a szájához tapasztom.

– Katie, nyugodj meg! – mondom gyámoltalanul. – Lélegezz szépen... ki meg be...

– Az egész hétvége pánikrohamokkal telt – nyögi ki két légvétel között. – Az éjjel arra ébredtem, hogy elönt a hideg veríték, és közben arra gondoltam, ha ez igaz, többé semminek nincs értelme a világon. Egyszerűen nincs értelme.

– Katie, szakítottunk! Ez minden. Rengetegen szakítanak a nap minden percében.

– De te meg Connor nem voltatok akárkik! Ti voltatok a tökéletes pár. Úgy értem, ha nektek nem sikerül, nekünk már próbálkozni sem érdemes.

– Katie, nem voltunk tökéletesek! – mondom, és igyekszem megőrizni a hidegvéremet. – Mindössze egy pár voltunk a sok közül. Aztán elromlott köztünk minden... megtörténik az ilyesmi.

– De...

– Az igazat megvallva, nem szívesen beszélek erről.

– Ó – pislog rám a zacskó mögül. – Jaj, istenem, hát persze! Ne haragudj, Emma! Nem akartam... csak éppen... tudod, annyira megdöbbentem!

– És látod, nem is mondtad még el, hogy ment a randid Phillippel? – terelem másra a szót ellentmondást nem tűrően. – Vidíts fel a jó híreiddel!

Katie légzése fokozatosan lecsillapodik, s a végén elveszi a szája elől a zacskót.

– Ami azt illeti, igazán jól ment – mondja. – Újra találkozunk majd!

– Helyes, nagyon helyes – mormogom bátorítólag.

– Annyira elbűvölő! És gyöngéd! Egyforma a humorérzékünk, és ugyanazokat a dolgokat szeretjük – szégyenlős mosoly terül szét Katie arcán. – Annyira kedves!

– Ez csodás! Látod? – szorítom meg a karját. – Te meg Phillip valószínűleg sokkalta szebb pár lesztek, mint Connor meg én voltunk. Nem kérsz kávét?

– Nem, kösz, mennem kell. Találkozónk van Jack Harperrel a személyzeti osztályon. Viszlát.

– Oké, viszlát – mondom szórakozottan.

Úgy öt másodperccel később esik csak le a tantusz.

– Várj egy pillanatot! – a folyosóhoz sietek, és megragadom Katie vállát. – Azt mondtad, Jack Harper?

– Igen.

– De hát... elment. Pénteken.

– Nem, meggondolta magát.

Hitetlenkedve meredek rá.

– Azt mondod, meggondolta magát?

– Igen.

– Eszerint – nyelek egyet -, eszerint itt van?

– Hol másutt lehetne? – nevet Katie. – Fent az emeleten.

Ezt meghallva rogyadozni kezd a térdem.

– És miért... – köszörülöm meg a torkom, mert berekedtem kissé -, miért gondolta meg magát?

– Ki tudja? – von vállat Katie. – Elvégre is ő a főnök. Azt teszi, amihez kedve szottyan, vagy nem? Ami azt illeti, nagyon is gyakorlatiasnak tűnik – a zsebébe nyúl egy csomag rágógumiért, és felém kínálja. – Connorral is nagyon rendes volt, miután kiakadt szegény...

Megint úgy érzem, megáll bennem az ütő.

– Jack Harper végighallgatta Connor szóáradatát? Arról, hogy mi ketten szakítottunk?

– Igen! Ott állt mellette – bontja ki a csomagjából a rágót Katie. – Később pedig valami igazán kedveset mondott neki, valami olyat, hogy megérti Connor érzéseit. Hát nem rendes tőle?

Le kell ülnöm. Gondolkodnom kell. Meg kell...

– Emma, minden rendben? – kérdi Katie aggódva. – Istenem, milyen érzéketlen is vagyok!

– Nem, jól vagyok – motyogom kábán. – Semmi gond. Viszlát, még találkozunk.

Kavarognak a gondolataim, miközben visszamegyek a marketing osztályra.

Ennek nem így kellett volna történnie. Jack Harpernek Amerikában volna a helye. Nem volna szabad tudnia, hogy a beszélgetésünk után azonnal kirúgtam Connort.

Megalázottnak érzem magam. Még azt hiszi, azért dobtam Connort, amit a liftben mondott! Azt képzeli, az egész miatta történt! Pedig nem, nem és nem!

Legalábbis nem teljesen...

Talán ezért is...

Nem. Nevetséges volna azt képzelnem, hogy az itt maradásának bármi köze van hozzám. Nevetséges! Nem is értem, miért vagyok ennyire ideges!

Ahogy a helyemre vonulok, Artemis néz fel a Heti Marketing Híradó friss példányából.

– Á, Emma. Sajnálattal hallom a történteket.

– Köszönöm – felelem. – De ha lehet, inkább nem beszélnék róla.

– Helyes – mondja Artemis. – Én csak figyelmes akartam lenni. Egy post-it cetlire pillant az íróasztalán. – Mellesleg van egy üzenet a számodra Jack Harpertől.

– Mi az? – rezzenek össze.

A francba! Nem akartam ilyen zavartnak látszani.

– Úgy értem, mi áll benne? – teszem hozzá nyugodtabban.

– Volnál szíves átvinni az irodájába... a... Leopold dossziét – böngészi ki az írást Artemis. – Azt mondta, te már tudod, miről van szó, de ha nem találod, az sem baj.

Némán meredek rá, a szívem vadul kalapál a mellkasomban.

A Leopold dosszié.

„... Csupán ürügy volt arra, hogy elszabaduljunk a munkából..."

A titkos jelszó! Látni akar!

Jaj, istenem, édes istenem!

Soha nem voltam ennél izgatottabb, felvillanyozottabb és kábább. Mindez egyszerre.

Leülök és egy teljes percig az üres képernyőre meredek. Aztán remegő ujjakkal előveszek egy üres dossziét. Megvárom, amíg Artemis elfordul, majd ráírom, hogy Leopold, miközben igyekszem elrejteni a kézírásomat.

Most mi a következő teendő?

Nos, a dolog nyilvánvaló. Felviszem a dossziét Jack irodájába.

Hacsak... ó, a francba! Hacsak nincs egy valódi Leopold dosszié is. A fene az ostoba fejemet!

Sietve bejelentkezem a cég adatbázisába, és gyorsan végigfésülöm holmi „Leopold" után kutatva.

Nagyon helyes. Jól gondoltam az előbb.

Már épp hátralökném a székemet, amikor paranoid gondolatom támad. Mi történik, ha valaki megállít, és a dossziéról kérdez? Vagy a padlóra ejtem, és mindenki látja, hogy üres?

Hamarjában megnyitok egy új dokumentumot, kitalálok egy képzeletbeli fejlécet, s levelet gépelek, melyet Mr. Ernest P. Leopold írt a Panther Corporationnek. Átküldőm a nyomtatóra, odaballagok a printerhez, és kihúzom, mielőtt meglátnák. Nem mintha bárkit a legkevésbé is érdekelne, mit művelek.

– Helyes – mondom közönyösen, s a kartondossziéba helyezem az irományt. – Nos, felviszem a kért iratot...

Artemis még csak fel se pillant.

A folyosók sorát járva összeszorul a gyomrom. Esetlennek érzem magam, mintha az épületben mindenki tudná, miben mesterkedem. Lent vár épp egy lift, én mégis a lépcsőn megyek fel; elsősorban azért, hogy ne kelljen senkivel szóba állnom, másodsorban pedig azért, hogy lecsillapítsam az idegességemet. Már így is a kelleténél jobban dörömböl a szívem.

Miért rendelt magához Jack Harper? Mert ha azt kívánja közölni, hogy igaza volt Connorral kapcsolatban... akkor... akkor a pokolba is... Hirtelen eszembe jut az a gázos beszélgetés a liftben, és görcsbe rándul a gyomrom. Mit tegyek, ha tényleg suta lesz a helyzet? Ha valójában haragszik rám?

Nem muszáj felmennem, figyelmeztetem magam, hagyott nekem kiskaput. Éppen fel is hívhatom a titkárát, sajnálkozva közölhetem vele, hogy nem találtam meg a Leopold dossziét, és ezzel vége is lenne az egésznek.

Egy pillanatig tétovázva állok meg a márvány lépcsőn, miközben szorosan megmarkolom a dossziét. Aztán továbbmegyek.

Jack irodájának ajtajához közeledve látom, hogy ezúttal nem egyik titkára őrzi, hanem Sven.

Egek! Tudom, hogy Jack azt mondta, ő a legrégibb barátja, mégsem tehetek róla, valahogy kísértetiesnek találom ezt a fickót.

– Helló – mondom. – Izé... Mr. Harper arra kért, hogy hozzam fel neki a Leopold dossziét.

Sven rám pillant, s egy pillanatra az az érzésem, mint ha szavak nélkül is értenénk egymást. Úgy látszik, ő is tudja. Talán maga is használja a titkos jelszót. Most felveszi a telefont, majd azt mondja:

– Jack, Emma Corrigan van itt a Leopold dossziéval – mikor leteszi a kagylót, mosolytalan arccal odaszól nekem: – Bemehet!

Esetlenül belépek. A helyiség óriási, faburkolatú hodály. Jack jókora fa íróasztal mögött ül. Mikor felnéz, a szeme meleg és barátságos, s ettől a tekintettől megnyugszom kissé.

– Helló – mondja.

– Helló – felelem.

Hallgatunk egy sort.

– Tessék... ümm... a Leopold dosszié – mondom, és átnyújtom neki a kartonpapír irattartót.

– Á, a Leopold dosszié! – neveti el magát. – Nagyon helyes – kinyitja, és meglepetten pillant a papírlapra. – Hát ez meg micsoda?

– Ez... ez egy levél... Mr. Leopoldtól, a Leopold és tsa cégtől.

– Összeszerkesztett egy levelet Mr. Leopoldtól? – kérdi meglepetten, s hirtelen rettentően ostobának érzem magam.

– Arra az esetre, ha elejteném a dossziét, és valaki meglátná - motyogom. – Gondoltam, összeütök inkább valamit. Semmi jelentősége – megpróbálom visszavenni, de Jack elrántja hogy el ne érjem.

– Ernest P. Leopold irodájából – olvassa hangosan, és arci ráncba gyűrődik a gyönyörűségtől. – Látom, hatezer rekesz Panther Colát rendelt. Jó vásárlónk ez a Leopold, nem igaz?

– Vállalati ünnepségre kérik – magyarázom. – Máskor Pepsit isznak, de nemrégiben egyik alkalmazottjuk megkóstolta a Panther Colát, és annyira ízlett neki, hogy... kénytelen volt változtatni a szokásain – fejezi be Jack. -„Hadd tegyem hozzá – olvassa tovább -, hogy cégük valamennyi terméke tetszik, például a Panther szabadidő ruha amely a legkényelmesebb ebben a műfajban." – A levelet forgatja, aztán mosolyogva felnéz. Legnagyobb meglepetésemre valamiért csillog a szeme. – Tudja, Pete imádta volna ezt.

– Pete Laidler? – kérdem habozva.

– Ühüm. Az egész Leopold dosszié Pete ötlete volt. Állandóan hivatkozott is rá – ráüt a levélre. – Megtarthatom?

Természetesen – mondom kissé meglepetve.

Összehajtogatja, és zsebre teszi. Néhány pillanatig hallgatunk.

– Szóval – mondja végül Jack. – Felemeli a fejét, és kiismerhetetlen arckifejezéssel néz rám. – Akkor szakított Connorral.

Megrándul a gyomrom. Nem is tudom, mit mondjak.

– Szóval – mondom, és dacosan felszegem az állam -, úgy döntött, hogy marad még.

– Hát, igen... – kinyújtja az ujjait, és rövid ideig ezeket tanulmányozza. – Úgy gondoltam, közelebbről is meg kellene ismerkednem némelyik európai leányvállalatunkkal. És maga? – néz fel.

Csak nem azt kívánja tőlem hallani, hogy miatta rúgtam ki Connort? Nos, azt lesheti. Majd ha fagy.

– Velem ugyanez a helyzet – biccentek. – Az európai leányvállalatok.

Jack szája mintegy akarata ellenére mosolyra görbül.

– Értem. És... különben... rendben van?

– Kitűnően. Valójában élvezem is a függetlenséget – szélesre tárom a karomat. – Tudja, a szabadság, a rugalmasabb életvitel...

– Hát ez nagyszerű! Akkor talán nem is a legjobbkor volna... – akad el.

– Mi? – kapok a szaván kissé túl sietve.

– Tudom, hogy ilyenkor még minden fájdalmas – kezdi óvatosan -, csak épp eszembe jutott – elhallgat egy pillanatra, amely örökkévalóságnak tűnik. A szívem nagyot ugrik a mellkasomban. – Nem volna kedve valamikor velem vacsorázni?

Randit kért tőlem! Randit!

Alig bírom szóra mozdítani a számat.

– Igen – lehelem végül. – Igen, ez pompás volna.

– Nagyszerű! – hallgat el újra. – Egyvalamit kérek csak. Az életem már így is túl bonyolult. És mivel munkatársak volnánk... – tárja szét a kezét. – Talán okosan tennénk, ha titkokban tartanánk a dolgot.

– Ó, tökéletesen egyetértek – mondom gyorsan. – Legyünk diszkrétek!

– Mit szól akkor... a holnap estéhez? Megfelel önnek?

– A holnap este tökéletes.

– Majd magáért jövök. Csak küldje el e-mailen a címét. Nyolckor jó lesz?

– Tökéletes!

Mikor kilépek az ajtón, Sven felpillant, felvonja a szemöldökét, de egy kukkot sem szól. Visszatérek a marketingosztályra, miközben tőlem telhetően közömbösséget erőltetek arcvonásaimra. A gyomrom azonban remeg az izgalomtól, és arcomon bárgyú mosoly ül.

Jaj, istenem, istenem, édes istenem! Együtt vacsorázom Jack Harperrel! Ez... ez... hihetetlen!

Amúgy meg kit akarok átverni? Előre tudtam, hogy ez lesz. Amint meghallottam, hogy nem ment el Amerikába. Tudtam én ezt jól.

12.

Jemimát még sosem láttam ennyire elképedtnek.

– Valamennyi titkodat tudja? – úgy néz rám, mintha azt közöltem volna vele nagy büszkén, hogy egy tömeggyilkossal randizom. – Ezt meg hogy csináltad?

– Mellette ültem a repülőn, és mindent, de mindent elmondtam magamról.

Homlokom ráncolom önnön tükörképemre, miközben újabb szálat húzok ki a szemöldökömből. Hét óra, már megfürödtem, megmostam és megszárítottam a hajam, és jelenleg a sminkemen munkálkodom.

– Most pedig randira hívott – mondja Lissy, a térdét átkarolva. – Hát nem romantikus?

– Viccelsz, nemde? – néz fel Jemima döbbenten. – Ennél jobb viccet életemben nem hallottam.

– Természetesen nem viccelek! Miért, hol itt a gond?

– Olyan pasival randizol, aki az ég adta világon mindent tud rólad.

– Igen.

– És azt kérded tőlem, hol itt a gond? – emelkedik meg hitetlenkedőn Jemima hangja. – Mondd, megőrültél?

– Már miért őrültem volna meg?

– Tudtam, hogy tetszik – mondja Lissy nagyjából milliomodszor. – Tudtam. Attól a pillanattól kezdve, hogy beszélni kezdtél róla. A helyedben nem nyúlnék a jobb oldali szemöldökhöz – mondja a tükörképemnek.

– Gondolod? – kémlelem az arcomat.

– Emma, nem mondhatsz el mindent magadról a férfiaknak! Valamit csak magadban kell tartanod! Anyu mindig azt mondta, ne mutasd ki az érzéseidet egy férfinak, nem kell, hogy tudja, mi jár a fejedben.

– Arról már lekéstem – mondom enyhe ellenkezéssel. – Mindent tud rólam.

– Akkor nem fog menni a dolog – szögezi le Jemima. – Nem tudod kivívni a tiszteletét.

– De igen.

– Emma – mondja Jemima, csaknem szánakozóan. – Hát nem érted? Ezt a játszmát már elvesztetted.

– Nem vesztettem el!

Néha az az érzésem, Jemima földön kívüli robotnak és nem embernek látja a férfiakat, akiket minden lehetséges eszközzel le kell győzni.

– Nem vagy nagyon segítőkész, Jemima – avatkozik közbe Lissy. – Pedig egy szekérderék pénzeszsák üzletemberrel randiztál. Gyerünk, bizonyára lesz néhány jó tanácsod!

– Rendben – sóhajt fel Jemima, és leteszi a táskáját. – Reménytelen eset, de megteszem, ami tőlem telhető. Először is légy rettentően ápolt! – kezdi el az ujjain számolni a tanácsait.

– Miért, mit gondolsz, miért tépdesem itt a szemöldököm? – kérdem fintorogva.

– Helyes. Oké, másodszor érdeklődj a hobbija iránt. Mi érdekli?

– Tudja a csuda. Azt hiszem, az autók. A farmja tele van régi kocsikkal.

– Nos, akkor tégy úgy, mintha rajonganál ezekért a tragacsokért! Járjatok autó-kiállításokra. Odafelé menet akár egy autós újságot is átlapozhatnál.

– Sajnos nem tehetem – mondom, és meghúzom Harvey's Bristol Creamjét, azt a likőrmárkát, amit randik előtt használok a lámpaláz leküzdésére. – Már a repcsin közöltem vele, hogy utálom a régi kocsikat.

– Hogy mit? – Jemima úgy néz rám, mint aki a legszívesebben megütne. – Elmondtad a hapsinak, akivel randizol, hogy utálod az időtöltését?

– Akkor még nem tudtam, hogy egyszer majd randizunk! – hárítom el a vádat, és az alapozó krémért nyúlok. – Különben is, ez az igazság. Utálom a régi kocsikat, és kész. A tulajdonosaik annyira fennhéjázóak és önteltek.

– Mi köze mindehhez az igazságnak? – emeli fel a hangját Jemima izgalmában. – Emma, sajnálom, de nem segíthetek. Ez az egész egy katasztrófa. Teljesen kiadtad magad. Olyan, mintha hálóingben vonulnál csatába.

– Jemima, ez nem háború – vágok vissza, és a szemem forgatom. – Még csak nem is sakkjátszma! Egyszerűen vacsorázni megyek egy kedves pasival!

– Annyira cinikus vagy, Jemima! – lép közbe Lissy is. – Szerintem az egész roppant romantikus! Tökéletes randijük lesz, mivel semmi rejtegetni valójuk nincs egymás előtt. A pasi tudja, mit szeret Emma, mi érdekli. Nyilván nagyszerűen illenek egymáshoz.

– Nos, mosom kezeimet – jelenti ki Jemima, továbbra is a fejét rázva. – És mit készülsz felvenni? – szűkül össze a szeme. – Hol a szerkód?

– A fekete ruhámat – mondom ártatlan képet vágva. – Meg a pántos szandálomat.

Az ajtóra mutatok, ott függ a mondott fekete ruha. Jemima szeme még jobban összeszűkül. Néha az jut az eszembe róla, hogy kiváló SS tiszt vált volna belőle.

– Meg ne próbáld kölcsönvenni a cuccaimat!

– Ugyan már, hová gondolsz! Az istenért, Jemima, van nekem saját ruhám, tudod!

– Nos, akkor jó. Jó mulatást!

Lissyvel megvárjuk, amíg léptei elhalnak a folyosón, és becsukódik utána a bejárati ajtó.

– Most! – mondom izgatottan, Lissy azonban felemeli a kezét.

– Várj még!

Néhány percig mindketten mozdulatlanul ülünk. Aztán meghalljuk, amint a bejárati ajtó rendkívül halkan kinyílik.

– Megpróbál rajtakapni minket – sziszegi Lissy. – Hé, van ott valaki? – emeli fel a hangját.

– Á, sziasztok – mondja Jemima, aki most megjelenik a szobám küszöbén. – Elfelejtettem magammal vinni az ajakfényt – szeme villámgyorsan körbejár a helyiségen.

– Nem hinném, hogy itt találsz rá – jegyzi meg Lissy ártatlan képpel.

– Nem, tényleg – tekintete gyanakvón ismét végigpásztáz a szobámon. – Oké, érezd jól magad!

Léptei ismét végigkopognak a folyosón, s a bejárati ajtó újra becsukódik mögötte.

– Most! Gyerünk! – vezényel Lissy.

Leszedjük a szigetelőszalagot Jemima ajtajáról, s Lissy kis jelet tesz oda, ahol találtuk.

– Várj! – mondja, mikor már majdnem belököm az ajtót. – Van egy alul is.

– Oké – mondja, s homloka ráncba szalad az összpontosítástól. – Bizonyára nem ez az egyetlen zsaruk által kiötölt csapda.

– Van egy szalag a ruhásszekrényen is – mondom. – És... uram Jézus... – mutatok a szekrény legszélére készített pohár víz felé, amelynek az a dolga, hogy eláztasson minket, amennyiben kinyitnánk az ajtót.

– Micsoda tehén! – mondja Lissy, miközben a pohárért nyúlok. – Tudod, valamelyik este minden időm azzal telt, hogy az ő telefonhívásaira válaszoltam, és még csak hálás sem volt.

Megvárja, amíg biztonságba helyezem a poharat, majd az ajtóért nyúl. – Kész vagy?

– Igen.

Lissy mély lélegzetet vesz, és kinyitja a ruhásszekrény ajtaját. Ebben a pillanatban fülsiketítő hangon megszólal egy sziréna.

– A francba! – mondja Lissy, és bevágja az ajtót. – A francos fenébe! Ezt meg hogy csinálta?

– Még mindig szól! – mondom izgatottan. – Állítsd le! Állítsd le!

– Nem tudom, hogyan kell! Talán valami titkos kódra volna szükségünk!

Mindketten őrjöngve kutatunk kapcsológomb után a szekrényben, körbetapogatva minden centiméterét.

– Sehol egy gomb vagy kapcsoló...

A sivítás hirtelen elhallgat, mi pedig lihegve meredünk egymásra.

– Azt hiszem... azt hiszem – mondja Lissy hosszú hallgatás után -, hogy egy autóriasztó szólalhatott meg odakint.

– Na igen – mondom. – Talán igazad van.

Lissy kissé megszeppenve nyúl ismét a szekrényajtóért, amely ezúttal csöndben kinyílik.

– Oké – mondja. – íme!

– Hűha! – leheljük kórusban, amint az ajtó feltárul előttünk.

Jemima ruhatára kincses ládikához hasonlít. Vagy inkább olyan, mint egy ajándékokat rejtő karácsonyi harisnya. A vadiúj, csillogó-villogó, csodás rucik katonásan sorakoznak egymás mellett illatosított fogasokon, akár egy boltban. A csukák egytől egyig cipős dobozban, amelynek tetején polaroid fénykép mutatja a doboz tartalmát. Az összes öv takarosan csüng alá különböző kampókon. Jó ideje nem vettem semmit kölcsön Jemimától. Azóta mintha minden egyes cuccát kicserélte volna.

– Napjában bizonyára legalább egy órát szán erre, hogy ekkora itt a rend – mondom kis sóhajjal, az irdatlan kupira gondolva saját ruhásszekrényemben.

– Így is van – helyesel Lissy. – A tulajdon két szememmel láttam.

Ami azt illeti, Lissy ruhatára még áldatlanabb állapotban van. Valójában egyetlen szék ez a szobájában, mindent erre halmoz föl. Azt mondja, megfájdul a feje, ha rakodni kezd. Különben is, amíg tiszta egy cucc, mit számít, hogy hol dekkol?

– Szóval! – vigyorodik el Lissy, és egy csillogó fehér ruciért nyúl. – Mit óhajt ma este felvenni, Madame?

De nem a csillogó fehér ruha van rajtam. Mindenesetre felpróbáltam. Ami azt illeti, mindketten magunkra húzkodunk egy sereg holmit, aztán nagyon gondosan mindet visszaraktuk a helyére. Egyszer újabb sziréna szólal meg odakint, mire mindketten nagyot ugrunk, aztán menten úgy teszünk, mintha rá se rántanánk az ilyen kicsiségekre.

A végén Jemima mesés új vörös topját választom, amely az ejtett vállkivágástól még szexisebb. Ezt veszem fel a fekete sifon nacimhoz (25 dolcsiért szereztem egy Notting Hill-i butikból). Hozzá belebújok Jemima magas sarkú ezüst Pradájába. És bár eredetileg nem terveztem, az utolsó pillanatban felmarkolok egy kis fekete Gucci táskát.

– Bámulatosan nézel ki! – mondja Lissy, miközben körbeforgok előtte. – Tök király!

– Nem túl puccos?

– Ugyan, menj már! Elvégre is egy milliomossal vacsorázol együtt.

– Meg ne halljam ezt még egyszer! – kiáltom, s érzem, hogy izgalmamban összeszorul a gyomrom.

Az órámra pillantok. Már majdnem nyolcra jár az idő.

Jaj, istenem! Most kezdek csak igazán ideges lenni. A készülődés hevében kis híján elfeledkeztem arról, miért teszem.

Csigavér! – mondom magamnak. – Elvégre ez csak egy vacsora, semmi egyéb. Semmi különös. Semmi olyan, ami...

– Az anyját! – néz ki az ablakon Lissy a nappaliban. – Az anyját! Egy böhöm nagy kocsi várakozik odakint!

– Hogy hol? Mi? – sietek oda melléje, s a szívem vad táncba kezd.

Követem Lissy pillantását, és elakad a lélegzetem.

Hatalmas, puccos autó vesztegel a házunk előtt. Úgy értem, tényleg hatalmas. Csupa-csupa ezüstös csillogás, amely hihetetlen feltűnést kelthet a mi kis utcánkban. Néhányan már kíváncsian ki is kandikálnak a szemközti ablakokon.

Hirtelen valódi rémület fog el. Mit kezdjek ezzel? Semmit sem tudok erről a világról. Mikor a repcsin ültünk, Jack meg én egyenrangúak voltunk. De most? Ugyan, miféle világban él ő, és milyenben én?

– Lissy – mondom elvékonyult hangon. – Nem akarok lemenni.

– Márpedig indulsz, és kész! – ripakodik rám Lissy, de látom, hogy ugyanúgy be van gyulladva, mint én.

Megszólal a kapucsengő, mire mindketten ugrunk egyet.

Mindjárt feldobom a talpam.

Jól van, jól. Megyek már.

– Helló – szólok bele a kaputelefonba. – Mindjárt... mindjárt lent leszek.

Leteszem a telefont, és Lissyre nézek.

– Nos – mondom remegő hangon. – Ez ő!

– Emma – ragadja meg a barátnőm a karomat. – Még mielőtt elmennél. Ne törődj azzal, amit Jemima összehordott. Érezd jól magad! – szorosan magához ölel. – Ha teheted, hívj fel!

– Felhívlak.

Vetek még egy utolsó pillantást magamra a tükörben, aztán kinyitom az ajtót, és lebillegek a lépcsőn.

Kaput nyitok. Jack előttem áll öltönyben, nyakkendősen. Rám mosolyog, mire minden félelmem nyomtalanul elenyészik. Jemima téved. Ez nem meccs közte és köztem, hanem közös öröm, együtt.

– Helló – köszönt meleg mosollyal. – Ön igazán gyönyörű!

– Köszönöm.

A kocsikilincsért nyúlok, de egy simlis sapkás pasi rohan, hogy kinyissa nekem.

– Jaj, én ostoba! – mondom idegesen.

El sem hiszem, hogy most beszállhatok Jack autójába. Én. Emma Corrigan. Úgy érzem magam, akár egy hercegnő. Vagy mint egy filmcsillag.

Letelepszem a plüss ülésre, s közben megpróbálok nem gondolni arra, mennyire másféle kocsikban fordultam meg én eddig.

– Minden rendben? – kérdi Jack.

– Igen, kitűnően vagyok! – vékonyodik el a hangom az idegességtől.

– Emma – mondja Jack. – Ígérem, hogy jól fogja érezni velem magát. Megitta már a randik előtti édes sherryjét?

Ezt meg honnan tudja?

Na igen. Én kotyogtam el a repülőn.

– Igen, kortyolgattam egy kicsit – vallom be.

– Nem kér még egy keveset? – nyitja ki a bárt, ahol egy palacknyit pillantok meg a Harvey's Bristol Creamből, éspedig ezüst tálcán.

– Ezt nekem készítették ide? – álmélkodom.

– Nem, ez a kedvencem – mondja olyan kifejezéstelen faarccal, hogy nevethetnékem támad. – Csatlakozom magához – mondja, miközben átnyújt egy poharat. – Az igazat megvallva még soha nem kóstoltam – tölt magának egy kiadós adaggal, belekortyol, majd köpködni kezd. – Maga ezt komolyan gondolja?

– De hát olyan fincsi! Olyan karácsonyias íze van!

– Az íze szerintem... – megcsóválja a fejét. – Jobb, ha el se mondom, szerintem milyen az íze. Ha nem haragszik, megmaradok a whisky mellett.

– Oké – mondom vállat vonva. – De sokat mulaszt – újabb korty után vidáman vigyorgok rá. Mostanra teljesen felszabadultnak érzem magam.

Végtére is tökéletes randinak nézek elébe.

13.

Megérkezünk egy Mayfair-i étterem elé, ahol még életemben nem jártam. Valójában abban sem vagyok biztos, hogy a Mayfairen megfordultam egyáltalán. Ugyan hogyan kerültem volna egy ilyen puccos helyre?

– Egyfajta magánintézmény ez – morogja Jack, miközben végigmegyünk a pilléres belső udvaron. – Nem sokan tudnak róla.

– Mr. Harper, Miss Corrigan – szólít meg minket egy Nehru öltönyös fickó, aki szemlátomást a semmiből termett elő. – Kérem, erre jöjjenek!

Hűha! Ezek a nevemen szólítottak!

További pillérek mellett haladunk el egy díszes teremben, amelyben körülbelül három másik pár foglal helyet. Tőlünk jobbra is ül egy. Mikor elmegyünk előttük, elfogom a középkorú, platinaszőke hajú, arany kabátkás nőci pillantását.

– Helló, Rachel! – köszön rám.

– Tessék? – nézek rá megrökönyödve. Vajon nekem szólt?

A nőci azonban felkel ültéből, meg-meginogva hozzám lép, és megcsókol. – Hogy vagy, drágám? Évek óta nem láttalak!

Oké, öt lépés távolságra is szesztől bűzlik. Ahogy átpillantok a partnerére, látom, hogy ő sem fest különbül.

– Azt hiszem, összetéveszt valakivel – mondom udvariasan. – Nem Rachel vagyok.

– Ó! – mered rám bambán egy pillanatra az idegen nőci. Aztán Jackre pillant, és arcán felvillan a megértés fénye. – Ó, már értem! Természetesen nem – kacsint rám.

– Nem! – mondom rémülten. – Maga félreért. Tényleg nem Rachel vagyok, Emmának hívnak.

– Emma, persze, hogy Emma! – biccent felém cinkosan. – Nos, kellemes vacsorát! És hívj majd fel egyszer!

Miközben visszatámolyog a székéhez, Jack kérdőn néz rám.

– Nem akar valamit mondani?

– De igen – felelem. – Ez a nő totál elázott – ahogy találkozik a tekintetünk, nem tudok elfojtani egy halk kuncogást, és neki is mosolyra görbül az ajka.

– Nos, leülünk akkor? Vagy újabb rég nem látott barátokat kíván üdvözölni?

Körbenézek a teremben.

– Nem, azt hiszem, ez volt minden.

– Biztos benne? Ne siesse el a dolgot! Az az idős úr ott például nem a nagypapája?

– Nem hinném...

– Különben jó, ha tudja, hogy nekem is több álnevem van – teszi hozzá Jack. – Gyakran jelentkezem be például Egbertként.

Horkantva felnevetek, de sietve elfojtom. Elvégre is ez egy puccos étterem. A vendégek már amúgy is idenéznek.

Egy asztalhoz kalauzolnak minket a sarokban, a kandalló mellett. Egy pincér alám tolja a széket, és szalvétát vet a térdemre, egy másik valami vizet tölt ki, megint másik zsemlét kínálgat. Ugyanez történik Jackkel is a túloldalon. Összesen hatan táncolnak körülöttünk! Szeretném elkapni Jack pillantását, és összenevetni vele, ő azonban közönyösen néz maga elé, mintha mindennap így vacsorázna.

Meglehet, ez is a helyzet, villan eszembe. Ó, nagy isten! Talán az inasa készíti el a teáját, mi több, még az újságját is naponta kivasalja a számára.

Na és aztán, mi van abban? Nem engedhetem, hogy zavarjon az ilyesmi.

– Szóval – mondom, mikor a pincérek eltakarodnak. – Mit iszunk? – már egy ideje méregetem az arany kabátkás nőci italát.

Rózsaszínű lötty. A poharat néhány szelet dinnye ékesíti, és az egész fenségesnek tetszik innen távolról.

– Már gondoskodtam róla – feleli Jack mosolyogva, miközben az egyik pincér máris elénk tesz egy palack pezsgőt, kipukkantja a kupakját, és önt belőle kettőnknek. – Emlékszem, azt mondta a repülőn, a tökéletes randi azzal kezdődik az ön számára, hogy mintegy varázsütésre egy palack pezsgő jelenik meg az asztalon.

– Ó – mondom, elfojtva csalódásomat. – Ümmm... igen!

Valóban ezt mondtam.

– Egészségére! – mondja Jack, és poharát az enyémhez koccantja.

– Egészségére! – kortyolok bele a pezsgőbe.

Tényleg isteni. Száraz és nagyon finom.

Azért mégiscsak izgat, milyen lehet az a dinnyés ital!

Elég legyen! A pezsgő tökéletes. Jacknek igaza van, így kell elkezdeni egy randit.

– Először hatévesen ittam pezsgőt... – kezdenék bele az elbeszélésembe.

– Sue néninél – folytatja mosolyogva Jack. – Minden ruháját levette, és sorra a medencébe szórta őket.

– Tényleg – cövekelnek le a gondolataim. – Eszerint ezt is elmondtam már?

Egy ilyen szakállas történettel nem untatom akkor. A pezsgőt kortyolgatom, és megpróbálok más témát előkotorni agyam mélyéről. Valamit, amiről nem tud máris. Kérdés, találok-e olyat?

– Különleges fogást választottam Önnek, amit remélem, kedvelni fog – mondja Jack mosolyogva. – Mindent előre elkészítettek, kizárólag az Ön számára.

– Hú! – mondom döbbenten. – Milyen... kedves Öntől.

Egy kizárólag az én részemre elkészített fogás! Hűha! Hihetetlen!

Leszámítva... hogy az étel kiválasztása az öröm fele az éttermi vacsoráknál, legalábbis én általában nagyon élvezem.

Jól van, nem számít. Ettől még minden a legnagyobb rendben. Vagy nem?

Oké, kezdjünk el valamiről beszélgetni.

– És mit csinál szabadidejében? – kérdem, mire Jack vállat von.

– Ezt-azt. Baseballt nézek a tévében, a kocsijaimat javítom...

– Egész gyűjteménye van régi autókból! Ez igazán szép. Hú! Én igazán... ümm...

– Maga gyűlöli őket – mosolyodik el. – Emlékszem.

Az áldóját! Reméltem, hogy elfelejti, de nem.

– Nem magukat a kocsikat utálom – vágom rá sietve. – Hanem azokat, akik... akik...

A francba! Ezt valahogy nem a legjobb helyen mondom. Gyorsan belekortyolok a pezsgőbe, ami azonban cigányútra megy, és én köhögni kezdek. Istenem, uram, valósággal köpködök. A szemem is könnybe lábadt.

A teremben vacsorázó hat másik vendég egy emberként lesi minden mozdulatomat.

– Jól van? – kérdi Jack ijedten. – Igyon egy kis vizet! Szereti az Eviant, ha nem csalódom.

– Izé... igen. Köszönöm.

Ördög és pokol! Tetszik vagy se, egyre inkább Jemimának adok igazat. Mennyivel jobban hangzott volna, ha azt mondhatom ragyogva: „Ó, rajongok a régi kocsikért!"

Mit tegyünk, most már ne izgassuk magunkat.

Miközben a vizet kortyolgatom, egy tál töltött paprikát tesznek elém.

– Hűha! – mondom örvendezve. – Imádom a töltött paprikát!

– Igen, emlékszem – mondja Jack, aki szemlátomást büszke magára. – Azt mondta a repülőn, hogy kedvenc étele a töltött paprika.

– Tényleg ezt mondtam? – meredek rá meglepetten.

Az anyját! Nem is emlékszem. Ami azt illeti, tényleg kedvelem a töltött paprikát, mindazonáltal mondhattam volna...

– Mire én felhívtam a vendéglőt, és megkértem őket, hogy készítsék el csak a maga kedvéért. Jómagam nem ehetek paprikát – teszi hozzá Jack, miközben egy tál fésűkagyló jelenik

meg előtte az asztalon -, különben csatlakoznék magához.

A tányérja felé pislogok. Hú, ez a fésűkagyló roppant ínycsiklandónak tűnik. Imádom a fésűkagylót!

– Jó étvágyat! – mondja vidáman Jack.

– Izé... igen! Jó étvágyat.

Belekóstolok a töltött paprikába. Tényleg finom. És milyen kedves volt tőle, hogy erre is emlékezett!

Ennek ellenére nem veszem le a szemem a fésűkagylóról. Elég ránéznem, és máris csorog a nyálam. És az a zöld mártás! Lefogadom, hogy rendkívül ízletes...

– Kér egy falatot? – kérdi Jack, követve a pillantásom irányát.

– Nem! – rezzenek össze. – Nem, köszönöm. Ez a paprika... egyszerűen... tökéletes! – mosolygok rá, és újabb falatot helyezek a villámra.

Jack most hirtelen a zsebéhez kap.

– A mobilom – mondja. – Ugye, nem haragszik, Emma, ha fogadom ezt a hívást? Lehet, hogy fontos.

– Persze, telefonáljon csak! – mondom.

Mikor elmegy, nem tudok ellenállni a csábításnak, átnyúlok a tányérjára, és a villámra szúrom az egyik kagylót. Behunyt szemmel harapok bele, s hagyom, hogy a csodás ízek elárasszák az ízlelőbimbóimat. Ez mennyei! A legjobb kaja, amit életemben kóstoltam. Épp azon gógyizom, észrevenné-e Jack, ha egy másik falatot is magamévá tennék. Mondjuk, kissé arrébb tolom a tányérján a maradékot. Hirtelen gin-bűz üti meg az orromat. Az arany kabátkás nő hajol a fülemhez.

– Mondd el gyorsan, mi folyik itt! – suttogja.

– Mi csak... vacsorázunk.

– Azt látom! – mondja türelmetlenül. – De mi lesz Jeremyvel? Tud ő erről?

Ó, egek!

– Ide hallgasson – felelem gyámoltalanul. – Nem az vagyok, akinek gondol...

– Azt veszem észre! Soha nem gondoltam, hogy ez is benned lakozik – ragadja meg a nőci a karomat. – Nos, annál jobb. Érezd jól magad, ez a tanácsom! Látom, levetted a jegygyűrűdet – teszi hozzá, a bal kezemre pillantva. – Okos kislány!... Hoppá, már jön is a lovagod! Akkor én megyek!

Ismét eltántorog, miközben Jack visszaül a helyére, én pedig félig még kuncogva előrehajolok. Ez tetszeni fog neki.

– Képzelje, mi történt! – mondom. – Van egy Jeremy nevű férjem! És egy barátnőm, aki az imént közölte ezt velem. Mit gondol? Jeremy is félrelép?

Csönd lesz. Jack feszült arckifejezéssel pillant fel.

– Bocsánat, nem egészen értem – mondja.

Egyetlen szavamat sem hallotta.

Nem tudom újra végigmondani az egészet, olyan ostobán hangzik. Mostanra magamat is ostobának érzem.

– Semmi fontos – motyogom, és kikényszerítek egy mosolyt.

Újabb szünet következik, én meg kétségbeesetten keresgélek téma után.

– Szóval, be kell vallanom valamit... – mutatok a tányérjára. – Elcsórtam az egyik fésűkagylót.

Várom, hogy meglepetést, netalán haragot színleljen. Vagy bármit.

– Semmi gond – feleli szórakozottan, és szótlanul a szájába hányja, ami a tányérján maradt.

Nem értem. Mi történt? Hová lett a korábbi jó hangulat? Jack-et teljesen kicserélték.

Mire befejezzük a tárkonyos csirkét hasábburgonyával és borsmustáros salátával, merev leszek, mint aki karót nyelt. Ez a randi egy katasztrófa. Teljes katasztrófa! A magam részéről mindent elkövettem, hogy csevegéssel, tréfákkal és jókedvvel megmentsem az estét. Jack azonban lebonyolított két újabb hívást, s a közbeeső időben komoran és szórakozottan merengett, mintha – az igazat megvallva – ott se lennék.

A sírás határán állok a csalódástól. Nem értem az egészet. Olyan jól kezdődött. Olyan klasszul megértettük egymást. Mi romlott el?

– Megyek, felfrissítem magam – mondom, mikor elveszik előlünk a főfogás tányérjait.

Jack azonban egyszerűen csak rábiccent.

A Hölgyek részlege inkább palotaterem, mint klotyó arany tükrökkel, plüss székekkel és egy egyenruhás nőcivel, aki törülközőt ad az embernek. Egy pillanatra tétovázom, felhívjam-e az orra előtt Lissyt. Bizonyára látott már ilyet, döntöm el aztán a kérdést.

– Szia – szólok bele a kagylóba, mikor Lissy felveszi a telefont. – Én vagyok az.

– Emma! Na, hogy megy a randi?

– Borzasztóan – felelem gyászosan.

– Miért, mi történt? – kérdi rémülten. – Mi lehet benne a borzasztó?

– Ez életem legcikibb találkája – mondom és lerogyok egy székre. – Pedig olyan klasszul kezdődött. Nevetgéltünk, viccelődtünk. Az étterem is bámulatos, ő meg a kedvenceimet rendelte...

Nagyot nyelek. Most, hogy az egészet végigmondom, tökéletesnek tűnik minden.

– Jól hangzik – mondja Lissy is meglepve. – Hogy lehet akkor...

– Aztán kapott egy hívást – törlöm meg az orromat. – Azóta alig szól hozzám. El-eltűnik egy-egy újabb telefonra, engem magamra hagy, és amikor visszatér, a beszélgetés mindegyre megfeneklik, mert szemlátomást egészen máshol jár az esze.

– Talán aggasztja valami, de nem akar megterhelni vele – véli Lissy rövid hallgatás után.

– Ez igaz – mondom lassan. – Tényleg baromira zaklatottnak látszik.

– Talán valami szörnyűség történt, de nem akarja tönkretenni a hangulatot. Beszélgess csak vele továbbra is. Oszd meg vele a gondjait!

– Jó – mondom, és máris jobb a kedvem. – Rendben, megpróbálom. Kösz, Lissy!

Valamivel derűsebben térek vissza az asztalunkhoz. Előtűnik a semmiből egy pincér, hogy alám tolja a széket. Miközben leülök, a tőlem telhető legmelegebb, legegyütt érzőbb pillantással nézek a partneremre.

– Minden rendben, Jack?

– Ezt miért kérdi? – vonja össze a szemöldökét.

– Mert folyvást eltűnik. Nem tudom, nincs-e valami... amiről beszélni szeretne.

– Semmi baj – ráz le kurtán. – Köszönöm.

A hangjából érződik, hogy „lezárta a témát", én azonban nem adom fel olyan könnyen.

– Rossz híreket kapott?

– Nem.

– Valami... üzleti ügy? – erősködöm. – Vagy... esetleg... személyes...

Jack felnéz, arcán a harag váratlan hullámával.

– Amint mondtam, semmi bajom. Elég legyen ennyi!

Nagyszerű. Jó, ha tudom a helyemet, nemdebár?

– Kérnek desszertet? – szakít félbe egy pincér hangja, én pedig elgyötörten rámosolygok.

– A magam részéről nem kérek.

Elegem van ebből az estéből! Essünk túl rajta, és hadd menjek haza.

– Nagyon helyes – mosolyog rám a pincér. – Kávét?

– Igenis kér desszertet – szól oda Jack a fejem felett.

Hogyhogy? Mit nem mer mondani? A pincér habozva néz rám.

– Nem, nem kérek! – mondom határozottan.

– Ugyan már, Emma – mondja Jack a régi meleg, incselkedő hangján. – Előttem nem kell tettetnie! A repülőn mondta, hogy mindig ez a válasza. Azt feleli, nem kér desszertet, mikor pedig majd meghal érte.

– Nos ezúttal tényleg nem kérek!

– Pedig kizárólag Önnek készítették – hajol előre Jack. – Häagen-Dazs puding tojáshabbal a tetején, köretnek Baileys-mártással...

Hirtelen úgy érzem, elegem lett az atyáskodásból. Honnan tudja, hogy mi kell nekem és mi nem? Meglehet, épp gyümölcsre támadt kedvem. Vagy nem kívánok édességet. Semmit sem tud rólam. Az égvilágon semmit.

– Nem vagyok éhes – tolom hátra a székem.

– Emma, ismerem magát. Valójában nagyon is kívánja...

– Nem, nem ismer! – tör ki belőlem a haragom, mielőtt megfékezhetném. – Jack, maga mindössze néhány tényt tud rólam. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ismer is!

– Hogyan? – mered rám értetlenül.

– Ha ismerne – folytatom remegő hangon -, rájött volna, hogy szeretem, ha egy éttermi vacsoránál a partnerem odafigyel arra, amit mondok. Ha tisztelettel bánik velem, és nem hallgattat el, mikor csupán társalogni próbálok...

Jack megrökönyödve mered rám.

– Emma, minden rendben?

– Nem, semmi nincs rendben! Maga gyakorlatilag fütyült rám egész este.

– Nincs igaza.

– Sajnos igen. Maga oda se figyel. Amióta csak megszólalt a mobilja...

– Ide hallgasson! – dörgöli meg Jack az arcát. – E pillanatban történik egy és más az életemben, ami igen-igen fontos...

– Csodás. Akkor hadd menjen minden tovább nélkülem.

Könnyek gyűlnek a szemembe, miközben felállok, és a táskámért nyúlok. Annyira szerettem volna, ha ez az este tökéletesre sikerül. Olyan sokat vártam ettől. Nehéz elhinnem, hogy minden oda.

– Helyes! Mondd csak meg neki a magadét! – szól át biztatóan az arany kabátkás nőci a terem túlfeléről. – Tudja, ennek a lánynak férje van, nagyszerű ember! – kiáltja oda Jacknek. – Nincs szüksége magára!

– Köszönöm a vacsorát – mondom, az abroszra sütve a szemem, miközben az egyik pincér mintegy varázsütésre megjelenik az oldalamon, karján a kabátommal.

– Emma – kászálódik fel Jack hitetlenkedve. – Nem mehet el így.

– Pedig elmegyek.

– Adjon még egy esélyt! Kérem! Maradjon, és igyunk meg egy kávét! Megígérem, hogy beszélgetni fogok...

– Nem kérek kávét – mondom, miközben a pincér felsegíti a kabátom.

– Akkor mentateát. Csokoládét! Rendeltem magának egy doboz Godiva szarvasgombát... – annyira lefegyverező a hangja, hogy kis híján megingok.

Imádom a Godiva szarvasgombát. De nem, nem lehet. Már döntöttem.

– Sajnálom, elmegyek – nyelek egyet. – Nagyon szépen köszönök mindent – szólok oda a pincérnek. – Honnan tudta, hogy a kabátomat akarom?

– Az a dolgunk, hogy kitaláljuk a vendég minden kívánságát – feleli ő tapintatosan.

– Látja? – szólok oda Jacknek. – Ők ismernek engem.

Egy pillanatig némán nézzük egymást.

– Rendben – mondja Jack végül, és lemondóan vállat von. – Rendben. Daniel majd hazaviszi. Kint vár ránk a kocsiban.

– Nem a maga kocsijában megyek haza! – mondom rémülten. – Magam is hazatalálok. Köszönöm.

– Emma, ne butáskodjon!

– Viszontlátásra! És mindent nagyon köszönök – fordulok ismét a pincér felé. – Önök rendkívül figyelmesen és kedvesen bántak velem.

Az étteremből kisietve veszem észre, hogy időközben esni kezdett. Esernyőt pedig nem hoztam.

Nos, akkor is hazamegyek. Megindulok a csúszós, nedves járdán. Az esőcseppek elkeverednek hulló könnyeimmel. Fogalmam sincs, hol járok. Azt sem tudom, hol a legközelebbi metróállomás vagy a...

Álljon meg a menet! Itt egy buszmegálló. Megnézem a járatok számait, és látom, hogy az egyik kivisz Islingtonba.

Jó, akkor ezzel a busszal hazamegyek. Otthon aztán megiszom egy csésze forró csokoládét. Meg talán kicsit fagyizom is a tévé előtt.

Letelepszem a fedett buszmegálló ülésére, és hálát adok Istennek, hogy a hajam nem ázik meg jobban. Az autóhirdetésekre meredek üveges szemmel. Közben azon jár az eszem, milyen íze lehetett a Häagen-Dazs pudingnak, s a bevonat fehér tojáshab volt-e vagy az az isteni karamellás fajta, amely szinte elolvad a szájban, mikor jókora ezüstszínű kocsi áll meg berregve a járda mellett.

Nem hiszek a szememnek.

– Kérem, engedje meg, hogy hazavigyem! – kászálódik ki Jack.

– Nem – mondom, anélkül, hogy elfordítanám a fejem.

– Nem maradhat itt az esőben!

– Dehogynem. Néhányan közülünk a való világban élnek, tudja.

Elfordulok, és elmerülök egy AIDS-poszter szemlélésében. A következő pillanatban Jack már a buszmegállóban áll. Leül a mellettem lévő ülésre, s egy ideig mindketten hallgatunk.

– Tudom, hogy ma este borzasztóan rossz társaságot szolgáltattam – mondja végül. – Ne haragudjon! És ne haragudjon, hogy semmit sem mondhatok a dologról. Kissé bonyolult... az életem. Akad olyan része, ami roppant kényes. Meg tudja ezt érteni?

Nem, készülök mondani. Nem értem meg, amikor én meg minden apróságot elmondtam magamról.

– Nagyjából – vonok vállat.

Az eső még jobban nekieredt, s vadul veri a megálló fedelét. Mi több... Jemima ezüst szandáljába is bekúszik. Egek, remélem, nem marad foltos.

– Sajnálom, hogy csalódást okoztam ma este – mondja Jack, felemelve a hangját, hogy jobban halljam a forgalomban.

– Nem okozott csalódást – mondom, és most érzem csak igazán nyomorultul magam. – Csak... éppen olyat sokat reméltem ettől a mai estétől! Meg szerettem volna ismerni egy kissé... szerettem volna, ha jól érezzük magunkat, együtt nevetgélünk... különben is, rózsaszín koktélt ittam volna szívesen, nem pezsgőt...

A francba! Hát nem kicsúszott ez is, mielőtt féket tehettem volna a nyelvemre?

– De hát... de hát maga szereti a pezsgőt! – képed el most Jack. – Maga mondta, hogy a tökéletes randi az ön számára pezsgővel kezdődik.

– Na igen – mondom, és kerülöm a tekintetét. – Csak akkor még nem tudtam a rózsaszín koktélról, nem igaz?

Jack hátraveti a fejét, úgy kacag.

- Meggyőző érv. Roppant meggyőző. Én pedig nem adtam önnek választási lehetőséget, ugye? – rázza meg a fejét sajnálkozva. – Valószínűleg azt gondolta rólam: a pokolba ezzel a fickóval, hát nem tudja kitalálni, hogy rózsaszínű koktélra vágyom?

- Nem! – vágom rá azonnal, közben azonban bíborpirosra válik az arcom.

Jack olyan mókásan néz rám, hogy a legszívesebben megölelném.

– Ó, Emma, ne haragudjon! – rázza meg újra a fejét. – Én is meg szerettem volna ismerni, és jót mulatni együtt. Úgy tűnik, mindketten ugyanazt akartuk. És az én hibám, hogy nem sikerült.

– Nem a maga hibája – dünnyögöm esetlenül.

– Nem így terveztem – néz rám komolyan. – Ad még egy esélyt?

Nagy emeletes busz fordul be a sarkon. Mindketten felnézünk.

– Mennem kell – állok fel. – Itt a buszom.

– Emma, ne szamárkodjon! Jöjjön, elviszem kocsival!

– Nem, busszal megyek!

Az automata ajtó kinyílik, és én fellépek a buszra. Felmutatom a sofőrnek a bérletemet, mire ő biccent.

– Komolyan ezzel akar menni? – mondja Jack, és mögém lép. Gyanakodva kémleli az utasok vegyes gyülekezetét. – Biztonságos ez?

– Úgy beszél, mint a nagyapám! Persze, hogy az. Egészen az utcám végéig elvisz.

– Igyekezzünk! – szól oda a sofőr türelmetlenül Jacknek. – Ha nincs elég pénze, szálljon le!

– Van nálam American Express kártya – mondja Jack, és beletűr a zsebébe.

– Nem fizethet a buszon American Expresszel! – mondom a szemem forgatva. – Hát semmit sem tud? Különben is – nézek néhány pillanatig a bérletemre. – Azt hiszem, szívesebben maradnék egyedül, ha nem haragszik.

– Értem – mondja Jack megváltozott hangon. – Akkor azt hiszem, jobb, ha leszállok – szól oda a sofőrnek. Aztán rám néz. – Még nem válaszolt a kérdésemre? Megpróbáljuk újra? Holnap este. Ezúttal minden úgy lesz, ahogyan maga akarja. Maga lesz a góré.

– Oké – vonok vállat úgy, hogy az lehetőleg semmire se kötelezzen, de amint találkozik a pillantásunk, akaratlanul magam is elmosolyodom.

– Akkor nyolckor?

– Nyolckor. És kocsi nélkül jöjjön – teszem hozzá határozottan. – Most majd én viszem el mindenhová.

– Nagyszerű! Már alig várom. Jó éjt, Emma!

– Jó éjt.

Miközben lefelé kászálódik, felmászom az emeletre. Az első ülésre telepszem, ahogy gyerekkoromban is, s kibámulok a sötét, esős londoni éjszakába. Ha elég sokáig meredek a semmibe, az utcai lámpák elhomályosodnak, és olyan lesz az egész, mint egy kaleidoszkóp. Mint Tündérország.

Agyamban szüntelenül peregnek az este képei: az aranykabátkás nőci; a rózsaszínű koktél; Jack arca, amikor kijelentettem, hogy elmegyek; a pincér, amint a kabátomat hozza; Jack kocsija a buszmegállóban... Nem is tudom, mit gondoljak minderről. Csak ülök ott, és kibámulok az ablakon, miközben ismerős, vigasztaló hangok neszeznek körülöttem. A motor régimódias berregése. A nyíló-csukódó ajtók surrogása.

A leszállásjelző csengő éles csörrenése. A lépcsőn fel-le lépkedő lábak csosszanása.

Érzem, mint fordul be a busz a sarkokon, de alig vagyok tudatában annak, hol járunk. Egy idő után ismerős helyek tűnnek fel előttem. Ráébredek, hogy közeledünk az utcánkhoz. Felszedelőzködöm, a táskámért nyúlok, és a lépcsőhöz totyogok.

A busz hirtelen éles kanyarral balra fordul, s én ijedtemben megragadom az egyik ülés karfáját, hogy el ne vágódjam. Miért fordultunk be balra? Kikémlelek az ablakon, arra gondolva, bizonyára eltévesztettem az utcát, és most kutyagolhatok. Nem hiszek a szememnek.

Csak nem a...

Ez nem lehet igaz...

Pedig az. Értetlenül pislogok ki az ablakon. A busz a mi kis utcánkban zötykölődik.

Most pedig megáll a házunk előtt.

Sietve lépkedek lefelé a lépcsőn, csaknem eltöröm a bokámat, és a sofőrre pislogok.

– Ellerwood Road 4l-es szám – mondja karját lengetve.

Nem, ez nem történhet meg velem!

Rémülten nézek körül, néhány ittas tini bámul vissza rám üres tekintettel.

– Mi folyik itt? – nézek a sofőrre. – Fizetett magának?

– Ötszáz fontot – feleli, és rám kacsint. – Bárki is ez a fickó, kicsim, én ugyan nem dobnám!

– Kösz – mondom kábán. – Úgy értem, kösz a fuvart.

Lekecmergek a buszról, mintha csak álmomban járnék, és megindulok a bejárati ajtó felé. Lissy azonban már nyitja is.

– Egy busz? – pislog ki értetlenül. – Mit keres ez itt?

– Az én buszom – mondom. – Hazahozott.

Búcsút intek a sofőrnek, aki visszaint, és a busz beleveszik az éjszakába.

– Ez hihetetlen! – mondja Lissy lassan, a busz után kémlelve, majd felém fordul. – Szóval... mégiscsak jóra fordult a végén?

– Igen – mondom. – Igen... minden rendben.

14.

Oké. Nem szabad elmondanom senkinek, de senkinek. Egy lélek nem tudhatja meg, hogy tegnap Jack Harperrel randiztam.

Nem mintha tervbe vettem volna, hogy továbbadom ezt a titkot. De amikor másnap beérkezem a munkahelyemre, szinte rettegek, hogy akaratom ellenére valahogyan kikottyantom.

Vagy valaki magától rájön. Szerintem az arcomról is ez sugárzik. Vagy a ruháimról. A járásomról. Az az érzésem, mintha minden mozdulatom azt kiáltaná a világba: „Hé, találjátok ki, kivel voltam tegnap este?"

– Szia – köszönt Caroline, miközben kávét készítek magamnak. – Hogy vagy?

– Kösz jól! – mondom, s bűntudatosan összerezzenek. – Csöndes estém volt tegnap. Igazán... csöndes! Megnéztünk három videót a lakótársammal: a Micsoda nőt, a Sztárom a páromat meg a Négy esküvő és egy temetést. Csak mi ketten. Senki más.

– Szép! – mondja Caroline elképedve.

Jaj, istenem! Elvesztem! Így buknak le a bűnözők is; túl sok részletet találnak ki, amelyekbe azután belegabalyodnak.

Helyes, ezentúl ki sem nyitom a számat. Kizárólag egyszavas válaszokra szorítkozom.

– Szia – köszönt Artemis, miközben letelepszem az íróasztalomhoz.

– Szia – mondom, s kényszerítem magam, hogy mindössze ennyit mondjak.

Még azt sem mesélem el, milyen fajta pizzát rendelt Lissy, noha egész történetet ötöltem ki, hogyan szállított ki a pizzéria zöldpaprikás feltétet a pepperonis helyett. Ez volt ám a keveredés, hahaha!

Ma reggel kartotékokat kellene rendeznem, ehelyett egy cetlire firkálom a randi lehetséges helyszíneinek listáját.

1. Pub. Túl uncsi.

2. Mozi. Nem. Túl sokat ülnénk egy helyben, és közben nem szólnánk egymáshoz.

3. Kori. Gőzöm sincs, miért jutott ez eszembe, mivel nem tudok korcsolyázni. Csak tetszett a Nagy csobbanásban.

4.

Egek, kifogytam az ötletekből. Gáz. Üres tekintettel meredek a cetlire, miközben fél füllel a köröttem duruzsoló csevelyt hallgatom.

– ... tényleg valami titkos terven dolgozik, vagy ez csupán pletyka?

– ... a jelek szerint új irányba viszi el a vállalatot, de senki nem tudja, pontosan miben is áll ez...

– ...ki a fene ez a Sven? Úgy értem, mi a szerepe?

– Jack kísérője, nemdebár – jegyzi meg Amy, aki a pénzügyön dolgozik, de mivel bele van esve Nickbe, különféle kifogásokkal mindegyre nálunk lábatlankodik. – Egyszerű, Jack szeretője.

– Hogyan? – húzom ki magam váratlanul, az asztalra vágva a ceruzámat.

Szerencsére a többieket túlságosan is elfoglalja a pletykálkodás ahhoz, hogy bármit is észrevegyenek.

Jack meleg? Meleg?

Akkor ezért nem adott búcsú puszit. Csak a barátjának akar. Majd bemutat Svennek, nekem pedig jó képet kell vágnom a dologhoz, mint aki mindent tud, és mindenbe belemegy...

– Jack Harper tényleg meleg volna? – álmélkodik Caroline.

– Csak én gondoltam – von vállat Amy. – Miért, nem annak látszik?

– Nem igazán – fintorodik el Caroline. – Ahhoz nem elég ápolt.

– Szerintem nem látszik melegnek! – szólok közbe a lehető legkönnyedebb hangnemben, mint akit csak távolról érdekel a téma.

– Nem, nem meleg – avatkozik közbe Artemis sokat tudóan. – Még régebben olvastam róla egy méltatást a Newsweekben, akkor épp az Origin Software női vezérizgatójával járt. Korábban pedig a cikk szerint egy topmodell volt a nője.

Hatalmas kő esik le a szívemről.

Tudtam, hogy nem meleg! Hiszen ez a napnál is világosabb!

Őszintén, ezeknek a süketeknek nincs jobb dolguk, minthogy ostoba, végtelen találgatásokba bocsátkozzanak olyan valakikről, akiket nem is ismernek?

– És per pillanat kivel fut Jack?

– Ki tudja?

– Igazán szexi, nem gondoljátok? – mondja Caroline kaján vigyorral. – Én szívesen járnék vele.

– Persze, szívesen vennéd a magánrepülőgépét, mi? – jegyzi meg Nick.

– Úgy tűnik, Pete Laidler halála óta nem volt senkije – vág közbe Artemis fensőbbségesen. – Nem hiszem ezért, hogy sok esélyed volna.

– Peched van, Caroline – nevet Nick.

Feszengve hallgatom ezt a beszédet. A legszívesebben kimennék a helyiségből, amíg folyik. Akkor azonban igazándiból magamra vonnám a figyelmet.

Egyetlen pillanatra elképzelem, mi történne, ha most felállnék, és azt mondanám: „Ami azt illeti, tegnap Jack Harperrel vacsoráztam." Néznének rám valamennyien, mint borjú az újkapura, valaki talán csodálkozva kérdezgetne, és...

Ugyan már. Még csak nem is hinnének nekem! Azt mondanák, képzelődöm.

– Szia, Connor – hallom meg Caroline hangját, ami félbe szakítja gondolataimat.

Connor? Kapom fel a fejem méltatlankodva. És íme, itt van ő. Vészesen közeledik az íróasztalomhoz, arcán sértődött komorsággal.

Mi a fenét keres itt?

Tudna rólam meg Jackről?

Vadul kalapálni kezd a szívem, s idegesen hátravetem a hajamat. Többször láttam már az épületben, de most először kerülünk szemtől szembe egymással a szakításunk óta.

– Szia – mondja.

– Szia – köszönök sután, majd hallgatás telepedik közénk.

Hirtelen felfedezem magam előtt a lehetséges randi-helyszínek listáját. A francba! A tőlem telhető legnagyobb közömbösséggel összegyűröm a papírost, és a szemétkosárba hajítom.

A Svenről és Jackről szóló pletyka egy szempillantás alatt elhal. Tudom, hogy mindenki minket les, még ha látszólag egyebekkel foglalják is el magukat. Olyan ez, mint valami céges szappanopera.

Tudom, kinek a szerepe jutott rám. Én vagyok a szívtelen szuka, aki minden ok nélkül dobta kedves, csupa szív pasiját.

Istenem! A helyzet az, hogy tényleg mardos a bűntudat. Valahányszor meglátom Connort vagy csak rá gondolok, összeszorul a szívem. Mégis, muszáj a sértett méltóság kifejezésével járni-kelnie a világban? Te engem halálosan megsebeztél, én azonban, amilyen nagylelkű vagyok, megbocsátok neked – mondja ez az arc.

Szinte érzem, mint csappan meg a bűntudatom, s adja át helyét a növekvő ingerültségnek.

– Csak azért jöttem – mondja végül Connor -, mert együtt jegyeztettem be magunkat a családi napon csaposnak. Akkor még persze nem gondoltam, hogy... – csuklik el a hangja, most még megbántottabbnak tűnik, mint máskor. – Amúgy meg miért ne csinálnánk végig együtt, ha te nem bánod.

Nem én vagyok az, aki a szemébe vágja, hogy egy félórát sem bír ki mellette.

– Nem bánom – mondom.

– Rendben.

– Rendben.

Újabb feszélyezett szünet.

– Mellesleg megtaláltam a kék ingedet – mondom kis vállrándítással. – Majd behozom.

– Kösz, azt hiszem, nálam is van néhány holmid...

– Hé – jön felénk Nick kárörvendőn csillogó szemmel, arcán okvetetlenkedő mosollyal. – Láttalak tegnap valakivel.

Hatalmasat dobban a szívem. A francba! Oké. Oké. Nem rám néz, hanem Connorra.

Ki a csudával volt együtt Connor?

– Csak egy barát – feleli ő mereven.

– Biztos vagy benne? – folytatja Nick. – Kissé barátibbnak látszottál a kelleténél.

– Fogd be a szádat, Nick! – mondja Connor fájdalmas ábrázattal. – Még túl korai volna... a továbblépésre gondolni. Nem igaz, Emma?

– Izé... igen – nyelek nagyokat. – Határozottan. Nagyon igazad van.

Egek ura!

Különben meg kit érdekel. Nem fogom izgatni magam Connor miatt. Van nekem min gondolkodnom! Istennek hála a nap végére meg is találom a tökéletes helyszínt. Valójában azon csodálkozom, hogy korábban nem jutott eszembe! Van ugyan egy parányi bökkenő... de azt könnyedén megoldom.

Szó mi szó, mindössze félórámba kerül, hogy meggyőzzem Lissyt, nem kell szó szerint értenie a kulcs átruházási tilalmát. Végül előkotorja a retiküljéből, és aggódva átnyújtja nekem.

– El ne veszítsd!

– Nem fogom! Kösz, Lissy – ölelem meg hálásan. – Ha engem választanak be valami előkelő klubba, majd viszonozni fogom a szívességet.

– Ugye, emlékszel a jelszóra?

– Igen. Alexander.

– Hová készülsz? – lép a szobámba Jemima utcára öltözve. Bíráló tekintetet vet rám. – Csini ez a top. Honnan való?

– Az Oxfam áruházból. Úgy értem, a Whistles butikból.

Úgy döntöttem, hogy ma estére semmit sem kölcsönzök ki Jemimától. Saját cuccaimat viselem, és ha Jacknek nem tetszik, hát lelke rajta.

– Csak megkérdem – szűkül össze Jemima szeme -, ugye, nem jártatok tegnap este a szobámban?

– Nem – feleli Lissy ártatlan képpel. – Miért, van valami nyoma?

Jemima hajnali háromkor jött haza, de addigra már mindent a helyére bűvészkedtünk, még a szigetelőszalagokat is. Roppant elővigyázatosan jártunk el.

– Nem – ismeri el Jemima vonakodva. – Minden a helyén volt. Mégis valahogy az az érzésem, mintha járt volna valaki a szobámban.

– Nyitva hagytad az ablakot? – kérdi Lissy. – Mert nemrég olvastam egy cikket, hogyan küldenek majmokat idegen lakásokba, hogy lopjanak.

– Majmokat? – mered rá Jemima elképedve.

– Bizony. A tolvajok képezik ki őket erre.

Jemima zavartan néz egyikünkről a másikunkra, nehezemre esik, hogy komoly képet vágjak.

– Különben pedig, talán érdekel, hogy tévedtél Jackkel kapcsolatban – mondom gyorsan, hogy témát váltsak. – Ma este újra találkozunk. Egyáltalán nem volt rossz randi a tegnapi!

Azt az apróságot már meg sem említem, hogy hajba kaptunk, és a buszmegállóhoz rohant utánam. A lényeg úgyis az, hogy újra randizunk.

– Nem, nem tévedtem – mondja Jemima. – Várd ki a végét! Rosszat sejtek.

Vágok egy fintort a háta mögött, ahogy elmegy, és megkezdem a műszempilla felhelyezését.

– Hány óra? – kérdem homlokom ráncolva, miközben egy darabkát a szemhéjamra ragasztok.

– Tíz perc múlva nyolc – mondja Lissy. – Hogy mentek oda?

– Taxival.

Hirtelen megszólal a kapucsengő, mire mindketten felkapjuk a fejünket.

– Kissé korán van még. Furcsa – jegyzi meg Lissy.

– Nem lehet ő!

A nappaliba sietünk. Lissy ér előbb az ablakhoz.

– Egek! – kiáltja, lepillantva az utcára. – Connor az.

– Connor? – meredek rá rémülten. – Connor itt?

– Egy dobozt hozott. Felengedjem?

– Nem. Tegyünk úgy, mint ha nem lennénk idehaza!

– Késő – mondja Lissy fintorogva. – Bocs, de meglátott.

Újra megszólal a kapucsengő, és mi tanácstalanul nézünk össze.

– Oké – mondom végül. – Lemegyek.

A fészkes fenébe is!

Leszaladok a földszintre, és lihegve ajtót nyitok. A küszöbön farkasszemet nézek Connorral, akinek arcán ugyanaz a vértanú-kifejezés ül, mint a munkahelyen.

– Szia – mondja. – Itt vannak azok a holmik, amikről beszéltem. Gondoltam, szükséged lehet rájuk.

– Izé... kösz – mondom, s elveszem tőle a dobozt, amelynek tartalma egy L'Oréal sampon meg egy pulcsi, amit életemben nem láttam. – Még nem szedtem össze a dolgaidat. Majd elviszem a munkahelyre, jó?

A lépcsőre huppantom a dobozt, és már fordítok is hátat, nehogy Connor behívassa magát.

– Semmi gond – mondja, és nagyot sóhajt. – Emma... arra gondoltam, felhasználhatnánk ezt a lehetőséget arra, hogy beszéljünk. Talán megihatnánk egy italt, vagy akár meg is vacsorázhatnánk.

– Csodás – mondom sugárzó arccal. – Igazán. Az igazat megvallva azonban nem ez a legmegfelelőbb időpont.

– Miért, elmész valahová? – nyúlik meg Connor arca.

– Ümm... igen. Lissyvel – pillantok lopva az órámra. Hat perc múlva nyolc. – Nos, viszlát. Tudod, majd a munkahelyen.

– Miért vagy olyan ideges? – mered rám Connor.

– Nem vagyok ideges! – mondom, és közönyösen, mintha időmilliomos lennék, az ajtófélfának vetem a hátam.

– Mi a gond? – szűkül össze gyanakvón Connor szeme, s hátam mögött a folyosót fürkészi. – Mi folyik itt?

– Connor – lapogatom meg a karját megnyugtatóan. – Az égvilágon semmi. Hidd el nekem! Képzelődsz.

Ebben a pillanatban Lissy jelenik meg hátam mögött az ajtóban.

– Ümm... Emma... sürgős telefonod van – mondja mesterkélt hangon. – Gyere azonnal!... Á, szia, Connor!

– Le akartok rázni! – néz Connor egyikünkről a másikunkra hitetlenkedve.

– Ugyan már, hová gondolsz! – mondja Lissy, és vérvörösre pirul.

– Várj egy percet! – mondja Connor hirtelen, s a szerelésemet méregeti. – Várjunk csak! Ez hihetetlen... Csak nem randid van?

Ha most tagadni kezdek, bizonyára hosszas veszekedésnek nézünk elébe, lódul meg az agyam. Ha ellenben igazat mondok, talán hamar elhúzza a csíkot.

– Eltaláltad, randim van – mondom végül.

Szavaimat döbbent csend fogadja.

– Ezt nem hiszem el – morogja Connor, fejét rázva, és legnagyobb bánatomra súlyosan a kerítésre roskad.

Az órámra pillantok. Három perc múlva nyolc. A francba!

– Connor...

– Azt mondtad, nincs senkid! A szavadat adtad, Emma!

– Akkor még nem is volt! Most azonban... már van. És nemsokára értem jön... Connor, kérlek, ne akarj botrányt! – megragadom a karját, hogy talpra állítsam, csak hát megvan vagy hetvenhat kiló. – Kérlek, Connor! Ne tedd még fájdalmasabbá mindenki számára!

– Azt hiszem igazad van – áll fel végre. – Elmegyek.

A kapuhoz siet, háta meggörbed a vereség súlya alatt. Mardos a bűntudat, ugyanakkor alig várom, hogy eltűnjön végre. Legnagyobb rémületemre azonban visszafordul.

– Szóval akkor... ki az?

– Valaki... akit nem ismersz – mondom, s hátam mögött keresztbe vetem az ujjaimat. – Nézd, a közeljövőben majd együtt ebédelünk, és nagyot beszélgetünk. Ígérem.

– Oké – mondja Connor, és most még sértődöttebbnek tűnik, mint valaha. – Rendben. Fogtam az üzenetet.

Lélegzetvisszafojtva lesem, mint teszi be maga mögött a kaput, és indul meg lassan az utcán. Csak menj tovább... szépen... ne állj meg!

Épp a sarokra ér, amikor Jack ezüstszínű autója feltűnik az utca másik végében.

– Ó, uram, atyám! – sóhajtja Lissy.

– Jaj, ne! – huppanok le a kőkerítésre. – Lissy, ezt nem bírom idegekkel!

Minden tagomban reszketek. Innom kéne valamit. És még csak az egyik oldali műszempillát tettem fel, jövök rá hirtelen.

Az ezüstszínű kocsi behúz a házunk elé. A tegnapi egyenruhás sofőr száll ki belőle. Kinyitja az anyósülés ajtaját, ahonnan Jack lép elő.

– Helló! – mondja, és meglepetten pillant rám. – Elkéstem volna?

– Nem! Csak éppen.... ümm... elüldögéltem itt. Tudja, levegőztem egy kicsit – az utcára mutatok. Most először veszem észre, hogy egy pocakos pasi a kereket cseréli ki a lakókocsiján. – Amúgy meg – állok fel sietve -, még nem vagyok teljesen készen. Nem akar bejönni egy pillanatra?

– Miért ne – mondja Jack mosolyogva. – Kedves magától, hogy behív.

– És küldje el a kocsiját! – teszem hozzá. – Úgy beszéltük meg, hogy nem hozza magával!

– Arról sem volt szó, hogy a háza előtt fülel le engem – feleli Jack vigyorogva. – Oké, Daniel, ma estére ennyi – biccent a sofőr felé. – Mostantól ennek a hölgynek a kezeibe ajánlom magam.

– Hadd mutassam be Lissyt, a lakótársamat! – mondom, miközben a sofőr visszamászik a kocsiba. – Lissy, ez itt Jack!

– Helló! – rebegi Lissy félszeg mosollyal, mialatt kezet ráznak.

Miközben felmegyünk a lépcsőn, hirtelen ráébredek, milyen keskeny is, mennyire megkopott a fal krémszínű festéke, s hogy a szőnyeg káposztaszagú. Jack bizonyára valami fényes palotában lakik, márvány lépcsőházzal meg effélékkel.

Na és akkor? Nem lehet minden márványból. Talán borzasztó is lehet, jéghideg hodály, ahol minden lépés visszhangzik. Talán a kő könnyen töredezik...

– Emma, amíg készülődsz, adok egy pohárkával Jacknek – javasolja Lissy, majd mosolyogva hozzáteszi: – Kedves pasi!

– Kösz – mondom cinkos mosolyt villantva vissza rá.

A szobámba szaladok, és sietve a másik szememre is felragasztom a műszempillát. Néhány perc múlva halkan kopogtatnak az ajtómon.

– Bújj be! – mondom, mert azt hiszem, Lissy az, de Jack lép be, s egy pohár édes sherryt nyújt felém.

– Ó, kösz! – mondom hálásan. – Ez most nagyon jól jön.

– Inkább nem jönnék be – tétováz Jack udvariasan.

– Dehogynem, jöjjön csak! Foglaljon helyet!

Az ágyra mutatok, azt azonban elborítják a ruhák. Az öltözőasztalomon meg halomban állnak a bulvármagazinok. A fenébe is, rendet rakhattam volna egy kicsit.

– Majd állok – mondja Jack halvány mosollyal. Belekortyol a maga italába, ami whiskynek tűnik, és kíváncsian kémlel körbe a szobámban. – Úgy, szóval itt lakik. Ez a világa.

– Igen – pirulok el könnyedén, miközben kicsavarom az ajakfény kupakját. – Ugyan most jókora kupi van...

– Nagyon kellemes, nagyon otthonos.

Látom, amint szemügyre veszi azt a sarkot, amelybe a csukáimat hánytam, a lámpáról alácsüngő hal alakú feng shui díszt, a tükör oldalára aggatott nyakláncokat meg a ruhásszekrény ajtaján lógó új szoknyát.

– Rákkutatás? – kérdi értetlenül, a címkét betűzgetve. – Mit jelent ez...

– Egy butik – mondom kissé bosszúsan. – Használtruha kereskedés.

– Á – bólint tapintatosan, felfogva a helyzetet. – Milyen jópofa az ágytakarója – teszi hozzá mosolyogva.

– Ezt nem gondolja komolyan – vágom rá menten. – Kicsúfol vele.

Istenem, de kínos. Ki kellett volna cserélnem.

Jack e pillanatban hitetlenkedve vizsgálgatja az öltözőasztalka nyitott fiókját, amelyet teletömtem sminkszerekkel.

– Hányfajta rúzst használ?

– Hát... jó néhányat – zárom le sietve a témát.

Talán nem volt a legjobb ötlet beengednem ide Jacket, aki most felemeli és alaposan szemügyre veszi a Perfectil vitamin dobozát. Úgy értem, mi olyan érdekes a vitaminokban? Aztán Katie horgolt öve kerül sorra.

– Mi ez? Kígyó?

– Öv – mondom, megfeszítve az arcvonásaimat, miközben felteszem az egyik fülbevalómat. – Tudom, hogy borzasztó. Ki nem állhatom a horgolást!

Hol a másik fülbevaló? Hol a pokolban van?

Ahogy megfordulok, látom, hogy Jack lenyűgözve tanulmányozza az edzésprogramomat, amit januárban állítottam össze, miután karácsonykor teleettem magam Quality Street csokival.

– „Reggel hét óra – olvassa Jack hangosan. – Gyors kocogás a háztömb körül. Negyven fekvőtámasz. Ebédszünet: jógaóra. Este: Pilates gerincjavító torna videoszalagról. Hatvan fekvőtámasz." Ez már döfi! – kortyol bele a whiskyjébe. – Az egészet végigcsinálja?

– Hát... Nem éppen minden egyes pontját... Úgy értem, kissé túl sokat akartam egyszerre... tudja... izé... Különben meg ideje indulnunk – mondom, s megszórom magam parfümmel.

Idejekorán ki kell ebrudalnom innen, mielőtt felfedezne egy csomag Tampaxot, és arról faggatna, mi is az. A fenébe is! Miért érdekli annyira minden, ami velem kapcsolatos?

15.

Elindulunk a balzsamosan lágy estében. Könnyednek érzem magam, és tele vagyok várakozással. Ma teljesen más a hangulat, mint tegnap. Nincsenek ijesztő autók, sem puccos éttermek. Minden sokkal oldottabb, szórakoztatóbb.

– Szóval ez az este Emma stílusú lesz! – jegyzi meg Jack.

– Bizony! – mondom, s leintek egy taxit.

Megadom annak az útnak a nevét Clerkenwellben, ahonnan az én kis közöm leágazik.

– A taxit engedélyezi azért? – kérdi Jack kedvesen, miközben beszállunk. – Nem muszáj buszra várnunk?

– Igen, épp kegyes hangulatban talált – felelem tettetett szigorral.

– Mi lesz akkor? Eszünk? Iszunk? Táncolunk? – kérdi Jack, ahogy elindulunk az utcánkban.

– Várja ki a végét! – mosolygok rá. – Azt gondoltam, miért ne lehetne egy laza, spontán esténk.

– Azt hiszem, kissé túlterveztem magam – ismeri be Jack kis hallgatás után.

– Nem, igazán nagyon kedves volt magától! – vigasztalom. – Néha azonban túl nagy energiát fektet bizonyos dolgokba. Tudja, néha okosabb együtt úszni az árral, és azt tenni, amit a pillanat sugall.

– Igaza van – mosolyodik el Jack. – Nos, izgatottan várom, milyen együtt úszni az árral.

Miközben végigsuhanunk a Felső úton, büszke vagyok magamra. Elvégre is vérbeli londoni volnék vagy mi, aki ismeretlen zugokba kalauzolja el a vendégeit. Olyan rejtett kincseket ismertetek meg velük, amelyek nem szerepelnek az útikalauzok oldalain. Nem mintha Jack étterme nem lett volna bámulatos. Mégis mennyivel menőbb lesz ez a hely! Egy titkos klub! És ki tudja, akár még Madonna is ott lébecol ma este!

Vagy húsz perc múlva Clerkenwellbe érünk. Ragaszkodom ahhoz, hogy én fizessem a viteldíjat, majd végigvezetem Jack-et a kis közön.

– Roppant érdekes – néz körbe. – Nos, hová megyünk?

– Várjon csak! – felelem rejtélyesen.

Az ajtóhoz lépek, megnyomom a kapucsengőt, s növekvő izgalommal zsebemből előveszem Lissy kulcsát.

Most aztán elbűvölöm Jacket! Szeme-szája eláll a meglepetéstől!

– Ki az? – kérdi egy hang.

– Jó napot – szólok be a mikrofonba előkelő közönnyel. – Alexanderrel szeretnék beszélni, kérem.

– Kivel? – kérdi a hang.

– Alexanderrel – ismétlem meg bennfentes mosollyal. Látnivaló, nem adják ki egykönnyen magukat, előbb kétszer is leellenőriznek.

– Itt nem lakik semmiféle Alexander.

– Nem érti. A-le-xan-der – ismétlem meg lassan, tagoltan.

– Nem ismerek semmiféle Alexandert.

Meglehet, rossz ajtón csöngettem be, jut eszembe hirtelen. Úgy emlékeztem, hogy ez az, de lehet éppen a szomszédos is, amelynek fúvott üveg az eleje. Igen, mintha ismerősebb is lenne.

– Kis galiba támadt – mosolygok Jackre, és ennek az ajtónak is megnyomom a kapucsengőjét.

Semmi válasz. Várok néhány percet, majd ismét csöngetek, aztán újra meg újra. Odabent semmi sem moccan. Jó, akkor... ez sem az.

A fenébe is!

Hülye állat vagyok! Miért is nem ellenőriztem le a címet? Csak éppen biztos voltam abban, hogy jól emlékszem.

– Valami gond van? – érdeklődik Jack.

– Nem – vágom rá azonnal, és ragyogó mosolyt villantok feléje. – Csak megpróbálok visszaemlékezni, pontosan hol is...

Az utcát méregetem, s közben igyekszem megőrizni a hidegvéremet. Melyik ajtó is volt? Csak nem csengethetek be mindenhová! Néhány lépést teszek a járdán, s közben az agyamat erőltetem. Ekkor egy boltíven keresztül újabb közt pillantok meg, amely csaknem ugyanolyan, mint az, ahol állunk.

Rémületemben nagyot dobban a szívem. Egyáltalán ez-e a mi utcánk? Bekémlelek a másikba, de az hajszálra ugyanolyannak tűnik, mint emez.

A szívem vadul kalapálni kezd. Most mihez kezdjek? Nem próbálkozhatom meg az összes francos csengővel ezen az átkozott környéken! Eszembe sem jutott, hogy ez megeshet velem. Meg se fordult a fejemben, hogy....

Jaj, milyen ostoba is vagyok! Felhívom Lissyt! Ő majd megmondja. Előveszem a mobilomat, és haza tárcsázok, de azonnal az üzenetrögzítő kapcsol be.

– Szia, Lissy, én vagyok az – mondom mímelt könnyedséggel, mintegy mellékesen. – Sajnos nem emlékszem pontosan, mi volt a klub házszáma... sőt, az utcanévre sem. Ezért ha megkapod az üzenetemet, légy szíves, hívj vissza! Köszi!

Felnézek, és Jackre esik a pillantásom, aki kutatóan néz rám.

– Minden rendben?

– Van egy kis bökkenő – mondom oldott kis kaccantással. – Van itt egy titkos klub valamerre, de nem emlékszem pontosan, hol.

– Sebaj – nyugtat meg Jack kedvesen. – Megtörténik az ilyesmi.

Újra beütöm az otthoni számot, de foglaltat jelez. Sietve Lissy mobilját tárcsázom, azt meg kikapcsolta.

Ó, a fészkes fene egye meg! Nem állhatunk itt egész este!

– Emma – szólal meg Jack habozva. – Mi volna, ha asztalt foglaltatnék...

– Nem! – ugrom egy nagyot már a gondolatra is. Jack, nem foglal helyet sehol, és kész. – Nem, kösz. Minden rendben – majd villámgyorsan döntök. – Változik a terv. Elmegyünk inkább Antonióhoz.

– Idehívhatom a kocsit – javasolja Jack.

– Nem lesz rá szükségünk! – indulok el céltudatosan a főút felé.

Istennek hála épp arra jön egy kivilágított taxi. Leintem, kinyitom az ajtót Jacknek, és odaszólok a sofőrnek.

– Jó napot – Antonio vendéglője a Sanderstead Roadon, Claphamben.

Hurrá! Elvégre is felnőtt, határozott hölgy vagyok, aki megmentette a rázós helyzetet.

– Hol van Antonio vendéglője? – kérdi Jack, mikor a taxi teljes sebességgel robog előre.

– Kissé kiesik az útból, Dél-Londonban. De igazán kellemes hely. Lissyvel gyakran jártunk oda, mikor Wandsworth-ben laktunk. Óriási fenyőfaasztalai vannak, az étel fenséges, kanapékra lehet ülni meg minden. És nem nézik ki az embert.

– Tökéletes – mosolyodik el Jack, én pedig büszkén visszamosolygok.

Oké, nem kellene, hogy ilyen hosszú legyen az út Clerkenwelltől Claphamig. Már évezredek óta oda kellett volna érnünk. Hisz egy köpésre van innen!

Úgy egy félóra múltán előrehajolok, és ismét megkérdem a sofőrtől:

– Csak nincs valami gond?

– Nagy a forgalom, kedves – von ő vállat közönyösen.

Mit tehetnék? Kereshetne valami kevésbé forgalmas mellékútvonalat, ahogyan az előzékeny taxisok szokták – förmednék rá a legszívesebben. Ehelyett udvariasan megkérdem:

– Akkor... mit gondol, mennyi idő alatt érünk oda?

– Annak csak az ég a megmondhatója.

Hátradőlök az ülésen, s közben összeszorul a gyomrom az idegességtől.

Be kellett volna ülnünk valahová Clerkenwellben. Vagy Covent Gardenben. Akkora állat vagyok.

– Emma, ne izgassa magát! – szólal meg Jack. – Bármikor érünk oda, nem számít.

– Oké – mondom halvány mosollyal.

Képtelen vagyok csevegni. Minden erőmmel arra koncentrálok, hogy előre imádkozzam a taxit. Kibámulok az ablakon, s magamban megéljenzem, valahányszor az utcanevek mellett új kerületeket – SW3... SW11...SW4 – pillantok meg.

Végre beérünk Claphambe. Már majdnem ott vagyunk...

A francba! Újabb átkozott vörös lámpa. Tűkön ülök, a sofőr azonban szemlátomást nem zavartatja magát.

Oké, végre átváltott zöldre! Indíts már, az anyád ne sirasson!

Ő azonban a maga ráérős módján vánszorog tovább, mintha az egész este előttünk állna... most meg épp utat ad egy másik kocsinak! Mit művel ez?

Nyugi, Emma. Ez már a mi utcánk. Végre megérkeztünk.

– Nos, ez az! – próbálok nyugalmat erőltetni magamra, mikor kikászálódunk a taxiból. – Bocs, hogy ilyen sokáig tartott.

– Semmi baj – mondja Jack. – Pompás környék!

Miközben kifizetem a taxist, örömmel nyugtázom a választásomat. Antonio vendéglője tényleg pompásan fest. Az ismerős zöld homlokzatot ma tündéri lampionok díszítik, az előtető fölött lufik lengenek, s a nyitott ajtón zene meg nevetés szűrődik ki. Még éneklést is hallok odabent.

– Máskor nem ilyen nagy itt az élet! – mondom nevetve, és megindulok az ajtó felé. A küszöbön felfedezem Antoniót.

– Helló! – mondom, amint kinyitom az ajtót.

– Emma! – kiált fel Antonio, aki egy pohár borral álldogál az ajtóban. Az orcája rézvörös, és még szélesebben mosolyog, mint egyébkor. – Belissima! – cuppant csókot mindkét orcámra, mire elönt a megkönnyebbülés meleg hulláma.

Jól tettem, hogy ide jöttem. Hisz ismerem a tulajt, aki majd gondoskodik arról, hogy remekül érezzük magunkat.

– Ez Jack – mutatom be mosolyogva.

– Örülök, hogy megismerhettem, Jack! – Antonio Jacket is megpuszilja mindkét orcáján, mire felkuncogok.

– Kaphatunk akkor asztalt két személyre?

– Jaj! – nyúlik meg sajnálkozón Antonio képe. – Édesem, zárva vagyunk!

– Hogyan? – pislogok rá hökkenten. – De... de nem lehetnek zárva. Tele vannak vendéggel! – nézek körül a vidám arcokon.

– Magánmulatságot rendezünk! – emeli meg poharát Antonio egy vendég felé a terem túloldalán, és valamit odakiált neki olaszul. – Az unokaöcsém nősül. Ismeri? Guido. Néhány nyáron át nálam dolgozott.

– Nem... nem... is tudom.

– Találkozott egy kedves lánnyal a jogi fakultáson. Tudja, mostanra ledoktorált. Ha bármikor szüksége van jogi tanácsra...

– Kösz... Nos, gratulálok.

– Remélem, jól mulatnak – szól közbe Jack, és megszorítja a karom. – Semmi baj, Emma, nem tudhatta.

– Nagyon sajnálom, drága! – mondja Antonio, fancsali képemet látva. – Ha máskor jönnek, a legjobb asztalt kapják meg. Csak hívjon fel előtte, hogy tudjam...

– Okvetlenül – sikerítek ki egy mosolyt. – Köszönöm, Antonio.

Ránézni sem merek Jackre. Ezért hurcoltam idáig attól az átokverte Clerkenwelltől.

Mentenem kell, ami menthető, éspedig haladéktalanul.

– Üljünk be egy pubba! – javaslom, amint a járdán találjuk magunkat. – Úgy értem, mi rossz van abban, ha betérünk valahová egy italra?

– Jól hangzik – feleli Jack kedvesen, és a nyomomba ered, miközben én egyenesen egy Disznófejhez címzett cégér felé tartok, és belököm az ajtót. Soha nem jártam még itt, de bizonyára igazán kellemes...

Vagy mégse?

Életemben nem láttam még ilyen gyászos ivót. Kopottas szőnyeg, nincs zene, életnek semmi nyoma, csupán egyetlen pocakos pasi búsong magában.

Nem ülhetek be ide Jackkel! Lehetetlen!

– Rendben! – mondom, és bevágom magam után az ajtót. – Gondoljuk végig újra sorjában!

Villámgyorsan végigpásztázom az utcát. Antonio vendéglőjét meg néhány szutykos büfét és egy minitaxi állomást leszámítva kihalt minden.

– Nos, a legjobb, ha taxiba ülünk, és visszamegyünk a városba! – vetem fel harsány vidámsággal. – Nem tart sokáig.

A járdaszegélyre lépek, és kitartom a kezem. Az elkövetkező három percben egyetlen taxi sem tűnik fel. De nem csupán taxi, hanem egy fia jármű sem.

– Csöndes egy környék – jegyzi meg végül Jack.

– Nos, valójában kertváros ez. Antonio kissé kilóg a sorból.

Kifelé sikerült eddig megőriznem a hidegvéremet. Belül azonban kezdek bepánikolni. Most mihez kezdjünk? Menjünk végig esetleg Clapham főutcáján? De az is mérföldekre esik innen.

Az órámra pillantok, és rémülten látom, hogy 9 óra 15-öt mutat. Több mint egy órát vertünk el a nagy semmivel, és még csak egy italt sem ittunk meg. Ráadásul mindez az én hibám. Egyetlen nyomorult estét nem tudok úgy megszervezni, hogy ne katasztrófába torkolljon.

Közel állok a síráshoz. A legszívesebben lerogynék a járdaszegélyre, arcom a két kezem közé temetném, és bőgnék.

– Mi volna, ha bekapnánk egy pizzát? – veti fel Jack, mire reménykedve kapom fel a fejemet.

– Miért? Látott pizzériát a közelben?

– Láttam, hogy árusítanak pizzát – biccent az egyik szutykos büfé felé. – És látok egy padot is – int az út túloldalára, ahol korláttal körülkerített, tenyérnyi parkban fák között fapad árválkodik. – Maga elmegy a pizzáért, én meg lefoglalom a padot – mosolyog rám.

Soha életemben nem szégyelltem magam ennyire! Jack Harper a világ legpuccosabb éttermébe visz, mire én egy kerti padra invitálom, Claphambe.

– Itt a pizza – viszem a forró dobozokat oda, ahol üldögél. – Margarita, sonka, gomba és pepperoni a feltét.

Képtelenség, hogy ez legyen a vacsoránk! A tetejében még pizzának is pocsék. Nem az az ízletes fajta, amire grillezett articsókát raknak, hanem olcsó tészta, rajta megolvadt és összeragadt sajttal meg néhány kétes ezzel-azzal.

– Tökéletes – mosolyodik el Jack, s nagyot harap a pizzába, majd a belső zsebébe nyúl. – Ugyan a végén készültem odaadni, mivel azonban itt ülünk...

Legnagyobb ámulatomra kicsiny, rozsdamentes acél koktélkeverőt és két hozzáillő poharat vesz elő. Lecsavarja a koktélkeverő fedelét, és ím, rózsaszín, áttetsző folyadékot tölt ki mindkét pohárba.

Csaknem az a...

– Ez hihetetlen! – nézek rá elkerekedett szemmel.

– Elvégre is nem hagyhattam, hogy egész életében azon törje a fejét, milyen volt az a koktél tegnap – átnyújt egy poharat, s a magáét a magasba emeli. – Egészségére!

– Egészségére! – belekortyolok a koktélba.

Isteni. Édes, átütő íze van, amely kissé a vodkára emlékeztet.

– Jó?

– Fenséges! – mondom újabb korty után.

Olyan kedves velem. Úgy tesz, mintha kitűnően érezné magát. Kérdés azonban, mit gondol magában. Talán megvet. Ostoba tyúknak hisz.

– Emma, minden rendben?

– Nem igazán – mondom rekedten. – Jack, annyira sajnálom. Igazán. Meg kellett volna terveznem ezt az estét. Akkor beülhettünk volna abba a menő klubba, ahová hírességek járnak, és pompásan mulattunk volna...

– Emma! – Jack leteszi az italát, és a szemembe néz. – Magával szerettem volna tölteni ezt az estét. Ami sikerült is.

– Igen, de...

– Sikerült is – ismétli meg határozottan.

Lassan hozzám hajol, mire vadul dobogni kezd a szívem. Jaj istenem, édes istenem! Meg akar csókolni! Most mindjárt...

Jajjajjaj!

Rémülten ugrom fel a padról, mert egy pók mászik a lábamon. Egy nagy, fekete pók.

– Szedje le! – kiáltom szinte őrjöngve. – Szedje le, kérem!

Jack egyetlen fürge mozdulattal a fűre söpri a pókot, mire én dörömbölő szívvel visszaroskadok a padra.

A hangulatnak természetesen mindenestől vége. Tök jó! Jobb nem is lehetne! Jack megpróbál megcsókolni, mire én rémülten felsivítok. Igazán észvesztően viselkedem ma este.

Egyáltalán, miért gyulladtam be annyira? – gondolom a méregtől fuldokolva. Miért kezdtem el sikoltozni? Elég lett volna, ha csak a fogamat csikorgatom.

Már nem szó szerint, természetesen. Mindenesetre megőrizhettem volna a hidegvérem. Vagy éppen annyira elragadott volna a pillanat, hogy nem veszem észre a pókot.

Jack mosolya semmire sem kötelez.

– Maga semmitől sem fél? – kérdem.

– Egy igazi férfi nem félhet – feleli tréfálkozva.

Akaratlanul is elégedetlenséget érzek. Nem, Jack nem beszél könnyen magáról.

– Akkor honnan ez a sebhely? – kérdem, a csuklójára mutatva.

– Hosszú, unalmas történet – mosolyodik el. – Bizonyára untatná.

Dehogy untatna! – vágom rá azonnal gondolatban. Igenis, szívesen meghallgatnám. De csak báván mosolygok, és ismét belekortyolok az italomba.

Ő csak néz bele a sötétbe, mintha ott sem lennék.

Elfelejtette volna, hogy meg akart csókolni?

Vagy csókoljam meg én? Nem, azt nem!

– Pete szerette a pókokat – mondja hirtelen. – Háziállatként tartotta őket. Hatalmas, szőrös példányokat. És kígyókat is.

– Tényleg? – fintorodom el.

– Őrültség, ugye? De hát ő őrült pasas volt – zihálja élesen.

– Még... mindig gyászolja? – kérdem habozva.

– Igen, nagyon hiányzik.

Újabb szünet. A távolból idehallatszik az Antoniótól távozó vendégek lármája, akik olaszul kiáltoznak egymásnak.

– Hagyott maga után családot? – kérdem óvatosan, erre a kérdésre azonban Jack arca azonnal megkeményedik.

– Igen – mondja.

– Találkozik még velük?

– Nagyon ritkán – zihál fel újra a lélegzete, majd hozzám fordul, és elmosolyodik. – Paradicsomos lett az álla.

Miközben odanyúl, hogy letörölje, találkozik a tekintetünk. Lassan hozzám hajol. Nagy ég, ez az a pillanat, amikor...

– Jack.

Mindketten talpra szökkenünk ijedtünkben, én a tetejében a poharamat is a fűbe ejtem. Megfordulok, és nem hiszek a szememnek. A kis park bejáratánál ki más áll, ha nem Sven.

– Mi az ördögöt keres itt?

– Nagyszerű időzítés – dünnyögi Jack. – Szervusz, Sven.

– De hát... mit keres itt? – meredek Jackre. – Honnan tudta, hogy itt vagyunk?

– Felhívott, mikor maga elment pizzáért – sóhajt fel Jack, és az arcát dörzsölgeti. – Nem számítottam rá, hogy ilyen hamar ideér. Emma... közbejött valami. Váltanom kell vele néhány szót. ígérem, nem tart sokáig. Rendben?

– Rendben – mondom vállat rándítva.

Végül is mi mást mondhatnék? Belülről azonban majd szétvet a tehetetlen harag. Mégis igyekszem megőrizni a nyugalmamat, a koktélkeverőért nyúlok, a rózsaszínű ital maradékát a poharamba töltöm, és jót húzok belőle.

Jack és Sven halkan, izgatottan sugdos a bejáratnál. A koktélt kortyolgatva feltűnés nélkül arrébb csusszanok a padon, hogy jobban halljak.

– ... mit lehet ez ügyben innen tenni?...

– ... vegyük elő a B-tervet... Glasgowba...

– ... sürgős...

Felnézek, és tekintetem összeakad a Svenével. Gyorsan félrepillantok, s elmerülten tanulmányozom a földet a lábam alatt. A suttogás még jobban lehalkul, úgyhogy mostantól egy árva szót sem hallok. Aztán Jack lezárja a beszélgetést, és odajön hozzám.

– Emma... igazán sajnálom, de most el kell mennem.

– Elmegy? – meredek rá elképedten? – Miért, mi történt?

– Néhány napra el kell utaznom. Ne haragudjon! – letelepszik mellém a padra. – Tudja... borzasztóan fontos.

– Ahá, értem.

– Sven iderendelt egy kocsit, hogy hazavigye.

Hát ez nagyszerű, gondolom dühösen. Hálás köszönetem, Sven!

– Igazán... kedves volt tőle – mondom, és cipőmmel rajzolgatni kezdek valamit a porba.

– Emma, tényleg el kell mennem – mondja Jack az arcomat kémlelve. – De amint visszajövök, találkozunk, jó? A családi napon. És... és... onnan folytatjuk.

– Oké – sikerítek ki egy mosolyt. – Az nagyszerű lesz.

– Jól éreztem magam.

– Én is – mondom a padnak. – Igazán.

– És okvetlenül megismételjük – emeli fel az államat gyöngéden Jack, amíg a szemébe nem nézek. – Ígérem, Emma!

Előrehajol, ezúttal habozás nélkül. Szája az enyémre tapad, édesen és erősen. Megcsókolt! Jack Harper megcsókolt egy kerti padon.

Szája megnyitja az enyémet, sörtéje az arcomat szúrja. A karja körülölel, és magához von, hogy elakad a lélegzetem. Azon kapom magam, hogy a zakója alá nyúlok, s inge alatt az izmait tapogatom. A legszívesebben letépném ezt az inget. Egek, hogy kívánom! Egyre többet és többet akarok belőle.

Hirtelen félrehúzódik, én pedig úgy érzem magam, mint akit álmából ráztak fel.

– Emma, mennem kell.

Ég a szám a csókjától, bőrömön még mindig ott érzem az érintését. Egész testem lázban lüktet. Ennek nem lehet így vége, nem és nem!

– Ne menjen még! – hallom meg saját rekedt hangomat. – Maradjon még egy fél órát!

Vajon mit is javasoltam ezzel? Hogy menjünk egy bokor alá, ott csináljuk?

Nagyjából ezt. Bármi megtenné. Életemben nem kívántam még így férfit.

– Én sem megyek el szívesen, de muszáj – Jack sötét tekintete most nedves fényben izzik.

Megfogja a kezem, én meg belekapaszkodom, hogy a lehető legtovább hozzáérhessek.

– Akkor... akkor... viszlát – nyögöm ki nagy sokára. – Csak nehéz lesz kivárnom.

– Nekem is.

– Jack – mindketten felpillantunk. Sven szólt ide a bejárattól.

– Jó – kiált vissza Jack.

Felkászálódunk, s én tapintatosan igyekszem nem észrevenni Jack meglehetősen szokatlan pozitúráját.

Én is beszállhatnék mellé a kocsijába, és akkor...

Nem, nem, ilyesmi meg sem fordulhat a fejemben.

Az útra kiérve két ezüstszínű kocsit pillantok meg a járda mellett. Sven áll az egyik mellett, a másikat nyilván nekem szánták. Az anyját! Hirtelen úgy érzem magam, mint aki beházasodott a királyi családba.

Miközben a sofőr ajtót nyit, Jack könnyedén megérinti a kezemet. A legszívesebben újra lesmárolnám, de erőt veszek magamon.

– Viszlát – dörmögi.

– Viszlát – súgom vissza.

Aztán beszállok az autóba, amelynek ajtaja döndülve becsukódik, és mi elrobogunk.

16.

Onnan folytatjuk. Ez azt jelenti... Egész pontosan... Nagy ég! Valahányszor erre gondolok, izgatottságomban megrándul a gyomrom. A munkámra sem tudok odafigyelni. Egyáltalán, semmi egyébre nem tudok gondolni.

A családi nap vállalati társas összejövetel, emlékeztetem magam újra meg újra, és nem randi. Csupa munkatárs vesz majd körül, s vélhetőleg egyetlen pillanatra sem válthatok szót Jackkel, legfeljebb ha odaköszönök, ahogy az alkalmazottak szoktak a főnöküknek. Esetleg kezet rázunk. Többről ne is álmodjam.

Ugyanakkor... ki tudja... mit hoz a holnap.

Onnan folytatjuk.

Jaj, istenem, édes istenem!

Szombaton korán reggel kikelek az ágyból. A hajam becsavarozva, hónom alatt parfüm, drága testápolókkal bekenve... s nekilátok a lábkörmöm kifestésének.

Csak, mert soha nem árt ápoltnak lenni. Semmi másért.

A Gossard-féle csipkés melltartómat veszem fel a hozzá illő bugyival, s a legcsábítóbb ferdén kivágott nyári ruhámat húzom fölébe.

Aztán enyhén elpirulva néhány kondomot is csúsztatok a táskámba. Csupáncsak azért, mert soha nem jön rosszul az előrelátás. Ezt a leckét már tizenegy évesen megtanultam a Barna családdal kapcsolatban, és azóta sem felejtettem el. Jó, Barna Bagoly éppenséggel tartalék zsepiről meg varrókészletről beszélt kondom helyett, az elv azonban változatlan, nemde bár?

Megszemlélem magam a tükörben, igazítok még az ajakfényen, és megszórom magam Allure parfümmel. Oké, készen állok a szexre.

Úgy értem, Jackre.

A családi napot a Panther villában rendezik, amely a cég vidéki laka Hertfordshire-ben. Továbbképzéseket, konferenciákat meg kreatív ötletbörzéket szoktak itt tartani. Ezek közül soha egyre sem hívtak meg. Így nem is jártam errefelé korábban. A taxiból kiszállva el kell ismernem, lenyűgöző hely. Jókora, vén udvarház, rengeteg ablakkal és pillérrel a homlokzaton. Valószínűleg... nagyon régi.

– Mesés György-kori építmény – mondja valaki, amint behajt a kavicsos úton.

György-kori. Én is épp ezt akartam mondani.

A zene futamait követve körbejárom a házat. A hatalmas gyepen már nagyban zajlik a mulatság. A hátsó traktust színes drapéria ékesíti, a füvön egymást érik a sátrak, kis emelvényen zenekar játszik, és egy kastélyos trambulinon gyerekek ugrálnak sikoltozva.

– Emma! – ahogy felnézek, látom, hogy Cyril közeledik felém, Jokernek öltözve, piros-sárga hegyes sityakban. – Hol a jelmeze?

– Miféle jelmez? – iparkodok meglepett képet vágni. – Nagy ég, nem is tudtam, hogy be kell öltöznöm!

Nem mondtam teljesen igazat. Tegnap délután öt körül Cyril sürgős e-mailt küldött a vállalat valamennyi dolgozójának, amelyben a következő állt: Ne felejtsék el, hogy a családi napon kötelező a jelmez minden alkalmazott számára.

De hát őszintén, hogy várhatják el az embertől, hogy egy nappal a buli előtt összedobjon egy jelmezt? Különben is hogy venné ki magát, ha valamiféle förtelmes nejlonszerelésben lejtenék ide, amelyet az estély boltjában szereztem be?

Különben meg, mit tudnak velem csinálni?

– Bocs – mondom bizonytalanul, s közben a szemem Jack-et keresi. – Amúgy meg nem mindegy...

– Szép dolog, mondhatom! Feljegyzést küldtem róla, fent volt a hirdetőtáblán – ragadja meg a vállam, mikor megpróbálok kereket oldani. – Akkor vegye fel az egyik tartalékot.

– Hogyhogy? Miféle tartalékot? – pislogok értetlenül.

– Volt egy érzésem, hogy ez lesz belőle – morogja Cyril diadalittasan -, ezért megtettem a szükséges óvintézkedéseket.

Balsejtelmeim támadnak. Csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy...

Nem gondolhatja komolyan, hogy...

– Széles a választékunk – mondja Cyril.

Nem, erről szó sem lehet! Le kell lécelnem valahogy! Mégpedig azonnal.

Kétségbeesetten kitépném magam a szorításából, a keze azonban vasmarokként kulcsolódik a vállamra. Berángat egy sátorba, ahol két középkorú hölgy álldogál egy fogas mellett... ezen... uram isten... a legförtelmesebb műanyag jelmezek lógnak, melyeket csak emberi kéz alkotott. Az estély boltja ehhez képest smafu. Vajon honnan szerezhette ezeket?

– Nem – kiáltom fejvesztett rémülettel. – Igazán. Inkább maradnék úgy, ahogy vagyok.

– Kötelező a jelmez-viselet! – jelenti ki Cyril ellentmondást nem tűrően.

– De hát... ez is jelmez! – mutatok sietve a ruhámra. – El is felejtettem mondani. Izé... húszas évekbeli koktélruha... teljesen korhű...

– Emma, mi mulatni gyűltünk ide össze – reccsen rám Cyril szigorúan. – És ehhez a mulatsághoz hozzátartozik, hogy szórakoztató jelmezekben lássuk viszont munkatársainkat meg a családtagjaikat. Jut eszembe, hol a családja?

– Ó – vágok sajnálkozó képet, amelyet egész héten gyakoroltam. – Nem... volt idejük idejönni.

Ami tökéletesen érthető, mivel egy árva kukkot sem szóltam nekik az összeröffenésről.

– Értesítette őket? – szűkül össze gyanakvóan Cyril szeme. – Elküldte nekik a szórólapot?

– Igen! – fonom keresztbe ujjaimat a hátam mögött. – Természetesen. Nagyon sajnálták is, hogy nem jöhetnek el!

– Nos, akkor rá kell hagyatkoznia a kollégáira meg a családtagjaikra. Itt is a jelmez, Hófehérke – kotor elő egy förtelmes nejlonruhát puffos ujjakkal, s felém löki.

Nem akarok Hófehérke lenni – kezdem, de mikor meglátom, mint gyömöszölik szegény Moirát a könyvelésről egy bumburnyák gorilla-jelmezbe, feladom. – Rendben – ragadom meg a jelmezt. – Legyek akkor Hófehérke.

A sírás határán állok. Gyönyörű, csábos kisestélyim kalikó zsákban várja, hogy hazavigyem a nap végén. Ehelyett olyan hacuka van rajtam, amelyik hatévessé fokoz vissza. Méghozzá olyan hatévessé, aki színvak, és akinek az ízlése a nullával egyenlő.

Mikor letörten előbukkanok a sátorból, a zenekar az Oliver híres dalát játssza, s egy recsegő hang érthetetlen bejelentést tesz a hangosbeszélőn. Pislogva kémlelek körbe az erős napfényben, ki mindenki rejtőzik a jelmezek mögött. Felfedezem például Pault, aki kalóznak maszkírozva grasszál a gyepen, miközben három kiskölyök kapaszkodik a lába szárába.

– Paul bácsi! Paul bácsi! – sivítja az egyik. – Vágj megint ijesztő arcot!

– Nyalókát akarok! – üvölti a másik. – Paul bácsi, nyalóóóká-áát akarok!

– Helló, Paul! – köszönök rá siralmas mosollyal. – Jól érzi magát?

– Bárki találta is ki a vállalati családi napot, le kéne lőni – mondja a jókedv szemernyi szikrája nélkül. – Kotródj a lábamról! – reccsen rá az egyik kölökre, mire mindhárman elragadtatott sivításban törnek ki.

– Anyu, itt egyetlen pennyt sem kérnek tőlem – motyogja Artemis, miközben jókora kalapos, tábornok külsejű anyja kíséretében, sellőnek öltözve ellejt mellettem.

– Ne légy olyan érzékeny, Artemis! – dörren rá a mama.

Különös. Az ember annyira másként viselkedik a családjával. Istennek hála, az enyém nem jött el.

Közben azon tűnődöm, hol lehet Jack. Talán bement a házba. Talán nekem is be kellene...

– Emma!

Felnézek, és látom, hogy Katie tart felém. Hóbortosan sárgarépának öltözött, s egy ősz hajú pasasba karol. Aki bizonyára a papája, gondolom.

Furcsa, mert azt hittem, elhozza a fiúját...

– Emma, ő Phillip! – mondja sugárzó arccal. – Phillip, bemutatom a barátnőmet, Emmát. Ő az, aki összehozott minket!

Mi... micsoda? Nem, ezt nem hiszem el!

Ő lenne az új pasija? Ő Phillip? De hát legalább hetven is megvan!

Értetlenül rázok vele kezet. Száraz, pergamenszerű a bőre tapintása, akárcsak nagypapáé. Elcsevegünk kissé az időjárásról, közben alig térek magamhoz a megdöbbenéstől.

Ne értsenek félre. Nem vagyok az öregek ellen. Egyáltalán, mindenkit tolerálok. Nézetem szerint minden ember egyforma, akár fehér, akár fekete a bőre színe, legyen férfi vagy nő, öreg vagy fiatal...

De ez egy öregember! Öreg!

– Hát nem kedves? – jegyzi meg Katie szeretettel, miközben Phillip elmegy italért. – Annyira figyelmes! Semmi nem fárasztó neki, ha rólam van szó. Soha nem volt még ilyen pasim!

– Elhiszem – mondom kissé elfúló hangon. – Mennyi is pontosan köztetek a korkülönbség?

– Nem is tudom – mondja Katie meglepetten. – Soha nem kérdeztem. Miért?

Az arca sugárzik az örömtől, s szemlátomást nem érti, miről faggatom. Nem vette volna észre Phillip korát?

– Nem fontos! – köszörülöm meg a torkom. – Szóval... izé... mondd csak, pontosan hol ismerkedtetek össze?

– Hisz tudod, te butus! – feleli Katie játékosan megrovó hangnemben. – Nem emlékszel, hogy te javasoltad, ebédeljek máshol? Nos, rátaláltam erre a szokatlan helyre, amely egy kis utcácskában bújik meg. Neked is melegen ajánlom.

– Étterem? Kávézó?

– Nem egészen – feleli ő elgondolkozva. – Soha nem jártam még hasonló helyen. Bemégy, a kezedbe nyomnak egy tálcát, erre gyűjtöd be a kaját, majd letelepedsz az egyik asztalhoz. És az egész mindössze két fontba kerül! Utána pedig ingyenes mulatságokban vehetsz részt! Néha olyan, mint a bingó vagy a whist... máskor meg együtt énekelünk zongorakísérettel. Egyszer táncos teadélutánt is rendeztek! Tök jó volt! Egy csomó új barátot szereztem.

Néhány percig némán meredek rá.

– Katie – mondom végül. – Nem lehet... hogy ez a hely... amolyan öregek otthona?

– Ó! – néz rám meglepetten. – Izé...

– Gondold végig alaposan! Mindenki... hmmm... az idősebb generációhoz tartozik, aki odajár?

– Igen – mondja lassan, homlokát ráncolva. – Most, hogy mondod, azt hiszem, mindenki... meglehetősen... érett. Ennek ellenére, Emma, neked is el kéne jönnöd! – derül fel az arca. – Olyan jókat nevetünk együtt!

– Továbbra is odajársz? – meredek rá hitetlenkedve.

– Méghozzá naponta – mondja meglepetten. – Tagja vagyok a társadalmi bizottságnak.

– Már itt is vagyok, hölgyeim! – jelenik meg Phillip vidáman három csészével.

Katie-re mosolyog, arcon csókolja, ő pedig visszamosolyog rá. Hirtelen megmelegedik a szívem tája, ahogy elnézem őket. Oké, fura egy dolog, annyi szent. Mégis olyan szép párnak látszanak együtt.

– A pultos fiú fölöttébb idegesnek tetszik, szegény feje – mondja Phillip, miközben behunyt szemmel belekortyolok a Pimm's teába, hogy jobban élvezhessem az ízét.

Mmmm. Nincs is finomabb egy nyári napon, mint egy csésze jéghideg...

Álljon meg a menet! – nyitom ki a szemem. Pimm's tea.

A francba! Megígértem Connornak, hogy segítek a kiszolgálásban. Az órámra pillantva látom, hogy tíz perc késésben vagyok. Ó, ördög és pokol! Nem csoda, hogy ideges!

Sietve kimentem magam Phillip és Katie előtt, aztán a kert sarkában felállított pulthoz nyargalok. Ott rátalálok Connorra, aki férfiasan egy szál magában igyekszik megbirkózni egy jókora sorral. VIII. Henriknek öltözött, puffos ingujjal és széles bugyogóval, s a képére hatalmas vörös álszakállt ragasztott. Bizonyára majd felrobban belül.

– Bocs a késésért – motyogom, miközben melléje siklóm. – Jelmezbe kellett öltöznöm. Mi lesz a dolgom?

– Csak töltögesd a teát – veti oda Connor kurtán. – Mindenkinek két deci jár. Megbirkózol vele?

– Igen, hogyne – mondom sértődötten.

Néhány percen keresztül némán tesszük a dolgunkat. Aztán amikor a sor eltűnik, magunkra maradunk.

Connor még csak rám se néz. Olyan dühödten csörgeti a csészéket, hogy attól tartok, mindjárt eltör egyet. Miért van ilyen rossz kedve?

– Connor, nézd, ne haragudj, hogy elkéstem!

– Semmi gond – mondja mereven, s úgy lát neki egy köteg menta felaprításának, mint aki ölni készül. – Szóval, jól érezted magad aznap este?

Á, innen fúj a szél.

– Igen, kösz – mondom némi szünet után.

– Az új rejtélyes pasiddal.

– Igen – mondom, miközben titokban Jacket keresi a szemem az emberekkel sűrűn ellepett gyepen.

– Valami munkatárs, ugye? – böki ki Connor.

Ettől a kérdéstől összeszorul a gyomrom.

– Miért kérded? – kérdezek vissza könnyedén.

– Ezért nem akarod megmondani, kicsoda.

– Szó sincs róla! Csupáncsak... nézd, Connor, nem hagyhatnád békén a magánéletemet?

– Azt hiszem, jogom van tudni, kinek a kedvéért dobtál – lövell felém egy megrovó pillantást.

– Nem, nincs jogod! – vágok vissza. Ekkor jövök rá, milyen kőszívűen is hangzik ez. – Nem hiszem, ha kitárgyalnánk, bármit is segítene.

– Pedig rá fogok jönni – feszül meg elszántan az állkapcsa. – Méghozzá hamarosan.

– Connor, kérlek! Tényleg nem hinném, hogy...

– Emma, ne nézz már madárnak! – vizslat végig a tekintetével. – Sokkal többet tudok, mint gondolnád.

Elfog a bizonytalanság. Meglehet, alábecsültem Connor képességeit. Talán tényleg ismer. Nagy ég! Mire jöhetett rá?

A tömeget fürkészve felszeletelek egy citromot. Hol bujkálhat Jack?

– Megvan – mered rám Connor diadalmasan. – Paul az, ugye?

– Hogyan? – képedek el, és a legszívesebben elnevetném magam. – Nem, nem Paul! Ugyan miből gondolod, hogy ő?

– Folyvást őt nézed! – mutat arra, ahol Paul álldogál a közelben, miközben rosszkedvűen nyakalja a sörét. – Kétpercenként feléje pillogsz!

– Nem is nézek rá – mondom sietve. – Egyszerűen... csak... a hangulatot próbálom felmérni.

– Akkor mit keres itt a közeledben?

– Ugyan menj már! Értsd már meg végre, Connor, nem járok Paullal!

– Hülyének nézel, ugye? – tör ki belőle a harag.

– Nem nézlek hülyének! Egyszerűen csak... értelmetlen ezen törnöd a fejed. Soha nem fogod...

– Nick az? – szűkül össze a szeme. – Mindig is vonzódtatok egymáshoz.

– Nem! – kiáltom türelmetlenül. – Nem Nick.

Magunk között szólva a titkos viszonyok anélkül is épp elég rázósak, hogy az embert a volt barátja halálra gyötörje. Bárcsak ne vállaltam volna el ezt az átkozott teakészítést!

– Nagy ég! – halkul le Connor hangja. – Odanézz!

Feltekintek, és görcsbe rándul a gyomrom. Jack vág át a gyepen az irányunkba. Cowboynak öltözött, bőrzekében, flanelingben és eredeti cowboykalapban feszít.

Annyira szexi, hogy majdnem elalélok.

– Erre jön! – sziszegi Connor. – Tüntesd el gyorsan a citromhéjat! Jó napot, Uram! – szólal meg hangosan. – Kér egy csésze teát?

– Nagyon szépen köszönöm, Connor – feleli Jack mosolyogva, majd rám néz. – Helló, Emma! Jól érzi magát?

– Helló – felelem, öt oktávval magasabban, mint egyébkor. – Igen, remekül! – remegő kézzel töltöm ki és nyújtom át neki a teát.

– Emma! Elfeledkeztél a mentáról! – szól rám Connor.

– Nem számít a menta – mondja Jack, és rám szegezi a szemét.

– Adhatok, ha kér belőle – nézek a szemébe én is.

– Jó ez így, ahogy van – villan meg a tekintete, és jót húz a csészéből.

Az egész annyira álomszerű. Nem tudunk nem nézni egymásra. Szinte kiabál rólunk, hogy mi folyik közöttünk. Vajon Connor is észreveszi? Gyorsan félrenézek, és elfoglalom magam a jéggel.

– Szóval, Emma – veti oda Jack mintegy mellesleg. – Csak egy percre zavarom a munkával. Arról a gépelésről van szó, amire megkértem. A Leopold dossziéról.

– Izé... tényleg? – mondom, s zavaromban a pultra ejtek egy jégkockát.

– Talán ejtenünk kell róla egy szót, mielőtt elmegyek – néz a szemembe. – Van egy lakosztályom a házban.

– Rendben – lehelem elhalóan. – Ott leszek.

– Mondjuk... egykor?

– Egy óra megfelel.

Odább sétál a csészéjével, én pedig utána bámulok. Újabb jégkocka hullik a fűre.

Lakosztály. Ez csupán egyvalamit jelenthet: szexet. Hirtelen rám tör az idegesség.

– Milyen bolond is voltam! – kiáltja Connor, s leteszi a kését.

– Hogy nem vettem észre? – fordul velem szembe, a szeme kék láng. – Emma, tudom, ki az új pasid.

– Nem tudod – vágom rá gyorsan, és összeszorul a szívem. – Connor, nem tudod, hidd már el nekem! Különben nem is kolléga. Azt csak kitaláltam. Nyugat-Londonban lakik, soha nem láttad, s a neve... izé... Gary. Postás.

– Ne hazudj! Pontosan tudom, kicsoda! – fonja keresztbe a karját, és néz rám hosszú, kutató tekintettel. – Tristan az, a tervezési osztályról, eltaláltam?

Alig ér véget a tea felszolgálása, meglépek Connortól, s a csészémmel letelepszem egy fa alá, miközben kétpercenként megnézem az órámat. Hihetetlen, milyen ideges vagyok! Jack talán egy sereg trükköt ismer, és tőlem is elvárja, hogy kellőképpen dörzsölt legyek. Esetleg olyan bámulatos manőverekre számít, amelyekről életemben nem hallottam.

Úgy értem... eddig nem tartottam rossznak magam a szexben.

Már úgy általában. Mindent összevetve.

Kérdés azonban, honnan nézzük, mi a mérce? Úgy érzem magam, mint aki egészen idáig csak helyi versenyeken indult, most azonban kiküldték az olimpiára. Jack Harper világszerte ismert milliomos. Bizonyára modellekkel... tornászlányokkal... kebelcsodákkal... azaz csupa szuper testű nővel járt eddig.

Hogyan kelhetnék velük versenyre? Hogyan? Szédelegni kezdek. Rossz ötlet volt ez, nagyon rossz. Soha nem leszek olyan jó az ágyban, mint az Origin Software elnöknője! Képzelem, hogy festhetett a hosszú lábával... a négyszáz dolcsit érő fehérneműjével, az ápolt, lebarnult testével... kezében esetleg egy ostorral... Netalán biszex modell-barátja is készen állt, hogy feldobja az estét.

Jó, hagyjuk ezt abba, ne legyünk nevetségesek! Nem lesz semmi gáz, igazán! Olyan lesz, akár egy balettvizsga... ha az ember benne van, már nem is idegeskedik. A gyerekkori balettoktatóm mondása szerint: „Amíg ügyesen kifelé fordítjátok a lábatokat és mosolyogtok, semmi baj nem érhet benneteket."

Gondolom, ez erre az esetre is érvényes.

Az órámra pillantok, és újra elfog a rémület. Pontban egy óra.

Ideje felmennem, ahol szexelni fogok. Felállok, s titkon néhány bemelegítő gyakorlatot végzek, hogy formában legyek. Aztán nagyot sóhajtok, és dobogó szívvel megindulok a ház felé. Alig érek azonban a gyep szélére, amikor éles hang üti meg a fülem.

– Ott van Emma! Hééé!

Ez bizony úgy hangzik, mint a mamám. Furcsa. Megtorpanok, hátrakémlelek, de senkit se látok. Talán hallucináció. Holmi tudatalatti bűntudat motoszkál bennem, hogy kikészítsen vagy ilyesmi.

– Emma! Itt vagyunk!

Várjunk csak, ez meg Kerry hangja!

Rémülten pásztázom a tömeget, sűrűn pislogva az erős napsütésben, de sehol semmi. Hiába forgok körbe-körbe...

Aztán hirtelen, mintegy varázsütésre, előttem teremnek: Kerry, Nev, apu és anyu. Felém tartanak, s valamennyien jelmezt viselnek. Anyun japán kimonó van, a kezében piknikes kosár. Apu Robin Hoodnak öltözött, ő két összecsukható széket hurcol magával. Nev Supermanként feszít, s egy palack bort hoz. Kerry szakasztott Marilyn Monroe, még a platinaszőke paróka és a tűsarkú sem hiányzik az összhatásból. Önelégülten veszi tudomásul a rá szegeződő pillantásokat.

Mi folyik itt?

Hogy kerültek ide?

Egy kukkot sem szóltam nekik a vállalati családi napról, erre tisztán emlékszem. Kristálytisztán.

– Hahó, Emma! – rikkant nagyot Kerry, amint a közelembe ér. – Hogy tetszik a jelmezem? – ringatja meg a csípőjét, s tapogatja meg elégedetten a szőke parókáját.

– Hát te meg ki vagy, drágám? – pillog anyu kérdőn a nejlon hacukára. – Csak nem Hamupipőke?

– Én... – dörgölöm meg az arcomat. – Mit keresel itt, anyu? Egy szót sem... úgy értem, elfelejtettem szólni nektek.

– Azt meghiszem! – kottyantja közbe Kerry. De a barátnőd, Artemis volt olyan kedves és szólt, amikor felhívtam.

Elképedten meredek rá, s szóhoz sem jutok a meglepetéstől. Megölöm ezt az Artemist, meg én!

– És mikor lesz a jelmezverseny? – firtatja Kerry, visszapillogva két tini srácra, akik őt stírölik. – Remélem, nem késtük le.

– De hát... nincs is... verseny – mondom végre magamhoz térve.

– Tényleg? – vág sértődött képet Kerry.

Hihetetlen ez a nő! Minden jel szerint azért bumlizott ide, hogy megnyerjen egy ostoba versenyt. Mondhatom!

– Azért jöttél, hogy megnyerd a jelmezversenyt? – csúszik ki akaratom ellenére a számon.

– Ugyan, hová gondolsz! – nyeri vissza szinte azonnal Kerry szokásos megvető arckifejezését. – Nevvel elvisszük a szüléidet a Hanwood udvarházba. Itt van a közelben. Ezért gondoltuk, hogy útközben beugrunk.

Elönt a megkönnyebbülés hulláma. Köszönöm neked, Istenem! Váltunk néhány szót, aztán mennek tovább dolgukra.

– Hoztunk piknik-kosarat – veti közbe anyu. – Keressünk egy kellemes helyet, ahová letelepedhetnénk!

– Gondolod, hogy van időtök piknikezni? – mondom mímelt közönnyel. – A helyetekben most azonnal elindulnék, nehogy elakadjatok a forgalomban...

– Hétre foglaltattunk asztalt! – néz rám Kerry csodálkozva. – Az a fa jó lesz?

Báván bámulom, miközben anyu kiráz egy plédet, apu pedig felállítja a két széket. Nem ülhetek le piknikezni a családommal, amikor Jack szeretkezni szeretne velem. Valamit sürgősen tennem kell... Gondolkodjunk csak!

– Ümmm... az a helyzet – kezdem hirtelen ötlettől vezérelve -, hogy sajnos, nem maradhatok. Itt mindenkire ráosztottak valami feladatot.

– Ne mondd, hogy nincs félóra szabadidőd – hitetlenkedik apu.

– Emma az egész vállalat lelke! – veti közbe Kerry gonosz kis kacajjal. – Nem tudtátok?

– Emma! – lép a piknikes plédhez Cyril. – Na végre, megkerült a családja! És mindenki jelmezben van! Hát ez nagyszerű! – mosolyog körbe, miközben joker-sityakja megcsörren a mozdulatra. – Ügyeljen rá, hogy mindannyian vegyenek tombolajegyet...

– Okvetlenül! – mondja anyu. – Elkérhetném-e Emmát egy rövid időre, hogy velünk piknikezzen?

– Miért ne – feleli Cyril. – Elvégre is kiosztotta már a teát, nem igaz, Emma? Pihenjen csak!

– Csodás! – kiáltja anyu. – Hát nem nagyszerű, Emma?

– De igen – rebegem elhalón.

Nincs kiút, ezt végig kell csinálnom. A plédre roskadok, és elveszem a felém nyújtott pohár bort.

– Szóval, Connor is itt van? – veti fel anyu, miközben csirkecombokat terít egy tányérra.

– Sss! Ne beszélj Connorról! – szólal meg apu Basil Fawlty{[*]} hangján.

– Én még ott tartok, hogy összeköltöztök – kortyol bele Kerry a pezsgőjébe. – Miért, mi történt?

– Reggelit készített neki – szellemeskedik Nev, mire Kerry felkuncog.

Mosolyogni próbálok, de az arcizmaim nem engedelmeskednek az akaratomnak. Tíz perccel múlt egy óra. Jack vár rám. Mit tegyek?

Miközben apu átnyújt nekem egy tányért, Sven megy el mellettem.

– Sven – szólok oda gyorsan. – Ümm... Mr. Harper korábban volt olyan kedves, és a családomról kérdezett. Meg tudná mondani neki, hogy váratlanul... megjelentek? – pillantok rá kétségbeesetten, ő pedig cinkos tekintettel néz vissza.

– Átadom az üzenetet – mondja.

Ez lett hát a vége a nagy légyottnak.

17.

Egyszer olvastam egy cikket, amelynek az volt a címe: „Fordítsuk jóra a rosszat!" Arról szól, ha nem úgy mennek a dolgok, ahogyan vártuk, vegyük sorra az eseményeket, mérjük fel a különbséget céljaink és a végeredmény között, és tanuljunk a tévedéseinkből.

Oké. Tekintsük át akkor, miben különbözik ez a nap attól, amilyennek reggel terveztem!

Cél: Legyek szexi, csábító, gyönyörű nő, elegáns estélyiben.

Eredmény: Csiricsáré, puffos ujjú, nejlon jelmez, amelyben úgy festek, mint Hamupipőke.

Cél: Titkos találka Jackkel.

Eredmény: Titkos találka Jackkel, amelyen nem jelenek meg.

Cél: Fantasztikus szeretkezés vele romantikus környezetben.

Eredmény: Mogyoróval töltött csirkecomb elfogyasztása egy piknikes pléden.

Általános cél: Eufória.

Végeredmény: Teljes csőd.

Kábán meredek a tányéromra, s közben azzal nyugtatom magam, hogy nem tarthat ez örökké. Apu és Nev tréfák tömegét süti el arról, hogyan ne hozzák szóba Connort. Kerry megmutatta az új, négyezer font értékű svájci óráját, majd a cége újbóli előretörésével hencegett. Most épp arról hadovál, miként golfozott együtt a múlt héten a British Airways vezérigazgatójával, aki állást ajánlott neki.

– Mind megpróbálkozik ezzel – mondja, és jókorát harap egy csirkecombból. – De azt szoktam mondani nekik, ha állásra volna szükségem... – hallgat el végül. – Mondani akartál valamit?

– Hahó, mindenkinek – hallom meg a fejem felett az ismerős, száraz hangot.

Nagyon lassan felemelem a fejem, pislogva a napsütésben.

Jack az, ott magasodik fölöttem, háttérben a kék éggel, cowboy szerelésben. Alig észrevehetően rám mosolyog, amitől hirtelen megkönnyebbedik a szívem. Eljött, hogy kiszabadítson innen. Tudhattam volna.

– Helló! – felelem kábán. – Engedjétek meg, hogy bemutassam...

– Jack vagyok – vág közbe ő kedvesen. – Emma barátja. Emma... – néz rám faarccal. – Attól tartok, szükség van magára.

– Ó, egek! – mondom megkönnyebbült sóhajjal. – Sebaj, ne törődjetek vele, megesik az ilyesmi!

– Szégyen, hogy még egy italra sem maradhatsz! – kiált fel anyu. – Jack, üljön le közénk! Vegyen csirkecombot vagy pástétomot!

– Mennünk kell – mondom idegesen. – Nem igaz, Jack?

– Attól tartok, igen – mondja ő, és a kezét nyújtja, hogy felsegítsen.

– Ne haragudjatok! – mondom.

– Biztos vagyok benne, hogy halaszthatatlan teendőid vannak, Emma – jegyzi meg Kerry maró gúnnyal. – Gondolom, az egész estély összeomlana nélküled!

Jack megáll, és nagyon lassan megfordul.

– Hadd találjam ki – mondja nyájasan. – Maga bizonyára Kerry.

– Igen, eltalálta – feleli ő meglepetten.

– Ők pedig a szülei – néz körbe Jack az arcokon. – És ön... Nev, ha nem csalódom?

– Teljes életnagyságban! – nevet fel Nev hangos horkantással.

– Nagyon helyes! – neveti el magát anyu. – Úgy látom, Emma sokat mesélt rólunk.

– Ó... így is van – helyesel Jack, miközben a piknikes plédet méregeti. – Talán mégis lesz időnk egy gyors italra.

Hogyan mondta?

– Jól van! – feleli anyu. – Mindig szívesen találkozom Emma barátaival!

Hitetlenkedve nézem, amint Jack kényelmesen letelepszik a plédre. Az előbb még azt hittem, a megmentésemre érkezett, nem azért, hogy csatlakozzon a díszes gyülekezethez. Lassan melléje roskadok.

– Szóval, ön is a cégnek dolgozik, Jack? – kérdi apu, miközben kitölt neki egy pohár bort.

– Bizonyos értelemben igen. Úgy is mondhatnánk... régebben nekik dolgoztam.

– És most épp állást vált? – kérdi anyu tapintatosan.

– Fogalmazhatnánk így is – szalad szét apró ráncokba Jack mosolygó ábrázata.

– Jaj, maga szegény! Micsoda szégyen! Remélem, nemsokára talál állást.

Egek, fogalma sincs arról, kivel beszél. A családomból senki sem ismeri Jacket.

– Láttam Danny Nussbaumot a minap a postahivatalban, Emma – teszi hozzá anyu, miközben fürgén felszeletel néhány paradicsomot. – Kérdezett rólad.

A szemem sarkából látom, mint derül fel Jack képe.

– Á! – álmélkodom lángoló orcával. – Danny Nussbaum! Időtlen idők óta nem hallottam róla.

– Danny és Emma valaha együtt jártak – fordul anyu Jack-hez szívélyes mosollyal. – Olyan kedves fiú! Egy könyvmoly. Annak idején egész délutánokat végigtanultak Emma hálószobájában.

Képtelen vagyok Jackre nézni. Egyszerűen nem megy.

– Látták, ugye... a Ben Hurt – szól közbe Jack elgondolkozva. – Kitűnő film – mosolyog anyura. – Nem gondolja?

Ezért még megölöm.

– Izé... igen! – feleli anyu kissé értetlenül. – Igen, mindig is szerettem a Ben Hurt – jókora szelet pástétomot nyes le Jack-nek, és mellétesz egy cikk paradicsomot, az egészet elrendezi egy papírtányéron, és átnyújtja neki. – Szóval – kérdi együtt érzőn -, boldogul azért anyagilag?

– Nagyjából és egészében – mondja Jack holtkomolyan.

Anyunak egy pillanatra megakad rajta a tekintete. Aztán belekotor a piknikes kosárba, és újabb adag Sainsbury's pástétomot húz elő, amely még a dobozában pihen.

– Lásson hozzá! – mondja, Jackre tukmálva a falatokat. – Egyen hozzá paradicsomot, az átmossa az embert!

– Jaj, nem – tiltakozik most Jack. – Igazán, nem fér belém több...

– Nem mondhat nemet! Ragaszkodom hozzá, hogy megkóstolja!

– Nos, ez igazán kedves öntől – küld feléje egy meleg mosolyt Jack.

– Nincs szüksége ingyenes munkaügyi tanácsra, Jack? – szólal meg most Kerry egy csirkecombot majszolva.

Nagyot dobban a szívem. Jaj, csak a sikeres nő járását ne mutassa be Jacknek!

– Jobban teszi, ha meghallgatja Kerryt – szól közbe apu büszkén. – Ő a mi sztárunk! Saját cége van.

– Tényleg? – kérdi Jack udvariasan.

– Igen, egy utazási iroda – mondja Kerry önelégült mosollyal. – Pedig a nulláról kezdtem. Most negyven alkalmazottat foglalkoztatok, s a forgalmunk valamivel meghaladja az évi kétmilliót. És tudja, mi a titkom?

– Sejtelmem... sincs – feleli Jack.

Kerry előrehajol, és rászegezi kék szemét.

– A golf.

– A golf! – visszhangozza Jack.

– Az üzlet a jó kapcsolatokról szól – folytatja Kerry. – Én mondom magának, Jack, a golfpályán ismerkedtem meg az ország vezető üzletembereivel. Vegyünk például bármely vállalatot, mondjuk ezt! – mutat körbe. – Ismerem például a nagyfőnököt. Ha akarnám, holnap akár fel is hívhatnám.

A rémülettől megkövülten meredek rá.

– Tényleg? – kérdi Jack, szemlátomást megrökönyödve. -Valóban?

– Hát persze. Úgy értem, a fő-fő górét – hajol előre Kerry bizalmasan.

– A fő-fő górét – mondja utána Jack. – Ez igazán lenyűgöző.

– Kerry talán szólhatna az ön érdekében, Jack! – kiált fel anyu hirtelen ötlettől vezérelve. – Megtennéd neki, Kerry, drágám, ugye?

Közel járok ahhoz, hogy hisztérikus nevetésben törjek ki. Ha nem volna az egész olyan visszataszítóan undorító.

– Azt hiszem, haladéktalanul meg kell tanulnom golfozni – jelenti ki Jack. – Akkor megismerhetem a megfelelő embereket. Mit gondol, Emma? – vonja össze a szemöldökét.

Nem jutok szóhoz, annyira szégyenkezem. A legszívesebben elsüllyednék, mindörökre.

– Mr. Harper? – szakítja félbe a beszélgetést egy hang, és én megkönnyebbülten nézek fel. – Valamennyien felpillantunk, s látjuk, hogy Cyril hajol oda sután Jackhez.

– Végtelenül sajnálom, hogy félbe kell szakítanom, uram, de itt van Malcolm St John, és szeretne röviden szót váltani önnel – mondja, s közben csodálkozva méregeti a családomat, megpróbálva megérteni, ugyan miért ült közénk Jack Harper.

– Természetesen – mondja Jack, és udvariasan anyura mosolyog. – Megbocsátanak egy pillanatra.

Miközben poharát a tányérján egyensúlyozva feltápászkodik, az egész család zavartan néz össze.

– Adjon neki még egy esélyt! – szól oda végül apu kedélyesen Cyrilnek.

– Bocsánat, nem értem – mondja Cyril, s néhány lépést tesz felénk.

– Ez a Jack fiú igazán rendes gyerek – mutat apu Jack felé, aki most egy tengerészkabátos fickóval tárgyal. – Nem gondolnak arra, hogy visszavegyék?

Cyril meredten néz apuról rám, aztán ismét apura.

– Semmi gond, Cyril! – mondom könnyedén. – Fogd be, apu, jó? – mormogom a fogam között az apámnak. – Övé a vállalat.

– Hogyhogy? – bámul rám mindenki.

– Övé a vállalat – ismétlem meg égő arccal. – Ezért... jobb, ha nem húztok ujjat vele.

– Azé a bohócruhás alaké, ott? – kérdi anyu meglepetten, a távolodó Cyrilre mutatva.

– Nem! Jacké! Vagy legalábbis egy jókora része – valamennyien értetlenül néznek össze. – Jack a Panther Corporation egyik alapító tagja! – sziszegem dühösen. – Egyszerűen csak túl szerény, és nem akart felvágni.

– Azt akarod mondani, hogy az az alak Jack Harper? – kérdi Nev hitetlenkedve.

– Igen!

Helyeslésemet döbbent csönd követi. Felpillantva látom, hogy egy darab csirkecomb kipottyant Kerry tátva felejtett szájából.

– Jack Harper, a multimilliomos – ismétli apu, hogy felfogja végre.

– Multimilliomos? – néz rá anyu tökéletesen tanácstalanul. – Hogyan is kínálhattam meg pástétommal!

– Minek is neki a pástétom! – fortyan föl apu. – Milliót vehet magának, ha akar.

Anyu szeme villámgyorsan végigpásztázza a piknikes plédet.

– Gyorsan! Tegyétek tálba a süteményt! Van egy a fedeles kosárban...

– Jó ez úgy, ahogy van... – tiltakozom erélytelenül.

– A milliomosok nem csomagból eszik a süteményt! – sziszegi anyu, miközben műanyag tálba pottyantja a sütiket, és sietve egyenesítgetni kezdi a pléd gyűrődéseit! – Brian! Morzsák vannak a szakálladon!

– És te honnan a csudából ismered Jack Harpert? – kíváncsiskodik Nev.

– Csak úgy... – pirulok el könnyedén. – Együtt dolgoztunk valamin... úgyhogy majdhogynem barátok lettünk. De, kérlek benneteket, ne viselkedjetek vele másként. Legyetek olyanok, mint előtte – teszem hozzá gyorsan, mert Jack már kezet rázott a tengerészkabátos hapsival, és megindult a plédünk felé.

Egek! Miért is kínlódom én itt ezekkel? Jack közeledtére minden családtagom kihúzza magát, mint akik nyársat nyeltek. Rémült csönd telepedett közénk.

– Helló! – mondom olyan természetesen, ahogyan csak tőlem telik, aztán gyorsan körbenézek a többieken.

– Egyszóval... Jack! – kezdi apu ügyetlenül. – Igyon meg még egy pohárkával! Megfelel magának ez a bor? Mert elugorhatunk egy italboltba, ha óborra támadt kedve.

– Köszönöm, de ez is kitűnő – feleli Jack meglepve.

– Jack, mit adhatok még enni? – kérdi anyu zavartan. – Van valahol lazactekercsem. Emma, add oda a tányérodat Jack-nek! – reccsen rám. – Nem ehet papírtányérból.

– Szóval... Jack – kezdi rá Nev haverkodó hangon. – Milyen kocsija van egy magához hasonló fickónak? Nem, ne mondja meg, majd kitalálom! – emeli fel a kezét. – Porsche. Igazam van?

Jack kérdőn néz rám, én pedig esdekelve nézek vissza, megpróbálva megértetni vele, hogy nem volt más választásom, igazán sajnálom, amúgy pedig a legszívesebben a helyszínen meghalnék...

– Látom, hogy lebuktam – mondja vigyorogva.

– Jack! – kiáltja Kerry, aki mostanra visszanyerte a lélekjelenlétét. – Behízelgő mosolyt villant feléje, s kinyújtja a kezét.

– Örülök, hogy most végre nyugodt körülmények között elbeszélgethetek önnel.

– Részemről a szerencse! – mondja Jack. – Csak éppen... találkoztunk mi már valaha is?

– Szakemberként igen – Kerryt nem lehet kibillenteni a szerepéből. – Mint két cégtulajdonos egymás között. Itt a névjegyem, s ha bármikor utazási gondjai támadnának, kérem, hívjon fel! De közös programot is csinálhatnánk... Talán mi négyen találkozhatnánk valamikor! Játszanánk egy rundot például! Mit gondolsz, Emma?

Értetlenül meredek rá. Ugyan mikor fordult elő utoljára, hogy Kerry és én együtt csináltunk programot?

– Emma meg én olyanok vagyunk, akár a testvérek – teszi hozzá mézédesen, s körém fűzi a karját. – Bizonyára elmondta már önnek.

– Hát... mondott egyet-mást – mondja Jack kifürkészhetetlen arccal. Beleharap a grillcsirkébe, és rágni kezdi.

– Együtt nőttünk fel, valósággal elválaszthatatlanok voltunk – szorítja meg a karomat Kerry.

Mosolyogni próbálok, de a parfümje átható illatától kis híján megfulladok.

– Hát nem kedves látvány?! – kiált fel anyu. – Bárcsak volna nálam fényképezőgép!

Jack hallgat, s hosszan, vizsgálóan méregeti Kerryt.

– Közelebb nem is lehettünk volna egymáshoz! – Kerry mosolya még az iméntinél is behízelgőbb. Olyan szorosan fogja a karomat, hogy a karmai kis híján a húsomba vájnak. – Nem igaz, Em?

– Izé... persze... hogyisne – habogom.

Jack tovább rágja a csirkéjét, majd miután lenyelte, felnéz.

– Gondolom, ezek után rendkívül nehezére eshetett elutasítania Emmát – fordul Kerry felé társasági hangnemben. – Mármint hogy olyan közel álltak egymáshoz, és a többi.

– Hogy elutasítani? – kacag fel Kerry gyöngyöző nevetéssel.

– Fogalmam sincs, miről beszél...

– Amikor állásért folyamodott a cégéhez, maga pedig nemet mondott – jelenti ki Jack nyájasan, s ismét beleharap a csirkébe.

Moccanni sem tudok az izgalomtól.

Ez az én titkom, amelyről eddig senki nem tudhatott.

– Hogyan? – kérdi apu, félig még nevetve. – Emma állásért folyamodott Kerryhez?

– Én... én... nem is tudom, miről beszél! – habogja Kerry elvörösödve.

– Szerintem, jól tudja – folytatja Jack, tovább rágva a falatját. – Azt is felajánlotta, hogy ingyen dolgozik magának, csak, hogy tapasztalatot szerezzen a munka világában, maga pedig visszautasította – egy pillanatra elgondolkodó képet vág. – Érdekes döntés.

Anyu és apu arckifejezése nagyon lassan megváltozik.

– Ami persze nagy szerencse a Panther Corporationre nézve – teszi hozzá Jack vidáman. – Mi csak örülünk, hogy Emma nem az idegenforgalomban helyezkedett el. Ezért, azt hiszem, köszönetet kell mondanom magának, Kerry! Mint egyik cégtulajdonos a másiknak – mosolyog rá. – Nagy szívességet tett nekünk.

Kerry arca bíborvörösen lángol.

– Igaz ez, Kerry? – kérdi anyu élesen. – Nem segítettél Emmán, amikor hozzád fordult?

– Nekünk egy szót sem szóltál erről, Emma – döbben meg apu is.

– Szégyelltem magam, értitek? – mondom kissé emelt hangon.

– Enyhén szólva arcátlanság volt Emmától, hogy ilyesmit kérjen egy rokontól – veti közbe Nev, hatalmasat harapva a sertéshúsos pástétomba. – Te is ezt mondtad, Kerry, nem igaz?

– Arcátlanság? – visszhangozza anyu értetlenkedve. – Kerry, ha emlékszel egyáltalán, mi kölcsönöztük neked a pénzt a kezdéshez. Nélkülünk most nem lenne céged.

– Nem is úgy volt – mondja Kerry, és ingerült pillantást vet Nevre. – Félreértés az egész! Tévedés történt – meglapogatja a haját, és ismét rám mosolyog. – Természetesen örömmel segítek előbbre jutni, Emma. Szólhattál volna korábban is! Hívj fel az irodában, és én mindent megteszek, ami...

Gyűlölettől eltelve nézek vissza rá. Nem hiszek a fülemnek, hogy ebből is megpróbálja kibeszélni magát. Nála kétszínűbb tehenet nem hordott hátán a Föld.

– Nem volt tévedés, Kerry – mondom tőlem telhető hidegvérrel. – Mindketten pontosan tudjuk, mi történt. Segítséget kértem tőled, te pedig elutasítottál. Rendben, a te cégedről volt szó, így döntöttél, és minden jogod megvolt erre. De ne próbáld elhitetni velünk, hogy nem így történt.

– Emma! – mondja Kerry kis kaccantással, és a kezemért nyúl. – Ne szamárkodj! Fogalmam sem volt, hogy ez ilyen fontos a számodra. Ha tudtam volna...

– Ha tudta volna? Már hogyne tudta volna, mit jelent nekem ez az egész?

Elrántom a kezem, majd ismét szembenézek vele. Érzem, mint gyűlik bennem a régi sérelem és megaláztatás, ahogyan a forró víz feszíti szét a csövet, míg végül a nyomás elviselhetetlenné válik...

– Pedig nagyon is tudtad! – hallom meg magam, amint kiabálok. – Pontosan tudtad, mit művelsz! Tudtad, milyen kétségbeesett helyzetben vagyok! Amióta csak betetted a lábad a családunkba, megpróbáltál eltaposni. Egyre csúfolsz a vacak állásaim miatt, míg magadat az egekbe dicséred. Melletted egyfolytában butának és jelentéktelennek éreztem magam. Jól van. Te nyertél, Kerry! Te vagy a sztár, nem én. Sikeres vagy, az én életem pedig egy csődtömeg. De legalább ne játsszuk azt, hogy a legjobb barátok vagyunk, oké?! Mert nem vagyunk azok, és soha nem is leszünk!

Körbenézek a döbbent arcokon, s nehezen szedem a levegőt. Félek, hogy bármelyik pillanatban eltörik a mécses.

Jackre esik a pillantásom, aki alig észrevehető, ideje-mennünk mosolyt villant rám. Fél szemmel anyut és aput is felmérem. Mindketten döbbentek és tanácstalanok.

A helyzet az, hogy a mi családunkban nem szoktak hozzá a hangos érzelmi kitörésekhez.

Voltaképpen én is tanácstalan vagyok, nem tudom, hogyan lehetne ezt folytatni.

– Szóval... izé... akkor én megyek – mondom remegő hangon. – Jöjjön, Jack! Dolgunk van.

Rogyadozó térddel hagyom ott őket, s kissé meg-megtántorodom a gyepen. Egész szervezetemet elöntötte az adrenalin. Annyira fel vagyok ajzva, hogy szinte magamon kívül vagyok.

– Ez fantasztikus volt, Emma! – üti meg a fülemet Jack hangja. – Nagyszerűen viselkedett! Tökéletesen... logisztikai felmérés – fogja hangosabbra a hangját, ahogy elhaladunk Cyril mellett.

– Életemben nem beszéltem így – mondom. – Soha eddig... operációs lépések – teszem hozzá, miközben elmegyünk a könyvelés néhány alkalmazottja mellett.

– Igen, tudom – mondja Jack a fejét rázva. -Jézusom, ez a maga kuzinja... a piac érdemi felmérése....

– Ő teljesen... kimutatások – mondom sietve, ahogy Connor hallótávolságába kerülünk. – Akkor... legépelem ezt önnek, Mr. Harper.

Valahogy bejutunk a házba, fel a lépcsőn. Jack mutatja az utat a folyosón, majd elővesz egy kulcsot, és kinyitja az ajtót. Egy helyiségbe kerültünk, tágas, napfényes, krémszínű szobába, amelyben jókora kettős ágy áll. Ahogy bezárul az ajtó, visszatér az idegességem. Eljött hát a pillanat. Végre! Csak Jack meg én. Egyedül egy hálószobában.

Aztán megpillantom a tükörképemet egy aranyozott tükörben, és levegő után kapkodok ijedtemben. Egészen elfeledkeztem erről az ostoba Hófehérke jelmezről. Az arcomra piros foltok ülnek ki, a szemem könnyes, a hajam kócosan lobog körülöttem, s a melltartóm átlátszik a nejlon anyagán.

Nem hittem volna, hogy ilyen ramatyul festek.

– Ne haragudjon, Emma, hogy közbeavatkoztam – néz rám Jack bűntudatosan. – Elragadtattam magam. Nem lett volna jogom hozzá. Csak hát... a kuzinja... teljesen kihozott a sodromból...

– Nem! – vágok közbe, és fordulok szembe vele. – Jól tette! Eddig nem mondtam meg Kerrynek a magamét. Soha! Az egész... egész... – hallgatok el, mert nehezen szedem a levegőt.

Egy pillanatra mintha megállt volna az idő. Jack pírban égő arcomat nézi. Visszanézek rá, mellkasom zihálva emelkedik és süllyed, fülemben dobol a vér. Aztán Jack váratlanul előrehajol és megcsókol.

Ajka megnyitja az enyémet, s már fejti is le a Hófehérke jelmez műanyag ujjait a vállamról, kigombolja a melltartómat. Az inggombjain matatok. Ajka a mellbimbóhoz ér, s pihegni kezdek az izgalomtól, mikor lehúz magával a naptól meleg szőnyegre.

Egek, ez gyorsan ment; e percben épp a bugyimat tépi le rólam. A keze... az ujjai... zihálok magamról elfelejtkezve... minden túl gyorsan történik ahhoz, hogy fel tudjam fogni... Semmiben sem hasonlít Connorhoz, senkihez sem hasonlít, akit ismertem... Egy perce még a küszöbön álltunk, felöltözve, most pedig... most pedig...

– Várj! – mondom végül. – Várj, Jack! Mondanom kell valamit.

– Tessék? – néz rám Jack felajzott, sürgető pillantással. – Mit akarsz mondani?

– Nem ismerek semmiféle trükköt – súgom esetlenül.

– Hogy mit nem ismersz? – húzódik el tőlem, és csodálkozva mered rám.

– Hát trükköt! Nem ismerek semmiféle trükköt – fújok visszavonulót. – Neked bizonyára topmodellekkel... tornásznőkkel... meg mindenféle bombázókkal... volt eddig dolgod – hallgatok el Jack arckifejezése láttán. – Hagyjuk, nem érdekes – teszem hozzá gyorsan.

– Kíváncsivá tettél – mondja Jack. – Miféle trükkökre gondolsz egész pontosan?

Miért kellett kinyitnom azt az ostoba számat, miért?

– Semmilyenekre! – dadogom egyre jobban belezavarodva. – Épp ez a lényeg, nem ismerek semmiféle trükköt.

– Én sem – mondja Jack faarccal. – Egy szálat sem.

Hirtelen feltör belőlem a nevetés.

– Akkor jó.

– Így igaz, ha mondom, egy szálat se – elgondolkozva elhallgat, s ujját végigfuttatja a vállamon. – Jó, egyet azért talán mégis.

– Micsodát? – kérdem azonnal.

– Nos – néz rám egy hosszú pillanatig, aztán megrázza a fejét. – Nem.

– Mondd el! – nevetek most már feltartóztathatatlanul.

– Nem mondom, hanem mutatom – dünnyögi a fülembe, és magához von. – Senki nem tanított erre?

18.

Szerelmes vagyok. Én, Emma Corrigan szerelmes vagyok. Életemben először fülig, tetőtől talpig szerelmes! Az egész éjszakát Jack-kel töltöttem a Panther-lakban. A karjaiban ébredek. Rengetegszer szeretkeztünk, ami... egyszerűen... tökéletes volt (valahogyan szóba se jöttek a trükkök, legnagyobb megkönnyebbülésemre).

De nemcsak a szexről van szó, hanem minden egyébről is. Arról, hogyan várt egy csésze teával ébredéskor. Ahogy csak az én kedvemért kikereste a laptopján az internetes horoszkópjaimat, és segített választani közülük. Az összes kis ócska, szégyenteljes titkomat ismeri, amit különben a lehető legtovább elrejtenék bármely másik hapsi elől... ő azonban ezzel együtt szeret.

Ezt ugyan nem mondta pontosan ezekkel a szavakkal. Mondott azonban ennél is szebbet, amit egyre a fejemben forgatok. Mindketten a mennyezetet bámultuk ma reggel az ágyban, amikor egyszer, mintegy akaratom ellenére kicsúszott számon a kérdés:

– Jack, hogyan lehet, hogy emlékeztél arra, hogy Kerry elutasította a folyamodványomat?

– Tessék?

– Hogyan lehet, hogy emlékeztél arra, hogy Kerry elutasította a folyamodványomat? – fordítom el lassan a fejem, hogy szembenézzek vele. – És nemcsak erre emlékszel, de minden apró részletre, amit hallottál tőlem a repülőn. A legjelentéktelenebb kicsiségre. A munkámról, a családomról, Connorról... mindenről. Mindenre emlékszel. Nem értem, hogyan?

– Mit nem értesz ezen? – ráncolja össze Jack a homlokát.

– Nem értem, miként lehetséges, hogy egy hozzád hasonló nagy embert érdekelheti az én ostoba, unalmas életem – dadogom égő arccal. Jack egy pillanatra némán néz rám.

– Emma, a te életed nem ostoba és nem unalmas.

– De az!

– Nem.

– Dehogynem! Soha semmi izgalmasat és okosat nem csinálok, nincs saját vállalatom, nem találtam ki semmit...

– Tudni szeretnéd, miért emlékszem az összes titkodra? – szakít félbe Jack. – Emma, abban a pillanatban, ahogy hozzám szóltál azon a repülőn, le voltam... nyűgözve.

Hitetlenkedve nézek rá.

– Lenyűgözve? – kérdezek vissza, mintha nem jól hallottam volna. – Én nyűgöztelek le?

– Igen, lenyűgöztél – ismétli meg gyöngéden, majd fölém hajol, és megcsókol.

– Lenyűgöztem! Én, Jack Harpert, az életemmel!

A dolog veleje az, ha nem szólok hozzá a repcsin, ha nem kezdem el a szóáradatom, akkor most nem lennénk itt. Soha nem találtuk volna meg egymást. A végzet akarta így. Annak a rendeléséből ültem fel a gépre. A sors akarta, hogy meghamisítsam az önéletrajzomat, hogy minden titkomat kiöntsem előtte.

Hazaérve szinte sugárzom a boldogságtól, akárha felgyújtottak volna bennem egy villanyégőt. Hirtelen értelme lett az életemnek. Jemimának nincs igaza. A férfiak és a nők nem ellenségei egymásnak, hanem lelki társak. Ha őszinték lennének, az első szótól kezdve, valamennyien ráébrednének erre. Ez az egész titokzatoskodás és megjátszás nagy marhaság. Mindenkinek azonnal meg kellene osztania a titkait a másikkal!

Annyira fel vagyok villanyozva, hogy eltervezem, könyvet írok az emberi kapcsolatokról. „Ne féljetek megosztani a titkaitokat" – ez lesz a címe. Arról szól majd, hogy a két nem legyen őszinte egymással, mert így jobban megtalálják majd a közös hangot. Akkor soha többé nem kell megjátszaniuk magukat. Soha! Mindez persze a családokra is vonatkozik, meg a politikai életre! Talán ha a világ vezetői megosztanának egymással pár személyes titkot, megszűnnének a háborúk! Azt hiszem, tényleg beletrafáltam valamibe.

Szinte repülök fel a lépcsőn, s kinyitom a lakásunk ajtaját.

– Lissy! – kiáltom. – Lissy, szerelmes vagyok!

Semmi válasz, belém pedig belém szúr a csalódás fullánkja. Jó lett volna beszélni most valakivel. Akinek elmondhattam volna ragyogó új életbölcsességeimet, és...

Pufogó zajok ütik meg a fülemet Lissy szobájából. Kővé váltan állok az előszobában. Nagy isten, megint ez a rejtélyes pufogás! Aztán újabb és megint két másik. Mi a csuda lehet ez...

Aztán a nappali ajtaján keresztül meglátok egy bőröndöt. A padlón, a kanapé mellett. Fekete bőrholmi. Jean-Paul van itt megint! Előreóvakodom, és izgatottan pillogok be a nappaliba.

Mit művelhetnek ezek?

Hiszi a piszi, hogy szeretkeznek. De ha nem, akkor mit csinálhatnak? Mi más adhat ilyen hangot, ami...

Oké... hagyjuk a dolgot. Mi közöm hozzá? Ha Lissy nem kívánja elmondani, miben mesterkedik, akkor nem. Roppant felnőttnek érzem magam, amikor a konyhába sétálok, s ott hozzáfogok a kávé elkészítéséhez.

Aztán csak leteszem újra a kávéfőzőt. Vajon mit hallgat el előlem? Elvégre a legjobb barátnők vagyunk, vagy nem? Éppenséggel ő vetette fel, hogy nem volna szabad titkolóznunk egymás előtt.

Egyre furdalja az oldalamat a kíváncsiság. Nem, nem bírom ki! Ez volna az egyetlen esélyem, hogy rájöjjek az igazságra. De hogyan? Nem sétálhatok be csak úgy. Vagy mégis?

Hirtelen mentőötletem támad. Mi volna, ha úgy tennék, mintha nem láttam volna meg a bőröndöt? Majd mit sem tudva belejtek a lakásba, mint máskor, mikor történetesen Lissy-hez nyitottam be először. Senki sem róhat meg ezért, nem igaz? Merő tévedés lenne az egész.

Fülemet hegyezve kilopózom a konyhából, majd lábujjhegyen visszaosonok a bejárathoz.

Kezdjük újra. Most érkeztem meg.

– Szia, Lissy! – mondom esetlenül, mintha felvevőgép lencséje irányulna rám. – Hol a csudában lehet? Talán... megnézem... a hálószobájában.

A lehető legtermészetesebben végigmegyek a folyosón, majd Lissy ajtaja elé érve alig hallhatóan bekopogtatok.

Semmi válasz. A pufogás mindenesetre megszűnt. A fára meredek, és hirtelen balsejtelmeim támadnak.

Érdemes ezt végigcsinálnom?

Igen, érdemes. Egyszerűen tudnom kell, és kész, hogy mi folyik itt.

Megragadom a kilincset, kinyitom az ajtót... és rémülten felsikoltok. Az elém táruló látvány olyan döbbenetes, hogy semmit sem értek belőle. Lissy anyaszült meztelen. Mindketten azok. Ő meg a pasi a legfurább pozitúrában gabalyodott össze, amit valaha is... Lissy lába a levegőben, a hapsié meg köréje fonódik. Mindketten skarlátvörösek, és lihegnek.

– Bocs! – dadogom. – Jaj, istenem, ne haragudjatok!

– Várj, Emma! – hallom meg Lissy kiáltását, miközben a szobámba takarodom, magamra vágom az ajtót, és az ágyamra roskadok.

Vadul dobol a szívem, egészen beleszédültem a megdöbbenésbe. Nem kellett volna rájuk nyitnom az ajtót!

Lissy igazat mondott! Szeretkeztek! De hát miféle fura... ferde szex ez, kérdem én? A fenébe is, soha nem jöttem volna rá, hogy... Soha!

Hirtelen egy kezet érzek a vállamon, amire ismét felsikoltok.

– Nyugodj meg, Emma! – mondja Lissy. – Én vagyok az. Jean-Paul elment.

Sehogyan sem tudok a szemébe nézni.

– Ne haragudj, Lissy – habogom szemlesütve. – Nem akartam! Soha nem merészeltem volna... a szexuális életed csak rád tartozik.

– Emma, nem szeretkeztünk, te süket alak!

– Dehogynem! Láttalak benneteket! Nem volt rajtatok ruha.

– Dehogynem. Nézz rám, Emma!

– Nem! – mondom pánikban. – Nem akarok rád nézni!

– Nézz csak rám!

Rosszat sejtve felemelem a fejem, s óvatosan Lissyre emelem a pillantásom, aki előttem áll. Ó... a teremburáját! Testszínű tornaruha van rajta.

– Mit műveltetek akkor, ha nem szeretkeztetek? – mondom csaknem vádaskodva. – És miért vetted ezt fel?

– Táncoltunk – motyogja Lissy zavartan.

– Hogyan? – meredek rá megrökönyödve.

– Táncoltunk, érted? Ez volt az egész.

– Táncoltatok? De... de... miért?

Ennek az egésznek semmi értelme. Lissy meg ez a francia hapsi, ez a Jean-Paul táncolt volna Lissy hálószobájában? Úgy érzem magam, akár egy rossz álom kellős közepén.

– Tudod, beléptem ebbe a csoportba – leheli végül Lissy hosszú hallgatás után.

– Egek, csak nem egy szekta?

– Nem, nem szekta. Mindössze... – harap az ajkába – ...néhány jogász összeállt... és létrehozott egy tánccsoportot.

Tánccsoportot?

Néhány pillanatra elakad a szavam. Nem mintha eltűnt volna a korábbi döbbenet, sajnos azonban nevethetnékem is támadt közben.

– Jogászok tánccsoportjába... léptél be?

– Igen – bólint Lissy.

Lelki szemeim előtt potrohos ügyvédek kara jelenik meg, amint a parókáikban táncot lejtenek. Nem tehetek róla, de kibuggyan belőlem a nevetés.

– Látod! – kiáltja Lissy. – Ezért nem mondtam el. Tudtam, hogy kinevetsz!

– Bocs! – mondom. – Bocs! Nem nevetlek ki. Szerintem ez nagyszerű! – újabb hisztérikus nevetésroham tör ki belőlem. – Csak éppen... nem is tudom, valahogyan a táncot lejtő jogászok gondolata az, ami...

– Nem mindenki jogász közülünk – védekezik Lissy. – Van néhány bankár is meg egy bíró... Emma, hagyd abba a nevetést!

– Ne haragudj! – mondom a nevetésemmel küszködve. – Lissy, becsület istenemre, nem nevetlek ki – mély lélegzetet veszek, és keményen összeszorítom az ajkaimat.

Lelki szemem előtt azonban továbbra is ott lebeg a tüllszoknyás bankárok képe, amint a Hattyúk tavát táncolják el, kezükben a kézitáskájukkal. Közben egy bíró suhan át a színpadon, mögötte szélesen terül szét a tógája.

– Nincs ebben semmi mulatságos! – mondja Lissy. – Egyszerűen arról van szó, hogy néhány hasonló gondolkodású szakember összeállt, hogy a tánc eszközeivel fejezze ki önmagát. Mi a rossz ebben?

– Ne haragudj! – kérek bocsánatot, ki tudja, hányadszor, a szemem törölgetve, miközben megpróbálom visszanyerni az önuralmamat. – Természetesen semmi rossz nincs benne. Egyenesen csodás. Eszerint... a közeljövőben felléptek?

– Három hét múlva. Ezért gyakorlunk annyiszor.

– Három hét múlva? – nézek rá, s abbahagyom a nevetést. – És te nem szóltál róla?

– Még... még nem szedtem össze magam – mondja, tánccipőjével köröket írva a padlóra. – Szégyenkeztem kicsit.

– Cseppet se fájjon emiatt a fejed! – mondom keserűen, hogy eltitkolt előlem valamit. – Ne haragudj, hogy nevettem az előbb! Szerintem ez király! Okvetlenül megnézlek. Majd beülök az első sorba...

– Az első sorba ne! Zavarna, ha nem tetszenék.

– Akkor majd középre. Vagy hátulra. Ahová csak akarod. Lissy; nem tudtam, hogy te táncolsz – nézek rá kíváncsian.

– Á, semmiség – vágja rá azonnal. – Csapnivalóan táncolok. Csak a magam kedvére. Kérsz kávét?

Miközben követem a konyhába, felvont szemöldökkel néz rám.

– Szóval volt képed szexszel vádolni engem. És te hol voltál az éjjel, kérdem én?

– Jackkel – vallom be ábrándos mosollyal. – Szeretkeztünk. Egész álló éjjel.

– Tudtam!

– Jaj, Istenem, Lissy! Teljesen belepistultam.

– Beleestél? – veszi kézbe a kávéskannát. – Emma, biztos vagy te ebben? Hisz alig ismered.

– Mit számít ez, mikor tökéletes közöttünk a lelki összhang. Semmi értelme, hogy megjátsszam magam előtte... vagy másnak mutatkozzam, mint amilyen vagyok... a szex meg egyenesen bámulatos... Connorral soha nem volt ilyen jó. Soha. Ráadásul érdekli is, amit csinálok. Tudod, folyton kérdezget, és szemlátomást őszintén kíváncsi a válaszaimra.

Üdvözült mosollyal tárom szét a karom, és lehuppanok egy székre.

– Tudod, Lissy, mindig is az volt az érzésem, hogy egyszer még valami csodálatos, valami mesebeli történik velem. Valahogy... legbelül... szüntelenül vártam erre. És most eljött.

– És hol van most ő? – kérdi Lissy, miközben instant kávét kanalaz a csészéinkbe.

– Elment egy időre. Elment, hogy egy kreatív csapattal megbeszéljen valami új ötletet.

– Hogyan?

– Tudja a fene. Nem mondta el pontosan. Bizonyára minden percét lefoglalja, ezért nem tud telefonálni közben. Viszont naponta e-mailezik – teszem hozzá boldogan.

– Kérsz sütit? – nyit meg egy dobozt Lissy.

– Á... izé... igen. Kösz – veszek a kezembe egy emésztést elősegítő süteményt, és elgondolkozva rágcsálni kezdem. – Tudod, teljesen új szemmel látom most az emberi kapcsolatokat. Az egész pofonegyszerű. Legyen mindenki őszinte egymással, ossza meg örömeit és gondjait a párjával, a családjával! A világ politikai vezetői pedig legyenek őszinték a népükhöz!

– Hmmm – méreget Lissy néhány pillanatig. – Emma, elmondta Jack, miért rohant el tőled az éjszaka kellős közepén?

– Nem – felelem meglepetten. – De hát ez az ő dolga.

– Elmondta, mi volt az a sok telefon az első randitokon?

– Izé... nem.

– Mondott valamit is magáról a legszükségesebbeken kívül?

– Ó, rengeteg mindent! – mondom sértődötten. – Lissy, mire akarsz kilyukadni?

– Semmire – mondja szelíden. – Csupán az jár a fejemben, vajon nem csak egyedül te veszel részt a nagy osztozásban?

– Hogyhogy?

– Valóban megosztja veled a gondjait és örömeit? – önt Lissy forró vizet a csészékbe. – Vagy te vagy az egyedül, aki így teszel?

– Nem, persze, hogy ő is megoszt velem mindent – motyogom félrenézve, és egy hűtőmágnessel babrálok.

Ez igaz is, mondom magamban elszántan. Jack rengeteg mindent megosztott velem! Úgy értem, elmondta például, hogy... Mindent elmondott a... Különben pedig nem beszédes természet. Bűn ez?

– Tessék, a kávé – nyújtja át Lissy a csészét.

– Kösz – mondom, kissé sértődötten, mire Lissy felsóhajt.

– Emma, nem vagyok én semmi jónak az elrontója. Tényleg nagyon kedves pasasnak látszik...

– Az is! Annyira romantikus! Tudod, mit mondott nekem ma reggel? Azt mondta, abban a pillanatban, amint hozzá szóltam a repcsin, lenyűgöztem.

– Tényleg? – bámul rám Lissy. – Ezt mondta? Gyönyörűen hangzik!

– Látod, megmondtam! – nézek rá sugárzó mosollyal. – Lissy, ő egyszerűen tökéletes!

19.

Az elkövetkező hetekben semmi sem árthat a boldogságomnak. Semmi. Szinte nem is a földön járok. Egész nap mosolyogva ülök a számítógép mellett, aztán hazalebegek ábrándjaim felhőin. Paul gúnyos megjegyzései hatástalanul peregnek le rólam. Alig veszem észre, amikor Artemis személyi titkáraként mutat be a hozzánk látogató hirdetőknek. Mit érdekel, mit gondolnak rólam! Mondjanak, amit akarnak! Arról persze gőzük sincs, hogy azért mosolygok a számítógépemre, mert Jack újabb vicces e-mailt küldött. Gőzük sincs arról, hogy a nagy főnök szeret engem. Engem! A zöldfülű, kezdő Emma Corrigant.

– Ami azt illeti többször is mélyrehatóan tárgyaltunk Jack Harperrel a kérdésről – hallom Artemist telefonozni, miközben rendbe teszem a levonatok szekrényét. – Na igen! És... egyetértett velem abban, hogy... tényleg át kell gondolni az alapelveket.

Lárifári! Semmiféle mélyreható tárgyalást nem folytatott Jackkel. Kísértésbe esem, hogy rögvest küldjek neki egy e-mailt, beárulva Artemist, aki visszaél a nevével.

De persze ez aljasság lenne.

Artemis amúgy sincs egyedül. Kivétel nélkül mindenki így vagy úgy beleszövi a társalgásba Jack Harper nevét. Mintha el sem ment volna. Úgy tesznek, mintha a legjobb barátjuk lenne, és tökéletesnek vélte volna az elgondolásaikat.

Engem leszámítva. Én mindvégig lesunyom a fejem, és ki sem ejtem a számon a nevét.

Részben azért, mert ha megtenném, tudom, lángvörösre pirulnék, vagy széles, ábrándos mosoly terülne szét a képemen. Az a szörnyű érzésem, ha egyszer elkezdenék beszélni róla, képtelen lennék visszafogni magam. A fő ok azonban az, hogy senki nem hozza fel ezt a témát a jelenlétemben. Végül is mi újat tudnék én mondani Jack Harperről? Én csupán egy vacak kis asszisztens vagyok, semmi más,

– Hé! – néz fel Nick a telefonból. – Jack Harper interjút ad a tévében!

– Hogyan?

Rándulok össze a meglepetéstől. Jack szerepel a tévében? Hogyhogy nem szólt nekem róla?

– Idejön a stáb? – érdeklődik Artemis, a haját lesimítva.

– Fogalmam sincs.

– Szóval, gyerekek – mondja Paul előbújva az irodájából -, Jack Harper interjút adott az Üzleti félóra című műsornak, amit délben sugároz a tévé. Felállítottunk egy készüléket a nagyteremben, hogy bárki, akit érdekel, megnézhesse az adást. Egyvalakire azonban szükségünk lesz, aki hátra marad, és felveszi a telefonokat. Emma. Maga itt marad!

– Hogyan? – pislogok rá értetlenül.

– Maga itt marad, és kezeli a telefont – mondja Paul. – Értette?

– Nem! Úgy értem... én is szeretném megnézni a műsort! -mondom elkeseredett elszántsággal. – Nem tud más hátra maradni? Artemis, te például?

– Én aztán nem! – vágja rá Artemis azonnal. – Ne légy már olyan önző, Emma! Különben is, semmi érdekes nem lesz az interjúban a számodra.

– De igen!

– Ugyan, menj már! – forgatja a szemét Artemis e képtelenség hallatán.

– De igen – mondom dacosan. – Ő... az én főnököm is!

– Hát... tudod... van azért némi különbség – mondja Artemis gúnyosan. – Alig váltottál néhány szót Jack Harperrel.

– Igenis beszéltünk! – mondom, mielőtt féket tennék a nyelvemre. – Egyszer... egyszer... egy tanácskozáson... én... – akadok el fülig pirosan.

– Kiszolgáltad teával? – néz össze kajánul Artemis Nickkel.

Dühödten meredek rá. Fülemben dobol a vér. Közben azon morfondírozom, bárcsak egyszer úgy istenigazában megmondhatnám Artemisnek a magamét!

– Elég ebből, Artemis! – szól közbe Paul. – Emma, maga itt marad, és kész. Nincs vita.

Öt perccel tizenkettő előtt a részleg teljesen kiürül. Egyedül én, egy árva légy meg egy zümmögő fax képviseljük az élet nyomait. Bánatosan a fiókomba nyúlok, és kiveszek egy zacskó mentolos cukrot. Mellé Flake-et is, szintén rosszkedv ellen. Épp a cukorka papírját csomagolom ki, amikor megcsörren a telefon.

– Oké – hallom meg Lissy hangját a vonalban. – Beállítottam neked a videót.

– Kösz, Liss – mondom tele szájjal. – Klassz vagy.

– Hihetetlen, hogy te nem nézheted!

– Tudom. Ez nem igazság! – csúszom le jobban a székemben, és újabb cukrot dugok a számba.

– Sebaj, este majd megnézzük együtt. Jemima is felveszi magának, úgyhogy nem lehet hiba.

– Hogyhogy Jemima otthon van? – kérdem meglepetten.

– Beteget jelentett mára, hogy idehaza szépítkezhessen. Mellesleg felhívott a papád – teszi hozzá Lissy óvatosan.

– Ahá – mondom rosszat sejtve. – És mit mondott?

A családi nap nagy összecsapása után nem hívtam fel a szüleimet. Egyszerűen nem tudtam magam rávenni erre. Túl fájdalmas és szégyenletes lett volna, amúgy meg tudomásom szerint mindketten Kerry oldalára álltak.

Ezért, amikor apu másnap reggel idecsörgött, az elfoglaltságomra hivatkoztam. Azt mondtam, visszahívom, és persze azóta sem jelentkeztem. Odahaza dettó.

Tudom, hogy valamikor csak beszélnünk kellene. Mindenesetre nem most. Nem akkor, amikor boldog vagyok.

– Látta az interjú előzetesét, felismerte Jacket, és nem biztos abban, te is tudsz-e a dologról – újságolja Lissy. – Különben... – hallgat el a barátnőm -... különben azt mondta, egyről-másról tényleg beszélnetek kellene.

– Ó! – meredek a jegyzettömbömre, ahova jókora spirált rajzoltam egy megőrzendő telefonszám köré.

– A lényeg, hogy a szüleid is megnézik az interjút – mondja Lissy. – Még a nagypapád is.

Hát ez pompás! Az egész világ láthatja rajtam kívül.

Miután leteszem a kagylót, készítek magamnak egy adag kávét. Az új kávéfőző kitűnő tejeskávét ad. Visszatérve körbenézek a kihalt helyiségen, aztán megöntözöm narancslével Artemis tömjénkapriját. Kevés fénymásoló festéket is öntök melléje a rend kedvéért.

Közben persze alávaló gazembernek érzem magam. Végül is szegény növény semmiről sem tehet.

– Ne haragudj! – mondom fennhangon, és megérintem az egyik levelét. – Az csak a baj, hogy a gazdád egy hülye tyúk. De talán te magad is tisztában vagy evvel.

– Csak nem a titokzatos pasiddal társalogsz? – hallok meg egy gunyoros hangot a hátam mögött.

Hökkenten perdülök meg a sarkam körül, s látom ám, hogy Connor áll a küszöbön.

– Connor! – kiáltok fel. – Mit keresel itt?

– Megyek, megnézem a tévé-interjút. Csupán egyvalamit mondanék – lép be a helyiségbe, s néz rám szokott vádló pillantásával. – Szóval... hazudtál nekem.

A francba! Csak nem találta ki? Észrevett volna valamit a családi napon?

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdem idegesen.

– Elcsevegtem Tristannal a tervezési osztályról – fúl el Connor hangja a méltatlankodástól. – De hát az a fickó meleg! Csak nem vele jársz?! Mondd, hogy nem!

Ezt nem gondolhatja komolyan. Úgy értem, Tristan akkor sem látszana melegebbnek, ha leopárdpöttyös nadrágot viselne, retikült hordana, és Barbra Streisand slágereket dudorászna.

– Nem – iparkodom megőrizni a komolyságomat. – Nem Tristannal járok.

– Helyes! – biccent Connor, szemlátomást elégedetten, hogy eltalálta, csak éppen tanácstalanul, hogy mihez kezdjen a sikerével. – Ami azt illeti, nem értem, miért érzed szükségét, hogy hazudj nekem – szegi fel az állát sértett méltósággal. – Ez minden. Éppen csak arra számítottam, hogy őszintébbek leszünk egymáshoz.

– Connor... annyira bonyolult ez az egész. Érted?

– Oké. Különben is... téged szorít a cipő, Emma.

– Hogy mi szorít? – kérdem némi értetlen szünet után. – Miféle cipő?

– Labda – mondja bosszúsan. – Úgy értem, a te térfeleden van a labda.

– Ahá – mondom, noha cseppet sem lettem ettől okosabb. – Izé... jó... majd észben tartom.

– Helyes – veti rám sértett mártírpillantását, készen arra, hogy továbbálljon.

– Várj csak! – bököm ki hirtelen. – Várj egy percre! Connor, kérhetek tőled egy szívességet? – megvárom, amíg megfordul, majd kedveskedő arcot vágok. – Megtennéd nekem, hogy itt maradsz és felveszed a telefonokat, amíg én meghallgatom Jack Harper interjúját?

Tudom, hogy Connor pillanatnyilag nem számít az első számú rajongóim közé. Más választásom azonban nincsen.

– Hogy mit tennék meg? – mered rám álmélkodva.

– Hogy felveszed a telefonokat. Mindössze félóra az egész. Végtelenül hálás lennék...

– Hihetetlen, hogy van képed ezt kérni tőlem! – méltatlankodik Connor. – Tudod, mennyire fontos nekem Jack Harper személye! Emma, igazán nem tudom, hogyan fordulhattál így ki magadból!

Miután elkotródott, kibírok vagy húsz percet. Több üzenetet veszek át Paulnak, egyet Nicknek és egyet Caroline-nak. Pár levelet a dossziéjába rendezek, és megcímzek néhány borítékot. Aztán hirtelen elegem lesz az egészből.

Ostoba helyzet. Több mint ostoba, egyenesen nevetséges! Szeretem Jacket, és ő is szeret engem. Ott a helyem a képernyő előtt, hogy lelkileg melléje álljak. Magamhoz veszem a csésze kávémat, és végigsietek a folyosón. A tanácsterem tele van emberrel, én azonban meghúzódom hátul, két pasi között, akik rá se hederítenek Jackre, ehelyett valami focimeccset vitatnak meg nagy hévvel.

– Hát te mit keresel itt? – reccsen rám Artemis, mikor melléje préselődöm. – Ki van a telefonnál?

– Nincs adó képviselet nélkül – hallom meg a saját fölényes válaszomat, amely talán nem tökéletesen a helyzethez illő (abban sem vagyok biztos, mit jelent), mindenestre eléri a kívánt hatást, mert Artemis befogja a száját.

A nyakam nyújtogatom, hogy átlássak a fejek fölött. Szemem a képernyőre szegeződik, ahol meglátom őt. Egy széken ül a stúdióban, farmerben és fehér pólóban. A háttér világoskék, rajta nagybetűs felirat – „üzleti ötletek" -, Jackkel szemben pedig két okostojás, a riporterek.

Íme a férfi, akit szeretek.

Először látom azóta, hogy lefeküdtünk egymással, jut eszembe hirtelen. A tekintete azonban ugyanolyan meleg, mint máskor, mi több, most sötéten fénylik a műtermi megvilágításban.

Egek, a legszívesebben megcsókolnám!

Ha senki más nem volna jelen, istenemre, odamennék a képernyőhöz, hogy csókot cuppantsak a képmására!

– Miről volt eddig szó? – fordulok Artemishez.

– A munkamódszeréről kérdezték. Az ötleteiről, a Pete Laidlerhez fűződő munkakapcsolatáról, meg effélék,

– Psszt! – int le minket valaki a közelben.

Pete halála után természetesen minden megnehezedett – mondja Jack Harper. – Valamennyiünk számára. A közelmúltban azonban... a közelmúltban nagyot fordult az életem, és újra van, aki ösztönözzön. Meg kell mondjam, nagyon élvezem.

Kellemes bizsergés árad szét a bőrömön. Csak rólam beszélhet, senki másról! Én változtattam meg az életét! Nagy Isten! Ez még romantikusabb annál, hogy „lenyűgöztem".

– Újabban az energiaitalok piacára is betörtek – jegyzi meg a férfi riporter. – Most úgy értesültünk, hogy a női piac érdekli önöket.

– Hogyan? – fut végig a suttogás a termen, s a jelenlévők értetlenül forgolódni kezdenek.

– Betörünk a női piacra?

– Mikortól?

– Ami azt illeti, én tudtam – veti fel önelégülten a fejét Artemis. – Jó páran már tudjuk egy ideje...

A képernyőre meredek, s azonnal eszembe jut az a tanácskozás Jack irodájában. Hát ezért kérdeztek az ováriumról!{[*]} Hú, ez irtó izgi! Valami vadiúj vállalkozás!

– Beszélne erről kissé részletesebben? – kérdi a férfi riporter. – Talán női üdítőkön törik a fejüket?

– Még nagyon korai stádiumban tart az egész – mondja Jack -, de egészen új vonalat tervezünk. Italt, ruhaneműt, parfümöt. Határozott elképzeléseink vannak... – mosolyog a pasira. – És nagyon fel vagyunk dobva.

– Mi ezúttal a célcsoportjuk? – kérdi a hapsi a jegyzeteibe pillantva. – Netán a sportoló nőket célozzák meg?

– Egyáltalán nem – mondja Jack. – Az átlagnőre gondoltunk.

– Az átlagnőre? – húzza ki magát sértődötten a női riporter. – Mit akar ez jelenteni? Mit ért átlagnőn?

– Ez a lány huszonvalahány éves – mondja Jack kis szünet után. – Irodában dolgozik, metróval jár munkába, esténként elmegy hazulról, és az éjszakai busszal tér haza... tökéletes átlagos lány, akin nincsen semmi különös.

– Akiből tizenkettő jut egy tucatra – veti közbe a hapsi mosolyogva.

– De hát a Panther márka mindig is férfiakhoz kapcsolódott – véli a nő kétkedő mosollyal. – A versengéshez, a férfivilág értékrendjéhez. Tényleg úgy gondolja, át tudnak állni a női piacra?

Kutatásaink alapján úgy érezzük, ismerjük a piacot – feleli Jack kellemes mosollyal.

– Kutatások! – kiált fel a nőci megvetően. – Nem arról van megint szó, hogy a férfiak megmondják a nőknek, mit akarhatnak?

– Nem hinném – feleli Jack továbbra is nyájasan, látom azonban, hogy bosszúság suhan át az arcán.

– Számos cég próbálkozott már hasonló váltással, sikertelenül. Honnan tudja, hogy maguknak sikerül?

– Bízom magunkban – mondja Jack.

Egek, miért ilyen agresszív ez a nő? – gondolom felháborodottan. – Naná, hogy Jack ismeri a dörgést!

– Ilyenkor a cégek összeterelnek egy csomó nőt, és feltesznek nekik pár kérdést! De elárul-e valamit is a reprezentációs minta?

– Ez csupán része az összképnek, biztosíthatom – mondja Jack, visszanyerve a hidegvérét.

– Ugyan, menjen már! – kiált fel a nőci, aki most hátradől a székén, és keresztbe fonja a karját. – Csak nem gondolja, hogy egy önökéhez hasonló vállalat, a Panther, megértheti, úgymond, az átlagnők lelkét?

– Igen, úgy gondolom! – néz vele farkasszemet Jack. – Én ismerem ezt a lányt.

– Ismeri? – vonja fel a nőci a szemöldökét.

– Tudom, milyen ez a lány – folytatja Jack. – Tudom, mit kedvel, mi a kedvenc színe. Tudom, mit eszik, és mit iszik. Tudom, mit akar az élettől. Tizenkettes a mérete, de tíznek mondja. Ez a lány – tárja szét a karját, mintegy újabb ötletre várva -, ez a lány Cheerios pelyhet reggelizik, és Flakes tejszínt tölt a cappuccinójába.

A kezemre meredek, amelyben épp egy adag tejszínt tartok. Ma történetesen Cheeriost reggeliztem.

– Napjainkban mindenki a tökéletes... hibátlan emberekről áradozik – mondja Jack lelkesen. – Ez a lány azonban valóságos. Tangát visel, noha kényelmetlennek tartja. Edzéstervet állít össze, aztán fütyül rá. Úgy tesz, mint aki üzleti lapokat forgat, mögéjük azonban bulvármagazinokat rejt a hírességekről.

Üres tekintettel meredek a képernyőre.

Álljon meg a menet! Valahogy túl ismerős ez az egész.

– Te is pont ilyen vagy Emma! – kiáltja Artemis. – Láttam nálad az OK! egy példányát a Heti Marketing Híradó mögé rejtve – gúnyos nevetéssel fordul felém, tekintete azonban megakad a tejszínen.

– Szeret öltözködni, mégsem a divat áldozata – folytatja Jack a mondókáját. – Általában farmert hord...

Artemis hitetlenkedve mered a Levisemre. – ... virágot tűz a hajába...

Kábán felnyúlok, hogy megérintsem a fürtjeim közé ügyeskedett műrózsát.

Ezt nem teheti meg velem! Nem beszélhet a...

– Atyaúristen... – hebegi Artemis.

– Mi baj? – kérdi Caroline, aki követi Artemis pillantását, majd hirtelen megváltozik az arckifejezése.

– Egek! Emma, te vagy az!

– Nem én vagyok – mondom, de megbicsaklik a hangom.

– De igen!

Az emberek bökdösni kezdik egymást, és felém forgatják a fejüket.

– Naponta tizenöt horoszkópot olvas el, és kiválasztja, amelyik legjobban megfelel neki... – hallom meg újra Jack hangját.

– Te vagy az! Minden szava pontosan rád illik!

– ... a komoly könyveknek csak a hátsó borítóját futja át, és úgy tesz, mintha olvasta volna őket...

– Tudtam, hogy nem olvastad végig a Nagy várakozásokat! – kiált fel Artemis diadalmasan.

– ... imádja az édes cherryt...

– Édes cherry? – fordul felém Nick rémülten. – Csak nem?

– Emma az! – hallom mindenünnen a teremből. – Emma Corrigan!

– Emma? – néz a szemembe Katie hitetlenkedve. – De hát... de hát...

– Nem Emma! – szólal meg Connor hirtelen nevetve. Oldalt áll a teremben, a falnak támaszkodva. – Ne legyenek nevetségesek! Kezdjük azzal, hogy az ő mérete nyolcas, nem tizenkettes!

– Hogy nyolcas? Ugyan már! – horkan fel Artemis megvetően.

– Nyolcas! – kuncog Caroline is. – Jó vicc, mondhatom!

– Miért, nem nyolcas a méreted? – néz rám Connor megrökönyödve. – De te azt mondtad...

– Igen... tudom – nyelek egy nagyot, s az arcom úgy ég, akár egy kemence. – De én... én...

– Tényleg használtruha boltokban vásárolsz, aztán úgy teszel, mint ha újban járnál? – fordul felém a képernyő felől Caroline kíváncsian.

– Nem! – vágom rá sietve. – Úgy értem, nagy néha persze... egyszer-egyszer...

– A súlya 68 kiló, de 6l-nek mondja magát – hallom újra Jack hangját.

– Nem! – kiáltom felháborodva a képernyő felé! – Nem vagyok én 68 kiló! Mindössze 65 és fél lehetek – hallgatok el, mert már az egész terem engem bámul.

– ... utálja a horgolást...

Elképedés moraja fut át a termen.

– Te utálod a horgolást? – harsan fel Katie hitetlenkedő kiáltása.

– Nem! – perdülök feléje rémülten. – Tévedés! Imádom a horgolást! Tudod, mennyire szeretem!

Katie azonban haragosan kicsörtet a teremből.

– Sír a Carpenters együttes dalain – folytatja Jack -, az ABBA-t szereti, a dzsesszt azonban ki nem állhatja...

Jaj, ne, ne, csak ezt ne!

Connor úgy mered rám, mintha szíven szúrtam volna.

– Te ki nem állhatod a dzsesszt?

Olyan ez, mint azokban az álmokban, amikor az ember bugyira vetkőzve áll vadidegenek között, és a legszívesebben elfutna, de moccanni se tud. Most sem vagyok képes kitépni magam ebből a helyzetből. Mindössze annyit tehetek, hogy rémülten meredek magam elé, miközben Jack csak mondja tovább a magáét.

Önti magából az összes titkomat. A legszemélyesebb, legbensőségesebb titkaimat! Mindezt egy ország nyilvánossága előtt. A döbbenettől fel se nagyon fogom az újabb és újabb pofonokat.

– Az első randira szerencsét hozó alsóneműt húz... márkás cipőket tulajdonít el a lakótársaitól, s mindenkinek azt mondja, a sajátjai... megjátssza, hogy tanul kick-boxozni... nincs tisztában a valláshoz fűződő viszonyával... aggódik, hogy túl kicsi a melle...

Behunyom a szemem, mert nem bírom tovább ezt az egészet. A mellem. Még a mellemet sem hagyta ki! Egy televíziós műsorban!

– Tud bánni a férfiakkal, az ágyban azonban...

Úgy érzem, ha végigmondja, elájulok.

Nem, nem, csak ezt ne! Kérlek, kérlek, hallgass el végre...

– Barbie-mintás az ágytakarója.

Hatalmas nevetésorkán söpör végig a termen, én pedig tenyerembe temetem az arcomat. Iszonyatosan szégyellem magam. A Barbie-mintás ágytakarómhoz senkinek semmi köze! Az égvilágon senkinek!

– Szexis legalább? – kérdi a riporternő, mire nagyot dobban a szívem.

A lélegzetemet visszafojtva meredek a képernyőre. Vajon mit mond erre?

– Igen, nagyon érzéki – vágja rá Jack gondolkodás nélkül.

A teremben minden szem rám szegeződik.

– Ez egy modern lány, aki kondomot hord a kézitáskájában.

Mondhatom. Valahányszor úgy érzem, ennél már nem lehet rosszabb, dettó az lesz. Anyu is nézi mindezt. Az én anyám!

– Lehet azonban, hogy egyelőre nincs képességei teljes birtokában... hogy bizonyos tulajdonságait elnyomták...

Képtelen vagyok Connorra nézni vagy bárki élő teremtményre.

– Igen... talán hajlamos a kísérletezésre... talán éppen leszbikus fantáziákat melenget legjobb barátnőjéről.

Nem és nem! – görnyedek kétrét az iszonyattól. Hirtelen megképzik előttem Lissy, amint elkerekedett szemmel, hüledezve hallgatja mindezt odahaza. Tudni fogja, hogy róla van szó, senki másról. Soha többé nem leszek képes a szemébe nézni!

– Csak egy álom volt, oké? – habogom kétségbeesetten, mert mindenki hápogva fordul felém. – Nem fantázia. Nagy különbség!

A legszívesebben rávetném magam a tévére, s eltakarnám a képernyőjét, hogy senki se nézze többé.

Csak hát mit használnék vele? Pillanatnyilag milliónyi tévé sugározza az adást több millió otthonban. Az egész ország rajtam röhög.

– Hisz a szerelemben és a romantikában. Hisz abban, hogy egy napon beköszönt életébe a csoda. Reményei, félelmei és aggodalmai olyanok, mint bármelyikünkéi. Néha meg is ijed – elhallgat, majd ellágyult hangon folytatja -, néha úgy érzi, nem

szeretik eléggé. Hogy soha nem nyerheti el azoknak az embereknek a megbecsülését, akik a legközelebb állnak hozzá.

Miközben Jack ellágyult, komoly arcára meredek a képernyőn, érzem, hogy könnyek gyűlnek a szemembe.

– Ugyanakkor bátor és jólelkű, merészen farkasszemet néz az élet nehézségeivel... – kábán megrázza a fejét, és rámosolyog a riporternőre. – Bocsánat, nem tudom, hogyan történt, de kissé elragadtattam magam. Ha lehetne... – de a riporternő most átveszi a szót.

Még hogy elragadtatta magát! Épp csak egy iciri-picirit.

Ez olyan, mintha azt mondanánk, Hitlerben kicsivel több volt az agresszivitás a kelleténél.

– Jack Harper, nagyon köszönjük a beszélgetést – folytatja a riporternő. – Jövő héten a motivációs videók karizmatikus királyával, Ernie Powersszel találkozunk. Addig is ismét köszönöm a figyelmüket...

Szavait zene követi. Mindenki a képernyőre mered. Aztán valaki előrehajol, és kikapcsolja a készüléket.

Néhány másodpercre a terem némaságba borul. A jelenlévők hüledezve bámulnak, mintha azt várnák, hogy itt és most beszédet mondok, netán táncszámmal vagy más hasonló mutatvánnyal állok elő. Akad az arcok között szánakozó, kíváncsi és kajánul kárörvendő.

Most már tudom, mit élhetnek át az állatkerti ketrecbe zárt fenevadak.

Soha többé nem megyek állatkertbe!

– De hát... nem értem – hallom a terem túloldaláról. Minden szem Connorra szegeződik, akár egy teniszmérkőzésen, aki zavart, elvörösödött arccal mered rám. – Hogyan tudhat ilyen sok mindent rólad Jack Harper?

Uram Jézus! Tudom, hogy Connor egészen jó jegyeket szedett össze a manchesteri egyetemen, bizonyos dolgokban mégis lassan esik le a tantusz.

A fejek most ismét felém fordulnak.

– Én csak... mi csak... mi csak – egész testem belezsibbad a szégyenbe.

Képtelen vagyok hangosan kimondani. Egyszerűen képtelen vagyok. De nincs is rá szükség. Connor képe fokonként színt vált.

– Nem – hápogja, és úgy bámul rám, mint aki kísértetet lát.

Nem is akármilyet, hanem egy igazán félelmetes példányt, csörgő láncokkal és kínkeserves nyöszörgéssel.

– Nem – mondja újra. – Ezt nem hiszem el.

– Connor – teszi valaki a vállára a kezét vigasztalón, ő azonban lerázza.

– Connor, igazán sajnálom – motyogom gyámoltalanul.

– Viccelsz velem? – kiált fel a sarokban egy hapsi, akinek a felfogóképessége szemlátomást a Connorénál is lassúbb, és aki e pillanatban szerzett tudomást a nagy újságról.

– Szóval... mennyi ideje folyik ez? – néz föl rám Connor.

Ez a mondat mintha megnyitott volna egy zsilipet. Valósággal záporoznak rám a kérdések. Alig értek valamit az általános hangzavarban.

– Ezért jött Angliába? Hogy találkozzon magával?

– Férjhez megy hozzá?

– Tudja, nem is látszik meg magán az a 68 kiló.

– Tényleg Barbie-mintás az ágytakarója?

– Szóval... abban a leszbi fantáziában csak ketten szerepeltek vagy...

– A munkahelyen is szeretkezett Jack Harperrel?

– Ezért menesztette Connort?

Nem bírom tovább! Ki kell jutnom innen, de tüstént!

Anélkül, hogy bárkire néznék, kitámolygok a teremből. Ahogy végigrobogok a folyosón, egyetlen gondolat jár a fejemben: magamhoz kell vennem a táskámat, aztán tűnés innen!

Belépek a néptelen marketingosztályra, ahol kórusban csörögnek a telefonok. A szokás hatalmának engedve találomra felveszem az egyik készüléket.

– Halló – szólok bele a kagylóba.

– Á, szóval te elcsórod a lakótársaid cuccait! – kiabál a vonalba bőszen Jemima. – Kinek a csukájáról van szó, csak nem a Lissyéről?

– Nézd, Jemima... ne haragudj... de most mennem kell – lehelem elhalón, és leteszem a kagylót.

Több telefonálót nem óhajtok meghallgatni. Hol az a táska? Gyerünk!

Miközben remegő kézzel felhúzom a retikülöm cipzárját, a nyomomban érkezők kezdik felvenni a csörgő telefonokat.

– Emma, a nagypapád van a vonalban – mondja Artemis, s a kagylóra teszi a kezét. – Valamit az éjszakai buszokról mond meg arról, hogy soha többé nem bízik meg benned.

– A Harvey's Bristol Cream kommunikációs részlege kérdezteti, küldhetnek neked egy ingyen rekesz édes cherryt – hadarja Caroline.

Vajon honnan jutottak a nyomomra? Hogyan? Már az egész város tud rólam? Ne adj isten a portásnő kürtölte világgá a hírt?

– Emma, a papád van a vonalban – mondja Nick. – Azt mondja, sürgősen beszélnetek kell...

– Senkivel sem tudok... beszélni – motyogom ostobán. – Nekem... most... mennem kell...

Megragadom a kabátomat, és szinte futva távozom. Végigtrappolok a folyosón, le a lépcsőn. A tömeg most tér vissza a helyére, s mindenki jól megbámul, ahogy elcsörtetek mellettük.

– Emma!

Már a lépcső közelében járok, amikor egy Fiona nevű csaj, akit alig ismerek, megragadja a karomat. Megvan vagy 150 kiló, s folyvást teherbíró székekért meg szélesebb ajtókért kampányol.

– Soha ne szégyelld a testedet! Örülj neki, hisz a Földanyától kaptad! Szombatonként tartjuk a foglalkozásainkat...

Rémülten tépem ki karom a szorításából, és futásnak eredek a márvány lépcsőfokokon. A következő emeleten valaki más ragad karon.

– Hé, meg tudnád mondani, milyen használtruha butikba jársz? – ezt a csajt még csak nem is láttam. – Mert mindig olyan jól öltözöttnek tűnsz...

– Én is imádom a Barbie-babákat! – állja el az utamat váratlanul Carol Finch a könyvelésről. – Ne alapítsunk együtt klubot, Emma?

– Most... igazán... mennem kell – hőkölök vissza, és leszaladok a lépcsőn.

De továbbra is mindenünnen leszólítanak.

– Csak harminchárom évesen ébredtem rá, hogy leszbikus vagyok...

– Sokan nem tisztázták magukban, mi a viszonyuk a valláshoz. Adok egy szórólapot a bibliaolvasó csoportunkról...

– Hagyjanak békén! – kiáltom kétségbeesetten. – Mindenki hagyjon békén!

A kijárathoz sprintelek, a hangok azonban követnek, s végigvisszhangzanak a márványpadlón. Őrjöngve lököm ki az üvegajtót. Dave, a biztonsági őr jön oda, és bámulja meg nyíltan a cicimet.

– Nincs ezzel semmi baj, édes – nyugtázza biztatóan a látványt.

Végre sikerül kikeverednem az ajtón. Nem nézek se jobbra, se balra, úgy szaladok tovább a járdán. Mikor végre megállok, leroskadok egy padra, és tenyerembe temetem az arcomat.

Testem még mindig remeg a kiállott izgalmaktól.

Egyetlen ép gondolat sem járja át az agyamat.

Egyet tudok csak. Életemben nem szégyenítettek meg így, mint most.

20.

– Minden rendben, Emma? Már vagy öt perce ülhetek a padon, a kövezetet bámulva, miközben agyamban egymást kergetik a kusza gondolatok. A hang áttör a szokásos utcai zajokon, a tülkölő dudák és a csikorgó fékek lármáján. Egy férfi hangja. Kinyitom a szemem, pislogva a napsütésben, és kábán meredek az ismerősnek tetsző zöld szempárra.

Aztán hirtelen elhatol a tudatomig, hogy Aidan az, a lébárból.

– Minden rendben? – kérdi. – Jól vagy?

Néhány pillanatig nem találom meg a hangomat. Érzéseim szétszórva hevernek a földön, mint egy leejtett teástálca tartozékai, s most nem tudom, hol kezdjem el felszedegetni őket.

– Azt hiszem, nem – mondom végül. – Nem vagyok rendben, a legkevésbé sem.

– Nagy ég! – néz rám ijedten. – Nos... tehetek érted valamit?

– Mondd, te hogyan éreznéd magad, ha minden titkodat a világ elé tárná a tévében az a férfi, akiben megbíztál? – kérdem remegve. – Hogyan éreznéd magad, ha megalázna az összes kollégád, barátod és hozzátartozód előtt?

Szavaimat zavart csend követi.

– Nos, hogyan?

– Izé... azt hiszem, rosszul – vágja rá találomra.

– Pontosan! Úgy értem, hogy éreznéd magad, ha valaki ország-világ előtt kikiabálná, hogy, teszem azt, női alsóneműt hordasz?

Aidan elsápad a döbbenettől.

– De hát én nem viselek női alsóneműt!

– Tudom – kiáltom. – Egész pontosan, nem tudhatom biztosan, mindenesetre csak a példa kedvéért említettem. Hogy éreznéd magad, ha valaki világgá kürtölné egy úgynevezett üzleti interjúban?

Aidan úgy bámul rám, mintha most próbálná fejben kiszámolni, mennyi kétszerkettő.

– Várj egy pillanatot! Te a Jack Harper interjúról beszélsz! Mi is néztük a lébárban.

– Nagyszerű! – tárom szét a kezemet. – Pompás! Mert, tudod, nem is lett volna az igazi, ha bárki élő halandó lemarad róla.

– Szóval akkor te vagy a csaj? Aki tizenöt horoszkópot olvas el naponta, és hazudik a... – hallgat el hirtelen az arckifejezésem láttán. – Bocs, nem akartam. Most bizonyára nyomorultul érzed magad.

– Igen, én vagyok, és nyomorultul érzem magam. Haragszom, és szégyenkezem.

Meg minden olyan zavaros, teszem hozzá magamban. Annyira döbbent, rémült és zavarodott vagyok, hogy alig tudom megtartani az egyensúlyomat ezen a vacak padon. Néhány perc leforgása alatt az egész világ összeomlott körülöttem.

Azt hittem, Jack szeret. Azt hittem, hogy ő...

Azt hittem, hogy ő meg én...

Égő fájdalom hasít a tudatomba, s ismét tenyerembe temetem az arcomat.

– És honnan tud rólad ilyen sokat? – kérdi Aidan habozva. – Együtt jártok talán?

– A repcsin találkoztunk – nézek fel, s megpróbálok úrrá lenni magamon. – Aztán végig az egész út során önmagamról beszéltem neki. Néhányszor randiztunk is, én meg, hülye fejjel azt hittem, hogy... – akad el a hangom -, őszintén azt reméltem, hogy talán... tudod... karmazsinvörös lesz az arcom -, hogy eljött az igazi. Pedig a valóság az, hogy valójában soha nem érdekeltem, nem igaz? Egyszerűen csak ki akarta figyelni, milyen egy átlagos csaj, akiből tizenkettő jut egy tucatba. Az ostoba célcsoportjához az ostoba új női kollekciójához kellettem.

Ahogy először kimondom e szavakat, könnycsepp gördül végig az orcámon, amelyet gyorsan követ a következő.

Jack kihasznált engem.

Ezért kért tőlem randit. Ezért nyűgöztem le annyira. Ezért találta annyira érdekesnek minden egyes mondatomat. Ezért érzett izgalmasnak.

Nem szerelem volt tehát, hanem üzlet. Hirtelen, akaratom ellenére is felzokogok.

– Ne haragudj – hüppögöm. – De... tudod... annyira kikeltem magamból.

– Csak nyugodtan – mondja Aidan. – Tökéletesen természetes reakció – rázza meg a fejét. – Nem értek a nagykutyák világához, de az a benyomásom, ezek a fickók csak úgy juthatnak fel a csúcsra, ha előbb átgázolnak néhány embertársukon. Könyörtelennek kell lenniük a sikerhez – elhallgat, miközben én a könnyeimet nyeldesem. – Emma, adhatok egy jó tanácsot?

– Tessék? – nézek rá a szemem törölgetve.

– Vezesd le az indulataidat a kick-boxban! Légy agresszív! Add ki magadból a sérelmeidet!

– Hitetlenkedve meredek rá. Hát ennyire figyelt csak?

– Aidan, én nem kick-boxozom! – hallom meg saját magasba csapó hangomat. – Nem kick-boxozom, érted? Soha nem is kick-boxoztam!

– Nem? – kerekedik el Aidan szeme. – De hát azt mondtad...

– Hazudtam!

– Jó – mondja rövid hallgatás után. – Nos... semmi gond! Választhatsz magadnak kevésbé megerőltető testmozgást... a taj-csit például... – pislog rám bizonytalanul. – Ide süss, nem kérsz egy italt? Valamit, ami megnyugtat? Csinálhatok egy kitűnő mangós-banános keveréket kamillavirágokkal meg szerecsendióval megszórva. Az is nagyon jó hatású...

– Nem, kösz – kifújom az orrom, nagyot sóhajtok, aztán a táskámért nyúlok. – Azt hiszem, most hazamegyek.

– Haza tudsz menni egymagad?

– Igen, már jól vagyok – mosolygok rá.

Természetesen ez is hazugság volt. Mert a legkevésbé sem vagyok jól. Ahogy letelepszem a hazafelé tartó metrószerelvényben, könnyek peregnek végig az arcomon, s nagy, nedves cseppekben gyűlnek meg a szoknyámon. Az utasok megbámulnak, de nem érdekel. Miért is törődnék vele, amikor most estem át életem legnagyobb megaláztatásán. Mit számít akkor már néhány újabb bámészkodó?

Annyira ostobának érzem magam, olyan, de olyan ostobának!

Természetesen nem voltunk lelki társak. Természetesen nem érdekeltem igazán. Természetesen soha nem szeretett.

Újra végigsöpör rajtam a fájdalom hulláma, és zsebkendőért kotorászom.

– Ne izgasd magad, drágám! – szólal meg tőlem balra egy megtermett nőszemély, akinek nyomott mintás kartonruháját jókora ananászpéldányok díszítik. – Nem érdemli meg! Menj haza, mosd meg az arcodat, és igyál meg egy csésze finom teát!

– Honnan tudja, hogy férfi miatt sír? – avatkozik közbe vehemensen egy sötét kosztümös nőci. – Ez olyan szokványos, nőellenes nézőpont! Sírhat bármi egyéb miatt is! Megríkatta egy zenedarab, egy verssor, a világban uralkodó éhínség vagy a közel-keleti helyzet – néz rám várakozón.

– Ami azt illeti, tényleg férfi miatt sírtam – vallom be.

A szerelvény megáll, s a sötét kosztümös nőci szemét forgatva leszáll. Az ananászos nő visszafintorog rá.

– Még hogy éhínség! – mondja megvetően, mire akaratlanul is felkuncogok. – De ne fájjon a fejed, aranyom! – vereget vállon, miközben én a szememet törölgetem. – Igyál meg egy csésze finom teát, kapj be pár szelet csokit, és beszélgess el az édesanyáddal! Él még az édesanyád, ugye?

– Sajnos, ebben a pillanatban nem állunk beszélő viszonyban – mondom.

– Akkor talán a papáddal? – javasolja a nő kérdő hangsúllyal.

Némán rázom a fejem.

– És mi a helyzet a legjobb barátnőddel? Bizonyára van ilyen! – mosolyog továbbra is biztatón az ananászos hölgy.

– Igen, van barátnőm – nyelek nagyot -, csak éppen most tudta meg egy országos tévéműsorból, hogy titkos leszbi fantáziákat szövögetek róla.

Az ananászos utastárs néhány pillanatig hitetlenkedve méreget.

– Igyál meg egy csésze finom teát! – mondja végül, de már kevesebb meggyőződéssel. – És sok szerencsét... drágám!

Lassan vánszorgok a metróállomástól hazafelé. A sarokra érve megállok, kifújom az orromat, és mélyeket lélegzem. Már nem szorít annyira a mellkasom, mint az imént, ehelyett minden porcikámban reszketek.

Vajon hogyan nézek Lissy szemébe azok után, amiket Jack kijelentett egy ország nyilvánossága előtt? Hogyan?

Időtlen idők óta ismerem a barátnőmet. Sok megaláztatásomnak volt tanúja, de egyik sem ér fel ezzel.

Ez rosszabb, mint amikor kidobtam a taccsot a szülei fürdőszobájában. Vagy amikor meglátta, hogy „ó, bébi" felkiáltással epedve megcsókolom önnön tükörképemet. Meg amikor rajtakapott, hogy Bálint napi üdvözlőlapot írok a matektanárunknak, Mr. Blake-nek.

Halványan pislákol bennem a remény, hátha elment hazulról. Alig nyitom azonban ki a bejárati ajtót, máris megjelenik a folyosón, a konyhából bújt elő. Ahogy rám néz, látom az arcán, hogy teljesen kikészült.

Tessék. Nem elég, hogy Jack elárult, de a legszorosabb barátságomat is tönkretette. Többé semmi sem lesz ugyanolyan Lissy és köztem. Olyan ez, mint a Harry és Sallyben, ahol a szex útját állta a barátságnak. Többé nem lehetünk barátok, mert közénk állt az ágy.

Nem. Mi nem akarunk együtt hálni. Mit is akarunk? A lényeg az, hogy mit nem...

Nem jó ez sehogyan sem.

– Ó! – kezdi Lissy, a földre sütve a szemét. – Á, te... vagy az, Emma!

– Szia! – köszöntöm elfúló hangon. – Azt gondoltam, jobb, ha most hazajövök. Túl... borzasztó volt... a hivatalban.

Elhallgatok, s néhány pillanatra az elképzelhető legkellemetlenebb, legfeszélyezettebb csend telepedik közénk.

– Eszerint... gondolom, láttad – mondom végül.

– Igen, láttam – mondja Lissy, továbbra is lesütött szemmel. – Csak... azt akartam mondani – köszörüli meg a torkát -, hogy amennyiben azt kívánod, hogy költözzem el, hát megteszem.

Gombóc gyűlik a torkomba. Tudtam. Huszonegy évi barátság után ennek is vége. Elég egyetlen parányi titok, és megöli.

– Oké, majd elköltözöm én – mondom, s igyekszem visszafojtani a könnyeimet.

– Nem! – kiáltja Lissy sután. – Én költözöm el. Nem a te hibád, Emma. Én voltam... aki... félrevezettelek.

– Hogyan? – meredek rá. – Lissy, te nem vezettél félre!

– De igen – mondja megviselten. – Szörnyen érzem magam. Csak tudod... nem jöttem rá... hogy te... így érzel.

– De hát nem is igaz!

– Most azonban már mindent értek! Itt futkostam előtted félpucéran, nem csoda, ha frusztráltalak!

– Nem frusztráltál! – mondom gyorsan. – Lissy, én nem vagyok leszbi.

– Akkor biszex vagy több irányban érdeklődő. Nevezzük akárhogyan.

– De biszex sem vagyok! Vagy az a többi irányú akármi sem.

– Emma, kérlek! – ragadja meg a kezem Lissy. – Ne szégyelld a nemiségedet! És megígérem, bárhogy dönts is, száz százalékosan támogatlak...

– Lissy, nem vagyok biszex! – sikoltom. – Nincs szükségem támogatásra! Csak egy álom volt, érted? Nem éber fantázia, hanem csak egy különös álom, amihez semmi közöm. Nem jelenti azt, hogy leszbi vagyok, sem azt, hogy tetszel, nem jelent az égvilágon semmit.

– Á – hallgat el. Szemlátomást semmit sem ért.

– Rendben. Csak épp azt hittem... tudod... hogy... – köszörüli meg a torkát -, hogy te...

– Nem! Csak egy álom volt. Egy ostoba álom.

– Jó, rendben.

Hosszú csend következik. Lissy a körmeit vizsgálgatja közben, én meg az órám számlapját tanulmányozom elmélyülten.

– És... voltaképpen... azt is... csináltuk?

Egek!

– Valami afféle – vallom be.

– És... jó volt?

– Tessék? – hüledezem.

– Mármint az álomban. Jó volt valamennyire? – néz a szemembe egyenesen, lángvörösre gyúlva.

– Lissy – nézek vissza rémülten.

– Csapnivaló voltam, nem igaz? Csapnivaló. Tudtam.

– Nem, természetesen nem voltál csapnivaló! – kiáltom. – Igazából... olyan... milyen is...

Nem hiszek a fülemnek. Per pillanat arról társalgok a legjobb barátnőmmel, hogyan állta meg a helyét egy leszbikus álomban.

– Nézd, nem ejthetnénk a témát? Van nekem épp elég bajom enélkül is.

– Jaj, persze, persze! – mondja Lissy, hirtelen megbánással. – Ne haragudj, Emma. Most bizonyára pocsékul érzed magad, mint akit...

– Agyontapostak, elárultak és velejéig megaláztak? – próbálok mosolyogni. – Hát igen... nagyjából így érzek.

– Látta valaki a hivatalban? – kérdi Lissy együttérzően.

– Hogy látta-e valaki? – pördülök meg a sarkam körül. -Lissy, mindenki látta, az égvilágon mindenki. És egytől egyig rám ismertek! Ki is nevettek annak rendje és módja szerint, én pedig a legszívesebben elsüllyedtem volna...

– Nagy ég! – kiáltja Lissy szánakozva. – Tényleg?

– Rettenetes volt! – hunyom be a szemem, most, hogy újra átérzem a megaláztatásom minden keservét. – Soha életemben nem szégyenítettek meg így! Soha nem éreztem magam ennyire... kiszolgáltatva. Mostanra az egész világ tudja, hogy kényelmetlennek találom a tangát, nem kick-boxozom, és Dickensnek egy sorát sem olvastam – ahogy ezeket sorolom, egyre jobban elcsuklik a hangom, s végül zokogásba fúl. – Jaj, Lissy, igazad volt! Én pedig annyira... ostobának érzem magam. Jack egyszerűen csak kihasznált, az első pillanattól az utolsóig. Nem érdekeltem igazán. Puszta piackutatási célpontnak tekintett.

– Ezt nem tudhatod! – mondja Lissy borúsan.

– De tudom! Hogyne tudnám! Ezért nyűgöztem le annyira. Ezért találta olyan izgalmasnak minden egyes szavamat. Nem azért, mert szeretett, hanem, mert rájött, hogy ott áll vele szemközt az ideális vásárló. Az utca lánya, az átlagnő, akivel normál körülmények között nem találkozhatna! – zokogok fel újra. – Magad is hallottad a tévében, nem? Tizenkettő jut belőlem egy tucatba.

– Ugyan már! – kiált fel Lissy hevesen. – Nem vagy te átlagos!

– De az vagyok! Pontosan ez vagyok én. Egy közönséges senki, egy ostoba liba. Én meg, amilyen hülye vagyok, hittem neki! Azt reméltem, szeret engem. Vagy ha nem is szeret éppen, de, tudod... azért... – pirulok el -, úgy érez irántam, ahogyan én őiránta.

– Értem – Lissy úgy néz rám, mint aki maga is közel áll a síráshoz. – Tudom, hogy így éreztél – előrehajol, és átölel.

Hirtelen mégis sután elhúzódik.

– Nem jó így neked, ugye? Úgy értem... nem mintha... felizgatna... vagy bármi, de...

– Lissy, utoljára mondom, nem vagyok leszbikus! – kiáltok fel kétségbeesve.

– Oké! – feleli sietve. – Oké. Ne haragudj! – újra szorosan átölel, aztán feláll. – Gyere! – mondja. – Szükséged van egy italra.

Kimegyünk a parányi, növényekkel telezsúfolt balkonra, amelyet a háziúr „tágas tetőterasznak" titulált, mikor kiadta nekünk a lakást. Letelepszünk arra a foltra, ahova besüt a nap, s abból a pálinkából iszunk, amelyhez Lissy tavaly vámmentesen jutott hozzá. Minden egyes korty kibírhatatlanul égeti a számat, ám öt másodperccel később kellemes, vigasztaló melegség árad szét a tagjaimban.

– Tudhattam volna – bámulok a poharamba. – Tudhattam volna, hogy egy hozzá hasonló világhíres milliomos nem érdeklődhet igazán egy ilyen senki kiscsaj iránt, mint amilyen én vagyok.

– Nem tudom elhinni – sóhajt fel Lissy vagy ezredszer. – Nem tudom elhinni, hogy csak úgy kitalálta az egészet. Hiszen olyan romantikus volt. Meggondolta magát, és nem utazott el Amerikába... Aztán a busz... Meg, hogy hozott neked abból a rózsaszínű koktélból...

– Épp ez a lényeg – érzem, hogy megint könnyek szöknek a szemembe, ezért hevesen pislogni kezdek. – Épp ezért olyan megalázó. Pontosan tudta, mivel tehet a kedvemre. Hisz elmondtam a repcsin, hogy unom Connort. Tudta, hogy újdonságra, romantikára, kalandra vágyom. És meg is adott mindent, amire csak szükségem volt. Én pedig hittem benne... mert hinni akartam.

– Komolyan azt gondolod, hogy az egészet előre eltervezte? – harap az ajkába Lissy.

– Igen, mindent előre kitervelt – felelem könnyekben. – Tudatosan eredt a nyomomba, minden dolgomat kifigyelte, beférkőzött az életembe! Gondolj arra, hogyan turkált a cuccaim között a hálószobámban! Nem csoda, hogy olyan átkozottul érdekeltem! Talán még jegyzetelt is mindeközben, vagy diktafont hordott a zsebében. Én meg, hülye... behívtam magamhoz – jókorát húzok a pálinkából, amitől összerázkódom. – Többé nem bízom meg férfiban. Soha!

– Pedig olyan kedvesnek tűnt! – mondja Lissy sajnálkozóan. – Nehéz elhinni, hogy ennyire cinikus lenne.

– Lissy – nézek fel. – Az igazság az, hogy egy hozzá hasonló hapsi nem juthat fel a csúcsra anélkül, hogy ne gázolna át közben könyörtelenül másokon. Ilyesmi nem fordulhat elő.

– Gondolod? – néz rám Lissy, s ráncokba szalad a homloka. – Lehet, hogy igazad van. Istenem, de lehangoló!

– Te vagy az, Emma? – hallok meg egy sipító hangot. Jemima jelenik meg a balkonon fehér háziköntösben és arcmaszkkal. A szeme összeszűkül dühében. – Úgy! Én-soha-nem-csórom-el-a cuccaidat-kisasszony! Mi mondanivalód van a Prada válltáskámról?

Uram atyám! Semmi értelme hazudni. Vagy mégis?

– Kényelmetlen, mert a hegye böki az oldalamat – mondom kis vállrándítással, mire Jemima hangosan felhördül.

– Tudtam! Végig tudtam! Te elcsórod a cuccaimat! És mi a helyzet a Joseph pulcsival? Mi a helyzet a Gucci-retikülömmel?

– Miféle Gucci-retikül? – vágok vissza dacosan.

Jemima egy pillanatig szavak után kutat.

– Valamennyi! – sipítja végül. – Tudod, hogy beperelhetnélek ezért? A vegytisztítóba citálhatnának? – meglenget az orrom előtt egy cetlit. – Összeírtam azokat a holmikat, amelyeket – gyanítom – az elmúlt három hónapban valaki más is használt...

– Jaj, hagyd már az ostoba cuccaidat! – torkollja le Lissy. – Emma teljesen kiborult, mert a férfi, akiről azt hitte, hogy szereti, elárulta és megalázta.

– Hogy oda ne rohanjak! – jegyzi meg Jemima epés gúnnyal. – Ez bizony várható volt. Előre megmondtam! Soha nem szabad egy hapsinak igazat mondani magunkról, mert ez lesz a vége. Mondd, hogy nem figyelmeztettelek időben!

– Csak annyit mondtál, nem kap gyűrűt az ujjára! – kiáltja Lissy. – Azt azonban nem, hogy a pasi meghurcolja az ország nyilvánossága előtt. Tudod, Jemima, lehetne benned egy kicsivel több együttérzés.

– Nem, Lissy, igaza van – mondom, és közben nyomorultul érzem magam. – Mindenben igaza volt. Ha be tudtam volna fogni azt az ostoba számat, mindez nem történik meg – a pálinkás butykosért nyúlok, és búskomoran újabb pohárral töltök magamnak. – A szerelem küzdelem. Sakkjáték, ütközet. Mire mit műveltem én? Jack elé öntöttem a táblára valamennyi bábumat, mondván: „Tessék, mind a tied!" – belekortyolok az italomba. – Az igazság az, a legjobb, ha a férfi és a nő egy árva kukkot sem mond el egymásnak. Semmit, de semmit.

– Szóról szóra egyetértek – így Jemima. – Én a lehető legkevesebbet szándékozom közölni a leendő férjemmel – elhallgat, mert kezében élesen megcsördül a vezeték nélküli telefon. – Halló! – szól bele a kagylóba. – Camilla, te vagy az? Jaj... bocs... oké... Várjon egy pillanatra!

A kagyló elé teszi a kezét, és elkerekült szemmel néz rám.

– Jack az! -súgja.

Rémülten meredek rá.

Valahogy elfeledkeztem arról, hogy Jack a való életben is létezik. Egyre a képernyőn látott képét látom magam előtt, ahogy mosolyogva és bólogatva fokonként lejárat az egész ország előtt.

– Mondd neki, hogy Emma nem akar beszélni vele! – sziszegi Lissy.

– Nem! Beszéljenek csak! – sziszegi vissza Jemima. – Különben azt hiszi, hogy ő győzött.

– De hát...

– Add csak oda a telefont! – mondom, és kiragadom a készüléket Jemima kezéből, miközben vadul dobol a szívem. – Halló – szólok bele a kagylóba olyan keményen, ahogyan csak tőlem telik.

– Emma, én vagyok az – hallom meg Jack ismerős hangját.

A váratlanul rám törő érzelemvihar valósággal elsöpör. A legszívesebben kiabálnék, megütném, fájdalmat okoznék neki...

Valahogy mégis fegyelmezem magam.

– Soha többé nem akarok beszélni veled – mondom, s zihálva kikapcsolom a telefont.

– Ezt jól tetted! – helyesel Lissy.

Egy pillanat múltán ismét cseng a készülék.

– Kérlek, Emma, csak egyetlen pillanatra hallgass meg! Képzelem, mennyire haragudhatsz. De ha csak egy másodpercet is adsz, hogy megmagyarázzam...

– Nem hallottad, mit mondtam? – kiáltom vérbe boruló arccal. – Kihasználtál, megaláztál, ezért soha többé nem akarok beszélni veled, nem kívánlak látni, hallani vagy...

– Megízlelni – bólogat Jemima hevesen.

– ... vagy megérinteni. Soha többé az életben!

Lekapcsolom a telefont, bemasírozom, és kitépem a konnektorból a zsineget. Aztán remegő kézzel előkotrom a mobilom a táskámból, és amikor csörögni kezd, kikapcsolom.

Mikor újra kimegyek a balkonra, egész testemben reszketek a kiállott izgalmaktól. Képtelen vagyok elhinni, hogy ez lett a vége! Íme, a tökéletes románc egyetlen nap leforgása alatt semmivé foszlott szét!

– Jól vagy? – kérdi Lissy aggódva.

– Azt hiszem, igen – roskadok le egy székre. – Csak remegek egy kissé.

– Nos, Emma – szólal meg most Jemima az egyik körme körüli bőrkét vizsgálgatva. – Nem akarlak siettetni, de, remélem, tudod, mi a dolgod?

– Hogyan?

– Bosszút kell állnod! – néz velem farkasszemet Jemima. – Meg kell fizetned magadért!

– Jaj, nem! – nyúlik meg Lissy arca. – Hisz a bosszú olyan méltatlan dolog! Nem jobb egyszerűen csak arrébb sétálni?

– Ugyan mi jó van ebben? – vág vissza Jemima. – Vajon tanul-e ebből? Azt kívánja-e, hogy sohase találkozott volna veled?

– Emmával mindig is egyetértettünk abban, hogy inkább ragaszkodunk bizonyos erkölcsi alapelvekhez – szögezi le Lissy határozottan. – „A leghatásosabb bosszú az, ha szépen élsz", ezt George Herbert mondta.

Jemima néhány másodpercig üres tekintettel mered rá.

– Akárhogy is – fordul felém végre -, örömmel lennék a segítségedre. A bosszú, mondhatni, a szakmám, noha egyre azt mondogatom magamban...

– Miért, mire gondoltál? – igyekszem elkerülni Lissy tekintetét.

– Lyukaszd ki az autója gumiját, hasogasd szét az öltönyét, varrj halat a függönyébe, és várd meg, míg megrohad... – sorolja Jemima gondolkodás nélkül, mint aki verset idéz.

– Csak nem érettségi tételként vágtad ezt be? – kérdi Lissy a szemét forgatva.

– Miért, feminista volnék vagy mi?! – vág vissza Jemima. – Nekünk, nőknek síkra kell szállnunk a jogainkért. Tudjátok, anyám mielőtt hozzáment az apámhoz, egy tudóssal járt, aki aztán faképnél hagyta. Három héttel az esküvő előtt gondolta meg magát, hát nem hihetetlen? Anyám ezért egyik éjszaka belopózott a laborba, ahol az összes ostoba masina konnektorát kihúzta, mindenestől tönkretéve ezzel a hapsi kutatási eredményeit! Ezzel aztán móresre tanította Emersont, szokta mondogatni!

– Emersont? – mered rá hitetlenkedve Lissy. – Vagyis Emerson Daviest?

– Igen, ez az! Daviest.

– Emerson Daviest, aki közel járt ahhoz, hogy felfedezze a hív-vírus ellenszerét?

– Nos, nem kellett volna ujjat húznia anyámmal – szegi fel az állát dacosan Jemima, majd hozzám fordul. – Anyám másik holtbiztos tippje a csiliolaj. Valahogy újra ágyba keveredsz a hapsival, aztán felveted, hogy megmasszíroznád, majd pedig beledörzsölöd a csilit... a micsodájába – villan nagyot a szeme. – Így legalább ott fáj neki, ahol igazán számít!

– Neked a mamád mondott ilyeneket? – hüledezik Lissy.

– Igen – feleli Jemima. – Ami azt illeti, igazán rendes volt tőle. A tizennyolcadik szülinapomon leült mellém, és azt mondta, el kellene egy kicsit beszélgetnünk a férfi-nő kapcsolatokról...

Lissy hitetlenkedve néz rá.

– És arra tanított, hogyan dörzsölj csiliolajat a pasik nemi szervébe?

– Csak abban az esetben, ha rosszul bánnak velem – mondja Jemima bosszúsan. – Miért, te hogy gondolod, Lissy? Hagynád, hogy büntetlenül átgázoljanak rajtad? Nagy csapás lenne a feministákra nézve!

– Nem ezt mondom – feleli Lissy. – Csupáncsak nem csiliolajjal állnék bosszút!

– Akkor mivel, te okostojás? – kérdi Jemima csípőre tett kézzel.

– Oké – kezdi Lissy. – Ha már olyan mélyre süllyednék, hogy bosszút forraljak, ami különben soha nem történhet meg, mert személy szerint elhibázott lépésnek tartom... – egy pillanatra légvételnyi szünetet tart – ...azzal állnék bosszút, amivel engem megbántottak. Világgá kürtölném Jack egyik titkát.

– Ami azt illeti... kiváló ötlet – dünnyögi Jemima.

– Megaláznám, szégyenbe hoznám – villan fel kajánul Lissy szeme. – Kíváncsi volnék, hogy tetszik neki!

Mindketten várakozásteljesen fordulnak felém.

– Csakhogy én egy fia titkát sem ismerem – mondom.

– Valami csak van! – sürget Jemima.

– Gondolkozz csak!

– Sajnos nincs egy szál sem – mondom, átérezve friss szégyenemet. – Lissy mindenben igazat kell adnom neked. A kapcsolatunk tökéletesen egyoldalú volt. A magam részéről az összes titkomat megosztottam vele, ő azonban semmit sem mondott magáról. Nem voltunk mi lelki társak, de nem ám! Lökött tyúk voltam, és kész.

– Ne beszélj így, Emma! – teszi Lissy együtt érzőn kezét a kezemre. – Egyszerűen csak megbíztál benne.

– Hiszékeny voltam vagy hülye... egyre megy.

– Csak tudsz valamit! – mondja Jemima. – Hisz az ég szerelmére, vele is háltál! Csak van valami titka. Egy gyenge pontja.

– Akhilleusz sarka – veti közbe Lissy, mire Jemima helytelenítő tekintetet vet rá.

– Mi köze ennek a lábához – mondja, majd hozzám fordul, fintorral jelezve, hogy Lissynek nincs ki a nagy kereke. – Bármilyen icipici apróság lehet. Bármi. Erőltesd meg az agyad!

Engedelmesen behunyom a szemem, és megpróbálom visszapergetni az eseményeket. De kóvályog egy kicsit a fejem a sok pálinkától. Titkok... Jack titkai... lássuk csak...

Skócia... jut eszembe hirtelen. Kinyitom a szemem, és lelkesült izgalom tölt el. Igenis tudom egy titkát!

– Nos? – Jemima csupa fül. – Eszedbe jutott valami?

– Szóval... ő – torpanok meg a mondat közben.

Elvégre is ígéretet tettem Jacknek, hogy nem szólok erről senkinek.

Na és aztán? A francba! – emelkedik meg megint a mellkasom a haragtól. A pokolba is, ugyan miért ne szegnék meg egy ostoba ígéretet, amikor ő sem tartotta tiszteletben az én titkaimat, nem igaz?

– Járt Skóciában! – bököm ki diadalmasan. – Mikor első ízben találkoztunk a repülőút után, megkért, tartsam titkokban, hogy Skóciában volt.

– Vajon miért? – töpreng el Lissy.

– Gőzöm sincs.

– Mi dolga volt Skóciában? – szegezi nekem a kérdést Jemima.

– Mondom, hogy lila gőzöm sincs.

– Hmmm – dünnyögi Jemima elégedetten kis szünet után. – Sajnos nem ez a világ legszégyenteljesebb titka. Úgy értem, rengetegen élnek törvényesen Skóciában. Nem tudsz jobbat ennél? Például... hogy visel-e álszőrzetet a mellkasán.

– Álszőrzetet? – robban ki a nevetés Lissyből. – Vagy éppen parókát!

– Természetesen nincs szüksége se álszőrzetre, se parókára – replikázok dühösen.

Csak nem képzelik, hogy képes volnék olyan pasival járni, aki parókát hord?

– Nos, akkor neked kell kiötölnöd valamit – szögezi le Jemima. – Tudjátok, az előtt a tudós előtt anyámmal rosszul bánt egy politikus hapsi. Ő erre elterjesztette az alsóházban, hogy kenőpénzt fogad el a komcsiktól. Ezzel aztán móresre tanította Dennist, szokta mondogatni!

– Csak nem... Dennis Lllewellynt? – esik le Lissy álla.

– Izé... de igen... azt hiszem, ő volt az.

– A meghurcolt belügyminiszter? – képed el Lissy. – Aki egész életét annak szentelte, hogy tisztázza a becsületét, s a végén tébolydában végezte?

– Nos, nem kellett volna ujjat húznia anyámmal, nem igaz? – szegi fel dacosan az állát Jemima.

A zsebében pityegni kezd egy herkentyű.

– Mennem kell lábfürdőt venni! – mondja.

Mikor eltűnik a házba, Lissy a szemét forgatja.

– Bolond ez a nő, sültbolond. Emma, ugye, nem találsz ki semmit Jack Harperről?

– Ugyan, hová gondolsz, hát ki vagyok én? – háborodok fel.

– Különben is – az italomba bámulok, s érzem, mint párolog el a lelkesedésem. – Kit akarok én átejteni? Soha nem tudnék bosszút állni Jacken. Nem vinne rá a lélek, hogy bántsam. Amúgy sincs gyenge pontja. Elvégre is világhíres, nagyhatalmú milliomos – elkeseredetten belekortyolok az italomba. – Én pedig csak egy ócska kis átlagnőci... egy senki, akiből tizenkettő van egy tucatban.

21.

Másnap reggel rettegve ébredek. Hajszálra úgy érzem magam, mint egy ötéves, aki nem akar óvodába menni. Helyesbítek, mint egy macskajajos ötéves.

– Képtelen vagyok bemenni – dünnyögöm, mikor az óra 8.30-at mutat. – Képtelen vagyok szembenézni velük.

– Meg tudod csinálni – biztat Lissy, begombolva a kabátomat. – Minden rendben lesz, meglátod. Csak lépj eléjük emelt fejjel!

– Mi lesz, ha kigúnyolnak?

– Nem teszik! A barátaid. Különben is, mára bizonyára az egészet elfelejtették.

– Dehogyis! Nem maradhatnék itt veled? – ragadom meg esdeklőn a kezét. – Jó leszek, ígérem.

– Emma, már mondtam, hogy be kell mennem a bíróságra – magyarázza Lissy türelmesen, s kiszakítja kezét az enyémből. – De itthon leszek, mire hazaérsz. Aztán készítünk egy finom vacsit, oké?

– Oké – mondom halkan. – Nem ehetnénk csokoládés fagyit?

– Miért ne – mondja Lissy, kinyitva a bejárati ajtót. – Most pedig nyomás! Nem lesz semmi baj, meglásd!

Úgy érzem magam, mint egy kutya, amelyet kiseprűztek a háziak. Lekullogok a lépcsőn, és kinyitom a kaput. Alig lépek ki a házból, amikor egy furgon áll meg előtte. Kiszáll belőle egy kék egyenruhás hapsi, kezében a legnagyobb virágcsokorral, amelyet valaha is láttam – a csokrot sötétzöld szalag fűzi össze keresztül-kasul -, és a házszámot böngészi.

– Helló – szólít meg. – Emma Corrigant keresem.

– Én vagyok! – mondom meglepetten.

– Ahá! – mosolyodik el a hapsi, s az orrom elé dug egy tollat meg egy átvételi elismervényt. – Szerencsés nap ez az ön számára. Ha volna szíves itt aláírni!

Hitetlenkedve meredek a csokorra. Rózsából, fréziából, gyönyörű lila virágokból... meg mesés vörös bogyókból... sötétzöld levelekből kötötték... a világoszöldek spárgára emlékeztetnek...

Jó, nem ismerem mindet név szerint. Egyvalamit azonban tudok. Az ilyen virágok méregdrágák.

Ezt a csokrot csak egyvalaki küldhette.

– Várjon! – mondom, anélkül, hogy kiadnám kezemből a tollat. – Szeretném tudni, honnan való.

Megragadom a névjegykártyát, feltépem, végigfutok a hosszú üzeneten, de először a szöveg alján álló nevet olvasom el.

Jack.

Elönt a harag. Mindazok után, amit velem tett, azt hiszi, hogy kiszúrhatja a szemem egy vacak virágcsokorral? Na jó, erdőnyi, méregdrága virágcsokorral. De nem ez a lényeg.

– Nem, köszönöm, nem kérem – mondom, s felszegem az állam.

– Nem veszi át? – mered rám a küldönc.

– Nem. Mondja meg annak, aki küldte, hogy köszönöm, de nem tartok rá igényt.

– Mi folyik itt? – liheg a fülembe valaki.

Hátranézve látom, hogy Lissy ámuldozik a csokron.

– Te nagy isten! Csak nem Jack küldte?

– De igen. De nem akarom átvenni – mondom. – Kérem, legyen szíves, vigye vissza!

– Várj! – kiáltja Lissy, és megragadja a celofánt. – Hadd, szagoljam meg legalább! A szirmok közé hajol, és mély lélegzetet vesz. – Hú! Ez király! Emma, megszagoltad te egyáltalán?

– Nem – mondom dühösen. – Nem fogom itt szagolgatni.

– Életemben nem láttam ilyen bámulatos virágokat! – néz a küldöncre Lissy. – És mi lesz a csokor sorsa?

– Tudja a fene – von az vállat. – Gondolom, kidobják.

– Az anyját! – pillog rám Lissy. – Kár érte!

Várjunk csak. Miben töri ez a fejét?

– Lissy, nem fogadhatom el! – kiáltom. – Nem, és kész! Még azt gondolja ezek után az a gazember, hogy minden rendben van közöttünk.

– Nem, teljesen igazad van – ért egyet Lissy vonakodva. – Muszáj visszaküldened a csokrot – megérint egy bársonyos küllemű, rózsaszín szirmot. – Mégis olyan kár...

– Mit akartok visszaküldeni? – hangzik fel a hátam mögött egy éles hang. – Vicceltek?

Nagy Isten! Jemima is kijött a házból, továbbra is a fehér háziköntösében.

– Nem küldöd vissza! – kiabálja. – Holnap estélyt adok, pont oda való – megragadja a címkét. – Smythe és Foxe! Tudjátok, mennyibe kerül egy ilyen csokor?

– Törődöm is én azzal! – kiáltom. – Jack küldte! Nem tarthatom meg!

– Miért ne?

Hihetetlen ez a nő.

– Mert... mert... elvből. Ha megtartanám, ezzel gyakorlatilag azt jelezném, hogy megbocsátok.

– Nem szükségképpen – vág vissza Jemima. – Jelentheti azt is, hogy nem bocsátasz meg. Vagy, hogy annyira sem érdekel a személye, hogy visszaküldd az ostoba csokrát.

Némán latolgatjuk a lehetőségeket.

A helyzet az, hogy gyönyörűek ezek a virágok.

– Nos, megtartja vagy sem? – türelmetlenkedik a küldönc.

– Én... – jaj istenem, csak tudnám, mit feleljek.

– Emma, ha visszaküldöd, az a gyengeség jele – mondja Jemima nagy meggyőződéssel. – Azt a benyomást kelted, hogy még csak az emlékét sem vagy képes elviselni az otthonodban. Ezzel szemben, ha megtartod a csokrot, az közömbösséget mutat, erőt, jellemszilárdságot...

– Jól van, nem bánom! – mondom, és kikapom a tollat a küldönc kezéből. – Aláírom! De legyen szíves, mondja meg neki, ez még nem jelenti azt, hogy megbocsátok, azt sem, hogy többé nem tekintem cinikus, megvetendő, szívtelen köpönyegforgatónak, továbbá, ha nem lenne estélye Jemimának, akkor ez a csokor a szemétkosárban végezné – zihálva, vérvörösen fejezem be az aláírást, s a pontot olyan erősen nyomom a lapra, hogy átszakítja. – Meg tudja jegyezni mindezt?

A küldönc értetlenül mered rám.

– Drága, én a raktárban dolgozom.

– Tudom, mi legyen! – kiált fel Lissy, hirtelen ötlettől vezérelve. Megragadja az átvételi elismervényt, s a nevem alá nagybetűvel odakörmöli: NEM LEHET MEGVESZTEGETNI.

– Mit jelent ez? – kérdem.

– Azt, hogy „soha nem bocsátok meg neked, te seggfej... a virágot azonban megtartom".

– De a bosszú még hátra van – teszi hozzá Jemima vérszomjasan.

Egyike ez azoknak a kristálytiszta reggeleknek, amikor London a világ legszebb városának tűnik. Miközben a metrómegállótól a munkahelyem felé caplatok, nem tehetek róla, de egyre jobb lesz a kedvem.

Meglehet, Lissynek igaza van. Meglehet, a munkahelyen már mindenki elfeledkezett az egészről. Nézzük a dolgot reálisan! Elvégre nem olyan nagy ügy. Nincs benne semmi érdekes. Talán már el is feledtette a következő pletyka. Mondjuk, mindenki... a fociról beszél. Vagy a politikáról. Igen! Ez az!

Derűlátásomat visszanyerve lököm be az előcsarnok üvegajtaját, s magasra tartott fejjel belejtek.

– ... Barbie-ágytakaró! – hallom meg menten a márvány padló túloldaláról.

A könyvelésről mondja ezt egy hapsi egy „látogató" kitűzővel felszerelt nőcinek, aki csupa fül.

– ...Végig Jack Harperrel kúrt? – hallom meg a hátam mögött. Felnézve látom, hogy egy csapat csaj jön fel a lépcsőn.

– Én csak Connort sajnálom – mondja az egyik. – Szegény hapsi...

– ...Megjátszotta, hogy szereti a dzsesszt – méltatlankodik valaki más, aki most száll ki a liftből. – Ugyan mire volt ez jó?

Szóval akkor nem felejtették el.

A korábbi derűlátásom oda. Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy megfordulok, és meg sem állok hazáig.

Csak hát mégsem tehetem.

Először is már egy hét után elunnám magam. Másodszor pedig... szembe kell néznem velük. Muszáj.

Ökölbe szorított kézzel lassan felvánszorgok a lépcsőn, aztán végig a folyosón. Akik mellett elmegyek, vagy üres tekintettel merednek rám, vagy lopva vizsgálgatnak. Legalább öt beszélgetés némul el, amint a közelbe érek.

A marketingosztály ajtajához érve mély lélegzetet veszek, majd közönyt erőltetve magamra belépek.

– Jó reggelt mindenkinek! – mondom.

Leveszem a kabátomat, és a székemre akasztom.

– Emma! – kiált fel Artemis kaján örömmel. – Végre látunk!

– Jó reggelt, Emma – bújik elő Paul is az irodájából, s kíváncsian végigmér. – Jól van?

– Köszönöm, kitűnően.

– Nincs valami, amit megbeszélne... velem? – legnagyobb meglepetésemre látszik rajta, hogy ezúttal komolyan is gondolja.

Csak nem képzeli, hogy majd kisírom magam a vállán! Hogy neki panaszkodom a gazfickó Jack Harperről? Erre csak a legvégső esetben fanyalodnék.

– Nem – felelem égő arccal. – Kösz, de minden rendben.

– Helyes – nyugtázza, és üzleties hangnemre vált át. – Nos, feltételezem, hogy amikor tegnap eltűnt, azért tette, mert úgy döntött, hogy hazaviszi a munkát.

– Hát... igen – köszörülöm meg a torkom. – Így igaz.

– Nem kétséges, hogy hasznosan töltötte az idejét, ugye?

– Izé... igen... rengeteget végeztem.

– Kitűnő. Én is éppen így gondoltam. Emlékezzenek arra, amit mondtam – néz körül a helyiségben Paul figyelmeztetően.

– Hogyne, természetesen – vágja rá azonnal Artemis. – Valamennyien az eszünkbe véstük!

Paul ismét visszabújik az irodájába, én pedig mereven a számítógépem képernyőjére bámulok, várva, hogy bemelegedjen. Minden rendben, biztatom magamat. Majd a munkámra koncentrálok, teljesen beletemetkezem...

Hirtelen zümmögés üti meg a fülem, éspedig jó hangos. Ismerős dallam...

A Carpentersből.

Most még többen csatlakoznak a kórushoz.

„A közeledben" – éneklik.

– Minden rendben, Emma? – kérdi Nick, mikor gyanakvóan felkapom a fejem. – Nem kér zsebkendőt?

„A közeledben" – hallom ismét a magasra csapó dallamot, s mellette az elfojtott nevetést.

Úgy teszek, mint aki semmit sem vesz észre. Nem adom meg nekik ezt az örömet.

Mikor tőlem telhető lelki nyugalommal sorra veszem az e-mailjeimet, újabb meglepetés vár. Reggelenként jó, ha tíz levél vár, most azonban kilencvenöt gyűlt össze a postaládámban.

Apu: Igazán beszélnünk kellene...

Carol: Már ketten jelentkeztek a Barbie klubba!

Moira: Tudom, hol kapható kényelmes tanga...

Sharon: Mióta volt viszonyotok?!

Fiona: Ne feledkezz el a „tudatos testért" foglalkozásról!

Végiggörgetem a végtelennek tűnő listát, s hirtelen összeszorul a szívem.

Három levelem van Jacktől.

Most mit tegyek?

Elolvassam őket?

Kezem bizonytalanul köröz az egér fölött. Megérdemli egyáltalán, hogy magyarázkodni hagyjam?

– Á, Emma – szólal meg Artemis ártatlan képpel, aki egy bevásárlószatyorral lép oda az íróasztalomhoz. – Nem tudom, tetszik-e ez a pulcsi? Nekem kicsit szűk, de különben semmi baja. Pont rád illik, hiszen – tart hatásszünetet, elkapva Caroline pillantását – nyolcas méret.

Mire mindketten hisztérikus nevetésben törnek ki.

– Kösz, Artemis – felelem kurtán. – Igazán kedves tőled.

– Készítek kávét – áll fel Fergus -, kér valaki valamit?

– Tégy az enyémbe a Harvey's Bristol Creamből – süti el a szellemességét Nick.

– Hahaha – dünnyögöm a fogam között.

– Ó, Emma, már mondani akartam – jön oda Nick az íróasztalomhoz. – Az az új titkárnő az adminisztrációról... jó bőr, nem?

Rám kacsint, én pedig egy pillanatig üres tekintettel, értetlenül meredek rá.

– Észvesztő, tüskés frizura és szexi kertésznadrág – teszi még hozzá.

– Fogd be! – kiáltom magamból kikelve, lángvörös arccal. – Nem vagyok... nem vagyok... menjetek valamennyien a fenébe!

A kezem remeg az izgalomtól, miközben sietve törlöm Jack valamennyi elektronikus levelét. Nem érdemli meg egyetlen gondolatomat sem. Nem érdemel kegyelmet.

Zihálva feltápászkodom és kitántorgok a helyiségből. Megindulok a női mosdó felé, magamra vágom az ajtót, és forró homlokomat a tükör lapjához szorítom. Úgy ömlik belőlem a gyűlölet Jack Harper iránt, akár egy láva a kitörő vulkánból. Vajon van fogalma arról, min megyek keresztül? Hogy mit tett velem?

– Emma! – szakítja félbe gondolataimat egy hang.

Összerezzenek, mert rosszat sejtek.

Katie jött be észrevétlenül a női mosdóba. Közvetlenül mögöttem állt meg, kezében a sminkes tasakja. Tükörképe szorosan az enyém mellé került... és mosolyog. Olyan ez, akár egy jelenet a Végzetes vonzerőből.

– Szóval... – kezdi különös, elváltozott hangon -, te nem szereted a horgolást?

Egek ura! Mit tettem? Szabadjára engedtem Katie sötét, pusztító énjét, amelyet eddig soha, senki nem ismert. Talán egy horgolótűvel végez velem, jut eszembe hirtelen.

– Katie – mondom, s közben vadul dobog a szívem. – Katie, kérlek, hallgass meg! Nem úgy gondoltam... soha nem mondtam azt, hogy...

– Emma, hagyjuk ezt, semmi értelme – emeli fel a kezét. – Mindketten tudjuk, mi az igazság.

– Jack tévedett! – mondom gyorsan. – Félrehallotta! Én... a... izé... horkolásról beszéltem... amit ki nem állhatok.

– Tudod, ezt hallva tegnap egészen kiborultam – vág közbe Katie baljós mosollyal. – Munka után aztán egyenesen hazamentem, és felhívtam az anyámat. Tudod, mit mondott nekem?

– Mit? – kérdem, a legrosszabbra számítva.

– Azt... hogy ő se szereti a horgolást.

– Hogyan? – pördülök meg a sarkam körül, és nézek szembe vele.

– Ahogyan a nagymamám vagy egyetlen más rokonom sem – pirul el, s most ismét olyan, mint a régi Katie. – Valamennyien megjátszották magukat, éveken keresztül, akárcsak te. Mostanra összeállt a kép! – emelkedik meg hangja az izgalomtól. – Tudod, tavaly karácsonyra egész kanapévédőt horgoltam a nagymamámnak, ő meg azzal jött később, hogy betörők vitték el. De hát, kérdem én, ugyan miféle betörők azok, akik horgolásokat lopnak a kanapéról?

– Katie, nem is tudom; mit mondjak.

– Emma, miért nem szóltál előbb? Én meg közben csak horgoltam az ostoba ajándékaimat, amiket mindenki a háta közepére kíván!

– Jézusom, Katie, ne haragudj! – mondom, eltelve a bűntudattól. – Bocsánatot kérek. Én csak... nem akartalak megbántani.

– Tudom, hogy merő udvariasságból tetted. Most mégis nagyon ostobának érzem magam.

– Igen, ezt értem. Dettó, mint én – mondom elkomorulva.

Ekkor nyílik az ajtó, és Wendy lép be a könyvelésről.

Elhallgatunk, ahogy végigmér kettőnket. Szóra nyitja a száját, majd ismét becsukja, és eltűnik az egyik fülkében.

– Minden rendben? – kérdi Katie halkabbra fogva a hangját.

– Igen – mondom apró vállrándítással. – Tudod...

Mondhatom, remekül vagyok. A vécébe bújok el a kollégáim elől.

– Beszéltél már Jackkel? – kérdi Katie habozva.

– Nem, de hülye virágokat kaptam tőle. Mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Talán nem is maga rendelte, hanem az egészet Svennél intéztette.

Wendy meghúzta az öblítőt, és ismét előkerült a fülkéből.

– Nos... ez az a műszempilla, amiről beszéltem – mondja gyorsan Katie, s egy tubust nyom a kezembe.

– Kösz – mondom. – Szerinted megnöveli a szempilla hosszát és tömegét?

Wendy a szemét forgatja.

– Csak ne zavartassátok magatokat – mondja. – Nem figyelek! – megmossa, és megszárítja a kezét, aztán mohó pillantást vet rám. – Szóval, Emma, tényleg Jack Harperrel jársz?

– Nem – vágom rá kurtán. – Kihasznált, becsapott, és az igazat megvallva azt kívánom, bár sohase látnám.

– Aha! – folytatja Wendy könnyedén. – Arra gondoltam... ha mégis... beszélnétek, meg tudnád említeni, hogy szeretnék a PR-osztályra kerülni...?

– Hogyan? – bámulok rá értetlenül.

– Ha volnál kedves csak úgy mellesleg szóba hozni, hogy jók a kommunikációs készségeim, és úgy hiszem, igazán jó PR-szakember lenne belőlem.

Ezt meg hogy gondolja? Mondjam azt: „Jack, az életben nem akarlak többé látni, mellesleg Wendy úgy hiszi, van érzéke a PR-hez"?

– Nem is tudom – mondom végül. – Csak tudod... nem hinném, hogy menne nekem.

– Nos, szerintem ez nagyon önző dolog tőled, Emma – húzza fel az orrát Wendy. – Mindössze annyit kértem tőled, hogy amennyiben szóba kerül, említsd meg, szeretnék bekerülni a PR-re. Egyszerűen csak említsél meg! Mi olyan nehéz ebben?

– Wendy, dugulj el! – lép közbe Katie. – Hagyd békén Emmát!

– Én csak kértem tőle valamit! – kiáltja Wendy. – Azt hiszed, valamennyiünk fölött állsz, ugye?

– Nem – sikoltom rémülten. – Szó sincs róla... – de ekkorra Wendy már kirobogott a mosdóból.

– Nagyszerű! – mondom, s megbicsaklik a hangom. – Pompás! Most már utálni is fognak, nemcsak kinevetni.

Nagyot sóhajtok, és a tükörképemre meredek. Még most is nehéz elhinnem, hogy minden a feje tetejére állt körülöttem. Minden hamisnak bizonyult, amiben eddig hittem. A nagy Ő cinikus köpönyegforgató. Álomba illő szerelmünk egyszerű kitaláció. Nemrég még a fellegekben jártam, és lám, mi lett belőlem: nevetséges csődtömeg, megalázó tréfák ostoba céltáblája.

Istenem, érzem, hogy a szemembe újabb könnyek gyülekeznek.

– Jól vagy, Emma? – kérdi Katie aggódva. – Tessék, egy zsepi – kotor bele a sminkes tasakba – meg egy szemcsepp.

– Kösz – mondom, és nagyot nyelek.

Becsöppentek a szemcseppből, s közben mélyeket lélegzem, míg végül visszanyerem a hidegvéremet.

– Azt hiszem, te nagyon bátor vagy – mondja Katie, miután végignézte a jelenetet. – Ami azt illeti, bámulatos, hogy egyáltalán be mertél ma jönni. Bennem nem lett volna ennyi kurázsi.

– Katie – fordulok szembe vele -, tegnap a legszemélyesebb, legbensőbb titkaimat teregették ki egy ország nyilvánossága előtt – tárom szét a karom. – Lehet ennél bármi is megalázóbb?

– Á, itt bujkálsz! – tör be a női mosdóba Caroline. – Emma, a szüleid vannak itt, és látni akarnak!

Nem, ezt képtelen vagyok elhinni! Ez már több a soknál. A szüleim ott téblábolnak az íróasztalom előtt. Apun elegáns szürke öltöny, anyun fehér kabátka és tengerészkék szoknya. A tetejében valamiféle virágcsokrot rejtegetnek kettejük között. Az egész hivatal őket bámulja, mint holmi ritka látványosságot.

Nem, tévedtem. Mostanra az egész hivatal egy emberként rajtam szórakozik.

– Szia, anyu – mondom elfúló hangon. – Szia, apu.

Ezek meg mit keresnek itt?

– Emma! – apu igyekszik tartani a szokásos jó kedélyű hangnemet. – Csak azt gondoltuk... hogy beugrunk hozzád.

– Helyes – biccentek kábán. Mintha ez volna a dolgok megszokott rendje.

– Hoztunk neked egy kis ajándékot – szólal meg anyu vidáman. – Egy virágcsokrot az íróasztalodra – teszi le sután a csokrot. – Nézd csak, milyen takaros Emma asztala, Brian! Nézd ezt a... számítógépet!

– Pompás! – mondja apu, és meglapogatja a masinát. – Igazán helyre kis íróasztal.

– És ők a barátaid? – kérdi anyu, aki most mosolyogva körülnéz a helyiségben.

– Nagyjából – nézek megvetően Artemisre, aki negédesen mosolyog anyura.

– A minap mondogattuk egymás között, mennyire büszke lehetsz magadra, Emma, hisz ekkora cégnek dolgozol. Biztos vagyok benne, hogy sok fiatal lány irigyelné az állásodat. Nem gondolod, Brian?

– Tökéletesen egyetértek! – mondja apu. – Igazán kitettél magadért, Emma.

Annyira ledöbbenek, hogy a számat is elfelejtem kinyitni. Találkozik apuval a tekintetünk, mire ő esetlenül elmosolyodik. Anyu keze pedig enyhén remeg, miközben az asztalra fekteti a csokrot.

Idegesek, hökkenek meg. Mindketten idegesek.

Épp ezen igyekszem túltenni magam, amikor Paul jelenik meg a küszöbön.

– Szóval, Emma – mondja szemöldökét felvonva. – Amint látom, látogatóid érkeztek.

– Izé... igen – habogok. – Paul, ők... izé... a szüleim, Brian és Rachel...

– El vagyok ragadtatva – hajol meg Paul udvariasan.

– Nem akarunk zavarni – hadarja anya.

– Egy cseppet sem zavarnak – Paul elbűvölő mosolyt villant anyámra. – Sajnos a helyiséget, amelyet családi találkozókra tartunk fent, most éppen tatarozzák.

– Ó! – leheli anya bizonytalanul, nem tudja, igazat beszél-e vagy sem.

– Ezért azt javaslom, Emma, vigye el a szüleit... minek is nevezzük... egy korai ebédre!

Felnézek a faliórára, amely negyed tizet mutat.

– Kösz Paul – mondom, és igazán hálás vagyok.

Ez az egész tökéletesen álomszerű. A munkaidő kezdetén járunk, s nekem a helyemen kellene ülnöm. Ehelyett a szüleim oldalán lófrálok a városban, s közben azon jár az agyam, ugyan mit mondhatunk még egymásnak. Időtlen idők óta nem voltunk együtt csak mi hárman, nagypapa, Kerry és Nev nélkül. Mintha visszamentünk volna az időben tizenöt évet, vagy ilyesmi.

– Térjünk be talán ide – javaslom, mikor egy olasz kávézó elé érünk.

– Jó ötlet! – kiáltja apu lelkesen, és belöki az ajtót. – Tegnap láttuk a barátodat, Jack Harpert a tévében – veti oda mintegy mellesleg.

– Nem a barátom – vágok vissza, mire apu meg anyu összenéznek.

Letelepszünk egy fából ácsolt asztalhoz. A pincér kihozza az itallapot, majd csend lesz. Egek! Most már magam is ideges kezdek lenni.

– Szóval... – kezdem, majd elhallgatok. Már a nyelvemen van, hogy megkérdezzem, mit keresnek itt, ez azonban durvaság lenne. – Nos, mi szél hozott benneteket Londonba? – mondom inkább.

– Csak arra gondoltunk... beugrunk hozzád – mondja anyu, aki feltette a szemüvegét, hogy végigböngéssze az itallapot. – Nos, megiszunk egy csésze teát... vagy mi is ez... frappelattét?

– Én közönséges kávét kérek – vizsgálgatja az itallapot apu homlokráncolva. – Kapható itt ilyen egyáltalán?

– Ha nem, kérj cappuccinót, és lekanalazod róla a tejszínt – mondja anyu. – Vagy rendelj presszókávét forró vízzel!

Nem, ezt nem hiszem el. Kétszáz mérföldet vezettek idáig, hogy különféle löttyöket vitassanak meg a jelenlétemben?

– Á, jut eszembe, vettünk neked egy semmiséget, Emma. Nem igaz, Brian? – veti közbe anyu mintegy mellékesen.

– Á – lepődöm meg. – És mi volna az?

– Egy kocsit – mondja anyu, aki felnéz, mert egy pincér jelent meg az asztalunknál. – Helló! Kérek egy cappuccinót, a férjemnek, ha lehetséges, hozzon filteres kávét, Emmának pedig...

– Kocsit? – visszhangzóm hitetlenkedve.

– Kocsit? – pillant rám gyanakvón az olasz pincér. – Maga is kávét kér?

– Nekem... hozzon egy cappuccinót, legyen szíves – mondom szórakozottan.

– És pár süteményt – teszi hozzá anyu. – Grazie!

– Anyu – tapogatom meg a halántékomat, miután a pincér eltűnik. – Mit értesz azon, hogy vettetek nekem egy kocsit?

– Csak egy szerény kiskocsit, városi közlekedésre. Manapság nem biztonságosak ezek a buszok. Nagypapának teljesen igaza van.

– De nekem... nekem nem telik kocsira – hebegem ostobán. – Még azt sem adtam vissza... amit eddig kölcsönkaptam tőletek... Hogy lesz akkor...

– Felejtsd el azt a kölcsönt – mondja apu. – Mostantól tiszta lappal kezdjük.

– Hogyan? – meredek rá, még az előbbinél is jobban megrökönyödve. – De ezt nem tehetem! Eddig is lógok nektek...

– Felejtsd el! – mondja apu, váratlanul ingerült hangsúllyal. – Ne is beszéljünk erről többet, Emma! Nem tartozol semmivel. Az égvilágon semmivel.

Nem értem én ezt az egészet. Zavartan pislogok egyik szülőmről a másikra.

Igazán különös, de az az érzésem, mintha évek óta először látnánk egymást olyannak, amilyen. Mintha... tényleg... újra kezdenénk.

– Azon gondolkoztunk, mit szólnál hozzá, ha jövőre együtt vakációznánk? – veti fel anyu.

– Csak mi hárman? – kérdem körbenézve.

– Igen, így gondoltuk – néz rám anyu rábeszélően. – Jó muri lenne! Nem muszáj persze beleegyezned, ha egyéb terveid vannak.

– Nem, nagyon jó lenne! – mondom gyorsan. – Igazán. De... mi legyen...

Nem tudom rávenni magam, hogy kiejtsem Kerry nevét. Kis csönd támad, miközben a szüleim összenéznek, aztán meg félre.

– Természetesen Kerry is csókoltat! – mondja anyu vidáman, mint aki mindenestől témát váltott, majd megköszörüli a torkát. – Tudod, lehet, hogy jövőre Hongkongba megy, hogy meglátogassa az édesapját. Nem látta vagy öt éve, ezért talán ideje, hogy... kis időt együtt töltsenek.

– Helyes – hebegem kábán. – Jó ötlet.

Ezt nem hiszem el. Minden megváltozott. Mintha az egész családot feldobta volna valaki a levegőbe, s most más helyzetben estek volna le a földre. Semmi sem olyan, mint ennek előtte volt.

– Úgy érezzük, Emma – kezdi apu, aztán elhallgat, majd ismét nekiveselkedik. – Úgy érezzük... hogy talán nem voltunk... talán nem mindig vettük észre – újra elhallgat, és hevesen dörgölni kezdi az orrát.

– Cappuccino – helyez egy csészét elém a pincér. – Filteres kávé, cappuccino... kávés... citromos... és csokoládés torta...

– Köszönjük! Innentől már magunk is boldogulunk – inti le anyu.

A pincér megint eltűnik, anyu meg rám néz.

– Emma, mindössze... annyit szeretnénk mondani, hogy... büszkék vagyunk rád.

Jaj, istenem, istenem, mindjárt elbőgöm magam.

– Jó – nyögöm ki végre.

– Mi... – kezdi újra apu -, azaz, mindketten, anyád meg én... – megköszörüli a torkát-, mi... mindig is... mindketten...

Elhallgat, és nehezen szedi a levegőt. Nem igazán merek megszólalni.

– Azt próbálom elmondani, Emma – kezdi megint apu -, biztos vagyok benne, hogy te... hogy mi mindannyian... azaz hogy...

Ismét elhallgat, és zsebkendővel kezdi törölgetni izzadó arcát.

– A dolog veleje az, hogy... hogy...

– Jaj, bökd már ki a lányodnak, hogy szereted, Brian, egyszer ebben az átkozott életben! – kiáltja anyu.

– Én... én… szeretlek, Emma! – mondja apu elfúló hangon. – Jézusom – törölgeti hevesen a szemét.

– Én is szeretlek, apu – mondom elszoruló torokkal. – És téged is, anyu.

– Látod! – mondja anyu a szemét dörzsölgetve. – Tudtam, hogy helyesen tesszük, ha eljövünk! – megragadja a kezem, én apuét, s egy pillanatra suta közös ölelésben borulunk össze.

– Tudjátok... szent kapcsolatok ezek az élet örök körforgásában – mondom hirtelen feltámadó lelkesedéssel.

– Hogyan? – néz rám zavartan mindkét szülőm.

– Ümm, nem számít – szabadítom ki a kezem, belekortyolok a cappuccinóba, és felnézek.

Kis híján megáll bennem az ütő, mert Jack áll a kávézó ajtajában.

22.

Vadul kalapál a szívem, ahogy megpillantom az üvegajtón átsejlő alakját. Belöki az ajtót, amely csilingelve nyílik ki, s máris ott áll a kávézóban.

Miközben az asztalunkhoz közeledik, hirtelen elárasztanak az érzelmek. Ez az a férfi, akiről azt hittem, hogy szerethetem. Ez az a férfi, aki kihasznált és kifacsart, mint egy rongyot. Most, hogy az első döbbenet elmúlt, ismét megrohan a fájdalom és megaláztatás mostanra ismerős érzése. Félő, hogy megint elhatalmasodnak rajtam, s én olyan leszek, mint egy alaktalan massza, egy csődtömeg.

Nem, ezt sehogyan sem engedhetem! Őrizzük meg a méltóságunkat!

– Ne vegyétek észre! – szólok rá a szüleimre.

– Kicsodát? – kérdi apu, és forogni kezd a székén. – Ó!

– Emma, beszélni szeretnék veled! – mondja Jack elszánt arccal. .

– Nos, én nem.

– Bocsánat, hogy zavarok – pillant Jack a szüleimre. – De válthatnánk egy szót...

– Nem megyek sehová! – kiáltom felháborodottan. – Épp kellemesen kávézgatok a szüleimmel!

– Kérlek! – ül le egy szomszédos asztalhoz. – Engedd, hogy megmagyarázzam! Bocsánatot szeretnék kérni!

– Nem használ itt semmiféle magyarázgatás – pillantok bőszen a szüleimre. – Tegyetek úgy, mint ha itt sem lenne, folytassátok!

Csönd lesz. Anyu és apu lopva összenéznek, s látom, hogy anyu jeleket ad a férjének. Amint meglátja, hogy odanézek, abbahagyja, és belekortyol a kávéjába.

– Folytassuk a... beszélgetést! – mondom kétségbeesetten.

– Szóval, akkor, anyu...

– Igen? – kérdi ő várakozón.

Tökéletesen üres az agyam, semmi nem jut eszembe. Kizárólag arra az egyre tudok gondolni, hogy Jack karnyújtásnyira ül tőlem.

– Hogy megy a golf? – kérdem végül.

– Hát... jól... kösz – lövell egy pillantást anyu Jack felé.

– Ne nézz rá! – morgóm a fogam között. – És te... apu? – tartok ki, s kérdezem meg fennhangon. – Neked hogy megy?

– Nekem... is jól – feleli apu mesterkélt könnyedséggel.

– Hol játszanak? – veti közbe Jack udvariasan.

– Veled nem beszélünk! – kiáltom, s bőszen feléje fordulok a székemen.

Újabb hallgatás.

– Jaj! – kiált fel anyu mesterkélten. – Nézzétek, hogy elment az idő! Elkésünk... a szoborkiállításról.

– Honnan?

– Jó volt látni téged, Emma...

– Nem mehettek most el! – sikoltom pánikban.

De apu mostanra kivett a pénztárcájából egy húszfontost, és az asztalra helyezte. Anyu közben feláll, és felveszi a fehér kabátkáját.

– Hallgasd csak végig! – súgja oda nekem, mikor lehajol, hogy megpusziljon.

– Viszlát, Emma – mondja apu, és sután megszorítja a kezem.

Nem telik bele harminc másodperc, és a szüleim nyomtalanul elpárolognak.

– Úgy – mondja Jack, mikor az ajtó csilingelve becsukódik mögöttük.

Elszántan elforgatom a székem, hogy ne lássam.

– Emma, kérlek!

Még elszántabban forgatom arrébb a székem, míg végül farkasszemet nézek a fallal. Most megmutatom neki! Az csak a baj, hogy így nem érem el a csészémet.

– Tessék – felnézve látom, hogy Jack szorosan odahúzta a székét az enyém mellé, és elém tolja a csészét.

– Hagyj békén! – mondom dühösen, és talpra ugrom. – Nincs nekünk miről beszélnünk. Az égvilágon semmiről.

Megragadom a táskámat, s kibotorkálok a kávézóból az utcazajba. Egy pillanat múlva kéz nehezedik a vállamra.

– Legalább megbeszélhetnénk a történteket...

– Mit akarsz megbeszélni? – pördülök feléje. – Hogy hogyan használtál ki? Hogyan vettél palira?

– Jól van, Emma, tudom, hogy szégyenbe hoztalak. De... olyan nagy dolog ez?

– Olyan nagy dolog? – kiáltom, mert nem hiszek a fülemnek, s közben kis híján feldöntök egy bevásárlótáskát gurító nőt. – Berobbantál az életembe, és elhitetted velem, hogy ez egy irdatlan nagy... romantikus szerelem. Már csaknem... beléd is szeret... – hallgatok el a mondat közepén lihegve. – Azt mondtad, lenyűgöztelek. Én meg, a hülye fejemmel... törődni kezdtem veled... és elhittem minden egyes szavadat! – csuklik el, hagy cserben a hangom. – Mindent elhittem neked, Jack. Neked mindeközben hátsó szándékaid voltak. Egyszerűen csak felhasználtál az ostoba felméréseidhez. Mindvégig... kihasználtál.

– Nem – mered rám Jack. – Nem, várj csak! Ezt félreérted -– megragadja a karomat. – Nem így volt. Nem akartalak én kihasználni.

Hogy van képe ezt mondani?

– Pedig ez történt! – mondom, kiszakítva karom a szorításából, s megnyomom a gombot a gyalogos átkelőnél. – De még mennyire, hogy kihasználtál! Ne tagadd, hogy rólam beszéltél az interjúban! Ne tagadd, hogy rám gondoltál! – önt el a megaláztatás friss hulláma. – Minden egyes részlet rám illik! Minden átkozott részlet!

– Oké – fogja két kézre a fejét Jack. – Oké, most pedig hallgass meg! Nem tagadom, hogy rád gondoltam. Nem tagadom, hogy belopóztál abba a... Ez azonban nem jelenti azt, hogy... – felnéz. – Szinte mindig rád gondolok. Ez az igazság. Te jársz a fejemben.

A villanyrendőr villogni kezd, át kellene mennünk. Íme, a végszavam, hogy átiramoljak, ő pedig utánam fusson... de egyikünk sem mozdul. A legszívesebben tényleg faképnél hagynám, a tagjaim azonban nem engedelmeskednek az akaratomnak. Mintha minden porcikám többet kívánna hallani.

– Emma, mikor Pete-tel belevágtunk az üzletbe, tudod, hogyan dolgoztunk? – Jack sötét tekintete szinte a szemembe ég. – Tudod, hogy hoztuk a döntéseinket?

Parányi, alig észrevehető vállrándítás a válasz.

– Az ösztöneinkre hallgattunk, a zsigereinkre. Megvegyük-e ezt vagy amazt? Ráharapjunk-e valamire? Folyvást ezt kérdegettük egymástól, napról napra – habozik, majd folytatja. – Az elmúlt hetekben lefoglalt ez az új női vonal. És egyre csak azt kérdeztem magamtól... vajon Emmának tetszene-e ez vagy az? – egy pillanatra behunyja a szemét, majd újra kinyitja. – Igen, beférkőztél a gondolataim közé, beköltöztél a munkámba. Emma, az én életem valahogy szüntelenül összekeveredett az üzlettel. Mindig is így volt. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az életemnek nincsen súlya -habozva folytatja. – Nem jelenti azt, hogy ami volt... van köztünk... az kevésbé valóságos.

Nagyot sóhajt, és zsebre vágja a kezét.

- Emma, én nem hazudtam neked. Én nem etettelek téged semmivel. Abban a pillanatban lenyűgöztél, amikor megláttalak a repülőn. Mikor felnéztél, és azt mondtad: „Azt sem tudom, van-e G-pontom!" Már akkor megőrültem érted. Nem az üzlet miatt... hanem miattad. Aki te vagy. Minden apró részletért – mosoly suhan át az arcán. – Ahogyan minden áldott reggel elolvasod a horoszkópjaidat, vagy ahogyan levelet koholsz Ernest P. Leopold nevében. Ahogyan felírod a falra az edzéstervedet. Mindenért együttvéve.

Tekintete az enyémbe merül. Elszorul a torkom, s kuszán kavarognak a gondolataim. Egy pillanatra mintha meg is inognék. Ám csak egy pillanatra.

– Ez mind nagyon szép – mondom remegő hangon. – Mégis szégyenbe hoztál és megaláztál! – sarkon fordulok, és nekivágok a zebrának.

– Nem akartam olyan sokat beszélni – mondja Jack, aki szorosan a nyomomban marad. – Nem akartam én mondani semmit. Hidd el, Emma, legalább annyira sajnálom a történteket, mint te. A felvétel végén megkértem, vágják ki azt a részt. Meg is ígérték. Én csak... – megrázza a fejét. – Nem is tudom, megszédültem kissé. Elragadott a hév...

– Elragadott a hév? – kap el megint az indulat. – Jack, nagy dobra verted minden apró titkomat!

– Tudom, és bocsánatot is kérek emiatt...

– Világgá kürtölted, milyen bugyit hordok... a nemi életemet... a Barbie-ágytakarómat, azt azonban elfelejtetted közölni velük, hogy nem nevetsz ki érte...

– Emma, ne haragudj...

– Közölted velük a súlyomat! – sikoltom. – Méghozzá tévesen!

– Emma, én tényleg bocsánatot kérek.

– Az itt kevés! – vadul szembefordulok, és farkasszemet nézek vele. – Te tönkretetted az életemet!

– Tönkretettem az életedet? – néz rám furcsálkodva. – Valóban tönkretettem volna? Akkora katasztrófa, ha megtudják rólad az igazságot?

– Én... én... – egy pillanatra elbizonytalanodom. – Nem tudod, mit éltem át miattad – mondom végül fogódzót találva. -Az egész világ rajtam nevet, a cégnél mindenki rajtam köszörüli a nyelvét. Artemis például azzal csúfol...

– Kirúgom – vág közbe Jack elszántan. Meglepetésemben felkuncogok, amit köhögésnek álcázok.

– Nick is gúnyolt...

– Őt is kirúgom – gondolkodik el egy pillanatra Jack. – Mit szólnál hozzá, ha mindenkit kirúgnék, aki bántani merészelt?

Ezúttal akaratom ellenére hangosan és félreérthetetlenül felkuncogok.

– Egy fia alkalmazottad sem maradna.

– Értem. Úgy kell nekem. Ebből legalább megtanulom, hogy máskor féket tegyek a nyelvemre...

Egy pillanatra összenézünk a napsütésben. A szívem vadul dörömböl a mellkasomban, és nem igazán tudom, mit gondoljak.

– Hangát vegyenek, szerencsét hoz! – nyom a képembe egy rózsaszín pulcsis nő egy fóliába csavart ágat, én azonban ingerülten nemet intek.

– Parancsol hangát, uram?

– Megveszem az egész kosarat – jelenti ki Jack. – Azt hiszem, szükségem lesz szerencsére – a pénztárcájába nyúl, s ötven fontos bankót nyom az asszonyság kezébe, majd elveszi tőle a kosarat. Közben le nem veszi rólam a tekintetét.

– Emma, hadd tegyem jóvá a tévedésemet! – mondja, amint a nőci továbbsiet. – Nem ebédelhetnénk együtt? Vagy meginnánk egy italt... esetleg egy turmixot? – szalad apró ráncokba az arca, ahogyan rám mosolyog, én azonban nem mosolygok vissza, ahhoz túlontúl zavarodott vagyok. Érzem, amint kezdem beadni a derekamat, s hogy a legszívesebben megbocsátanák neki. Valami mégsem hagy nyugton... valami hibádzik még itten.

– Nem is tudom – felelem, és megdörzsölöm az orromat.

– Minden olyan jól ment, mielőtt én összekutyultam volna.

– Valóban?

– Miért, nem? – bizonytalanodik el Jack, s engem fürkész a hanga fölött. – Azt hittem valamiért, hogy minden rendben.

Zúg az agyam, mégis sok minden kikívánkozik belőlem. Hirtelen egy gondolat suhan át az agyamon.

– Jack... mit kerestél te Skóciában? Amikor először találkoztunk.

Jack arckifejezése azon nyomban megváltozik, bezárul, ő pedig félrenéz.

– Emma, sajnos nem beszélhetek erről.

– Miért nem? – mondom mímelt könnyedséggel.

– Mert... bonyolult.

– Ahá – veszem fontolóra a választ egy pillanatra. – És hová tűntél el Svennel később? Amikor faképnél hagytál miatta.

– Emma – sóhajt fel most Jack.

– És mi volt azon az estén, amikor egyre a telefonon lógtál? Mi történt akkor?

Ezúttal Jack meg sem próbál felelni.

– Értem – lököm hátra a hajam, s megpróbálok nyugodt maradni. – Jack, egyszer sem fordult meg a fejedben az együtt töltött idő alatt, hogy alig mondtál el valamit magadról?

– Bizonyára mert... magamnak való alak vagyok – mondja. – Olyan nagy baj ez?

– Nekem igen. Én mindent, de mindent megosztottam veled. Minden gondolatomat, aggodalmamat, ahogy te is mondtad. Te viszont semmit sem adtál ki magadból.

– Ez nem igaz – előrelép, kezében az ormótlan kosárral, de közben több gally a földre hullik.

– Úgy, szóval, gyakorlatilag semmit sem mondtál el nekem – egy pillanatra behunyom a szemem, s megpróbálom rendezni a gondolataimat. – Jack, a kapcsolatok bizalmon és egyenlőségen alapulnak. Ha az egyik fél teljesen kiadja magát, a másiknak is így kell tennie. Még csak azt sem közölted velem, hogy szerepelsz a tévében.

– Csak egy vacak tévéinterjú volt, az ég szerelmére! – egy hat bevásárlótáskától roskadozó csaj most további hangagallyakat sodor le Jack kosarából, mire ő dühében egy arra elrobogó motoros futár tartályába vágja az egészet. – Emma, túlreagálod a dolgokat.

– Én minden titkomat elmondtam neked – erősködöm tovább makacsul -, te viszont egyetlenegyet sem mondtál el a tieid közül.

Jack felsóhajt.

– Minden tiszteletem ellenére, Emma, van azért egy kis különbség kettőnk között.

– Hogyan? – bámulok rá döbbenten. – Ugyan... miféle különbség?

– Meg kell értened. Vannak dolgok az életemben, amelyek roppantul érzékenyek... bonyolultak... és nagyon nagy horderejűek...

– És nekem nincsenek? – süvít elő a hangom rakétaként. -Azt képzeled, hogy az én titkaim kevésbé jelentősek, mint a tieid? Azt hiszed, nekem nincs jogom megbántódni, amikor világgá kürtölöd őket a televízió képernyőjén? – egész testemben reszketek a haragtól és a csalódottságtól. – Nyilván, mert te egy közismert, fontos személyiség vagy, én meg csak egy jelentéktelen kis senki, nem igaz, Jack? – érzem, hogy szememben könnyek csillognak. – Egy lány, akiből tizenkettő jut egy tucatba? Egy átlagnő?

Jack hátrahőköl, és érzem, hogy beletrafáltam a közepébe. Jó ideig behunyja a szemét, hogy már azt hiszem, meg se szólal egyhamar.

– Nem volt szándékomban ezeket a szavakat használni – mondja végül a homlokát dörzsölgetve. – Abban a percben, amint kimondtam ezt a marhaságot, azt kívántam, bár visszaszívhatnám. Én csak... csak megpróbáltam valami egészen szokatlant, nem mindennapit lefesteni... – felnéz. – Emma, tudnod kell, én nem akartalak megbántani...

– Újra megkérdezlek! – kérdem dobogó szívvel. – Mit csináltál Skóciában?

Jack nem felel. Ahogy találkozik a tekintetünk, látom, hogy esze ágában sincs elmondani. Tudja, milyen fontos ez most nekem, mégsem mondja el.

– Szép – folytatom megbicsakló hangon. – Gyönyörű. Szemlátomást nem vagyok olyan fontos neked, hogy ezt közöld velem. Én csak egy mulatságos lány vagyok a sok közül, aki elszórakoztat unalmas repülőútjaidon, és aki üzleti ötletekkel ajándékoz meg.

– Emma...

– A helyzet az, Jack, hogy ez nem valóságos kapcsolat. Egy igazi kapcsolat kétirányú, egyenlőségen alapul. És bizalmon – lenyelem a torkomban képződött gombócot. – Miért nem keresel valakit, aki a te szinteden áll, és akivel megoszthatnád az értékes titkaidat? Mert hogy velem nem megy, az a napnál is világosabb!

Sarkon fordulok, mielőtt egy mukkot is mondhatna, és elviharzom, a kövezeten elszórt szerencsét hozó hangában gázolva. Közben két könnycsepp gördül le az orcámon.

Csak késő estére érek haza. De még akkor is a szóváltásunk jár a fejemben. Lüktető fejfájás kínoz, s a sírás határán állok.

Lakásunk ajtaját kinyitva, Jemimát és Lissyt heves vitában találom az állatok jogairól.

– A nercbunda igenis hasznos találmány... – jelenti ki Jemima, de amint kinyitom a nappali ajtaját, elhallgat és felpillant. – Emma! Minden rendben?

– Nem – leroskadok a kanapéra, s beburkolózom a zsenília-takaróba, amelyet Lissy kapott a mamájától karácsonyra. – Jót veszekedtem Jackkel.

– Jackkel?

– Találkoztatok?

– Megkeresett, gondolom, hogy... bocsánatot kérjen.

Lissy és Jemima összenéz.

– Mi történt? – kérdi Lissy, és átfogja a térdét. – Mit mondott?

Néhány másodpercig hallgatok, s megpróbálom pontosan visszaidézni a veszekedésünket, de az egész kuszán kavarog a fejemben.

– Azt mondta... nem volt szándékában kihasználni – mondom végül. – Azt mondta, hogy beleívódtam a gondolataiba, és hogy mindenkit kirúg a vállalattól, aki bántani merészel – akaratom ellenére is felkuncogok.

– Tényleg? Hű, ez igazán romant... – sóhajt Lissy, majd észbe kap, köhögni kezd, és bűnbánó arcot vág. – Bocs.

– Azt mondta, igazán sajnálja, ami történt, hogy akaratlanul jött ki belőle az egész az interjú során, és hogy a kapcsolatunk... szóval, mindenféléket mondott. Csakhogy azután kijelentette... – dobban meg a szívem a frissen átérzett felháborodástól -, kijelentette, hogy az ő titkai fontosabbak, mint az enyéim.

Mindkét csaj ámuldozva méltatlankodik.

– Ez nem lehet igaz! – hápog Lissy.

– Gazfickó! – füstölög Jemima. – Miféle titkok?

– Megkérdeztem Skóciáról, és hogy miért hagyott faképnél a randinkon – akad össze Lissyvel a tekintetünk. – Meg mindarról, amiről nem hajlandó beszélni velem.

– És mit felelt? – kérdi Lissy.

– Megtagadta a választ – ismét elönt a megaláztatás hulláma. – Azt mondta, az egész „túl érzékeny és bonyolult".

– Érzékeny és bonyolult? – bámul rám Jemima felvillanyozva. – Jack valami érzékeny és bonyolult titkot rejteget? Ezt korábban soha nem említetted! Emma, ez több mint tökéletes. Kideríted mi az, aztán leleplezed a világ előtt!

Rábámulok, s a szívem vadul zakatol. Igen, igaza van! Meg tudom csinálni. Vissza tudom adni a kölcsönt Jacknek! Úgy megbánthatom, ahogyan ő bántott meg engem.

– De gőzöm sincs arról, mi az – mondom végül.

– Majd rájössz! – mondja Jemima. – Az már gyerekjáték. A lényeg, hogy tudod, rejteget valamit.

– Határozottan titkol valamit – szólal meg Lissy elgondolkozva. – Itt vannak ezek a telefonhívások, amelyekről nem hajlandó beszélni, aztán ki tudja, miért, elrohan a randitokról...

– Tényleg elrohant? – kap a szón Jemima. – Hová? Mondott valamit? Nem hallgattad ki a telefonjait?

– Nem! – mondom, s enyhén elpirulok. – Természetesen nem hallgatóztam... Nem szokásom!

Jemima tetőtől talpig végigmér.

– Ne etess ezzel! Igenis hallgatóztál! Hallottál valamit. Ugyan már, Emma, mi volt az?

Gondolatban sorra veszem annak az estének az eseményeit. Igen, ott ültem egy padon, és a rózsaszínű koktélt kortyolgattam. Köröttem szellő lengedezett, miközben Jack és Sven a hátam mögött sugdolózott...

– Nem sokat tudok – mondom vonakodva. – Annyit hallottam, hogy valamit vagy valakit át kell vinni valahová... meg valamiféle B-tervet emlegettek... ami nagyon sürgős...

– Átvinni, de mit? – veti közbe Lissy gyanakvón. – Csak nem vagyont átmenteni?

– Tudja a fene. Meg arról is beszéltek, hogy Jacknek vissza kell repülnie Glasgowba.

Jemima tajtékzik a haragtól.

– Emma, ezt nem hiszem el! Miért hallgattál eddig erről? Itt valami nagy gáz van. Annak kell lennie. Bárcsak többet tudnék! – sóhajt fel dühösen. – Nem volt nálad diktafon vagy más efféle szerkentyű?

– Miért lett volna? – nevetek fel. – Elvégre randink volt! Miért, te diktafonnál jársz randizni? – de Jemima arckifejezését látva elhallgatok. – Jemima, ez nem lehet igaz!

– Nem mindig viszek magammal – mondja védekező vállrándítással. – Csak amikor valami szaftosra számítok... Különben is, ez most nem érdekes. A lényeg, hogy fontos információ van a birtokodban, Emma. Ez hatalmat ad a kezedbe. Kideríted, mi is az pontosan, azután... leleplezed. Ez majd móresre tanítja Jack Harpert, és te bosszút állhatsz!

Elszánt arcába nézek, és egy pillanatra mámoros öröm tölt el, erősnek és rendíthetetlennek érzem magam. Ezzel visszaadhatom a kölcsönt Jacknek! Megtanítom kesztyűbe dudálni! Sajnálhatja, hogy ujjat mert húzni velem! Akkor majd megérti, mennyire nem vagyok én átlagnő! Majd én megmutatom neki! Megmutatom!

– Oké, de hogy csináljam? – nyalom meg az ajkamat.

– Először megpróbálunk minél többet magunk kiokoskodni – sorolja Jemima. – Aztán megkeressük azokat, akik további információkhoz segítenek hozzá. Persze diszkréten. Nyugi, vannak kapcsolataim – kacsint rám.

– Magándetektívekre gondolsz? – hitetlenkedik Lissy. – Mondd, te a földön jársz?

– Aztán leleplezzük! Anyának szinte minden laphoz vannak összeköttetései...

Lüktet a fejem a fejfájástól. Tényleg én vagyok ez, aki összeesküvést szövöget Jack ellen? Valóban bosszút akarok állni rajta?

- Kezdjük a kutatást a kukákkal, roppant hasznosak – teszi hozzá Jemima bennfentesen. – Egy szemétkosár rengeteg mindent elárul a gazdájáról.

Hirtelen kijózanodom.

– Kukák? – kiáltom rémülten. – Én ugyan nem fogok kukákban kotorászni! Ez képtelenség, és én nem veszek részt benne! Ennyi!

– Nem lehetünk mindig az erény élő szobrai, Emma! – mondja Jemima gúnyosan, hátravetve a haját. – Különben hogy a fenébe találjuk ki Jack titkát?

– Talán nem is vagyok rá kíváncsi – vágok vissza büszkén. – Talán nem is érdekel.

Szorosabban magam köré húzom a zseníliatakarót, és a lábujjaimat tanulmányozom gyászos kedvvel.

Úgy, szóval Jack valami irdatlan nagy titkot melenget, amelyet nem mert rám bízni! Szépen vagyunk! Hát tartsa meg magának! Nem aljasítom le magam azzal, hogy a kukájában kurkászom, és a titka után kajtatok. Fütyülök rá, mi az hogy. És fütyülök őrá magára is.

– El szeretném felejteni az ügyet, hogy továbblépjek – zárul be az arcom.

– Szó sem lehet róla! – rivall rám Jemima. – Ne légy ostoba, Emma! Soha vissza nem térő alkalom ez a visszavágásra. Elkapjuk a grabancát, ezt megígérhetem! – életemben nem láttam még Jemimát ennyire felajzottnak. A táskájáért nyúl, kivesz belőle egy apró, orgonalila Smython jegyzettömböt meg egy Tiffany töltőtollat. – Na, írjuk akkor össze, mit tudunk? Glasgow... B-terv... meg valamiféle átmentés...

– A Panther Corporationnek nincs lerakata Skóciában, ugye? – kérdi Lissy elgondolkozva.

Hitetlenkedve fordulok feléje. Egy jogász írómappára körmöl, ugyanazzal az elmerült arckifejezéssel, mint amikor azokat az unalmas keresztrejtvényeit oldja meg. Szinte látom, mint próbál új szót alkotni a „Glasgow", „átvinni" és „B-terv" betűiből.

Egek ura!

– Lissy, mit művelsz?

– Csak... szöszmötölök itt – mondja, és elpirul. – Megyek, és szétnézek az interneten. Merő kíváncsiságból.

– Idehallgassatok, hagyjátok ezt abba, mindketten! – kiáltom. – Ha Jack nem óhajtja megosztani velem a titkát, akkor én sem... vagyok kíváncsi rá.

Hirtelen elhatalmasodik rajtam az egész napos fáradság meg a sok-sok átélt sérelem. Mit érdekel engem Jack titokzatos kettős élete! Ugyan mi közöm hozzá! Nem akarok mást, csak egy kiadós forró fürdőt, aztán pedig ágyba bújni, és elfelejteni, hogy valaha is ismertem ezt az alakot.

23.

Sajnos a felejtés sehogyan sem sikerül. Képtelen vagyok elfelejteni Jacket! És a vitánk is egyre a fejemben jár.

Lelki szemeim előtt újra meg újra megjelenik az arca, akkor, amikor a legkevésbé akarom. Ahogyan rám nézett a napsütésben, s az ábrázata ezer ráncba szaladt! Vagy amikor megvette nekem a szerencsét hozó hangát.

Dobogó szívvel heverek az ágyban, s gondolatban újra meg újra végigveszem minden mozdulatát. Közben ugyanazt a sajgó fájdalmat élem át, mint délelőtt. Ugyanazt a csalódást.

Én mindent elmondtam neki magamról; mindent, de mindent! Ő pedig nem hajlandó megosztani velem egyetlen, fikarcnyi...

Jó, végtére is mit érdekel.

Többé nem gondolok rá, éljen ezután, ahogy akar. Tartsa meg magának az ostoba titkait.

Jó szerencsét. így. Ezzel száműztem a gondolataim közül.

Mindörökre.

Néhány pillanatig a sötétbe borult mennyezetet bámulom. Amúgy meg mire is akart kilyukadni azzal: „Olyan nagy szerencsétlenség, hogy az emberről kitudódik az igazság?"

Na, beszélni azt tud. Jól jár a gyíklesője. Mr. Talány, Mr. Érzékeny és Bonyolult.

Ezt kellett volna a képébe vágnom. Ezt meg...

Nem. Ezennel abbahagyom a róla való gondolkodást. Vége. Egyszer és mindenkorra.

Mikor másnap reggel kibotorkálok a konyhába, merő szilárd elhatározás vagyok. Mostantól egy fia gondolatot nem pazarolok Jackre. Finito. Fin. Vége.

– Oké, van három elméletem – bukik be lihegve a konyhába Lissy pizsamában, a jegyzettömbjét lobogtatva.

– Tessék? – nézek fel kábán.

– Három elméletem van Jack rejtélyes titkáról.

– Mindössze három? – jelenik meg mögötte Jemima fehér háziköntösben, a Smython-mappát szorongatva. – Nekem nyolc van!

– Nyolc? – hördül fel megbántottan Lissy.

– Nem akarok hallani semmiféle elméletről – jelentem ki. – Nézzétek, ezek fájdalmas dolgok a számomra. Nem tudnátok tiszteletben tartani az érzéseimet, és ejteni a témát?

Mindketten értetlenül néznek rám egy másodpercre, aztán összedugják a fejüket.

– Neked nyolc van? – kérdi meg újra Lissy. – Hogyhogy ennyit sikerült összeszedned?

– Gyerekjáték volt. De biztos vagyok benne, hogy a te elméleteid is kiválóak – jegyzi meg Jemima nagylelkűséget színlelve. – Kezdd te!

– Oké – mondja Lissy bosszús tekintettel, és megköszörüli a torkát. – Első számú teória: Jack Skóciába készül költöztetni az egész céget. Azért ment oda, hogy terepszemlét tartson, de egyelőre nem akarja hírét kelteni a terveinek. Kettes számú: Belekeveredett valamiféle intellektuális bűnözésbe...

– Micsoda? Hogy képzeled? – meredek rá.

– Utánanéztem annak a könyvelőirodának, amelyik utoljára intézte a Panther Corporation könyvelését, nos, nemrég jókora botrány volt körülötte. Ami persze semmit sem bizonyít, ám ha Jack szemlátomást a tilosban jár, és holmi átmentésekről

sugdolózik – vág fintort Lissy, én pedig rémülten pislogok rá.

Hogy Jack szélhámos volna? Nem, ez lehetetlen! Ő arra képtelen!

Nem mintha érdekelne.

– Szabad közbevetnem, hogy egyikőtök sem a földön jár – szól közbe Jemima homlokát ráncolva.

– Nos, mi akkor a te elméleted? – kérdi Lissy dühösen.

– Plasztikai sebésznél járt, ez nem vitás! – vágja ki Jemima diadalmasan. – Felvarratta az arcát, s mivel el kívánta titkolni a beavatkozást a világ elől, Skóciában lábadozott. Azt is tudom már, mit jelent a B a B-tervben?

– Mit? – kérdem rosszat sejtve.

– Botox! – vágja ki Jemima kezét lengetve. – Ezért hagyott faképnél a randitokon. Hogy kivasaltassa a ráncait. A dokija váratlanul talált a számára szabad időpontot, a barátja meg jött, hogy elújságolja a hírt...

Hol él ez a Jemima?

– Jack soha nem lövetne be magának botoxot! – kiáltom. – És arcfelvarrásra sem vállalkozna!

– Honnan tudod? – néz rám Jemima jelentőségteljesen. – Hasonlítsd csak össze egy mostani fotóját valamelyik régivel, és menten látni fogod a különbséget...

– Rendben, Miss Marple – szól közbe Lissy a szemét forgatva. – És mi a hét másik elmélet?

– Lássuk csak... – lapozza fel Jemima a jegyzettömbjét. – Na, ez egészen jó. Jack maffiózó – elhallgat a nagyobb hatás kedvéért. – Az apját lelőtték, s most azt tervezi, hogy az összes többi család vezérét kiirtja.

– Jemima, ez a Keresztapa cselekménye – mondja Lissy.

– Á – kókad le Jemima – valahonnan tényleg ismerősnek tűnt. – Jó, itt egy másik. Van egy autista testvére...

– Ez meg az Esőember.

– A francba! – vág fintort Jemima, és újra a jegyzékét tanulmányozza. – Jó, lehet, hogy nem mindegyik tökéletes... – és kihúz néhány bejegyzést. – Rendben. Így is maradt egypár. – Van egy másik nője is – emeli fel a fejét.

Hökkenten meredek rá. Egy másik nő. Eddig ez eszembe se jutott.

– Ez volt az én utolsó ötletem is – mondja Lissy bocsánatkérően. – Egy másik nő.

– Mindketten úgy gondoljátok, hogy nő van a dologban? – nézek egyikükről a másikra. – De hát... miért?

Hirtelen tényleg nagyon jelentéktelennek és ostobának érzem magam. Eszerint Jack végig az orromnál fogva vezetett? Még annál is hiszékenyebb vagyok, mint eredetileg gondoltam?

– Meglehetősen valószínű magyarázatnak tűnik – von vállat Jemima. – Titkos viszonyt folytat egy skóciai nővel, és tőled is hozzá futott. Talán folyton a telefonjaival üldözi, vagy meglehet, veszekedtek, aztán a nőci váratlanul felbukkan Londonban, ő pedig kénytelen hozzá rohanni.

Lissy rémült arcomra pillant.

– Az is lehet persze, hogy a vállalatát költözteti át – mondja bátorítóan. – Vagy szélhámos.

– Törődöm is én a dolgaival – mondom égő arccal. – Az ő dolga. Tegyen, amit akar.

Kiveszek a frigóból egy liter tejet, becsapom az ajtaját, de közben reszket kissé a kezem. Még hogy érzékeny és bonyolult ügy! Azt akarja ez jelenteni, hogy van valakije?

Jó. Rendben. Legyen még egy nője. Mit izgat engem!

– Igenis, a te dolgod is! – kiáltja Jemima. – Ha bosszút akarsz állni...

Nagy isten!

– De nem akarok bosszút állni, érted? – mondom, és szembe fordulok vele. – Az valahogy egészségtelen lenne, én pedig... ki szeretnék gyógyulni a csalódásomból, és továbblépni.

– Na igen. De tudod-e, hogy hívják másként a bosszút? Lezárásnak! – vágja ki, mintha nyulat varázsolt volna elő egy bűvészkalapból.

– Jemima a lezárás és a bosszú nem okvetlenül egy és ugyanaz – véli Lissy.

– Nálam igen – pillant rám Jemima sokatmondón. – Emma, – barátok vagyunk, és nem engedhetem, hogy tétlenül nézd végig, amint egy gazfickó hapsi átgázol rajtad. Igenis meg kell fizetnie! Megérdemli, hogy pórul járjon!

Balsejtelmekkel eltelve pislogok Jemimára.

– Jemima, kérlek, ne tégy semmit ebben az ügyben!

– De még mennyire, hogy teszek! – kiáltja. – Nem ülhetek itt ölbe tett kézzel, miközben látom, mennyire szenvedsz! Hol volna akkor a női szolidaritás?

Egek! Már látom magam előtt, amint Jemima rózsaszín Gucci kosztümjében turkál Jack kukájában. Vagy körömreszelővel lyukasztja ki az autógumiját.

– Jemima, hagyd az egészet, kérlek! – hebegem ijedten. – Nem akarom, hogy folytasd!

– Most éppen így hiszed. Később azonban megköszönöd nekem...

– Nem! Jemima, meg kell ígérned, hogy semmi ostobaságot nem művelsz!

Dacosan megfeszíti az állkapcsát.

– Ígérd meg!

– Jó – mondja végül, a szemét forgatva. – Megígérem!

– A háta mögött keresztbe fektette az ujjait – szól közbe Lissy.

– Hogyan? – nézek Jemimára hüledezve. – Fogadd meg rendesen! Esküdj meg valamire, ami fontos neked!

– Nagy ég! – morogja Jemima bosszúsan. – Jól van, győztél. Megesküszöm a Miu Miu pónibőr retikülömre, hogy hanyagolom a dolgot. De tudnod kell, hogy nagy hibát követsz el.

Kilibeg a konyhából, én pedig feszengve figyelem.

– Ez a csaj teljesen lökött – mondja Lissy, leroskadva az egyik székre. – Miért is hagytuk, hogy ideköltözzön! – belekortyol a teájába. – Na igen, már emlékszem. Azért, mert a papája egy egész évi lakbért előre kifizetett... – Rendben vagy? – ütközik meg az ábrázatomon.

– Mit gondolsz, árthat Jacknek?

– Nemigen – nyugtat meg Lissy. – Csak a szája jár. Talán összeakad majd egy megjátszós barátjával, és az egészről elfeledkezik.

– Igazad van – rázkódom össze. – Igazad van – felveszem a csészémet, és néhány pillanatig csöndben nézegetem. – Lissy, komolyan gondolod, hogy Jack titka egy másik nő?

Lissy már szóra nyitná a száját, de közbevágok.

– Különben meg kit érdekel – mondom dacosan. – Fütyülök rá, mi a titka.

– Persze – mondja Lissy, és együtt érzőn mosolyog rám.

Mikor beérek a hivatalba, Artemis csillogó szemmel pillant fel rám.

– Jó reggelt, Emma! – kacsint össze kajánul Catherine-rel. – Olvastál újabban intellektuális könyveket?

Ó, hahaha! Jó vicc, hogy oda ne rohanjak! Mostanra mindenki más ráunt az ugratásomra, egyedül ez a fafejű nőci találja még égrengetőnek.

– Igen, bizony – mondom derűsen, miközben leveszem a kabátomat. – Olvasok egy isteni könyvet, lássuk csak, mi is a címe... „Mihez kezdjünk, ha a kolléganőnk felfuvalkodott pulyka, aki ráadásul az orrát túrja, mikor azt hiszi, senki se látja".

Fojtott prüszkölést hallok mindenfelől, miközben Artemis bíborvörösre pirul.

– Nem igaz! – reccsen rám.

– Nem is rád gondoltam, isten őrizz – felelem ártatlan képpel, és lendületesen bekapcsolom a számítógépem.

– Készen áll a tanácskozásra, Artemis? – kérdi Paul, aki most bújik elő az irodájából, kezében kézitáskájával és egy képes újsággal. – Mellesleg, Nick – teszi hozzá vészjóslóan -, mielőtt elmennék, megmondanád, hogy az ördögbe jutott eszedbe, hogy kuponos hirdetést tegyél közzé a... – megnézi az újság borítóját – Tekézők Havi Híradójában a Panther csokiról? Gondolom, te voltál az, mivel ez a te terméked.

Nagyot dobban a szívem, de felemelem a fejem. Az áldóját, ez is jókor jött! Nem gondoltam, hogy Paul valaha is rájön a dologra.

Nick csúnyán néz rám, én pedig könyörgő pillantással próbálom bűvölni, hogy hallgasson.

– Nos – kezdi elszántan. – Igen, Paul, a Panther csoki valóban az én termékem. De történetesen...

Istenem, nem hagyhatom, hogy elvigye helyettem a balhét!

– Paul – szólalok meg remegő hangon, félig lesunyva a fejem. – Valójában én...

– Csak azt szeretném közölni, hogy remek ötlet volt! – vigyorog Paul Nickre. – Az imént kaptam meg a visszajelzéseket... és a szánalmas forgalmunkat tekintetbe véve... az eredmény döbbenetes!

Meghökkenve pillogok rá. Bejött volna a hirdetés?

– Tényleg? – mondja Nick tettetett közönnyel. – Úgy értem... nagyszerű!

– Hogy a fenébe jutott eszedbe, hogy tinicsokit vén csatalovaknak ajánlgass?

– Hát! – igazítja meg a kézelőjét Nick, mintha ott se lennék. – Tény és való, kockáztatni kellett, de úgy éreztem, egyszerűen itt az ideje, hogy... kijöjjek néhány lappal.... Az új demográfiai adatok birtokában...

Álljon meg a menet! Miről hablatyol ez itten?

– Nos, próba szerencse – néz Paul elismerően Nickre. – Ráadásul roppant érdekes, hogy mindez egybehangzik bizonyos skandináv piackutatási eredményekkel, amelyek a közelmúltban jutottak a tudomásunkra. Ha meg szeretnéd velem később vitatni a dolgot...

– Hogyne! – mondja Nick széles mosollyal. – Mikor érsz rá?

Nem, még mit nem! A gazember!

Várjanak! – legnagyobb meglepetésemre felháborodottan szökkenek talpra. – Várjanak egy pillanatot! Ez az én ötletem volt!

– Hogyan? – vonja össze Paul a szemöldökét.

– A tekehíradóban közreadott hirdetés. Én gondoltam rá először. Nem igaz, Nick? – nézek a szemébe.

– Meglehet, beszéltünk róla – mondja, és sietve félrenéz. – Nem emlékszem. Valamit azonban meg kell tanulnod, Emma. A marketing a csapatmunkáról szól...

– Te csak ne atyáskodj itt felettem! Ez nem csapatmunka volt, hanem mindenestől az én ötletem. A nagypapám miatt jutott eszembe!

A fenébe is, jobb lett volna, ha ez nem csúszik ki a számon.

– Előbb a szülei, aztán a nagyapja – fordul felém Paul. – Emma, kit akar még ide hurcolni a héten?

– Senkit, csak éppen...– kezdek bele, kissé belepirulva a mondókámba. – Arról volt szó, törlik a Panther csokit, ezért arra gondoltam... a kuponra bizonyára ráharapnak az öregek, és bespájzolnak. A tanácskozáson megpróbáltam elmondani, hogy a nagypapám imádja a Panther kocsit! Nemcsak ő, de az összes barátja. Ha engem kérdeznek, nekik hirdetném a csokit, nem a tiniknek.

Szavaimat döbbent csend fogadja.

– Tudja, Skandináviában ugyanerre az eredményre jutottak – mondja Paul meglepetten. – Arról tanúskodnak az új felmérések eredményei.

– Na látják – mondom.

– És mit gondol, Emma, miért az idősebbek kedvelik a Panther csokit? Tudja a választ? – szemlátomást őszintén érdekli, mit mondok.

– Igen, természetesen tudom.

– Valószínűleg a nyugdíjas korosztály soraiban bekövetkezett demográfiai változások az okai – okoskodik Nick.

– Nem, dehogy! – kiáltom türelmetlenül. – Hanem... mert... mert... – egek, a nagyi megöl, ha ezt megtudja -, hanem mert... a csoki nem rágós, és nem rángatja ki a műfogaikat.

Újabb döbbent csönd következik, majd Paul hátraveti a fejét, és hatalmasat kacag. – Még hogy műfogsor – mondja a szemét törölgetve. – Ez egyszerűen zseniális, Emma! Műfogsor!

Újra felkuncog, én pedig felnézek rá, miközben érzem, mint lüktet fejemben a vér. Különös érzés kerít hatalmába. Mintha valami megemelkedne bennem... és már mondom is:

– Akkor előléptet?

– Tessék? – néz fel Paul.

Tényleg én mondtam ezt? Hangosan?

– Előléptet? – remeg ugyan a hangom, de szilárdan kitartok. – Azt mondta, ha magam teremtem meg a lehetőségeimet, előléptet. Ezt mondta. És most, látja, megteremtettem!

Paul néhány pillanatig elgondolkozva, szótlanul méreget.

– Tudja, Emma Corrigan – mondja végül -, maga... az egyik legmeglepőbb lény... akivel valaha találkoztam.

– Ez igent jelent? – makacskodom.

Az egész hivatal elnémul. Mindenki Paul válaszára vár.

– Jó, legyen – sóhajt egyet. – Rendben! Előléptetem. Ennyit akart mondani?

– Nem – hallom meg saját hangomat, s a szívem még a korábbinál is vadabbul kalimpál. – Van még egy s más. Paul, eltörtem a maga világkupa bögréjét.

– Tessék? – mered rám, mint aki nem hisz a fülének.

– Igazán nagyon sajnálom. Majd veszek helyette másikat – körbenézek a némaságba dermedt, megkövült kollégákon. – És én voltam az, aki tönkretettem a fénymásolót. Valójában... többször is. Az a fenék pedig... – a hirdetőtáblához lépek az elképedt arcok között, és letépem tangás fenekem fénymásolatát – az enyém, és nem akarom, hogy továbbra is fent díszelegjen. És Artemis – a cserepes virágodról... – pördülök meg feléje.

– Mi van vele? – kérdi gyanakvón.

Magam előtt látom Burberry esőköpenyében, dizájnos szemüvegével, és önelégült, én-jobb-vagyok-nálad képével. Oké, ne ragadtassuk el túlságosan magunkat.

– Azt hiszem... tudom, mi lehet vele a baj – mosolygok rá. – Jó tanácskozást!

A nap hátralévő részében a hetedik mennyországban járok. Még alig tértem magamhoz a meglepetéstől, de azért örvendezem. Alig hiszem el, hogy előléptettek. Mostantól én is marketingmenedzser leszek!

De nem csupán erről van szó. Nem is tudom, mi történt velem. Úgy érzem magam, mint akit teljesen kicseréltek. Na és, mi van akkor, ha eltörtem Paul bögréjét? Kit érdekel? És mi van, ha az egész világ tudja, hány kilót nyomok? Kit izgat? Viszlát régi, meghunyászkodó kis Emma, aki az íróasztala alá rejti a bevásárlószatyrait. És üdvözöllek új, magabiztos Emma, aki öntudatosan a székére akasztja őket.

Felhívtam a szüleimet, hogy elújságoljam az előléptetésem. Nagyon örültek! Szinte egyszerre mondták, hogy bejönnek Londonba, aztán elvisznek valahová, hogy megünnepeljük a nagy eseményt.

Később hosszan elbeszélgettem anyuval Jackről. Azt mondta, vannak kapcsolatok, amelyek örökre szólnak, mások meg mindössze néhány napra, mert hát ilyen az élet. Aztán mindent elmondott egy párizsi hapsiról, akivel negyvennyolc órán keresztül tartott a mesés kalandja. Azt mondta, soha életében nem élt át ehhez hasonló fizikai gyönyört, ugyanakkor tudta, hogy a dolognak nem lehet folytatása, ami csak még drámaibbá tette.

A végén persze megkért, ne szóljak az egészről apunak. Hú! Az áldóját! Mindig azt hittem, hogy apu és anyu... legalábbis soha nem feltételeztem, hogy...

Igen. Ilyen az élet.

De anyunak igaza van. Vannak kapcsolatok, amelyek rövid életűek. Jackkel úgysem jutottunk volna egyről a kettőre. Ami azt illeti, kezdenek leülepedni a dolgok. Valójában majdnem túl vagyok rajta. Ma mindössze egyszer szorult össze a szívem, amikor azt hittem, őt látom meg a folyosón, utána azonban elég hamar összeszedtem magam.

Mostantól új életet kezdek. Talán belebotlok valakibe Lissy táncbemutatóján. Valami fess, szívdöglesztő jogászba. Igen. Aki majd munka után elém jön, én meg beszállok az álomautójába. Boldogan rohanok le hozzá a lépcsőn, hajamat hátravetve, és még csak rá se pillantok Jackre, aki az irodája ablakában áll, és fogvicsorítva néz le ránk...

Nem. Jack nem lesz sehol. Ne feledjük, hogy túltettem magam rajta.

Talán fel kellene írnom a tenyeremre.

24.

Lissy táncbemutatóját egy bloomsburyi színházban rendezik, amely kicsiny, kaviccsal felszórt udvarban áll. Mikor megérkezem, az egész hely zsúfolásig tele van jogászokkal, akik drága öltönyökben feszítenek, és a mobiljukba motyorásznak.

– ... az ügyfél nem hajlandó elfogadni a szerződés feltételeit...

– ... tekintettel a négyes alpontra, mindazonáltal...

Egyelőre senkinek nem jut eszébe belépni az előadóterembe, ezért megindulok az öltözők felé, hogy átadjam Lissynek a csokrot, amelyet a fellépése alkalmából vásároltam (eredetileg úgy terveztem, hogy az előadás végén felhajítom a színpadra, félő azonban, hogy a rózsák megszaggatják a harisnyanadrágját).

Végigmegyek a lerobbant folyosón. A hangszórókból zene bömböl, s csillogó jelmezes táncosok suhannak el mellettem. Egy hapsi, akinek kék toll van a hajában, a falnak támaszkodva nyújtóztatja a lábát, miközben valakivel beszél az öltözőjében.

– Aztán rámutattam az előtt az idióta bírói testület előtt, hogy az 1983-as Miller kontra Davy precedens értelmében... – hirtelen elakad. – A fenébe is, elfelejtettem az első lépéseimet – sápad el. – Egyetlen vacak mozdulatra sem emlékszem. Nem tréfálok! Legelőször jeté jön... de aztán mi? – várakozásteljesen néz rám, mintha csak tőlem várná a választ.

– Izé... piruett? – kockáztatom meg, és sután továbboldalgok.

Közben csaknem feldöntök egy terpeszelő lányt. Ekkor megpillantom Lissyt, amint zsámolyon üldögél az egyik öltözőben. Az arca erősen ki van festve, a szeme nagy és csillogó, s neki is kék toll van a hajában.

– Nagy ég, Lissy! – mondom, s megállok a küszöbön. – Gyönyörű vagy! Imádom a...

– Nem tudom megcsinálni.

– Mit?

– Nem tudom, nem megy! – ismételgeti kétségbeesetten, s szorosabbra fogja maga köré pamut köntösét. – Semmire nem emlékszem. Tökéletesen üres az agyam!

– Mindenki ezt hiszi magáról – vigasztalom. – Van egy pasi odakint, aki ugyanezt mondogatja...

– Nem, tényleg nem emlékszem semmire – mered rám Lissy elkerekedett szemmel. – A lábam olyan merev, mint a bot, nem kapok levegőt... – felvesz egy pirosító kefét, üres tekintettel pislog rá, majd újra leteszi. – Miért is egyeztem bele, hogy végigcsinálom? Miért?

– Izé... talán azért, mert jót mulattál közben?

– Még hogy mulattam! – emelkedik meg Lissy hangja a méltatlankodástól. -Azt hiszed ez nekem szórakozás? Uram isten!

Arckifejezése hirtelen megváltozik, elhallgat, és kifut egy szomszédos ajtón keresztül. A következő pillanatban hallom, hogy öklendezik.

Valami tényleg nem stimmel itt. És én még azt gondoltam, hogy a tánc jót tesz az egészségnek!

Lissy sápadtan és reszketve újra megjelenik az ajtóban, én pedig aggódva kémlelem.

– Liss, minden rendben?

– Nem tudom megcsinálni – nyöszörgi. – Nem megy – most szemlátomást döntésre jut valamiben. – Oké, akkor hazamegyek – s kezdi összeszedegetni a ruháit. – Mondd meg nekik, hogy váratlanul rosszul lettem, szükséghelyzet volt...

– Nem mehetsz haza! – rebegem rémülten, s megpróbálom kirángatni a holmiját a kezéből. – Lissy, minden rendben lesz! Gondold csak meg, hányszor kellett hosszú beszédeket tartanod tekintélyes bírák előtt a törvényszéken, miközben egy sereg ember hallgatott. Amikor nem hibázhattál, mert akkor dutyiba dugnak egy ártatlan embert!

Lissy úgy néz rám, mintha elment volna az eszem.

– Igen, de az könnyű!

– Hát... – hápogok kétségbeesetten. – Ha most elfutsz, örökké sajnálni fogod. Egyre gyötör majd az emlék, és azt kívánod, bárcsak végigcsináltad volna.

Lissy nem felel. Szinte látom, mint dolgozik az agya a tollak és különböző hacukák alatt.

– Igazad van – mondja végül, és elengedi a cuccait. – Oké, megcsinálom. De nem szeretném, ha látnál. Majd... utána találkozunk. Nem, jobb, ha maradsz! Maradj csak!

– Jó – mondom tanácstalanul. – Ha tényleg azt akarod, elmehetek...

– Nem! – pördül felém. – Nem hagyhatsz itt! Meggondoltam magam, szükségem van rád! Maradj itt!

– Oké – mondom az előbbinél is tanácstalanabbul, amikor a falba szerelt hangszóróból felhangzik: „Negyedóra múlva kezdünk!”

– Akkor én megyek – mondom. – Hagyom, hogy bemelegíts.

– Emma – ragadja meg Lissy a karomat, s rám szegezi a tekintetét. Olyan erősen kapaszkodik belém, hogy szinte fáj. – Emma, ha még egyszer hasonló marhaságra adnám a fejem, meg kell akadályoznod, hogy folytassam. Bármit mondjak is. Ígérd meg!

– Megígérem – mondom idegesen. – Ígérem.

A fenébe is! Életemben nem láttam Lissyt így kikészülve. Visszasétálok az udvarra, ahol a korábbinál is több jól öltözött néző nyüzsög. Mostanra nekem is minden porcikám remeg az izgalomtól. Szegény Lissy talán felállni se képes, nemhogy táncolni!

Kérlek, Istenem, add, hogy ne rontsa el! Kérlek!

Iszonyú kép jelenik meg lelki szemeim előtt: Lissy ijedt nyúlként áll a színpadon, mert nem jutnak eszébe a lépései. A nézők meg némán bámulják. Már a lehetőségétől is összecsomósodik a gyomrom.

Oké. Ezt nem hagyhatom! Ha bármi történik, majd zavart keltek, mondjuk, szívrohamot színlelek. Igen. A padlóra rogyok. Akkor néhány másodpercig mindenki engem bámul, az előadás azonban nem marad abba, hiszen angolok volnánk. Mire a nézők ismét a színpadra figyelnek, Lissynek majd eszébe jutnak a lépései.

Ha pedig a mentők bevisznek a kórházba, én majd a szörnyű mellkasi fájdalmaimról panaszkodom. Senki nem tudja bebizonyítani az ellenkezőjét.

De még ha valamiféle ördöngös masina ki is mutatná, hogy kutya bajom, azt mondanám, hogy...

– Emma!

– Tessék? – mondom szórakozottan, de a következő pillanatban megáll bennem az ütő.

Jack áll tőlem vagy háromméternyire. A szokásos farmer-pulcsi szerelés van rajta, ezért messze kirí az öltönyös ügyvédek egyenruhás seregéből. Ahogy sötét szempárja összevillan az enyémmel, érzem, mint áraszt el megint a régi fájdalom.

Tégy úgy, mintha észre se vennéd! – intem magam azonnal. – Végtére is mindent lezártam, és új életet kezdtem.

– Mit keresel itt? – kérdem, amolyan érdekel-is-engem vállrándítással.

– Megtaláltam az előadás szórólapját az íróasztalodon – mutat fel egy papírost, s közben nem engedi el a tekintetemet.

– Emma, tényleg beszélni szeretnék veled.

Hirtelen újra megsajdul a szívem. Azt hiszi, elég megjelennie, én pedig rohanok hozzá? Lehetne épp más bajom is. Arra .nem gondol, hogy továbbléptem?

– Ami azt illeti... van társaságom – mondom udvarias, enyhén sajnálkozó hangon.

– Tényleg?

– Igen. Így hát... – vonok vállat újra, arra várva, hogy eloldalog.

De nem teszi.

– Kivel jöttél? – kérdi.

Oké, erre a kérdésre nem számítottam. Egy pillanatig tétovázom a válasszal.

– Izé... vele – mondom végül, és egy magas, ingujjas hapsi-ra mutatok, aki az udvar sarkában áll, nekünk háttal. – Most már igazán mennem kell.

Fejem felszegve sarkon fordulok, és megindulok az ingujjas hapsi felé. Majd megkérdezem tőle az időt, s szóval tartom addig, amíg Jack el nem kotródik (talán néhányszor vidáman fel is kacagok, hadd lássa, milyen kitűnően érzem magam).

Már karnyújtásnyira érek a hapsitól, mikor megfordul, s továbbra is a mobiljába hablatyol.

– Helló! – köszönök rá vidáman, de még csak meg se hallja.

Üres tekintettel néz át rajtam, aztán továbbmegy, s még mindig a telefonba beszélve eltűnik a tömegben.

Én meg ott állok árván, a sarkon.

A francba!

Örökkévalóságnak tűnő idő után megfordulok, olyan közömbösen, ahogyan tőlem telik.

Jack ugyanott áll, mint az imént, és engem figyel.

Dühösen pillantok rá, s egész testemben reszketek a szégyentől. Ha most kinevet...

De nem teszi.

– Emma – jön oda hozzám, az arcán őszinteség ül. – Egyre az jár a fejemben, amit a múltkor mondtál. Hogy több mindent meg kellett volna osztanom veled. Hogy nem kellett volna kizárjalak a dolgaimból.

Meghökkenek, majd elönt a sértett önérzet. Úgy, most jut eszébe, hogy osztozzon velem a dolgain? Sajnos azonban már túl késő. Sajnos, már nem érdekel az egész.

– Semmit sem kell megosztanod velem, Jack. Az életed csak rád tartozik – nézek rá távolságtartóan. – Mi közöm nekem mindehhez. Különben is, úgysem értenék semmit, hisz minden ügyed olyan végtelenül bonyolult, én pedig csak egy tompa agyú...

Öntudatosan sarkon fordulok, és megindulok a kavicsos udvaron.

– Legalább hallgass meg! Magyarázattal tartozom neked – úszik utánam Jack száraz hangja.

– Semmivel sem tartozol! – szegem fel az állam büszkén. -Vége van, Jack. Jobban tennénk, ha mindketten... Huh! Ez fájt! Engedd el!

Jack ugyanis megragadja a karomat, és megfordít, hogy szembe nézzek vele.

– Okom volt, hogy idejöjjek ma este – mondja súlyosan. – Azért jöttem, hogy elmondjam, mit kerestem Skóciában.

Igyekszem eltitkolni a megrökönyödésemet.

– Már nem érdekel, mit kerestél Skóciában! – sikerítem ki végül.

Kitépem a karom a szorításából, s átcsörtetek a mobilba beszélő ügyvédek hadán.

– Emma, pedig el szeretném mondani. Őszintén – jön újra utánam Jack.

– Engem viszont sajnos nem érdekel! – vágok vissza dacosan, miközben kavicsok repülnek szerteszét a lábam alatt.

Úgy nézünk farkasszemet egymással, mint két párbajtőröző. A mellkasom zihálva süllyed és emelkedik. Természetesen majd megöl a kíváncsiság. Ő pedig tudja ezt.

– Na jó, mondd el – egyezem bele végül nagylelkűen, közönyös vállrándítással. – Elmondhatod, ha annyira akarod.

Jack némán elvezet egy csöndes sarokba, távol a tömegtől. Közben minden merszem elszáll. Rosszat sejtek, mi több, be vagyok gyulladva.

Valóban kíváncsi vagyok a titkára?

Mi lesz, ha kiderül, hogy tényleg szélhámos, ahogy Lissy felvetette? Mi van, ha belerángat valamilyen kétes üzletbe?

Mi lesz, ha elkezdi magyarázni a zűrös ügyeleteit, én meg zavaromban kinevetem?

Mi lesz, ha tényleg van egy másik nő, és most azt mondja el, . hogy nős vagy más efféle?

Iparkodom elfojtani a félelmeimet. Őrizzük meg a hidegvérünket, mint aki eleve számított a hírre. Mi több, eljátszhatnám, hogy nekem is végig volt valakim. Igen. Majd azt mondom fanyar mosollyal: „Tudod, Jack, soha nem gondoltam, hogy csak te meg én...

– Oké – néz velem szembe Jack.

Ott nyomban elhatározom, ha embert ölt, minden ígéretem ellenére feljelentem.

– Nos, azért voltam .Skóciában, hogy meglátogassak valakit – sóhajt egy nagyot.

– Egy nőt? – bukik ki számon a kérdés összeszoruló szívvel, mielőtt féket tehetnék a nyelvemre.

– Nem, nem nőt! – néz rám megváltozott arckifejezéssel. – Ezt képzelted? Hogy más szoknyák után futok?

– Én csak... nem tudtam, mit gondoljak.

– Emma, nincs senkim rajtad kívül. Csak épp... felkerestem .. – habozik a mondat befejezésével -... egy családot.

Nagyot lódul az agyam.

Családot?

Egek, Jemimának igaza volt, egy gengszterrel szűrtem össze a levet.

Jó, fő a nyugalom. Még kimászhatom a csávából. Majd igénybe veszem a tanúvédelmi programot. Megan lesz az új nevem.

Nem, inkább Chloe. Chloe de Souza.

– Egész pontosan egy gyereket.

– Miféle gyereket? – kuszálódnak össze ismét a gondolataim. – Gyereke volna?

– Alice-nak hívják – mosolyodik el Jack. – Négyéves.

Úgy, szóval, van egy komplett családja, gyerekkel meg feleséggel, amelyről nem tudok. Ez a titka. Tudtam, jaj, tudtam!

– Szóval... – nyalom meg kiszáradt ajkamat. – Szóval van egy gyereked.

– Nem, nem az enyém – süti le a szemét Jack néhány másodpercre, aztán felnéz. – Pete-é. Van egy lánya. Alice Pete gyereke.

– De... de... – meredek rá értetlenül. – De... még soha nem... hallottam erről a gyerekről.

– Senki nem hallott róla – felejti rajtam a szemét Jack. – Ennyi az egész.

Mindenre számítottam, csak nem erre. Egy gyerek. Pete Laidler titkos gyermeke.

– De... hogy lehet, hogy senki nem tud róla? – kérdem ostobán. Mostanra még távolabb kerültünk a tömegtől, s egy padon ülünk egy fa alatt. – Úgy értem, látni csak látta valaki.

– Pete nagyszerű fickó volt – sóhajt fel Jack. – A felelősségvállalás azonban soha nem volt az erős oldala. Mire Marie – így hívják az anyát – rájött, hogy terhes, már nem is voltak együtt. Marie különben is az a büszke, magának való fajta, aki eldöntötte, hogy egyedül csinálja végig az egészet. Pete anyagilag ugyan támogatta... a gyerek azonban nem érdekelte. Még csak el sem mondta senkinek, hogy apa lett.

– Neked sem? – pillantok Jackre. – Nem tudtad, hogy van egy gyereke?

– Egészen a haláláig nem – zárul be kissé Jack arca. – Szerettem Pete-t, ezt a ballépését azonban nagyon nehezemre esik megbocsátani. Néhány hónappal a halála után Marie megjelent a kicsivel – zihál fel Jack. – Nos, képzelheted, mit éltünk át valamennyien. A megdöbbenés nem elég erős szó erre. Marie azonban a háttérben szeretett volna maradni. Átlagos gyerekként akarta felnevelni Alice-t, nem mint Pete Laidler szerelemgyerekét. Nem mint egy óriási vagyon örökösnőjét.

Hűha! Egy négyéves kölyök kapja meg Pete Laidler részét a cégünkből. Nem semmi!

– Akkor ő kap meg mindent? – kérdem habozva.

– Nem, mindent azért nem, mindenesetre eleget. Pete családja igazán nagylelkűen viselkedett. Ezért is tartja távol a gyereket Marie a nyilvánosságtól. Tudom, hogy nem leszünk képesek a végtelenségig elrejteni – tárja szét a karját. – Előbb-utóbb fény derül a titokra. Akkor azonban számíthatunk rá, hogy a sajtó ráharap. Hiszen a kislány... ott lesz a leggazdagabbak soraiban... a többi gyerek meg agyongyötri... és vége lesz a normális gyerekkorának. Van gyerek, aki megbirkózik ezzel... de Alice... nem közéjük tartozik... asztmás... törékeny egészségű.

Miközben beszél, eszembe jut, mi mindent összefirkáltak a lapok Pete Laidler halálos balesete idején. Mindegyik a címoldalán hozta a képmását.

– Tudom, hogy a kelleténél jobban féltem szegényt – mosolyodik el Jack bánatosan. – Még Marie is ezzel vádol. De... amikor olyan sokat jelent a számomra – néhány pillanatig maga elé mered. – Egyedül ő maradt meg nekem Pete-ből.

Hirtelen elönt a szánalom, ahogy rápillantok.

– Akkor ezért volt az a sok telefon? – kérdem óvatosan. – Ezért kellett elmenned a minap?

Jack felsóhajt.

– Néhány nappal ezelőtt mindketten autóbalesetet szenvedtek. Szerencsére nem volt komoly. De... Pete halála után... ez is jobban kihozott a sodromból a kelleténél. Csak meg akartam győződni arról, hogy megkapják-e a megfelelő orvosi ellátást.

– Igen, meg tudlak érteni – mondom kis biccentéssel.

Egy darabig hallgatunk. Én az elhangzottakat emésztem. Agyam megpróbálja összerakosgatni a különálló információszilánkokat.

– Csak azt nem értem, miért kellett titokban tartanom Skóciát, amikor úgysem tud róla egy lélek sem.

Jack bűntudatosan sóhajt.

– Ez csak az én hülyeségem. Elővigyázatosságból azt mondtam néhány embernek, hogy aznapra átugrom Párizsba, így azután álnéven utaztam. Azt hittem, senki sem jön rá, de amikor beléptem a hivatalba, és megláttalak téged...

– Beijedtél.

– Nem egészen. Csak éppen nem tudtam, hogyan tovább – néz a szemembe.

Érzem, amint elpirulok, de megköszörülöm a torkom, és megkérdem:

– Izé... akkor... ezért, volt, hogy... – nézek félre.

– Mindössze annyit akartam, nehogy elhíreszteld, hogy Skóciából jövök, nem Párizsból, és aztán meginduljon a szóbeszéd – megrázza a fejét. – Elcsodálkoznál, ha tudnád, milyen nevetséges elméleteket gyártanak az emberek unalmukban, mikor nincs jobb dolguk. Tudod, hallottam egyet-mást... hogy el akarom adni a vállalatot... meg hogy meleg vagyok... maffiózó...

– Ümm... tényleg? – nézek rá csodálkozva, és lesimítom egy hajfürtömet. – Ajvé, milyen ostobák is az emberek!

Néhány csaj megy el mellettünk, ezért mindketten elhallgatunk.

– Emma, sajnálom, hogy nem mondtam el ezt korábban – kezdi Jack halkan. – Tudom, hogy bántott a dolog, tudom, hogy úgy érezted, kizárlak az életemből. De... nem olyasmi ez, amit olyan könnyű elmondani.

– Nem bizony! – vágom rá azonnal. – Hogyan is mondhattad volna el. Ostobaság volt tőlem.

Lábujjammal a kavicsot tologatom a földön, s kissé szégyellem is magam. Tudhattam volna, hogy valami igazán fontosról van szó. Mikor azt mondta, hogy bonyolult és érzékeny ügy, igaza volt.

– Csak nagyon kevesen tudnak a dologról – néz a szemembe Jack jelentőségteljesen. – A legmegbízhatóbb, hozzám legközelebb álló emberek maroknyi csoportja.

Van valami a tekintetében, amitől elszorul a torkom. Visszanézek rá, s közben érzem, mint pirulok el.

– Bemennek? – szólal meg mellettünk egy vidám hang. Felugrunk, s felnézve látjuk, hogy egy fekete farmeres nő lép oda hozzánk. – Mindjárt kezdődik az előadás! – fordul felénk sugárzó mosollyal.

Úgy érzem, mintha álmomból ébresztettek volna fel.

– Most... mennem kell... hogy megnézzem, hogyan táncol Lissy – rebegem kábán.

– Jó, akkor magadra hagylak. Igazából csak ezt szerettem volna elmondani. Jack lassan hátat fordít, és megindul a kijárat felé, aztán visszafordul. – Emma, tudom, hogy az utóbbi napok nehezek lehettek a számodra. De te végig példaadóan viselkedtél, míg én... nem. Ezért ismételten... bocsánatot kérek.

– Rendben – rebegem.

Jack újra hátat fordít, én pedig nézem, amint lassan távolodik a kavicsos úton. Azért jött ide, hogy elmondja a legdrágább titkát. Pedig senki nem kérte erre. Jaj, istenem, istenem!

– Várj! – kiáltok utána, ő pedig azon nyomban megfordul. – Nincs kedved... velem tartani?

Elönt az öröm, mikor az arca ráncba szalad a mosolygástól.

Miközben megindulunk az előadóterem felé a kavicson, összeszedem a bátorságomat.

– Jack, mondanom kell valamit. Arról... ami... a napokban történt. Tudom, felpanaszoltam, hogy tönkretetted az életemet.

– Igen, emlékszem – jegyzi meg Jack szárazon.

– Nos, talán tévedtem – köszörülöm meg félénken a torkomat. – Igen, tévedtem. Jack, te nem tettél tönkre semmit – nézek fel rá.

– Nem? Azt mondod? Kapok még egy lehetőséget? – kérdi Jack.

Akaratom ellenére felkuncogok.

– Nem!

– Nem? Ez a végső válaszod?

Amint rám néz, félig remény, félig balsejtelem csillan meg a szemében. Egy pillanatig egyikünk sem szól egy szót sem. Nehezen szedem a levegőt.

Jack tekintete váratlanul a kezemre téved:

– Túl vagyok Jacken – olvassa hangosan.

A francba! – gyúl bíborpirosra a képem.

Soha többé nem írok a kezemre.

– Ez csak... ostobaság – köszörülöm meg a torkom. – Nem gondoltam komolyan.

A mobilom éles csörgése szakítja félbe a beszélgetést. Istennek hála. Akárki lesz az, a fenébe kívánom. Sietve előhúzom a mobilt, és megnyomom a zöld gombot.

– Emma! Örök hálával tartozol nekem! – hallom meg Jemima fülsértő hangját.

– Hogyan? – hápogom.

– Mindent elintéztem! – újságolja diadalmasan. – Nem is tudom, mihez kezdenél nélkülem. Király voltam...

– Hogyan? – kérdem rosszat sejtve. – Miről beszélsz, az isten áldjon meg?

– A bosszúról, te ostoba! Amíg te a babérjaidon ültél magadba roskadva, én a kezembe vettem a dolgokat.

Egy pillanatig megkövülten állok.

– Izé... Jack... bocs egy percre – vetek rá egy kedves pillantást. – Csak egy... telefon.

Remegő térddel vonulok el az udvar sarkába, hallótávolon kívülre.

– Jemima, megígérted, hogy semmit sem teszel! – sziszegem. – Megesküdtél a Miu Miu pónibőr táskádra, nem emlékszel?

– Csakhogy nem Miu Miu a tervező, hanem Fendi! – vágja ki diadalmasan.

Ez a nő megőrült. Nincs ki a négy kereke.

– Jemima, mit műveltél? Mondd el nekem! – nyögöm ki nagy sokára.

A szívem vadul dobol izgalmamban. Jaj, csak nehogy azt mondja, hogy kilyukasztotta a kocsiját. Add uram, Istenem!

– Szemet szemért, Emma! Ez a hapsi átvert téged, és most visszakapja. E percben egy kedves fickóval ülök itt, Micknek hívják. Újságíró, a Daily Worldnek dolgozik...

Érzem, hogy hideg futkározik a hátamon.

– Bulvárújságíró? – nyögöm ki végül. – Jemima, megőrültél?

– Ne légy annyira szűklátókörű és vidékies! – torkoll le Jemima megrovóan. – Emma, a bulvársajtó a barátunk. Többet ér a magándetektíveknél, mert ingyen dolgozik! Mick már tömérdek szolgálatot tett az anyámnak, nagyszerű szimata van. És mondhatom, roppantul érdekli Jack Harper icipici titka. Mindent elmondtam neki, amit tudtam, de veled is szeretne szót váltani.

Az ájulás kerülget. Ez nem lehet igaz.

– Jemima, hallgass ide! – suttogom hadarva, mint aki egy holdkórost próbál leimádkozni a háztetőről. – Nem vagyok kíváncsi Jack titkára, érted? Le kell állítanod azt a fickót!

– Márpedig nem fogom! – kiáltja, akár egy makrancos hatéves kölök. – Emma, ne légy olyan fennkölt! Nem hagyhatod, hogy a pasik büntetlenül átgázoljanak rajtad! Meg kell leckéztetned őket! Anyám mindig azt mondta... – hirtelen fékcsikorgást hallok. – Oké, kis baleset. Majd visszahívlak.

A telefon elnémul. Kába vagyok a félelemtől.

Őrjöngve beütöm Jemima számát, de csak az üzenetrögzítője kapcsol be.

– Jemima – mondom a sípszó után. – Jemima, le kell állnod ezzel! Muszáj... – elhallgatok, mert Jack áll meg előttem meleg mosollyal az arcán...

– Mindjárt kezdődik – mondja, és kissé furcsán néz rám. – Minden rendben?

– Igen – lehelem elfúló hangon, és elteszem a telefont. – Minden... a legnagyobb rendben.

25.

Szédelegve támolygok be a nézőtérre. Mit tettem? Uram isten, mit tettem?

Kiadtam Jack legféltettebb titkát egy erkölcsi fogyatékos, bosszúszomjas, Pradatáska-lengető futóbolondnak.

Oké. Nyugi – mondom magamban milliomodszor. Végül is Jemima semmit sem tud, és ha szerencsém van, az a firkász sem jön rá semmire. Végül is egy fia tény nincs a kezükben.

Mi van azonban, ha mégis szimatot fog az a véreb? Ha valahogyan belebotlik az igazságba? Jack pedig rájön, én voltam az, aki lebuktattam.

Rosszul kezdek lenni a gondolattól, és összeszorul a gyomrom. Kellett nekem szóba hoznom Skóciát Jemima előtt! Én hülye!

Mostantól soha az életben nem adok tovább titkokat. Soha, de soha! Még a látszólag jelentékteleneket sem. A legnagyobb haragomban sem.

A legjobb, ha ki sem nyitom többé a számat, mert ha igen, az csak bajt hoz rám. Kezdem azzal, ha azon az ostoba repcsin nem hordok össze hetet-havat, most nem itt tartanék.

Mostantól néma szfinx leszek. Mikor kérdeznek valamiről, bólogatással jelzem a válaszaimat, vagy papírra firkantom őket. Majd elviszik, és törik a fejüket, rejtett értelmük után kutatva...

– Ez Lissy? – kérdi Jack, egy névre mutatva a műsor füzetben, én pedig ijedtemben nagyot ugrom. Követem a pillantását, némán bólintok, majd friss fogadalmamhoz híven ismét összezárom a számat.

– Ismersz mást is az előadásból?

Némán vállat vonok.

– És mióta gyakorol Lissy?

Habozok, majd feltartom három ujjamat.

– Három? – pislog rám Jack bizonytalanul. – Három micsoda?

Apró mozdulatot teszek a kezemmel, ami akár hónapot is jelenthet, majd megismétlem a mozdulatot. Jack nem érti, mi ütött belém.

– Valami baj van, Emma?

Jó, hagyjuk a némasági fogadalmat.

– Nagyjából három hónapja – mondom hangosan.

– Szép – bólint Jack, és visszafordul a színpad felé.

Nyugodt az arca, semmit sem sejt, engem viszont mardos a bűntudat.

Talán el kellene mondanom.

Nem, ez lehetetlen. Ugyan hogyan hangzana: „Mellesleg, Jack, ugye, emlékszel arra a fontos titokra, amit megosztottál velem. Nos, találd ki, mi történt...”

Haladéktalanul tennem kell valamit. Mint azokban a katonai filmekben, ahol lepuffantják azt, aki túl sokat tud. De én hogyan hallgattatom el Jemimát? Útjára bocsátottam egy emberi távolsági rakétát, amely most London körül kering sisteregve, s amelytől a lehető legnagyobb pusztítás várható. Amúgy hiába szeretném visszahívni, a nyomógomb felmondta a szolgálatot.

Jól van. Gondolkozzunk logikusan! Pánikra semmi szükség. Ma este még valószínűleg állnak a dolgok. Én majd próbálgatom Jemima mobilját, és amint elkapom a grabancát, kerek-perec ráparancsolok, hogy állítsa le azt a pasast, különben eltöröm a lábát.

Halk, kitartó dobolás kezdődik, amelyet a hangszórók felerősítenek. Ijedten rezzenek össze. Annyira lefoglaltak a gondolataim, elfeledkeztem arról, miért ülök itt. A nézőtér közben teljesen elsötétül, s várakozásteljes némaságba burkolózik. A dobolás felhangosodik, a vaksötét színpadon azonban egyelőre semmi nem történik.

A dobolás, ha lehet, most még hangosabb lesz, én pedig egyre feszültebb. Ez fura azért egy kissé. Mikor kezdenek el táncolni? Mikor megy szét a függöny? Mikor...

Húha! Elképedt suttogás fut végig a nézők soraiban, amikor vakító fény árasztja el a termet. A levegőt betölti a zene lüktetése. A színpadon pörögve és szökellve megjelenik egyetlen táncos, fekete, csillogó jelmezben. Hú, az áldóját, ezt jól csinálja, bárki legyen is! Hevesen pislogok a túl erős fényben, s alig tudom kivenni, férfiról vagy nőről van-e szó. Egek, ez Lissy!

A megdöbbenéstől mintha odaszegeztek volna a székemhez. Minden más elpárolgott a tudatomból, s képtelen vagyok levenni a szemem Lissyről.

Sejtelmem sem volt, hogy ez lakik benne. A leghalványabb sejtelmem sem! Jó, kicsit baletteztünk együtt, aztán meg sztepptánccal próbálkoztunk, mégis, soha, de soha... Hogy lehet, hogy több mint húsz éve ismerek valakit, és közben gőzöm sincs arról, milyen csodásan táncol?

Bámulatos, lassú, feszes táncot jár egy maszkos hapsival, aki talán Jean-Paul. Aztán körbeugrál és szökell egy szalagféleséget. A közönség lélegzetvisszafojtva figyeli, ő pedig valósággal sugárzik. Hónapok óta nem láttam ilyen boldognak. Baromira büszke vagyok rá!

Legnagyobb rémületemre könnyek lepik el a szememet, és most az orrom is folyni kezd. Még zsepim sincsen. Micsoda szégyen! Úgy szipogok itten, akár egy anyuka holmi iskolai betlehemes játéknál. Még majd felállok, és videofelvevőt lengetve rohanok előre: „Helló, édes, integess az apunak!" – felkiáltással.

Jól van, vissza kell fognom magamat, különben olyan lesz az egész, mint amikor elvittem a kis keresztlányomat a Tarzan Disney-változatára. Ő ugyan az igazak álmát aludta, mire a lámpák kigyulladtak, ezzel szemben én könnyárban úsztam egy rakás szúrós szemű négyévestől körülvéve (mentségemre legyen mondva, tök romantikus volt, Tarzan pedig oltárira szexi).

Érzem, hogy valaki böködi a kezemet. Felnézek, és látom, hogy Jack nyújt oda egy zsepit. Miközben elveszem, ujjai egy futó pillanatra az enyéimre kulcsolódnak.

Az előadás végén az egekben járok. Lissy úgy hajlong, akár egy sztár. Jackkel mindketten vadul tapsolunk, s többször összenevetünk.

– Ne mondd el senkinek, hogy sírtam! – mondom, a tapsorkánt túlkiabálva.

– Nem fogom – feleli Jack bánatos kis félmosollyal. – Megígérem!

Utoljára gördül le a függöny. A nézők kezdenek kiszállingózni a teremből, vagy a táskáikat és a kabátjaikat szedik össze. Mi is mindjárt visszatérünk a hétköznapi valóságba. Korábbi lelkesedésem szorongásnak adja át a helyét. El kell érnem valahogyan Jemimát.

A kijáratnál a tömeg a túloldalon álló kivilágított helyiség felé áramlik az udvaron keresztül.

– Lissy azt mondta, az estélyen találkozunk – mondom Jacknek. – Jössz te is, ugye? De előtte le kellene zavarnom egy gyors telefont.

– Minden rendben? – vet rám Jack egy fürkésző pillantást. – Idegesnek látszol.

– Semmi bajom! Csak éppen fel vagyok dobva! – mosolygok rá legmeggyőzőbb mosolyommal, aztán megvárom, amíg hallótávon kívül kerülök. Azonmód tárcsázom Jemima számát, de megint csak az üzenetrögzítőjével értekezem.

Újra tárcsázok, de újra csak az üzenetrögzítő kapcsol be.

A legszívesebben sikoltozni kezdenék dühömben. Hová a pokolba lett? Hogyan állíthatom meg, ha azt sem tudom, hová ette a fene!

Ott állok megkövülten, s közben jár az agyam, hogy most mihez kezdjek.

Oké. Most bemegyünk az estélyre, és én úgy teszek, mintha minden a legnagyobb rendben volna. Közben hívni próbálom, és ha nem sikerül, megvárom, amíg legközelebb találkozunk. Ennyit tehetek egyelőre. Remélem, nem lesz semmi gubanc! Melegen remélem!

Az estély zajos, fényes és hatalmas. Az összes táncos ott nyüzsög, még jelmezben, de ott vannak a nézők is mind, meg egy sereg ember, akik szemlátomást a látványosságra csődültek össze. Pincérek hordoznak körbe italokat, s a lárma szinte elviselhetetlen. Elveszek egy pohár bort, s a tömegbe furakodva keresem Lissyt. Közben beszélgetésfoszlányok ütik meg a fülemet.

– ... csodálatos jelmezek...

– ... mikor volt idejük próbára?

– ... a bíró hajthatatlan volt...

Hirtelen észreveszem Lissyt. Fess jogásznépség veszi körül – az egyik hapsi nyíltan bámulja a lábát -, kipirult, és szinte sugárzik.

– Lissy! – kiáltom. Megfordul, mire szorosan átölelem. – Fogalmam sem volt, hogy ilyen csodásan táncolsz! Állati jó voltál!

– Jaj, nem! Dehogy – vágja rá rögtön, és hamisítatlan Lissy-fintorban húzza el a száját. – Mindent összekutyultam...

– Hagyd ezt abba! – szakítom félbe. – Lissy, isteni volt! Te voltál isteni.

– Pedig nagyon vacakra sikeredett a...

– Ne mondj ilyeneket! – mondom, szinte kiáltva. – Fantasztikus voltál. Hidd el, Lissy! Hidd már el!

– Na... jó – Lissy szája vonakodva mosolyra görbül -, mondjuk, hogy az voltam! – feldobottan felnevet. – Emma, életemben nem éreztem magam ilyen jól! És képzeld, azt tervezzük, hogy jövőre turnéra indulunk.

– De hát... – meredek rá -, azt mondtad, a hátad közepére kívánod az egészet, és ha valaha is szóba hoznád, hallgattassalak el.

– Ó, csak a lámpaláz beszélt belőlem – intézi könnyed legyintéssel, aztán halkabbra fogja a hangját. – Mellesleg láttam Jacket – néz rám mohó kíváncsisággal. – Mik a legújabb fejlemények?

Hatalmasat dobban a szívem. Szóba hozzam Jemimát? Nem, csak felizgatnám vele. Különben is, pillanatnyilag egyikünk sem tehet semmit.

– Jack azért jött, hogy beszéljen velem – kezdem habozva. – Hogy... elmondja a titkát.

– Viccelsz? – leheli Lissy, kezét szája elé kapva. – És... mi az a rejtélyes titok?

– Nem mondhatom el.

– Nem mondhatod el? – mered rám Lissy hitetlenkedve. – Mindazok után, ami történt, még csak el se mondod?

– Lissy, tényleg nem tehetem – nyúlik meg a képem. – Túl... bonyolult.

Egek, ugyanúgy beszélek, mint Jack!

– Hát jó – mondja Lissy kissé sértődötten. – Gondolom, megleszek nélküle. Eszerint... újra összejöttetek?

– Nem is tudom – hebegem elpirulva. – Talán.

– Lissy! Mesés voltál! – jelenik meg a barátnőm oldalán néhány kosztümös csaj. Miközben üdvözli őket, rámosolygok, és továbblibbenek.

Jack sehol. Újra megpróbáljam felhívni Jemimát? Lopva előveszem a telefonomat, de sietve el is teszem, mert valaki szólít a hátam mögött.

– Emma!

Megfordulok, és hátrahőkölök ijedtemben. Connor áll ott öltönyben, kezében egy pohár borral, haja szőkén csillog a spot-lámpák fényében. Új nyakkendőt kötött, veszem észre azonnal. Egy nagy sárga példányt, kék pettyekkel. Randa.

– Connor! Mit keresel itt? – kérdem meglepve.

– Lissy küldött egy szórólapot – feleli védekezőn. – Mindig is kedveltem őt. Gondoltam, eljövök, és megnézem. Örülök, hogy összefutottunk – teszi még hozzá esetlenül. – Amúgy pedig beszélni szeretnék veled, ha lehetséges.

Az ajtó felé húz, távol a tömegtől, én meg kissé idegesen követem. Jack interjúja óta nem beszéltünk érdemben. Vélhetőleg azért nem, mert valahányszor látótávon belül került, leléceltem.

– Parancsolj. Miről akarsz velem beszélni? – fordulok szembe vele.

– Emma – köszörüli meg Connor a torkát, mint holmi hivatalos felszólalás előtt. – Az az érzésem, nem voltál... mindig őszinte velem a kapcsolatunk során.

Ami viráglelkű megszépítése a dolgok állásának.

– Igazad van – ismerem el pironkodva. – Jaj, istenem, Connor, annyira, de annyira sajnálom, ami történt – sértett méltósággal emeli fel a kezét, hogy elhallgattasson.

– Nem számít. Ami elmúlt, elmúlt. Mégis hálás lennék, ha ez egyszer őszintén beszélnél.

– Igen, értem. Hogyne – mondom, és komolyan bólintok.

– Nemrég... új kapcsolatot kezdtem – mondja kissé mereven.

– Hú! – kiáltom meglepetten. – Nahát! Connor, igazán örülök. Hogy hívják?

– Francescának.

– És hol...

– A szexről akartalak kérdezni – vág a szavamba Connor zavartan.

– Jó, rendben! – hasít belém a lelkifurdalás, amit úgy rejtek el, hogy belekortyolok a boromba. – Hogyne!

– Őszinte voltál velem... ezen a területen?

– Izé... mire gondolsz? – vetem oda könnyedén, hogy húzzam az időt.

– Őszinte voltál velem az ágyban? – az arca olyan piros lesz, akár a postaláda. – Vagy ott is színleltél?

Jaj nem. Csak nem ezt gondolja?

– Connor, soha egyetlen orgazmust sem játszottam meg – mondom, suttogóra fogva a hangomat. – Esküszöm. Soha!

– Na... jó – dörgöli meg az orrát esetlenül. – És mást megjátszottál azért?

Tétován nézek rá.

– Nem egészen értem, miről kérdezel...

– Volt olyan technikai fogásom – köszörüli meg a torkát -, amelynél csak megjátszottad, hogy élvezed?

Jesszusom! Jobb volna hanyagolni ezt a témát.

– Tudod, már nem nagyon emlékszem – kertelek. – Különben is... mennem kell...

– Emma! Mondd meg! – mondja hirtelen hévvel. – Új kapcsolatot kezdtem. Igazán úgy méltányos, hogy tanuljak... a múlt hibáiból.

Egészségtől kicsattanó arcára esik a pillantásom, és hirtelen elönt a bűntudat. Igaza van. Őszintének kell vele lennem. Ha máskor nem, legalább most, a végén.

– Jó – mondom, és közelebb húzódom hozzá. – Emlékszel, mit szoktál művelni a nyelveddel? – halkítom le még jobban a hangomat. – Mikor... nyaltál? Nos... néha... nevethetnékem támadt ilyenkor. Ezért azt tanácsolom, ne vesd be ezt a módszert az új barátnődnél.

Connor képét látva elhallgatok. Szemlátomást túl vannak a dolgon.

– Francesca azt mondta... – a hangja olyan reszelős, akár egy fűrészé -, azt mondta, hogy igazán beindult tőle.

– Nos, bizonyára – fújok azonnali visszavonulót. – Minden nő más. Más a testünk... mindenkinek... más jó.

Connor szörnyülködve pillant rám.

– Azt is mondta, hogy kedveli a dzsesszt.

– Feltételezem, hogy így van. Rengetegen rajonganak a dzsesszért.

Azt mondta, tetszik neki, hogy kívülről tudom Woody Allen minden sorát – dörgöli meg kipirosodott arcát. – Ez is hazugság lehetett?

– Nem, biztos vagyok benne, hogy nem – habogom gyámoltalanul.

– Emma – mered rám ijedten. – Minden nőnek vannak titkai?

Jaj nem! Szemlátomást mindörökre tönkrevertem Connor női nembe vetett bizalmát.

– Nem! – kiáltom. – Természetesen nincsenek! Becsület istenemre Connor, csak én voltam ilyen!

A mosoly elhal az ajkamon, mert ismerősnek tetsző szőkeség villan meg a bejáratnál. Megáll bennem az ütő. Ez nem lehet igaz... Ez csak egy rossz álom...

– Connor, mennem kell – mondom, és sietve megindulok a bejárat irányában.

– Azt mondta, tízes a mérete! – kiált utánam még Connor. – Mennyi lehet igazából? Hányasat vegyek neki?

– Tizenkettest! – vetem oda a vállam fölött.

Jemima az sajnos, teljes életnagyságban. Ő áll az előcsarnokban. Hogy az ördögbe került ide?

Az ajtó újra kinyílik, s én ijedtemben majdnem eldobom magam. Egy hapi jött vele. Farmeres, nyírt hajú figura, a szeme úgy jár, akár egy mókusé. A vállán felvevőgép himbálózik, és érdeklődve forgatja a fejét.

Nem, ezt nem tehette meg ez a szörnyeteg!

– Emma! – szólít ismét valaki.

– Jack! – pördülök meg a sarkamon.

Ahogy szemben állok vele, sötét szeme tele van gyöngédséggel.

– Jól vagy? – kérdi, és kedveskedve megérinti az orromat.

– Pompásan! – mondom, a kelleténél kissé magasabb hangon. – Nagyszerűen!

Le kell rendeznem ezt a helyzetet. Muszáj.

– Jack, hoznál nekem egy pohár vizet? – hallom meg saját hangomat. – Én addig itt maradok. Kissé szédelgek.

Szemlátomást megijed a szavaimtól.

– Tudod, láttam rajtad, hogy valami bajod van. Hadd vigyelek haza! Hívok egy kocsit.

– Nem, minden... rendben. Inkább maradnék. Csak, hozz most egy pohár vizet! – Légy szíves! – teszem még hozzá.

Amint elment, az előcsarnokba csörtetek a sokaságban.

– Emma! – vesz észre Jemima örvendezve. – Juj, de jó! Most indultam volna a keresésedre. Nos, ez itt Mick, aki szeretne feltenni neked pár kérdést. Úgy gondoltuk, ez a kis helyiség itt megfelel a céljainkra – s ezzel elindul egy üres iroda felé, amely az előcsarnokból nyílik.

– Nem! – mondom, és megragadom a karját. – Jemima, tűnj el innen, de azonnal!

– Nem megyek sehová! – rántja ki karját a szorításomból. Méltatlankodva Mick felé forgatja a szemét, aki becsukja mögöttem az iroda ajtaját. – Mondtam, hogy kissé nehéz lesz megközelíteni.

– Mick Collins vagyok – nyom az a kezembe egy névjegykártyát. – Örülök, hogy találkoztunk, Emma. Semmi oka az aggodalomra, tudja! – csillapítón mosolyog rám, mintha mindennapos feladatai közé tartozna a hisztérikus nők megszelídítése. Valószínűleg így is van. – Üljünk csak le egy szóra...

Rágógumit forgat a szájában beszéd közben. A leheletéből mentaillat csap ki felém, s én a legszívesebben kidobnám a taccsot.

– Nézze, félreértés történt – mondom, magamra erőltetett udvariassággal. – Attól tartok, itt semmiféle sztori nem vár magára.

– Nos, lássuk közelebbről – mondja Mick nyájas mosollyal. – Maga közli velem a tényeket...

– Nem, úgy értettem, hogy az égvilágon semmi érdekes nincsen. Veled pedig kerek-perec közöltem, hogy semmiféle felhajtásból nem kérek – fordulok most Jemima felé. – És te meg is ígérted, hogy kussolsz!

– Emma, te meg vagy húzatva. Látja, milyen? Helyette kellett akcióba lépnem! – néz Mickre kétségbeesetten. Igenis elmondtam Micknek, hogyan viselkedett veled Jack Harper. Móresre kell tanítanunk ezt a seggfejet!

– Tökéletesen igaza van – helyesel Mick, és fejét félrebillentve méreget. – Nagyon csini – szól oda Jemimának. – Tudja, akár vele is készíthetnénk interjút, mondjuk, „Hogyan hancúroztam a góréval?" címmel. Nagy pénz lenne benne – int még felém.

– Nem! – mondom ijedten,

– Emma, ne légy már olyan félénk! – reccsen rám Jemima. – Igazából te is akarod. Legyen eszed, fényes karriert csinálhatnál!

– Nem kérek belőle!

– Tudod, mennyit keres Monica Lewinsky egy évben?

– Te beteg vagy – hüledezek. – Beteg, elferdült gondolkodású ...

– Emma, mindent a te érdekedben teszek.

– Ugyan már! – kiáltom, vöröslő arccal. – Különben is... lehet, lehet... hogy újra kezdjük Jackkel!

Félpercnyi csönd következik. Lélegzetvisszafojtva meredek Jemimára. Ő azonban, akár holmi gyilkos robot, ismét akcióba lendül, s még több lézersugarat lő ki rám.

– Annál inkább! Így legalább tudja, ki a góré, és vigyáz magára. Folytassa csak, Mick!

– Interjú Emma Corrigannal. Július 15, kedd, 21.45 – felnézek, és megdermedek az iszonyattól. Mick kis magnót kapott elő valahonnan, s tartja az orrom elé.

– Először egy repülőúton találkozott Jack Harperrel. Meg tudná mondani, honnan hová repültek? Csak beszéljen természetesen, mintha csak egy barátnőjével csevegne telefonon – mosolyog rám biztatóan.

– Elég legyen ebből! – üvöltöm. – Hagyja abba! Hagyja abba!

– Nőj már fel végre, Emma! – szól közbe Jemima türelmetlenül. – Akár segítségére leszel Micknek, akár nem, mindenképpen a végére jár Jack titkának, ezért jobban tennéd, ha... – nyomban elhallgat, mert a kilincs megzörren, aztán elfordul.

A szoba meglódul körülöttem.

Jaj, csak ne ő legyen, csak ne ő...

Az ajtó közben lassan kinyílik. Elakad a lélegzetem, s moccani sem bírok. Életemben nem rettegtem ennyire.

– Emma? – lép be Jack, kezében két pohár vízzel. – Jól vagy? Szénsavas és szénsavmentes ásványvizet is hoztam, mert nem voltam egészen biztos...

Elhallgat a mondat közepén, s a szeme értetlenül siklik át Jemimáról Mickre. Aztán meglátja Mick névjegykártyáját, amelyet még mindig a kezemben szorongatok. A forgó magnószalagra pillant, és arcáról eltűnik a mosoly.

– Azt hiszem, legjobb, ha lelépek – morogja Mick, s szemöldökével jelez Jemimának. Zsebébe süllyeszti a magnót, vállára veti a hátizsákját, és kioldalog a helyiségből. Néhány pillanatig senki sem szólal meg. Egyedül a fülemben lüktető vér dobolását hallom.

– Ki volt ez? – kérdi végül Jack. – Egy firkász?

Szeméből mindenestől eltűnt a csillogás. Úgy fest, mint akinek most gázoltak a kertjébe.

Én... Jack – hebegem rekedten -, ez nem az... aminek...

Mi közöd... mi közöd neked egy újságíróhoz? – megdörzsöli a szemöldökét, mint aki megpróbálja felfogni a helyzet jelentését.

– Miért gondolja, hogy újságíró volt? – kotyog közbe öntudatosan Jemima.

– Hogyan? – siklik rá viszolyogva Jack tekintete.

– Azt hiszi, mindent megtehet, mert felveti a pénz! Tetszése szerint használhatja fel a kisembereket, a jelentéktelen senkiket. Kiadhatja legféltettebb titkaikat, megalázhatja őket, és persze megússza szárazon. Nos, hát nem!

Néhány lépést tesz Jack felé felszegett állal, karba font kézzel.

– Emma alig várta, hogy bosszút álljon, és íme, itt az alkalom! Igen, a sajtó embere járt itt, ha tudni akarja, aki a nyomában van. Mikor majd az összes lap kiteregeti a maga kis skóciai titkát, akkor talán megérti, mit jelent az árulás! Akkor aztán bánhatja. Mondd meg neki a magadét, Emma! Mondd meg neki!

Én azonban se köpni, se nyelni nem tudok.

Alig ejti ki a száján Skócia nevét Jemima, Jack arca azonnal elváltozik. Mintha pofon legyintették volna. Szinte megtántorodik a döbbenettől. Rám néz, s én észreveszem szemében a növekvő hitetlenkedést.

– Azt képzeli, ismeri Emmát, pedig dehogy – folytatja Jemima látható élvezettel, ahogy a macska tépi szét a zsákmányát.

– Alábecsülte őt, Jack Harper. Alábecsülte, hogy mi telik tőle.

Fogd már be azt az undorító szádat! – sikoltom magamban. – Nem igaz! Jack, én soha, de soha...

Közben azonban egy porcikámat sem vagyok képes megmozdítani. Még nyelni sem sikerül. Megkövülten állok ott, s gyámoltalan, bűntudatos képpel nézek Jackre.

Aki kinyitja a száját, de aztán megint némán összezárja. Sarkon fordul, kilöki az ajtót, és kisétál.

Egy pillanatra csend üli meg a parányi helyiséget.

– Nos, megmondtam! – dörzsöli a kezét elégedetten Jemima. – Most azután megkapta!

Szavai megtörik a varázslatot. Hirtelen újra tudom mozgatni a tagjaimat, újra tudok lélegezni.

– Te – remegek az izgalomtól -, te ostoba... tökkelütött... szuka!

Az ajtó szélesre tárul, s Lissy robban be közénk elkerekedett szemmel.

– Mi történik itt? – kérdi. – Láttam Jacket, amint az előbb kiviharzott innen. Szinte villámlott a tekintete!

– A nyakamra hozott egy újságírót! – mutatok elgyötörten Jemima felé. – Egy átkozott bulvárfirkászt. Jack ránk talált, és most azt hiszi... az ördög tudja, mit hisz...

– Te ostoba liba! – legyinti pofon Lissy Jemimát. – Hogy juthatott ez eszedbe?

– Uff! Csak segítettem Emmának, hogy bosszút álljon az ellenségén.

– Jack nem az ellenségem, te ostoba... – közel állok a síráshoz. – Most mihez kezdjek, Lissy? Mihez?

– Menj utána! – mondja ijedten. – Még eléred!

Kivágom az ajtót, s átfutok az udvaron. A mellkasom zihálva süllyed és emelkedik, a tüdőm szinte éget. Az útra kiérve vadul nézek jobbra és balra. Aztán meglátom őt az úttesten.

– Jack, állj meg!

Mobiljával a fülén rója az utat, s a hangomra most megfordul. Feszült az arca.

– Úgy, szóval ezért érdekelt annyira Skócia!

– Nem! – kiáltom rémülten. – Nem! Hallgass meg, Jack! Semmit sem tudnak, erről kezeskedem. Tőlem semmit sem hallhattak... – állítom le magam, majd folytatom. – Jemima mindössze annyit tud, hogy ott jártál. Semmi többet. Csak blöffölt. Én semmit sem mondtam neki.

Jack nem felel. Hosszan néz rám, aztán újra nekivág az útnak.

– Jemima hívta oda azt az alakot, nem én! – kiabálom, miközben utána futok. – Megpróbáltam leállítani... Jack, ismersz engem! Tudod, hogy soha nem tennék ilyet. Igen, elmondtam Jemimának, hogy Skóciában jártál. Mélyen megbántottál, haragudtam rád... és egyszerűen csak... kicsúszott a számon. Rosszul tettem. De... te is hibáztál, és én megbocsátottam.

Még csak rám se pillant. Nem ad nekem második lehetőséget. Megjelenik az ezüstszínű kocsi, beáll elé a járdára, ő pedig kinyitja az utasülés ajtaját.

– Jack, nem én voltam – mondom pánikomban szinte őrjöngve. – Nem én. Hinned kell nekem! Nem ezért kérdeztelek Skóciáról! Nem akartam én... kiárusítani a titkodat! – könnyek gördülnek végig az arcomon, s idegesen törölgetem őket. – Nem is ilyen nagy titkokat vártam tőled. A kis titkaidra voltam kíváncsi! Csak szerettelek volna megismerni... ahogyan te megismertél engem.

Ő azonban rám se pillant. A kocsi ajtaja nagyot döndülve becsukódik mögötte, aztán megindul az úttesten. Én pedig ott állok egymagam a járdán.

26.

Egy ideig moccanni sem bírok. Csak állok ott kábán. Szellő lengedezik az arcom körül. Azt a pontot bámulom az út végén, ahol eltűnt Jack kocsija. Fülemben még mindig ott cseng a hangja. Úgy nézett rám, mint egy idegenre, mint akit soha nem látott.

Szívembe hasít a csaknem elviselhetetlen fájdalom, s én behunyom a szemem. Ha vissza tudnám forgatni az idő kerekét... Ha erősebb lettem volna... ha sikerült volna eltávolítanom Jemimát és a cimboráját... ha hamarább szavakat találtam volna, mielőtt Jack semmivé foszlott...

Csak hát nem tettem. És most már túl késő.

Néhány vendég lép ki az udvarról a járdára nevetgélve, és a taxit tárgyalva.

– Jól van? – szól oda tétovázva az egyik, én pedig összerezzenek a kérdéstől.

– Igen. Kösz – mondom.

Továbbra is azt a pontot fixírozom, ahol Jack eltűnt, aztán kényszerítem magam, hogy megforduljak. Lassan visszaindulok az estélyre.

Lissyt és Jemimát az irodán találom. Jemima rémülten kushad össze Lissy ostorcsapásai alatt.

– ... te éretlen, önző kis szuka! Ha rád nézek, is hánynom kell, tudod?

Hallottam már, hogy Lissy olyan a tárgyalásokon, akár egy Rotweiler. Eddig nem hittem el. Most azonban, amint fel-le jár a helyiségben, vadul villogó szemmel, még én magam is megijedek tőle.

– Emma, hallgattasd el! – könyörög Jemima. – Mondd meg neki, hogy ne beszéljen így velem!

– Szóval... sikerült? – néz rám Lissy reménykedve.

Némán megrázom a fejem.

– Elment – nyelek egyet. – Nincs kedvem beszélni róla.

– Jaj, Emma! – harap az ajkába Lissy.

– Hagyjuk ezt, mert még elsírom magam – rebegem elcsukló hangon. – A falnak támaszkodom, s nagyokat lélegzem, hogy visszanyerjem az önuralmamat. – Hová lett a barátja? – kérdem, és Jemima felé bökök az ujjammal.

– Kidobták – mondja Lissy elégedetten. – megpróbálta lefényképezni Hugh Morris bírót harisnyanadrágban, mire körülvette néhány jogász, és kitoloncolták.

– Jemima, ide hallgass! – Kényszerítem magam, hogy szembenézzek a könyörtelen kék tekintettel. – Muszáj megfékezned. Érted?

– Jó – mondja ő duzzogva. – Már beszéltem vele, Lissy kényszerített rá. Nem üldözi tovább Jacket.

– Honnan tudod?

– Semmi olyat nem mer tenni, amivel kiakaszthatja anyát. Ahhoz túl jövedelmező megállapodást kötött vele.

„Vajon megbízhatunk-e benne?" – kérdem Lissytől a tekintetemmel, mire ő bizonytalanul vállat von. Az ajtóhoz megyek, és szembefordulok Jemimával.

– Előre figyelmeztetlek, ha bármi... érted... bármi kiszivárog... világgá kürtölöm, hogy horkolsz.

– Nem is horkolok! – horkan fel Jemima.

– De igen – szól közbe Lissy. – Ha túl sokat iszol, falrengetően húzod a lóbőrt. És azt is elmondjuk mindenkinek, hogy a Donna Karan kabátot egy diszkont raktárból újítottad.

– Nem igaz! – hápogja Jemima elvörösödve.

– Dehogynem – láttam a bevásárlótáska lógóját – mondom. – És azt is nyilvánosságra hozzuk, hogy asztalkendőt kértél szalvéta helyett.

Jemima ijedtében szája elé kapja a kezét.

– ... meg hogy a gyöngyös nyakláncod műgyöngy csak, nem igazi... – ... és soha nem magad főzöl a bulijaidra... – továbbá megbuheráltad azt a fotót, ahol William herceggel vagy látható...

– ...ezentúl minden hapsival közöljük, akivel csak randizol, hogy jegygyűrűre pályázol! – fejezem be a felsorolást, és hálásan pillantok Lissyre.

– Jó! – rebegi Jemima könnyezve. – Jó, megígérem, hogy ejtem az egészet. Csak kérlek, senkinek ne szóljatok a diszkont raktárról! Kérlek benneteket! Most már elmehetek? – néz esdekelve Lissyire.

– Igen, elmehetsz – veti oda Lissy megvetően, mire Jemima kikotródik a helyiségből.

Mikor az ajtó becsukódik mögötte, Lissyre nézek.

– Tényleg megbuherálta azt a fényképet William herceggel?

– Bizony! Nem mondtam még? Egyszer kerestem valamit a számítógépén, és tévedésből rossz file-t nyitottam meg. Egy másik csaj testére másolta oda a fejét!

Akaratom ellenére is felkuncogok.

– Hihetetlen ez a csaj.

Hirtelen elgyengülve roskadok le egy székbe, s egy ideig hallgatunk. A távolban nevetés hallatszik, valaki elmegy az ajtó előtt, miközben a jogrend mai állásáról panaszkodik...

– Nem is hallgatott meg? – kérdi végül Lissy.

– Nem. Szó nélkül elment.

– Hát nem fura? Úgy értem, ő minden titkodat kiadta, te meg csupán egyet, és tessék...

– Ezt nem értheted – meredek a drappszínű irodai szőnyegre. – Amit Jack elmondott, az nem jelentéktelen apróság, hanem olyan valami, ami drága a szívének. Azért jött ide, hogy megossza velem ezt a titkát. Hogy megmutassa, mennyire megbízik bennem – nagyot nyelek. – És mit lát a következő pillanatban. Kitálalom az egészet egy firkásznak.

– De hát nem tetted! – mondja Lissy lojálisán. – Emma, ez nem a te hibád!

– Dehogynem! – könnyek gyülekeznek a szememben. – Ha befogom a számat, ha egy szót se szólok az egészről Jemimának...

– Akkor is betett volna neki, csak épp a kilukasztott autógumiért perelte volna be Jack. Vagy a megkárosított nemi szervéért.

Kétrét görnyedve nevetek.

Nyílik az ajtó, s az a tollas hapsi kukkant be, akivel a kulisszák mögött találkoztam.

– Lissy, na végre! A kaja az asztalon, és nagyon csábítóan fest...

– Ó, kösz, Colin. Egy perc, és ott vagyok.

A hapsi lelép, Lissy pedig hozzám fordul.

– Nem vagy éhes?

– Nem igazán. De te menj csak – teszem hozzá gyorsan. – Bizonyára megéheztél annyi mozgás után.

– Farkaséhes vagyok – ismeri be, aztán aggódva pillant rám. – És te mihez kezdesz most?

– Azt hiszem... hazamegyek – mondom tőlem telhető vidámsággal. – Ne izgasd magad, Lissy, minden a legnagyobb rendben lesz.

És valóban úgy is tervezem, hogy hazamegyek. A házon kívül kerülve azonban sehogyan sem akaródzik elindulni. Pattanásig feszült vagyok, akár egy fémspirál. Visszamenni nincs kedvem, hogy társalogjak, de a hálószobám négy falára sem vágyom. Egyelőre nem.

Ehelyett megindulok a kavicsos udvaron az üres nézőtér felé. Az ajtót nem zárták be kulccsal, így akadálytalanul besétálhatok. A sötétben tapogatózom előre egy középső zsöllye felé. Kimerülten roskadok le a bíborvörös plüssre.

Miközben a színpad feketeségébe meredek, két kövér könnycsepp gördül végig lassan az orcámon. Alig hiszem el, hogy ilyen elképesztően összekutyultam mindent. Nem hiszem el, hogy Jack tényleg érdeknőnek tart, aki...

Egyre a döbbent pillantása jár az eszemben. Gondolatban újra meg újra átélem a magam csapdába szorult tehetetlenségét, mikor képtelen voltam megszólalni, hogy kimagyarázzam magam...

Ha újra kezdhetném...

Az ajtó ekkor nyikorogva kinyílik.

Bizonytalanul kémlelek a félhomályba. Valaki bejött a nézőtérre, és most megállt. Minden józan érvelés ellenére elönt a remény, és nagyot dobban a szívem.

Jack az. Ő jött vissza értem.

Hosszú, gyötrelmes csend következik. Én még mindig reménykedem. De miért nem szól akkor semmit? Miért hallgat?

Csak nem büntetni akar? Vagy arra vár, hogy megint én kérjek bocsánatot? Uram isten, micsoda kínszenvedés! Mondj már valamit! – kérlelem magamban. – Akármit.

– Ó, Francesca...

– Connor...

Hogyan? Kémlelek a sötétbe a nyakam tekergetve, s közben leforrázva érzem magam a csalódástól. Én hülye. Nem Jack az, különben is nem egy alakot látok, hanem kettőt. Connor az és az új barátnője... nagyban smárolnak.

Nyomorultul meghúzom magam a székemen, s befogom a fülem. Sajnos hatástalan, így is hallok mindent.

– Jó ez? – hallom Connor mormolását.

– Mmmm...

– És ez hogy tetszik?

– Nagyon! Ne kérdezgess folyton!

– Bocs – mondja Connor, s egy-egy mummogást leszámítva teljes lesz a csönd.

– És ez tetszik-e? – hallom meg újra Connor hangját.

– Mondtam már, hogy igen.

– Légy velem őszinte, Francesca, jó? – emelkedik meg Connor hangja az izgalomtól. – Mert ha ez nemet jelent, akkor...

– Nem jelent nemet! Mi ütött beléd, Connor? Valami gond van?

– Az velem a gond, hogy nem hiszek neked.

– Nem hiszel nekem? – csattan fel a női hang mérgesen. – És ugyan miért nem, ha szabad kérdeznem?

Hirtelen elönt a megbánás. Ez az egész az én hibám. Nem csupán a saját kapcsolatomat baltáztam el, de az övékét is. Tennem kell valamit! Meg kell próbálnom hidat építeni a szakadék fölé.

– Izé... bocs – köszörülöm meg a torkomat.

– Hát ez meg ki a fene? – csattan fel újra Francesca hangja. – Van itt valaki?

– Én vagyok az. Emma. Connor volt barátnője.

Kigyullad egy lámpasor. Vörös hajú csajt pillantok meg, aki harciasan mered rám, keze még a kapcsolón.

– Mi a fenét keresel itt? Utánunk kémkedsz?

– Nem! – kiáltom. – Nézd, ne haragudj! Nem akartam semmi rosszat... csak... véletlenül kihallgattalak benneteket – nyelek egy nagyot. – A helyzet az, hogy nincs Connorral semmi baj. Egyszerűen csak őszinteségre törekszik. Tudni szeretné, mi a jó neked – iparkodom minél megértőbb, nők egymást között arcot vágni. – Francesca, mondd el neki, mit akarsz!

A csaj hüledezve mered rám, aztán Connorra.

– Duguljon már el végre! – mutat rám.

– Izé... jól van... bocs – mondom ijedten.

– És kapcsold le a lámpát, ha kimész – teszi hozzá Francesca, miközben a széksorok között a nézőtér vége felé tereli Connort.

Csak nem itt akarnak dugni?

Jó, ebből igazán szeretnék kimaradni.

Sietve felveszem a táskám, és a kijárat felé spurizok. A kettős ajtón átverekedve magam kijutok a folyosóra. Menet közben leoltom a villanyt, majd kilépek az udvarra. Beteszem magam mögött az ajtót, és felnézek.

Nem hiszek a szememnek, mert Jack áll előttem.

Elszánt arccal közeledik felém az udvaron keresztül. Nincs időm, hogy felkészüljek, vagy hogy rendezzem a gondolataimat.

A szívem vadul kalapál. Szólni vagy kiáltani szeretnék, egyáltalán tenni valamit, de nem sikerül.

Nagyot csikordul a kavics Jack léptei alatt, amint a közelembe ér. Átkarolja a vállam, és hosszan néz a szemembe.

– Félek a sötéttől.

– Tessék? – kérdem elhalóan.

– Félek a sötéttől. Mindig is féltem. Baseball ütőt tartok az ágy alatt, szükség esetére.

Hitetlenkedve nézek rá.

– Jack...

– Soha nem szerettem a kaviárt. Szégyellem... a francia kiejtésemet – tárja szét a karját.

– Jack, mi a csudát...

– Ez a heg azért van itt a csuklómon, mert tizennégy évesen falhoz vágva nyitottam ki egy üveg sört. Kölyökkoromban rágógumit szoktam Francine néni ebédlőasztala alá ragasztani. Egy Lisa Greenwood nevű lány vette el a szüzességem a nagybátyja csűrjében. Utána elkértem tőle a melltartóját, hogy eldicsekedhessem vele a haverjaimnak.

Óhatatlanul is feltör belőlem a nevetés, Jack azonban folytatja, s tekintete továbbra sem engedi el az enyémet.

- Soha egyetlenegyszer sem vettem fel azokat a nyakkendőket, amelyeket anyámtól kaptam karácsonyra. Mindig néhány centivel magasabb szerettem volna lenni, mint amilyen vagyok. Nem tudom... mit jelent az, hogy kodependencia. Van egy visszatérő álmom, amelyben én vagyok Superman, aki épp aláhullik az égből. Néha egy tanácskozás kellős közepén körbenézek, és azt kérdem magamtól: „Kik ezek az alakok körülöttem?"

Mély lélegzetet vesz, s még mindig nem ereszti el a tekintetemet. A szeme sötétebb, mint valaha.

– Találkoztam egy lánnyal a repülőgépen... és az egész életemet megváltoztatta.

Valami forró emelkedik meg bennem. Elszorul a torkom, hasogatva fáj a fejem. Megpróbálom visszafojtani a könnyeimet, de a szám sírásra görbül.

– Jack – lehelem kétségbeesve. – Én nem... igazán nem...

– Tudom – int le egy biccentéssel. – Tudom, hogy nem.

– Soha nem tennék ilyet...

– Tudom – mondja szelíden. – Tudom, hogy nem.

Nem tehetek róla, de elered a könnyem, s valósággal ráz a zokogás. Tudja, akkor jó.

– Akkor... akkor... ez azt jelenti... hogy mi... – törlöm le a könnyeimet, de nem tudom rávenni magam, hogy folytassam a mondatot.

A csönd szinte elviselhetetlen.

Ha most nemet mond, nem állok jót magaméit.

– Nos, jól gondold meg – mondja Jack kiismerhetetlen tekintettel. – Mert még rengeteg mindent kell elmondanom neked. És nem minden dicséretes.

Nagyot nevetek.

– Nem kell elmondanod semmit.

– Pedig azt szeretném – mondja Jack határozottan. – Azt hiszem, itt az ideje. Megyünk akkor? – int az udvar felé. – Mert beletelik egy kis időbe.

– Oké – mondom még mindig remegő hangon.

Jack a karját nyújtja, én pedig rövid habozás után belekarolok.

– Hol is tartottam? – mondja, ahogy kilépünk az udvarra. – Ahá, már tudom. Na, ezt aztán igazán ne add tovább senkinek! – közel hajol, és lehalkítja a hangját. – Igazából nem is szeretem a Panther Colát. Jobban kedvelem a Pepsit.

– Tényleg? – rázom a fejem hüledezve.

– Mi több, néhanap Pepsit töltök a Panther dobozokba is...

– Ez nem lehet igaz! – nevetek fel.

– Pedig az. Mondtam neked, randa disznóságokat is hallasz...

Lassan megindulunk a sötét, néptelen udvar szélén. Egyedül a kavics csikorgása hallatszik a lábunk alatt, a fák susogása meg Jack száraz hangja, amint beszél. Mert most mindent elmond nekem.

27.

Bámulatos, mennyire más lettem mostanára. Mintha csak kicseréltek volna. Egy vadonatúj Emma áll önök előtt. Sokkal nyitottabb, mint amilyen korábban volt. Sokkal őszintébb. Megtanultam a nagy leckét: ha az ember nem lehet őszinte a barátaival, kollégáival és szeretteivel, akkor minek egyáltalán élni?

Manapság csak a legszükségesebbekről nem beszélek. Alig van tehát titkom. Egyik kezemen össze tudnám számolni őket. Fejből elmondok példának néhányat:

1. Nem tudom, igazán tetszik-e anyu új melírozott frizurája.

2. Az a görög recept szerint készült torta, amit Lissy a szülinapomra kotyvasztott, egyszerűen förtelmes volt. Ehetetlen.

3. Mikor vakációra mentem a szüleimmel, kölcsönvettem Jemima Ralph Lauren fürdőruciját, és elszakítottam az egyik vállpántját.

4. A minap, amikor a kocsimban ültem, elcsodálkoztam, mi ez a nagy folyó London körül. Hát, az M25-ös út volt.

5. Fura álmom volt a múlt héten Lissyről és Svenről.

6. Titokban növénytápszerrel öntözöm Artemis tömjénkapriját.

7. Sammy, az aranyhal, istenuccse, ismét megváltozott. Ugyan honnan az új uszonya?

8. Le kell állnom azzal, hogy boldog-boldogtalannak osztogassam a névjegykártyámat, amelyen az áll: „Emma Corrigan, marketingmenedzser".

9. Gőzöm sincs arról, mi az a fejlett protokerámia (amiként arról sem, mi az a fejletlen protokerámia).

10. Tegnap éjjel, amikor Jack megkérdezte: „Mire gondolsz?", én meg azt válaszoltam: „Semmire", nem mondtam igazat. Valójában a gyerekeink nevét tervezgettem.

A helyzet az, hogy ezt igazán okosabb nem elmondani a kedvesünknek.

Minden nő tudja.

{[*]} Hazugságnál szokás.

{[*]} Petefészket

{[*]} John Cleese színész

{[*]} Petefészekről