Fordította

DRANKA ANITA

Rand és Judy Holstonnak

A gondolat csak azok számára nyújtja azt a látszatot, hogy rend van a világban, akik elég gyengék ahhoz, hogy meggyőzze őket a látvány.

COLIN WILSON
„The Country of the Blind”

A KÍVÜLÁLLÓ

A LETARTÓZTATÁS

Július 14.

1

Jelöletlen autó volt, jellegtelen, pár éves amerikai szedán, de a fekete oldalfalú gumik és a benne ülő három ember elárulta, micsoda valójában. Elöl két egyenruhás ült. A hátsó ülésen ülő férfi egyenruhát viselt, és akkora volt, mint egy ház. A járdán két fekete fiú állt, egyikük fél lábbal egy megviselt narancssárga gördeszkán, a másik neonzöld deszkával a hóna alatt. Nézték, ahogy a rendőrautó befordul az Estelle Barga Pihenőpark parkolójába, majd egymásra néztek.

– Ezek zsaruk – mondta az egyik.

– Ne bassz – felelte a másik.

Minden további társalgás nélkül továbbindultak, lábukkal hajtották gördeszkájukat. A szabály egyszerű volt: ha a zsaruk megjelennek, nekik ideje lelépniük. Ahogy a szüleik tanították őket: a feketék élete számít, de a zsaruknak nem mindig. A baseballpályán a nézősereg üdvrivalgásban tört ki és ütemesen tapsolni kezdett: a Flint City Golden Dragons következett a kilencedik játékrészben, és csak egy ponttal volt lemaradva.

A fiúk nem néztek hátra.

2

Mr. Jonathan Ritz vallomása (július 10., 21:30, kihallgató: Ralph Anderson nyomozó)

Anderson nyomozó: Tudom, hogy zaklatott, Mr. Ritz, teljesen érthető, de tudnom kell, pontosan mit látott ma este.

Ritz: Sosem fogom tudni elfelejteni. Soha. Azt hiszem, jól jönne egy nyugtató. Talán egy Valium. Sosem szedtem ilyesmit, de most jól jönne. Még mindig összeszorul a torkom. Mondja meg az igazságügyi szakértőinek, hogy ha hányást találnak a helyszínen, amit alighanem fognak, akkor én voltam. Nem szégyellem. Bárki kiokádta volna a vacsoráját, ha ilyet lát.

Anderson nyomozó: Biztos vagyok benne, hogy ha végeztünk, az orvos felír majd valamit, ami megnyugtatja. Alighanem el tudom intézni. Most azonban arra lenne szükségem, hogy tiszta maradjon a feje. Megérti, ugye?

Ritz: Persze. Természetesen.

Anderson nyomozó: Csak mondja el, amit látott, és ma estére végeztünk is. Képes lesz rá?

Ritz: Rendben. Ma este hat körül elindultam megsétáltatni Dave-et. Dave a vizslánk. Ötkor szokott vacsorázni. A feleségem és én fél hatkor eszünk. Hatra Dave már készen áll lerendezni a dolgait – úgy értem, a kisdolgot és a nagydolgot is. Én szoktam sétáltatni, amíg Sandy, a feleségem elmosogat. Igazságosan osztjuk meg a munkát. Egy házasságban fontos az igazságos munkamegosztás, főleg azután, hogy felnőttek a gyerekek. Legalábbis mi így látjuk. Összevissza beszélek, igaz?

Anderson nyomozó: Semmi baj, Mr. Ritz. Mondja csak, ahogy tudja.

Ritz: Kérem, szólítson Jonnak. Utálom, ha Mr. Ritznek szólítanak. Olyan, mint annak a szállodának a neve. Így csúfolt kisdiák koromban a többi gyerek. Hotel Ritz.

Anderson nyomozó: Értem. Tehát elindult kutyát sétáltatni…

Ritz: Igen. És amikor megérezte azt az erős szagot – gondolom, a halál szagát –, két kézzel kellett fognom a pórázt, hogy vissza tudjam tartani, pedig Dave elég kicsi kutya. Meg akarta keresni a szag forrását. A…

Anderson nyomozó: Várjon, kezdjük kicsit korábbról. Tehát hat órakor távozott a Mulberry Avenue 249. szám alatt álló házából…

Ritz: Lehet, hogy kicsivel korábban. Dave és én lesétáltunk a dombon Gerald sarki csemegeüzletéhez, ahol azt a sok delikatesz-akármit árulják, aztán felmentünk a Barnum Streeten, majd betértünk a Figgis Parkba. Amit a gyerekek Fingisz Parknak hívnak. Azt hiszik, a felnőttek nem tudják, hogy így szokták hívni, hogy nem figyelünk oda, de figyelünk. Legalábbis páran.

Anderson nyomozó: Általában erre szokott sétálni esténként?

Ritz: Néha variáljuk, hogy ne legyen unalmas, de mielőtt hazamennénk, mindig a parkban kötünk ki, mert ott mindig sok szaglásznivaló akad Dave-nek. Van ott egy parkoló is, de ilyenkor este majdnem mindig üres, kivéve, amikor a gimisek teniszeznek. Ma nem volt tenisz, mert a pálya agyagos, és korábban esett. Csak egy fehér furgon parkolt ott.

Anderson nyomozó: Gondolja, hogy céges autó volt?

Ritz: Igen. Ablaka nem volt, csak dupla ajtaja hátul. Az a fajta, amilyenben a kisvállalkozók szállítják a holmijukat. Lehet, hogy az Econoline kocsija volt, de nem esküdnék meg rá.

Anderson nyomozó: Látott rajta cégnevet? Olyasmit, hogy „Sam légkondija” vagy „Bob, az ablakos”? Valami ilyesmit?

Ritz: Nem, semmi ilyesmit. De az biztos, hogy koszos volt. Jó ideje nem moshatták le. A kerekei sárosak voltak, biztos az esőtől. Dave megszaglászta a kerekét, aztán elindultunk az egyik köves úton, a fák között. Úgy negyed mérföldet tehettünk meg, amikor Dave ugatott, majd berohant a jobb oldali bokrok közé. Akkor fogott szagot. Megpróbáltam visszahúzni, de nem jött. Odaugrott, és kaparni kezdte a mancsával a földet, közben egyre csak ugatott. Így aztán közelebb húztam magamhoz – teleszkópos póráza van, az ilyesmire nagyon jó –, és utánamentem. A mókusok meg pockok már nem érdeklik annyira most, hogy már nem kiskutya, de azt elképzelhetőnek tartottam, hogy kiszagolt egy mosómedvét. Úgy volt, hogy visszaparancsolom, akár akarja, akár nem, a kutyáknak tudniuk kell, ki a főnök, ekkor azonban megláttam az első pár vércseppet. Egy nyírfa levelén voltak, nekem úgy mellmagasságban, ami azt jelenti, a talajtól úgy százötven centire. Kicsivel arrébb egy másik levélen újabb vércseppet láttam, aztán még arrébb, egy bokron egy jó nagy fröccsenésnyit. Még vörös volt, nem száradt meg. Ezt Dave megszaglászta, de tovább akart menni. Ja, és még mielőtt elfelejtem, épp ekkor volt, hogy hallottam, amint mögöttem elindul valaminek a motorja. Lehet, hogy észre sem vettem volna, ha nem ennyire hangos. Mintha durrant volna egyet a kipufogója. Olyan morajló hangon, tudja, miről beszélek?

Anderson nyomozó: Aha, igen.

Ritz: Nem esküszöm meg rá, hogy az a fehér furgon volt, és nem arrafelé mentem vissza, szóval nem tudom, elment-e, de lefogadom, hogy az volt. És tudja, ez mit jelent?

Anderson nyomozó: Mondja el, maga szerint mit jelent, Jon.

Ritz: Azt, hogy lehet, hogy engem figyelt. A gyilkos. Ott állt a fák között, és figyelt. Már attól is kitör a frász, hogy belegondolok. Mármint most. Akkor csak a vérre figyeltem. Meg arra, hogy Dave ne szakítsa le a karom. Kezdtem félni, és nem szégyellem bevallani. Nem vagyok nagydarab, és bár próbálok kondiban maradni, akkor is a hatvanas éveimben járok. Huszonévesen se voltam nagy bunyós. De meg kellett néznem, mi történt, hátha valaki megsérült.

Anderson nyomozó: Ez dicséretes. Mit mondana, mikor látta meg a vérnyomokat?

Ritz: Nem néztem az órámat, de úgy hat óra húsz perc körül. Vagy huszonöt. Hagytam, hogy Dave vezessen, fél kézzel tartottam, hogy félre tudjam hajtani az ágakat, amik alatt átfért a rövid lábaival. Tudja, mit mondanak a vizslákról – peckesen járnak, de alacsonyan surrannak. Ugatott, mint aki megőrült. Kiértünk egy tisztásra, egy… Olyasmi hely volt, ahová a szerelmesek kiülnek csókolózni. A közepén egy gránitpad állt, ami csupa vér volt. Rengeteg vér. Alatta még több. A test mellette feküdt a fűben. Szegény fiú! A feje felém fordult, a szeme tágra nyitva állt, a torka helyén nem volt semmi. Semmi, csak egy vöröslő lyuk. A farmernadrágját és az alsógatyáját lehúzták a bokájáig, és láttam, hogy valami… talán egy letört ág… kiáll a… a… hát, tudja.

Anderson nyomozó: Tudom, de a jegyzőkönyv miatt ki kell mondania, Mr. Ritz.

Ritz: A hasán feküdt, és az ág az alfeléből állt ki. Az is véres volt. Mármint az ág. A kéreg egy részét lehántották róla, és volt rajta egy kéznyom. Tisztán láttam. Dave már nem ugatott, hanem vonított, szegény, én meg el nem bírom képzelni, ki tehetett ilyet. Egy őrült lehetett. El fogják kapni, Anderson nyomozó?

Anderson nyomozó: Igen. Elkapjuk.

3

Az Estelle Barga parkolója majdnem akkora volt, mint a Kroger’s üzleté, ahol Ralph Anderson és a felesége szombat délutánonként be szoktak vásárolni. Ezen a júliusi estén teljesen megtelt. A lökhárítók közül többre is a Golden Dragon matricáját ragasztották, és pár hátsó ablakra is hangzatos jelmondatokat írtak: MOST FELRÁZUNK; A DRAGONS CSAPATA SZÉTZÚZZA A BEARST; MEGÁLLJ, CAP CITY; IDÉN MI JÖVÜNK. A pálya felől, ahol már égtek a lámpák (bár még jó ideig nem megy le a nap), éljenzés és ritmikus taps hallatszott.

A jelöletlen kocsi kormányánál Troy Ramage ült, aki húsz éve volt már a rendőrségnél. Ahogy végighajtott a parkoló kocsik egyik, majd másik tömött sora mellett, megszólalt.

– Valahányszor idejövök, mindig eltűnődöm, ki a tököm lehetett az az Estelle Barga.

Ralph nem felelt. Izmai megfeszültek, bőre égett, pulzusa az egekbe szökött. Rengeteg rosszfiút letartóztatott már az évek során, de ez más volt. Ez különösen borzalmas volt, és személyesen érintette. Ez volt a legrosszabb: személyesen érintette. Nem kellene részt vennie a letartóztatásban, ezt ő is tudta, de a legutóbbi létszámleépítések után csak három teljes munkaidős nyomozó maradt Flint City rendőrőrsén. Jack Hoskins nyaralt valahol, elment horgászni valahová az isten háta mögé, és ez nem is baj. Betsy Riggins, akinek gyermekgondozási szabadságon kellett volna lennie, a ma esti feladatnak egy másik részét végzi el az állami rendőrség számára.

Remélte, hogy nem léptek túl gyorsan. Ezt az aggodalmát kifejezte Bill Samuels, Flint megye kerületi ügyésze felé is, épp ma délután, a letartóztatás előtti megbeszélés során. Samuels kicsit fiatal volt erre a posztra, mindössze harmincöt éves, de a megfelelő párthoz tartozott és magabiztos volt – nem arrogáns, de kétségkívül lelkes.

– Még van pár apróság, amit el szeretnék intézni – mondta Ralph. – Nincs meg a teljes háttér. Ráadásul azt fogja mondani, van alibije. Ebben biztosak lehetünk, hacsak nem adja fel már az elején.

– Ha van is alibije, megsemmisítjük – mondta Samuels. – Te is tudod.

Ralphnak nem volt kétsége efelől, tudta, hogy a megfelelő embert kapták el, de akkor is szerette volna, ha nyomoznak még egy kicsit, mielőtt elindítják a folyamatot. Meg kellene találni a lyukakat a rohadék alibijében, és ki kellene tágítani őket, akkorára, hogy egy kamion átférjen rajtuk, és utána kellene letartóztatni. A legtöbb esetben ez lett volna a helyes procedúra. Nem az, amit most csinálnak.

– Három dolgot akarok mondani – mondta Samuels. – Készen állsz rájuk?

Ralph bólintott. Elvégre együtt kellett dolgoznia ezzel az emberrel.

– Egy: a város lakói, főleg azok, akiknek kicsi gyerekük van, rémültek és dühösek. Gyors letartóztatást akarnak, hogy újra biztonságban érezhessék magukat. Kettő: a bizonyíték minden kétséget kizár. Ennyire egyértelmű esetem még nem volt. Eddig egyetértesz?

– Igen.

– Oké, akkor a harmadik. A legfontosabb. – Samuels előrehajolt. – Nem lehetünk biztosak benne, nem tette-e meg már korábban is – bár ha igen, arra valószínűleg rájövünk, amint kutakodni kezdünk –, de az biztos, hogy most megtette. Elszabadult. Átesett a tűzkeresztségen. És amint ez bekövetkezik…

– Megteheti újra – fejezte be Ralph.

– Pontosan. Nem túl valószínű, hogy Peterson után ilyen gyorsan megismételné, de lehetséges. Az ég szerelmére, minden idejét a srácokkal tölti. Kisfiúkkal. Ha egyet megölne közülük, nemcsak hogy elveszítenénk a munkánkat, de sosem bocsátanánk meg magunknak.

Ralph már így is nehezen tudott volna megbocsátani magának, amiért nem vette észre már korábban. Semmi logika nem volt ebben az érzésben – ha az ember a szemébe nézett valakinek egy kerti hússütésen a kisliga mérkőzései után, honnan kellett volna tudnia, hogy a másik egy kimondhatatlan tervet dédelget magában – simogatja, táplálja, nézi, ahogy növekszik? A gondolat logikátlansága azonban semmit nem változtatott az érzésein.

Ralph előrehajolt, hogy az elöl ülő két rendőr közt előremutathasson. – Ott van két mozgássérült-parkoló. Parkolj oda.

– Kétszáz dollár a bírság érte, főnök – jegyezte meg Tom Yates közrendőr az anyósülésen.

– Azt hiszem, ma elengedik nekünk – felelte Ralph.

– Csak vicceltem.

Ralphnak nem volt most kedve a zsaruk közt szokásos élcelődéshez. Nem válaszolt.

– Helló, rokiparkolók – mondta Ramage. – Két üres hely is van.

Beállt az egyikbe, majd mindhárman kiszálltak. Ralph látta, hogy Yates kicsatolja a fegyvertokot pisztolya markolata fölött.

– Elment az eszed? Vannak vagy ezerötszázan a meccsen!

– És ha szökni próbál?

– Akkor elkapod.

Ralph a jelöletlen kocsi motorháztetejének dőlve nézte, ahogy Flint City két rendőre elindul a pálya, a fények és a zsúfolt lelátók felé, ahonnan még mindig egyre erősebben hallatszott a taps és éljenzés zaja. Azt a döntést, hogy mielőbb tartóztassák le Peterson gyilkosát, együtt hozták meg Samuelsszel (még ha vonakodva is). Az, hogy a meccsen tartóztassák le, egyedül Ralph döntése volt.

Ramage hátranézett. – Nem jössz?

– Nem. Ti elvégzitek a munkát, szépen és kibaszott hangosan elmondjátok neki a jogait, aztán idehozzátok. Tom, amikor visszaindulunk, te ülsz hátul mellette. Én elöl ülök, Troy mellett. Bill Samuels várja a hívásomat, az őrsön fog várni minket. Igazi elit alakulat. De a bilincs a tiéd.

– De ez a te ügyed – mondta Yates. – Miért nem akarod te letartóztatni a rohadékot?

Ralph még mindig karba font kézzel állt. – Mert az, aki megerőszakolta Frankie Petersont egy faággal és átvágta a torkát, négy éven át volt a fiam edzője. Két évig a gyerek- és két évig a serdülőcsapatban. Hozzáért a fiamhoz, ő mutatta neki, hogyan fogja az ütőt. Nem bízom az önuralmamban.

– Értem, értem – mondta Troy Ramage, majd Yates és ő elindultak a pálya felé.

– Még valami.

Visszafordultak.

– Bilincseljétek meg, ott rögtön. Bilincseljétek előre a kezét.

– A szabályzat nem írja elő, főnök – mondta Ramage.

– Tudom, de nem érdekel. Azt akarom, hogy mindenki lássa, ahogy bilincsben vezetitek el. Értve vagyok?

Mikor Ramage és Yates elindultak, Ralph lekapta övéről a mobiltelefont. Betsy Riggins gyorshívón volt nála. – A helyeden vagy?

– Igen. Itt parkolok a háza előtt, négy állami zsaruval.

– Házkutatási parancs?

– Itt van, a kis kezemben.

– Jó. – Bontani akarta a hívást, amikor eszébe jutott még valami. – Bets, mikorra vagy kiírva?

– Tegnapra – felelte a nő –, szóval igyekezzünk. – Ő tette le előbb.

4

Mrs. Arlene Stanhope vallomása (július 12., 13:00, kihallgató: Ralph Anderson nyomozó)

Stanhope: Sokáig fog tartani, nyomozó úr?

Anderson nyomozó: Egyáltalán nem. Csak mondja el, mit látott július 10-én, kedd délután, és végeztünk is.

Stanhope: Rendben. Épp Geraldék élelmiszerboltjából jöttem ki. Kedden mindig náluk vásárolok. Geraldéknál minden drágább, de Krogerékhez már nem járok, amióta nem vezetek. A férjem halála utáni évben abbahagytam a vezetést, mert már nem bíztam a reflexeimben. Volt pár balesetem is, csak koccanások, de az épp elég volt. Gerald üzlete csak kétutcányira van a társasháztól, ahol azóta élek, hogy eladtam a házat, és az orvos azt mondta, a séta jót tesz nekem. Jót tesz a szívemnek, tudja. Épp kifelé jöttem, a három szatyromat toltam a kiskocsin – már csak háromszatyornyit tudok vásárolni, borzalmasan felmentek az árak, főleg a húsé, nem is emlékszem, mikor ettem utoljára bacont –, és akkor láttam a Peterson fiút.

Anderson nyomozó: Biztos benne, hogy Frank Petersont látta?

Stanhope: Igen, biztos, hogy Frank volt az. Szegény fiú, annyira sajnálom, ami vele történt, de most már a mennyországban van, és vége a szenvedéseinek. Ez vigasztal. Két Peterson fiú volt, tudja, mind a kettő vörös hajú, az a borzasztó répavörös, de az idősebbik – Oliver, így hívják – legalább öt évvel idősebb. Régen ő hordta nekünk az újságot. Franknek biciklije van, tudja, az a fajta, aminek magas a kormánya és olyan keskeny ülése van…

Anderson nyomozó: Banánülésnek hívják.

Stanhope: Ezt nem tudom, de azt igen, hogy élénkzöld volt, borzasztó egy szín, és volt rajta egy matrica is, Flint City-i Gimnázium felirattal. De szegényke már nem fog gimibe járni. Szegény fiú!

Anderson nyomozó: Mrs. Stanhope, szeretné, hogy tartsunk egy kis szünetet?

Stanhope: Nem, végig akarom mondani. Haza kell érnem megetetni a macskámat. Mindig háromkor etetem meg, éhes lesz. És nem fogja tudni, hol vagyok. Kaphatnék egy zsebkendőt? Gondolom, borzalmasan nézek ki. Köszönöm.

Anderson nyomozó: Tehát látta a matricát Frank Peterson biciklijén, mert…?

Stanhope: Jaj, igen, mert nem ült rajta. Tolta, át Gerald üzletének parkolóján. A lánc le volt szakadva, húzta maga után az aszfalton.

Anderson nyomozó: Emlékszik, milyen ruhát viselt?

Stanhope: Póló volt rajta valami rockegyüttes képével. Nem ismerem a zenekarokat, nem tudom, melyik volt az. Elnézést, ha fontos lenne. És Rangers-logós sapkája volt. Egészen hátratolta a fején, látszott az a rengeteg vörös haja. Az ilyen répavörösek általában nagyon korán kopaszodnak, tudja. De neki már nem kell emiatt aggódnia… Annyira elszomorít. Szóval volt ott egy koszos, fehér furgon, a parkoló végében. Egy férfi szállt ki belőle, és odament Frankhez. Ő az…

Anderson nyomozó: Erre majd rátérünk, de előbb beszéljen a furgonról. Az a típus volt, amelyiknek nincs ablaka?

Stanhope: Igen.

Anderson nyomozó: Felirat nem volt rajta? Se cégnév, se bármi ilyesmi?

Stanhope: Amennyire láttam, nem.

Anderson nyomozó: Rendben, beszéljünk a férfiról, akit látott. Felismerte, Mrs. Stanhope?

Stanhope: Természetesen. Terry Maitland volt. T. edzőt mindenki ismeri a West Side-on. Még az iskolában is T. edzőnek hívják, tudja, ahol irodalmat tanít. A férjem is ott tanított nyugdíj előtt. Azért hívták T. edzőnek, mert ő a Kisliga edzője, aztán a városi ligáé is, amikor a Kisliga szezonjának vége, ősszel meg kisfiúkat tanít focizni. Annak a ligának is van valami neve, de nem emlékszem rá.

Anderson nyomozó: Ha visszatérhetnénk arra, amit kedden reggel látott…

Stanhope: Nem sok egyebet mondhatok. Frank beszélt T. edzővel, mutatta neki az elszakadt láncot. T. edző bólintott és kinyitotta annak a fehér furgonnak a hátsó ajtaját, ami nem lehetett az ő furgonja…

Anderson nyomozó: Ezt miből gondolja, Mrs. Stanhope?

Stanhope: Mert narancssárga volt a rendszámtáblája. Nem tudom, melyik államé lehetett, a távollátásom már nem a régi, de azt tudom, hogy az oklahomai rendszámtáblák kék-fehérek. Mindenesetre a kocsi hátuljában semmit nem láttam, csak egy hosszú, zöld tárgyat, ami talán szerszámosláda volt. Az volt, nyomozó úr?

Anderson nyomozó: Ezután mi történt?

Stanhope: Hát, T. edző berakta Frank biciklijét a furgon hátuljába, és becsapta az ajtót. Hátba veregette Franket, aztán megkerülte a furgont, a sofőr ajtajához ment, Frank pedig az anyósülés ajtajához. Mindketten beszálltak, aztán a furgon elhajtott, ki a Mulberry Avenue-ra. Azt hittem, T. edző hazaviszi a fiút. Hogyne hittem volna? Mi másra gondolhattam volna? Terry Maitland lassan húsz éve lakik már a West Side-on, szép családja van, felesége és két lánya… Kaphatnék még egy zsebkendőt, kérem? Köszönöm. Végeztünk már?

Anderson nyomozó: Igen, és nagyon sokat segített. Azt hiszem, mielőtt indítottam volna a diktafont, azt mondta, mindez három óra körül történt?

Stanhope: Pontosan háromkor. Épp hallottam, hogy zenél a városháza órája, amikor kijöttem a kiskocsimmal. Haza akartam menni megetetni a macskámat.

Anderson nyomozó: A fiú, akit látott, a vörös hajú, Frank Peterson volt.

Stanhope: Igen. Petersonék tőlünk nem messze laknak, a sarkon túl. Ollie hordta nekem az újságot. Szinte mindennap láttam a fiúkat.

Anderson nyomozó: És a férfi, aki a fehér furgon hátuljába tette a biciklit és elhajtott Frank Petersonnal, Terence Maitland volt, más néven Terry edző vagy T. edző.

Stanhope: Igen.

Anderson nyomozó: Ebben teljesen biztos.

Stanhope: Igen.

Anderson nyomozó: Köszönöm, Mrs. Stanhope.

Stanhope: Ki gondolta volna, hogy Terry ilyesmire képes? Gondolja, hogy voltak vele mások is?

Anderson nyomozó: Ezt a nyomozás során kiderítjük.

5

Mivel a városi liga mérkőzéseit mindig az Estelle Barga pályán játszották – a megye legjobb baseballpályáján, az egyetlenen, amely esti világítással is rendelkezett –, pénzfeldobással döntötték el, melyik számítson a hazai csapatnak. Terry Maitland szokása szerint írást mondott – ezt a babonát még saját edzőjétől tanulta el annak idején –, és írást is dobtak. „Nem érdekel, hol játszunk, nekem csak az a fontos, hogy mi üthessünk utoljára”, mondta mindig a fiúknak.

És ma este szüksége is volt az utolsó ütésekre. A kilencedik játékrész végén tartottak, a Bears egyetlen ponttal vezetett az elődöntőben. A Golden Dragonsnak már csak egyvalakit kellett kiejtenie, de minden bázison volt védőjük. Elég egy séta, egy vad dobás, egy hiba vagy egy infield single, és már döntetlent érnek el; ha két védő közé ütik, győznek is. A tömeg tapsolt, lábával dobogott a fémlelátókon, majd éljenzésben tört ki, mikor a kis Trevor Michaels lépett a bal oldali ütőhelyre. Sisakja a legkisebb volt, amit csak találtak, de még így is takarta a szemét, folyton feljebb kellett tolnia. Idegesen lengette ütőjét előre-hátra.

Terryben felmerült, hogy beteszi cseredobónak, a fiú azonban alig százötven centisként rengeteg sétát kapott. Bár hazafutást nem tudott ütni, azért néha eltalálta az ütővel a labdát. Nem gyakran, de néha. Ha Terry beteszi cseredobónak, szegény fiúnak együtt kell élnie a megaláztatással egész jövő évben. Másfelől azonban ha egyetlen single-t sikerül elérnie, azt élete hátralévő részében fel fogja idézni sörözés közben és kerti grillezéseken. Terry tudta. Egyszer ő is átélte, még az őskorban, mielőtt alumíniumütőkre váltottak volna.

A Bears dobója – az utolsó reliever, egy igazi nagymenő – nekiveselkedett, és egyenesen a lapka közepébe dobott. Trevor döbbent arccal nézte. A bíró bemondta az első strike-ot. A tömeg felmordult.

Gavin Frick, Terry segédedzője fel-alá járkált a padon ülő fiúk előtt, egyik kezében az összetekert eredménylappal (hányszor kérte Terry, hogy ezt ne csinálja?), XXL-es méretű Golden Dragons-pólója megfeszült legalább XXXL-es méretű hasán.

– Remélem, nem volt hiba hagyni, hogy Trevor üssön, Ter – mondta. Arcán izzadság gyöngyözött. – Úgy fest, mint aki halálra rémült. Szerintem egy teniszütővel se találná el annak a srácnak a labdáját.

– Meglátjuk, mi történik – felelte Terry. – Nekem jó előérzetem van. – Valójában nem nagyon volt.

A Bears dobója nekiveselkedett, és megint nagy erővel dobott, de a labda ezúttal a porban landolt a hazai bázis előtt. A tömeg egyként ugrott talpra, mikor Baibir Patel, aki a harmadik játékrészben a kiegyenlítő pontot szerezte a Dragons számára, fürgén előreugrott, majd csalódott morajjal ültek vissza, ahogy a labda az elkapó kesztyűjébe ugrott. A Bears elkapója nekikészült a harmadiknak, és Terry még a sisakon keresztül is látta arckifejezését: Csak próbáld meg, haver. Baibir nem tudta.

A következő dobás túl szélesre sikerült, de Trevor így is utánakapott.

– Üsd ki, Fritz! – ordította valaki nagy hangon a lelátó tetejéről, abból ítélve, ahogy a srác rögtön arra kapta a fejét, majdnem biztos, hogy az apja volt az. – Üsd kiiiii!

Trevor meg sem próbálkozott a következő ütésnél, ami nagyon közel volt – túl közel ahhoz, hogy elkaphassa, de a bíró labdát kiáltott, és most a Bears szurkolóin volt a sor, hogy morgolódjanak. Valaki felvetette, hogy a bírónak erősebb szemüvegre lenne szüksége. Egy másik szurkoló szerint vakvezető kutyára.

Kettő-kettő volt az állás, és Terrynek az a határozott érzése támadt, hogy a Dragons következő évada a következő ütéstől függ. Vagy megküzdhetnek a Panthersszel a városi bajnoki címért, és mehetnek tovább az állami döntőbe – azt már a tévé is adja –, vagy hazamennek, és már csak egyszer találkoznak, Maitlandék kerti grillpartiján, ami hagyományosan lezárta az évadot.

Megfordult, hogy hátranézzen Marcyra és a lányokra, akik a szokott helyükön ültek: kerti székekben a hazai bázis védőhálója mögött. Lányai kétoldalt ültek a felesége mellett, mint két csinos könyvtámasz. Mind a hárman felemelt kézzel mutatták, hogy szorítanak neki. Terry rájuk kacsintott, elmosolyodott és felemelte két hüvelykujját, bár még mindig rossz előérzet gyötörte. Nem csak a játékkal kapcsolatban. Már egy ideje nem érezte jól magát. Nem egészen.

Marcy visszamosolygott, de a mosoly gyorsan lehervadt az arcáról. Balra nézett, majd arra intett hüvelykujjával. Terry megfordult, és két városi zsarut pillantott meg, akik szorosan egymás mellett masíroztak a harmadik bázis jelölővonala mentén, el az ott álló Barry Houlihan edző mellett.

– Idő, idő! – ordította a bíró a hazai bázisnál, és leállította a Bears dobóját, aki épp készült ismét nekiveselkedni. Trevor Michaels kilépett az ütőhelyről, Terry úgy vélte, megkönnyebbült arccal. A tömeg elcsendesedett és a két rendőrt nézte. Az egyikük a háta mögé nyúlt. A másik tokjában lévő szolgálati fegyverén tartotta a kezét.

– Le a pályáról! – ordította a bíró. – Le a pályáról!

Troy Ramage és Tom Yates ügyet sem vetettek rá. Elérték a Dragons szedett-vedett pihenőjét – amelyben egy hosszú pad állt, mellette háromkosárnyi felszerelés és egyvödörnyi koszos gyakorlólabda –, és egyenesen odamentek, ahol Terry állt. Ramage egy pár bilincset vett le öve hátuljáról. A tömeg látta őket, és felmorajlott. A moraj kétharmadrészt zavarból, egyharmadrészt izgatottságból állt. Óóóó!

– Hé, fiúk! – Gavin odasietett, és csaknem orra bukott Richie Gallant, az egyes védő levetett baseballkesztyűjében. – Nem fejezhetnénk be ezt a játékot?

Yates hátralökte és megrázta a fejét. A tömegre mostanra halotti csend ereszkedett. A Bears játékosai elhagyták feszült védőpozícióikat, és kesztyűjüket lógatva nézték az eseményeket. Az elkapó a dobóhoz sietett és megálltak egymás mellett, félúton a domb és a hazai bázis közt.

Terry valamennyire ismerte azt a rendőrt, aki a bilincset tartotta: az öccsével együtt időnként eljött a Kisliga őszi mérkőzéseire. – Troy? Mi folyik itt? Mi a baj?

Ramage semmit nem látott a férfi arcában az őszinte döbbeneten kívül, de tekintve, hogy a kilencvenes évek óta rendőrként szolgált, nagyon jól tudta, hogy az igazi rosszfiúk tökélyre fejlesztették a Ki, én? arcot. Ez itt pedig a lelke mélyéig romlott volt. Eszébe jutott, milyen parancsot kapott Andersontól – amit most egy kicsit sem bánt –, és felemelte hangját, hogy az egész, a másnapi újság szerint 1588 fős tömeg hallhassa.

– Terence Maitland, letartóztatom Frank Peterson meggyilkolásáért.

A lelátó felől újabb Óóóó! hallatszott, ezúttal erősödőn, mint mikor feltámad a szél.

Terry homlokráncolva bámult Ramage-re. A szavakat megértette, egyszerű szavak voltak, amelyekből egyszerű kijelentő mondat állt össze, tudta, ki volt Frankie Peterson és mi történt vele, a szavak jelentését azonban nem fogta fel. Csak annyit tudott kinyögni, hogy „Mi? Viccel?”, és a Flint City Harsona sportfotósa épp ekkor fotózta le – ez a kép jelent meg másnap az újság címoldalán. Szája tátva, szeme tágra nyílt, haja kilógott Golden Dragons-logós sapkája alól. A fotón gyengeség és bűntudat látszott az arcán.

– Mit mondott?

– Tartsa előre a csuklóját, kérem!

Terry Marcyra és a lányaira nézett, akik még mindig ott ültek a székükön, a drótháló mögött, és ahogy ránéztek, arcukra fagyott a döbbenet. A rémület csak később következik majd. Baibir Patel otthagyta a harmadik bázist és elindult a pihenő felé. Sisakját levette, látszott izzadságtól a fejére tapadó fekete haja. Terry látta, hogy a fiú mindjárt elsírja magát.

– Menj vissza! – kiáltott rá Gavin. – Még nincs vége a meccsnek!

Baibir azonban csak állt a külső mezőn, Terryt bámulta és bömbölt. Terry visszanézett rá, és biztos volt benne (vagy majdnem biztos), hogy ezt az egészet csak álmodja. Ekkor Tom Yates megragadta és olyan erővel rántotta előre a karjait, hogy Terry majdnem felbukott. Ramage rácsatolta a bilincset. Igazi volt, nem műanyag bilincs, nagy és nehéz, fémesen csillogott a délutáni napfényben. Ramage a korábbi zengzetes hangon folytatta.

– Jogában áll hallgatni és megtagadni a választ a kérdésekre, de ha bármit mond, az felhasználható ön ellen a bíróság előtt. Joga van ügyvéd jelenlétéhez a kihallgatás során, akár most, akár a jövőben. Megértette?

– Troy? – Terry alig hallotta a saját hangját. Úgy érezte, kiszorult tüdejéből a levegő. – Az ég szerelmére, mit jelentsen ez?

Ramage nem reagált. – Megértette?

Marcy odajött a dróthálóhoz, megmarkolta és rázni kezdte. Mögötte Sarah és Grace zokogtak. Grace letérdelt Sarah széke mellé, a sajátja felborult és a földön feküdt.

– Mit művelnek? – kiáltotta Marcy. – Mi az ördögöt művelnek? És miért éppen itt?

– Megértette?

Terry annyit értett, hogy megbilincselték és épp elmondták neki a jogait, csaknem ezerhatszáz néző előtt, akik közt ott volt a felesége és a két kislánya is. Nem álmodott, és nem egyszerűen letartóztatták, hanem – általa kiismerhetetlen okokból – nyilvánosan meg is szégyenítették. Jobb, ha túlesik rajta, amilyen gyorsan csak lehet, és nekilát, hogy tisztázza magát. Bár azt most, döbbent, sokkos állapotában is felfogta, hogy élete mostantól jó ideig nem lesz többé a régi.

– Megértettem – felelte. – Frick edző, ne jöjjön ide!

Gavin, aki ökölbe szorított kézzel közeledett a rendőrök felé, és kövér arca vadul vöröslött, most leengedte a karját, és hátralépett. Marcyra nézett a dróthálón át, megvonta hatalmas vállát és széttárta kövérkés kezeit.

Troy Ramage folytatta, ugyanazon a zengzetes hangon, mint egy kikiáltó, aki a hét legfrissebb híreit teszi közzé egy új-angliai kisváros főterén. Még Ralph Anderson is hallotta, a jelöletlen rendőrautónak dőlve. Jól csinálta ez a Troy. Nem volt szép húzás, és Ralph gyanította, hogy el is fogják marasztalni érte, de Frankie Peterson szülei nem fogják elmarasztalni. Nem, ők nem.

– Amennyiben nem engedhet meg magának ügyvédet, egyet kirendelnek maga mellé a kihallgatás előtt, amennyiben kéri. Megértette?

– Igen – felelte Terry. – És másvalamit is megértettem. – A tömeg felé fordult. – Fogalmam sincs, miért tartóztatnak le! Gavin Frick itt marad edzőnek a meccs végéig! – Majd, mintegy utógondolatként: – Baibir, menj vissza a harmadik bázisra, és ha a külső mezőn vagy, ne felejts el futni!

Páran tapsoltak, de csak páran. A lelátóról újra felbömbölt az előbbi öblös hang.

– Mit mondtak, mit követett el?

A tömeg pedig válaszolt, kimondta azt a két szót, ami nemsokára ott visszhangzott a West Side-on és a város többi részén: Frank Peterson nevét.

Yates karon ragadta Terryt és lökdösni kezdte előre, el a büfés bódéja mellett, majd ki a parkolóba. – Később majd prédikál a sokaságnak, Maitland. Most azonban fogdába megy. És ugye, tudja, hogy ebben az államban van halálbüntetés, és használjuk is? Maga ugyebár tanár, tehát nyilván tudja.

Húszlépésnyire sem hagyták el a szedett-vedett pihenőt, mikor Marcy Maitland utolérte őket és megragadta Tom Yates karját. – Mi az ördögöt képzelnek, mit csinálnak?

Yates lerázta magáról, és mikor Marcy megpróbálta elkapni a férje karját, Troy Ramage gyöngéden, de határozottan arrébb tolta. Marcy egy pillanatig kábultan állt, aztán meglátta Ralph Andersont, aki a férjét letartóztató rendőrök felé sétált. Ismerte Andersont a Kisligából, abból az időből, amikor Derek Anderson Terry csapata, a Gerald’s Fine Groceries Lions játékosa volt. Ralph persze nem ment el minden meccsre, de amennyin csak lehetett, igyekezett ott lenni. Akkor még egyenruhát viselt, Terry küldött is neki egy gratuláló e-mailt, amikor előléptették nyomozóvá. Marcy rohanni kezdett Ralph felé át a füvön, régi teniszcipőjében, amit mindig felvett Terry meccseire; úgy vélte, szerencsét hoz.

– Ralph! – kiáltotta. – Mi folyik itt? Tévedés történt!

– Attól félek, nem – felelte Ralph.

Ezt a részét utálta a melónak, mert kedvelte Marcyt. Másfelől viszont eddig Terryt is kedvelte – az edző valószínűleg csak kicsit jobbított ugyan Derek életén, csak egy picivel növelte az önbizalmát, de amikor valaki tizenegy éves, egy apró önbizalom-növelés rengeteget számít. És volt még valami. Lehet, hogy Marcy tudta, mit művelt a férje, még ha nem is engedte, hogy a tudata felszínére kússzon a dolog. Maitlandék régóta voltak házasok, és az olyan borzalmak, mint a Peterson fiú meggyilkolása, sosem jönnek csak úgy a semmiből. Mindig vannak előzményei.

– Haza kell mennie, Marcy. Most azonnal. Jó lesz, ha a lányokat egy barátjánál hagyja, mert várni fogja a rendőrség.

Az asszony értetlenül nézett rá.

Mögöttük hallatszott, ahogy egy alumíniumütő eltalálja a labdát, de csak páran éljeneztek; a nézősereg még mindig a döbbenet hatása alatt volt, jobban érdekelte őket az, aminek az imént tanúi voltak, mint a játék. Ami tulajdonképpen sajnálatos: Trevor Michaels erősebben ütötte el a labdát, mint valaha életében, erősebben, mint amikor T. edző gyakorlásképpen húsgombócokkal dobálta. Sajnos azonban egyenesen a Bears beállósa felé ütötte, akinek még csak ugrania sem kellett, hogy elkapja.

A játék véget ért.

6

June Morris vallomása (július 12., 17:45, kihallgató: Ralph Anderson nyomozó, Mrs. Francine Morris jelenlétében)

Anderson nyomozó: Köszönöm, hogy behozta a lányát az őrsre, Mrs. Morris. June, milyen a kóla?

June Morris: Finom. Valami bajt csináltam?

Anderson nyomozó: Dehogy. Csak szeretnék feltenni pár kérdést azzal kapcsolatban, amit tegnapelőtt este láttál.

June Morris: Amikor Terry edzőt láttam?

Anderson nyomozó: Igen, amikor Terry edzőt láttad.

Francine Morris: Amióta betöltötte a kilencet, hagyjuk, hogy egyedül menjen végig az utcán, amikor Helen barátnőjéhez megy. Persze csak nappal. Nem szeretnénk agyonfélteni. De ezek után természetesen nem engedjük, azt elhiheti.

Anderson nyomozó: Vacsora után láttad, igaz, June?

June Morris: Igen. Fasírtot ettünk. Tegnap meg hal volt. A halat nem szeretem, de hát ez van.

Francine Morris: Nem kell átmennie az úton, vagy ilyesmi. Azt hittük, nem lesz baj, mert elég jó környéken élünk. Legalábbis eddig azt hittük.

Anderson nyomozó: Nem könnyű eldönteni, mikortól bízhatunk rá valamit a gyerekeinkre. Nos, June, tehát végigmentél az utcán, ami azt jelenti, elhaladtál a Figgis Park parkolója mellett, igaz?

June Morris: Igen. Én és Helen…

Francine Morris: Helen és én.

June Morris: Helen és én be akartuk fejezni a dél-amerikai térképet. Ez a napközis házi feladatunk. Minden országot más színnel festünk ki, és már majdnem elkészültünk vele, de Paraguayt elfelejtettük, ezért újra kellett kezdenünk. Van ez így. Utána az Angry Birdsszel meg a Corgi Hoppal akartunk játszani Helen iPadjén, amíg apa értem nem jön, hogy hazavigyen. Mert addigra besötétedhet.

Anderson nyomozó: Ez körülbelül hány órakor lehetett, anyuka?

Francine Morris: Épp a helyi hírek mentek, amikor Junie elment. Norm a tévét nézte, én meg mosogattam. Szóval úgy hat és fél hét között. Valószínűleg negyed hét után, mert azt hiszem, az időjárás-jelentés ment.

Anderson nyomozó: Mondd el, mit láttál, amikor elmentél a parkoló mellett, June.

June Morris: Terry edzőt. Már mondtam. Az utcánkban lakik, és egyszer, amikor elveszett a kutyánk, ő hozta vissza. Néha játszom Gracie Maitlanddel, de nem túl gyakran. Egy évvel idősebb nálam, és szereti a fiúkat. Terry edző csupa vér volt. Az orra miatt.

Anderson nyomozó: Hm. Mit csinált, amikor láttad?

June Morris: Épp a fák közül jött ki. Látta, hogy észrevettem, és integetett. Visszaintegettem, és megkérdeztem: „Mi történt, Terry edző?”, mire ő azt mondta, arcon csapta egy ág. Azt mondta: „Ne félj, csak az orrom vérzik, gyakran előfordul.” Mire én azt mondtam: „Nem félek, de azt az inget nem tetszik tudni felvenni többé, mert a vér nem jön ki, anyukám mondta.” Mosolygott és azt mondta: „Szerencsére sok ingem van.” De a nadrágja is véres volt. És a keze is.

Francine Morris: Ilyen közel volt hozzá! Nem tudom kiverni a fejemből.

June Morris: Miért, mert vérzett az orra? Rolf Jacobsnak is vérzett tavaly a játszótéren, mert leesett a mászókáról, de akkor sem ijedtem meg. Oda akartam adni neki a zsebkendőmet, de Mrs. Grisha elvitte az iskolaorvoshoz, mielőtt odaadhattam volna.

Anderson nyomozó: Milyen közel volt hozzád?

June Morris: Hú, nem tudom. A parkolóban volt, én meg a járdán. Az milyen messze van?

Anderson nyomozó: Én sem tudom, de ki fogom deríteni. Jó a kóla?

June Morris: Ezt már kérdezni tetszett.

Anderson nyomozó: Ja, igaz.

June Morris: Az öregemberek feledékenyek. Nagyapa is mindig ezt mondja.

Francine Morris: Junie, ez szemtelenség volt.

Anderson nyomozó: Semmi baj. Nagyapád bölcs embernek hangzik. Ezután mi történt?

June Morris: Semmi. Terry edző beült a furgonjába és elhajtott.

Anderson nyomozó: Milyen színű volt a furgon?

June Morris: Hát, fehér lett volna, ha lemosták volna, gondolom, de elég koszos volt. Nagy zajt csapott, és áradt belőle a kék füst. Fúj.

Anderson nyomozó: Volt valami írva az oldalára? Például egy cégnév?

June Morris: Nem. Csak egy fehér furgon volt.

Anderson nyomozó: Láttad a rendszámát?

June Morris: Nem.

Anderson nyomozó: Merre ment a furgon?

June Morris: Lefelé, a Barnum Streeten.

Anderson nyomozó: És biztos vagy benne, hogy a férfi, aki azt mondta, hogy vérzik az orra, Terry Maitland volt?

June Morris: Biztos. Terry edző. T. edző. Gyakran látom. Minden rendben van vele? Valami rosszat csinált? Anya nem engedi, hogy újságot olvassak vagy nézzem a híreket a tévében, de elég biztos vagyok abban, hogy történt valami a parkban. Nem tudom, hogy köze van-e a sulinkhoz, mert mindenki összevissza beszél. Egy rossz emberrel verekedett Terry edző? Így lett véres a…

Francine Morris: Ugye, hamarosan végzünk, nyomozó úr? Tudom, hogy információra van szüksége, de ne felejtse el, nekem kell elaltatnom a kislányomat ma este.

June Morris: Elalszom magamtól is!

Anderson nyomozó: Igen, már majdnem végeztünk. June, mielőtt mennél, szeretném, ha játszanánk egyet. Szereted a játékokat?

June Morris: Igen. Ha nem unalmasak.

Anderson nyomozó: Ideteszek az asztalra hat fényképet, hat különböző emberről… így… és egy kicsit mind hasonlítanak Terry edzőre. Szeretném, ha megmondanád…

June Morris: Az ott. A négyes. Ő Terry edző.

7

Troy Ramage kinyitotta a jelöletlen kocsi egyik hátsó ajtaját. Terry hátrapillantott a válla fölött, és látta, hogy Marcy ott áll mögöttük, a parkoló szélén, arcán gyötrelem és döbbenet. Épp mögé ért a Harsona fotósa, aki még most is fotózta, miközben szaladt a fűben. Pocsék képek lesznek, gondolta Terry, némi elégedettséggel, majd odakiáltott Marcynak.

– Hívd fel Howie Goldot! Mondd meg neki, hogy letartóztattak! Mondd meg neki, hogy…

Ekkor Yates Terry feje tetejére tette a kezét, lefelé nyomta, majd be az autóba. – Csússzon arrébb! Csússzon arrébb! És tartsa a kezét az ölében, amíg becsatolom az övét!

Terry arrébb csúszott. Kezét az ölében tartotta. A szélvédőn át látta a pálya hatalmas, elektronikus eredményjelzőjét. Két évvel ezelőtt a felesége vezette a gyűjtést, amelynek során pénzt szereztek rá. Marcy most ott állt, és Terry sosem fogja elfelejteni az arckifejezését: olyan volt, mint egy harmadik világbeli asszonyé, aki nézi, ahogy a faluja porrá ég.

Aztán Ramage beült a kormány mögé, Ralph Anderson az anyósülésbe, és még mielőtt Ralph becsukhatta volna az ajtót, a jelöletlen kocsi már nyikorgó kerékkel tolatni kezdett kifelé a mozgássérült-parkolóból. Ramage éles szögben kikanyarodott, tenyere élével fordította el a kormányt, majd elindult a Tinsley Avenue felé. A szirénát nem kapcsolta be, de a műszerfal fölötti kék fény villogni kezdett. Terrynek feltűnt, hogy mexikói étel szagát érzi a kocsiban. Furcsa, mi mindent észre nem vesz az ember, amikor a napja – az élete – hirtelen lezuhan egy szikláról, amiről addig azt sem tudta, hogy ott van. Előrehajolt.

– Ralph, figyeljen rám!

Ralph egyenesen előrenézett. Kezét szorosan összekulcsolta. – Az őrsön majd annyit beszél, amennyit csak akar.

– Hadd beszéljen – mondta Ramage. – Megspórol nekünk némi időt.

– Fogd be, Troy – mondta Ralph. Még mindig az utat nézte meredten. Terry látta, hogy két ín kidülled a tarkóján, és 11-es alakot formál.

– Ralph, nem tudom, mi vezette hozzám, vagy mi oka volt rá, hogy a fél város előtt tartóztasson le, de teljesen rossz nyomon jár.

– Mind ezt mondják – jegyezte meg mellette Tom Yates, amolyan „üssük el az időt valamivel” hangon. – Tartsa a kezét az ölében, Maitland. Még csak az orrát se vakarja meg.

Terrynek kezdett kitisztulni a feje – nem teljesen, csak egy kicsit –, és vigyázott, hogy azt tegye, amit Yates rendőr (akinek a neve ott állt egyenruhája ingén) mondott. Yates úgy nézett ki, mint aki csak az ürügyre vár, hogy megüthesse foglyát, akár bilincsben van, akár nem.

Valaki enchiladát ehetett ebben a kocsiban, Terry ebben biztos volt. Talán Señor Joe-nál vették. A lányainak is az volt a kedvence, és mindig rengeteget nevettek evés közben – mindannyian nevettek –, hazafelé pedig fingással vádolták egymást. – Hallgasson meg, Ralph! Kérem!

Ralph sóhajtott. – Oké, figyelek.

– Mindannyian figyelünk – mondta Ramage. – Csupa fül vagyunk, haver, csupa fül.

– Frank Petersont kedden ölték meg. Kedd délután. Benne volt az újságokban, a hírekben. Kedden, kedd este és a szerda nagy részében én Cap Cityben voltam. Csak szerda este kilenckor vagy fél tízkor értem vissza. Gavin Frick, Barry Houlihan és Lukesh Patel, Baibir apja edzősködtek mindkét napon a fiúkkal.

A kocsiban egy pillanatig csend volt, még a rádió sem zavarta meg, mert kikapcsolták. Terry egy csodálatos pillanatig azt hitte – igen, igazán hitte –, hogy Ralph most majd közli a kormánynál ülő nagydarab zsaruval, hogy húzódjon félre. Aztán tágra nyílt tekintettel, zavartan odafordul majd Terryhez, és azt mondja: A szentségit, most aztán elcsesztük, nem igaz?

Ralph ehelyett azonban ezt mondta, anélkül hogy hátrafordult volna: – Aha. Most jön a híres alibi.

– Mi? Nem értem, mire cé…

– Maga okos ember, Terry. Ezt rögtön tudtam, amint találkoztunk, még amikor Derek edzője volt a Kisligában. Ha nem tesz azonnal beismerő vallomást – amit reméltem, de nem igazán mertem hinni benne –, akkor biztos, hogy előáll valamiféle alibivel.

Végre megfordult, és az arc, amivel Terry szembetalálta magát, egy tökéletesen idegen arca volt. – És abban is pont ilyen biztos vagyok, hogy meg fogjuk dönteni azt az alibit. Mert most megfogtuk. Igazán megfogtuk.

– Mi dolga volt Cap Cityben, edző úr? – kérdezte Yates. A férfi, aki az előbb még azt mondta Terrynek, hogy még csak az orrát se vakarja meg, hirtelen barátságosnak tűnt, érdeklődőnek. Terry majdnem elmondta neki, mit csinált ott, aztán úgy döntött, mégse. A gondolkodás kezdte átvenni a reagálás helyét, és rájött, hogy ez az autó, amelyben az enchiladák egyre enyhébben érezhető illata terjeng, ellenséges terület. Ideje befogni a száját, amíg Howie Gold meg nem érkezik az őrsre. Ketten majd szétoszlatják ezt a félreértést. Nem telik majd sok időbe.

Valami másra is rájött. Dühös volt, valószínűleg dühösebb, mint valaha életében, és mikor ráfordultak a főutcára, majd elindultak Flint City rendőrőrse felé, ígéretet tett magának: legkésőbb ősszel, talán már azelőtt az anyósülésen ülő férfi, akit eddig a barátjának tartott, új munka után nézhet. Esetleg egy bank biztonsági őreként Tulsában vagy Amarillóban.

8

Mr. Carlton Scowcroft vallomása (július 12., 21:30, kihallgató: Ralph Anderson nyomozó)

Scowcroft: Sokáig fog tartani, nyomozó úr? Mert általában korán lefekszem. A vasútnál dolgozom karbantartóként, és ha hétre nem érek be, akkor bajban vagyok.

Anderson nyomozó: Igyekezni fogok, amennyire csak tudok, Mr. Scowcroft, de komoly az ügy.

Scowcroft: Tudom. És segítek is, amiben csak tudok. Csak hát nem sokat tudok elmondani, és haza akarok érni időben. Fogalmam sincs, képes leszek-e aludni. Azóta nem jártam itt, az őrsön, hogy tizenhét évesen egy buliban bepiáltunk a haverokkal. Akkor Charlie Borton volt a rendőrfőnök. Apáink kihoztak minket, de egész nyáron szobafogságban voltam.

Anderson nyomozó: Értékelem, hogy befáradt. Elmondaná, hol tartózkodott július 10-én, este hét órakor?

Scowcroft: Ahogy az asztalnál lévő csajnak is mondtam, amikor bejöttem, Shorty kocsmájában voltam, és láttam azt a fehér furgont meg azt a fazont, aki baseballedzőként dolgozik a West Side-on. A nevére nem emlékszem, de a képe folyton benne van az újságban, mert idén elég jó eredményeket ért el a városi ligában a csapata. Az újságban azt írják, országos bajnokok is lehetnek. Moreland a neve, nem? Csupa vér volt.

Anderson nyomozó: Hogyan történt, hogy észrevette?

Scowcroft: Hát, kialakult egy napirendem munka utánra, mivel nincs feleségem, akihez hazamehetnék, és nem vagyok valami nagy szakács, ha érti. Szóval hétfőn és szerdán a Flint City bisztróba megyek, péntekenként a Bonanza steakétterembe, kedden és csütörtökön Shorty kocsmájába, ahol bordát rendelek meg egy sört. Akkor kedden, azt hiszem, úgy negyed hétkor értem Shortyhoz. A srác addigra már rég halott lehetett, igaz?

Anderson nyomozó: De hét körül már kijött, igaz? Kiment Shorty kocsmája mögé.

Scowcroft: Igen, Riley Franklinnel. Odabent összefutottunk és együtt vacsoráztunk. Az épület mögé szoktunk kimenni cigizni. Végigmegyünk a folyosón, a mosdók közt, aztán ki a hátsó ajtón. Ott van hamutartó meg minden. Szóval megvacsoráztunk – én bordát ettem, ő sajtos makarónit –, aztán rendeltünk desszertet, és kimentünk elszívni egy cigit, amíg elkészül. Ott álltunk és pöfékeltünk, amikor beállt a parkolóba ez a piszkos fehér furgon. New York-i rendszáma volt, erre emlékszem. Egy kis Subaru mellé állt be – legalábbis azt hiszem, Subaru volt –, és kiszállt az a pasas, a Moreland vagy hogy hívják.

Anderson nyomozó: Mi volt rajta?

Scowcroft: Hát, a nadrágjára nem emlékszem… lehet, hogy Riley tudni fogja, talán chino volt –, de az ingét tudom, hogy fehér. Erre emlékszem, mert az eleje véres volt, nem is kicsit. A nadrág nem annyira, azon csak pár folt látszott. Az arca is véres volt. Az orra alatt, a szája körül, az állán. Elég ijesztően nézett ki. Szóval Riley… ő alighanem ivott már pár sört, mielőtt odaértem… szóval azt mondta: „És hogy fest az, akivel bunyózott, T. edző?”

Anderson nyomozó: Tehát T. edzőnek hívta.

Scowcroft: Aha. És az edző csak nevetett, és azt mondta: „Nem bunyóztam senkivel. Elpattant egy ér az orromban, ennyi. Úgy kitört, mint az Old Faithful gejzír. Nincs itt valahol egy doki?”

Anderson nyomozó: Ezt úgy értette, ambuláns kezelés?

Scowcroft: Igen, úgy, mert arra volt kíváncsi, ki kell-e égetni az eret odabenn. Ijesztően hangzik, nem? Azt mondta, egyszer már előfordult vele. Mondtam neki, hogy menjen Burrfield felé úgy egy mérföldet, forduljon balra a második lámpánál, és majd látja a táblát. Tudja, azt a nagy táblát Coney Fordnál, ami kiírja, mennyit kell várni, meg minden. Aztán megkérdezte, otthagyhatja-e a furgonját a kis parkolóban a kocsma mellett, ami nem a vendégeknek van – ez ki van írva az épület hátuljára –, hanem az alkalmazottaknak. Mire azt mondtam: „Nem az én parkolóm, de ha nem hagyja itt túl sokáig, nem lesz baj.” Aztán azt mondta – és ezt mindketten furának tartottuk, tekintve, milyen időket élünk –, hogy otthagyja a kulcsait a pohártartóban, arra az esetre, ha valakinek arrébb kell állnia vele. Riley azt mondta: „Hát, ha azt akarja, hogy ellopják, T. edző…” De ő azt mondta, nem marad el sokáig, és mi van, ha valaki arrébb akar állni vele. Tudja, mire gondolok? Lehet, hogy azt akarta, hogy lopja el valaki, talán épp én vagy Riley. Gondolja, hogy lehetséges, nyomozó úr?

Anderson nyomozó: Ezután mi történt?

Scowcroft: Beszállt abba a kis zöld Subaruba, és elment. Ami szintén fura volt.

Anderson nyomozó: Mi volt fura benne?

Scowcroft: Azt kérdezte, otthagyhatja-e a furgonját egy kis időre, mintha attól félne, hogy elvontatják, de az autója egész idő alatt ott volt, és nem bántotta senki. Fura, nem?

Anderson nyomozó: Mr. Scowcroft, hat fényképet fogok maga elé tenni, hat különböző férfiról. Szeretném, ha rámutatna arra, akit Shorty kocsmája mögött látott. Mind hasonlítanak egymásra, ezért szeretném, ha jól átgondolná. Megtenné a kedvemért?

Scowcroft: Persze, de nem kell átgondolnom. Ez volt az, itt. Moreland, vagy hogy hívják. Most már hazamehetek?

9

A jelöletlen kocsiban senki nem szólalt meg újra, amíg be nem fordultak a rendőrőrs parkolójába és be nem álltak az egyik, CSAK RENDŐRAUTÓK SZÁMÁRA feliratú parkolóhelyre. Ralph ekkor hátrafordult, hogy szemügyre vegye a férfit, aki egykor fia edzője volt. Terry Maitland fején kissé ferdén állt a Dragons-logós sapka, amitől kicsit gengszteresnek tűnt. Dragons-logós pólójának széle az egyik oldalon kicsúszott a nadrágjából, arcán izzadságcsíkok húzódtak. Ebben a pillanatban abszolút bűnösnek tűnt. Leszámítva a szemét, mely keményen állta Ralph tekintetét, tágra nyitva, néma váddal.

Ralphban feltolult egy kérdés, ami nem bírt várni. – Miért pont őt, Terry? Miért Frankie Petersont? Idén a Lions kisligás csapatában játszott? Kiszemelte magának? Vagy csak alkalom szülte a lehetőséget?

Terry már nyitotta a száját, hogy megismételje a tagadást, de mi értelme lett volna? Ralph nem fogja meghallgatni, legalábbis most még nem. Egyikük sem fogja. Jobb, ha vár. Nehéz volt várni, de hosszú távon időt takaríthat meg vele.

– Mondja csak – folytatta Ralph halkan, szinte kedélyes csevegésként. – Az előbb még beszélni akart. Most beszélhet. Mondja el. Hadd értsem meg. Itt, még mielőtt kiszállnánk a kocsiból.

– Azt hiszem, megvárom az ügyvédemet – mondta Terry.

– Ha ártatlan, akkor nincs szüksége ügyvédre – szólalt meg Yates. – Zárjuk le ezt az ügyet, ha képes rá. Akár még haza is vihetjük.

Terry még mindig állta Ralph Anderson tekintetét. Olyan halkan szólalt meg, hogy alig lehetett hallani. – Ez aljas viselkedés. Utána se nézett, hol lehettem kedden, igaz? Ezt nem feltételeztem volna magáról. Maga rohadék.

Ralphnak esze ágában sem volt közölni Terryvel, hogy beszélt erről Samuelsszel, de nem sokat. Kisvárosról volt szó, nem akartak elkezdeni kérdezősködni, mert a híre eljutott volna Maitlandhez. – Ez egy olyan ritka eset volt, amelyben nem volt szükségünk ellenőrzésre. – Ralph kinyitotta Terry ajtaját. – Gyerünk! Essünk túl az adatai felvételén, az ujjlenyomatvételen, a fotózáson, mielőtt az ügyvédje ide…

– Terry! Terry!

Marcy Maitland ahelyett, hogy megfogadta volna Ralph tanácsát, Toyotájába ült és idáig követte a rendőrautót a sportpályától. Jamie Mattingly, az egyik szomszédja vállalta, hogy elviszi Sarah-t és Grace-t magához. Mindkét lány sírt. Jamie is.

– Terry, mit csinálnak veled? És én mit csináljak?

Terry egy pillanatra lerázta magáról Yatest, aki a karjánál fogva tartotta. – Hívd fel Howie-t!

Csak ennyire jutott ideje. Ramage kinyitotta a CSAK A RENDŐRSÉG SZÁMÁRA feliratú ajtót, Yates pedig nem túl gyengéden, a hátára szorított tenyérrel beterelte Terryt az épületbe.

Ralph egy pillanatig hátramaradt, és tartotta az ajtót. – Menjen haza, Marcy – mondta. – Menjen, mielőtt a sajtó odaér.

Majdnem hozzátette, hogy sajnálom, de aztán mégsem tette. Nem sajnálta. Betsy Riggins és az állami rendőrség odahaza várják majd, de akkor is ez volt a legjobb dolog, amit Marcy tehetett. Az egyetlen dolog. És talán Ralph tartozott is neki ennyivel. A lányai kedvéért mindenképpen, hiszen ők igazán ártatlanok voltak mindebben, ugyanakkor…

Ez aljas viselkedés. Nem feltételeztem volna magáról.

Ralphnak semmi oka nem volt rá, hogy bűntudatot érezzen, amiért szemrehányást tett neki egy olyan ember, aki megerőszakolt és megölt egy gyereket, egy pillanatra mégis eltöltötte a bűntudat. Aztán eszébe jutottak a helyszínen készített fotók, melyek olyan csúnyák voltak, hogy az ember szinte azt kívánta, bár lenne vak. Eszébe jutott a kisfiú fenekéből kiálló faág. Eszébe jutott a vérnyom a sima fán. Sima, mert a kéz, ami otthagyta a véres tenyérnyomot, olyan erősen csapott le rá, hogy lehántotta a kérget.

Bill Samuelsnek két egyszerű érve volt. Ralph egyetértett vele, és Carter bíró is, akihez Samuels elment a különféle engedélyekért. Az első: tiszta ügy volt. Semmi értelme nem lett volna várni, amikor megvolt minden, amire csak szükségük lehet. A második: ha időt hagynak Terrynek, lehet, hogy elszökik, és akkor rá kell találniuk, mielőtt talál egy újabb Frank Petersont, akit megerőszakolhat és megölhet.

10

Mr. Riley Franklin vallomása (július 13., 7:45, kihallgató: Ralph Anderson nyomozó)

Anderson nyomozó: Mutatok önnek hat fényképet hat különböző emberről, Mr. Franklin. Szeretném, ha kiválasztaná azt a férfit, akit Shorty kocsmája mögött látott július 10-én, este. Nyugodtan nézze meg őket alaposan.

Franklin: Nem kell alaposan megnéznem. Ez volt az, ott. A kettes számú. Ez T. edző. Nem tudom elhinni! A fiam edzője volt a Kisligában.

Anderson nyomozó: Az enyémnek is. Köszönöm, Mr. Franklin.

Franklin: A méreginjekció túl jó az ilyennek. Fel kéne akasztaniuk, lassan.

11

Marcy lehúzódott a Tinsley Avenue-n lévő Burger King parkolójába és elővette retiküljéből a mobilját. Remegett a keze, leejtette a telefont a földre. Lehajolt, hogy felvegye, beverte a fejét a kormánykerékbe, és újra elsírta magát. Hüvelykujjával végigpörgette a névjegyzéket, és megtalálta Howie Gold számát – nem mintha Maitlandéknek lett volna okuk egy ügyvéd számát a gyorstárcsázóban tartani, de Howie az elmúlt két évadban a gyerekcsapat társedzője volt Terry mellett. Howie a második kicsengésre felvette.

– Howie? Itt Marcy Maitland. Terry felesége. – Mintha nem vacsoráztak volna együtt 2016 óta majdnem minden hónapban.

– Marcy? Sírsz? Mi történt?

Olyan döbbenetes volt, hogy először ki sem tudta mondani.

– Marcy, ott vagy még? Baleset ért? Mi a baj?

– Itt vagyok. Nem rólam van szó, hanem Terryről. Letartóztatták Terryt. Ralph Anderson letartóztatta Terryt. Annak a fiúnak a meggyilkolásáért. Ezt mondták. A Peterson fiú meggyilkolásáért.

– Mi? Ugye, csak viccelsz?

– Még csak nem is volt a városban! – zokogta Marcy. Hallotta, hogy olyan a hangja, mint egy hisztirohamot kapott tinédzseré, de nem bírta visszafogni magát. – Letartóztatták, és azt mondták, otthon várni fog a rendőrség!

– Hol van Sarah és Grace?

– Elküldtem őket Jamie Mattinglyvel, aki a szomszéd utcában lakik. Egyelőre jól vannak. – Bár tekintve, hogy látták, ahogy az apjukat letartóztatják és bilincsben vezetik el, mennyire lehetnek jól?

Marcy megdörgölte a homlokát, eltűnődött, nyomot hagyott-e rajta a kormánykerék, aztán azon, miért fontos ez most. Mert már várhat rá a média odahaza? Mert ha igen, akkor láthatják a sebet, és azt hihetik, hogy Terry ütötte meg?

– Howie, tudnál segíteni? Segítesz nekünk?

– Természetesen. Az őrsre vitték Terryt?

– Igen. Bilincsben!

– Értem. Úton vagyok. Menj haza, Marce. Nézd meg, mit akarnak a rendőrök. Ha házkutatási paranccsal jöttek – csak ezért lehetnek ott, másra nem tudok gondolni –, akkor olvasd el és tudd meg, mit keresnek, engedd be őket, de ne mondj semmit. Érted, amit mondok? Ne mondj semmit!

– Én… Értem.

– A Peterson fiút múlt kedden ölték meg, úgy tudom. Várj csak… – Halk hangok hallatszottak a háttérből, előbb Howie hangja, majd egy nőé, talán a felesége, Elaine volt az. Aztán Howie újra beleszólt a telefonba. – Igen, kedden. Hol volt Terry kedden?

– Cap Cityben. Azért, mert…

– Az most nem fontos. Lehet, hogy a rendőrség rá fog kérdezni. Lehet, hogy mindenfélét kérdezni fognak. Mondd nekik, hogy az ügyvéded tanácsára hallgatsz. Érted?

– I… Igen.

– Ne hagyd, hogy bármit kicsaljanak belőled, hogy kényszerítsenek vagy rávegyenek valamire. Mindháromban elég jók.

– Rendben. Nem hagyom.

– Hol vagy most?

Marcy tudta, látta a táblát, de újra meg kellett néznie, hogy biztos legyen benne. – A Burger Kingnél. Amelyik a Tinsley-n áll. Ide húzódtam le, hogy felhívjalak.

– Képes vagy vezetni?

Marcy majdnem elmondta neki, hogy beverte a fejét, aztán mégsem mondta el. – Igen.

– Végy egy nagy levegőt. Hármat is. Aztán hajts haza. Tartsd be végig a megengedett sebességet, indexelj minden kanyarnál. Van Terrynek számítógépe?

– Persze. A dolgozószobájában. Meg egy iPad, de nem nagyon használja. És mindkettőnknek van laptopja. A lányoknak mindkettejüknek van iPad Minije. És persze telefonunk is van mindannyiunknak. Grace a születésnapjára kapta a magáét, három hónapja.

– Adnak majd egy listát mindazokról a tárgyakról, amiket el akarnak vinni.

– Megtehetik ezt? – Most nem siránkozott, de közel állt hozzá. – Csak így elviszik a holminkat? Mintha Oroszországban vagy Észak-Koreában lennénk?

– Ami a házkutatási parancsban szerepel, azt magukkal vihetik, de szeretném, ha te is írnál egy listát. A lányok magukkal vitték a mobiltelefonjukat?

– Ezt komolyan kérdezed? Gyakorlatilag a kezükhöz van nőve.

– Oké. A tiédet lehet, hogy el akarják vinni a rendőrök. Ne hagyd.

– És ha az engedélyem nélkül is elviszik? – Számít ez? Számít egyáltalán?

– Nem fogják. Ha téged nem vádoltak meg semmivel, nem fogják. Most menj. Ígérem, amint lehet, odamegyek. Mindent rendbe hozunk. Ígérem.

– Köszönöm, Howie. – Marcy újra elsírta magát. – Annyira hálás vagyok!

– Nincs mit. És ne felejtsd el: sebességkorlátozás, lámpánál megállás, indexelés. Érted?

– Igen.

– Megyek az őrsre. – Ezzel Howie letette.

Marcy elindult, aztán újra megállt. Mély lélegzetet vett, majd még egyet, majd még egyet. Ez egy rémálom, de legalább nem lesz hosszú. Terry Cap Cityben volt. Erre rá fognak jönni, és elengedik.

– És akkor – közölte az autóval (ami olyan üresnek tűnt a hátsó ülésen kuncogó és civakodó lányok nélkül) – lepereljük róluk a gatyát is.

Ettől kihúzta magát, és újra képes volt összpontosítani. Visszaindult Barnum Courtba, betartotta a sebességkorlátozást és minden stoptáblánál megállt.

12

Mr. George Czerny vallomása (július 13., 8:15, kihallgató: Ronald Wilberforce rendőr)

Wilberforce rendőr: Köszönöm, hogy befáradt, Mr. Czerny…

Czerny: „Zerni”-nek ejtik. C-Z-E-R-N-Y. A C néma.

Wilberforce rendőr: Köszönöm, próbálom nem elfelejteni. Ralph Anderson nyomozó is szeretne majd beszélni önnel, de jelenleg egy másik kihallgatást vezet, és arra kért, kérdezzem ki öntől a lényeges tényeket, amíg még friss az emlék.

Czerny: El fogja vontatni azt a kocsit? A Subarut? Le kellene foglalnia, hogy senki ne tüntethessen el bizonyítékot. Mert rengeteg bizonyíték van, azt megmondhatom.

Wilberforce rendőr: Épp most foglalkozik az üggyel valaki. Szóval, úgy tudom, ön horgászni volt ma reggel?

Czerny: Hát, eredetileg úgy terveztem, de aztán úgy alakult, hogy még csak ki sem vetettem a horgot. Nem sokkal napfelkelte után mentem ki, ahhoz a hídhoz, amit Vashídként ismernek. Tudja, az Old Forge Roadon.

Wilberforce rendőr: Ismerem.

Czerny: Nagyon jól lehet ott harcsát fogni. Sok ember nem szeret harcsára horgászni, mert csúnyák – arról nem is beszélve, hogy időnként harapnak is, amikor próbáljuk kiszedni a horgot –, de a feleségem sóval és citromlével szokta megsütni őket, és nagyon jó az ízük. A citrom a lényeg, tudja. És vasrácson kell megsütni, azon a fajtán, amit anyám vaspóknak hívott.

Wilberforce rendőr: Tehát leparkolt a híd végénél…

Czerny: Igen, de a főúttól távolabb. Van ott egy régi csónakkikötő. Valaki pár éve megvette a telket, amin áll, köréhúzott egy drótkerítést, és kiírta, hogy TILOS AZ ÁTJÁRÁS. De még semmit nem épített oda. Az a pár holdnyi terület csak áll és nő rajta a gyom, a kikötő meg félig víz alatt van. Mindig azon a kis mellékúton parkolok, ami ahhoz a drótkerítéshez vezet. Ma reggel is ezt tettem, és mit láttam? A kerítés ledőlt, és az elmerült csónakkikötő mellett egy kis zöld autó parkol, olyan közel a vízhez, hogy az első kerekei félig belesüppedtek a sárba. Lementem oda, mert azt hittem, valaki túl részegen távozott tegnap este a cicibárból és lehajtott az útról. Arra gondoltam, lehet, hogy még a kocsiban van, eszméletlenül.

Wilberforce rendőr: Cicibár alatt a Csak Uraknak bárt érti, a városhatárnál?

Czerny: Igen. Ahová azért mennek a pasasok, hogy bepiáljanak, egy- és ötdollárosokat tömjenek a lányok bugyijába, amíg el nem fogy a pénzük, aztán részegen hazamennek. A magam részéről sosem értettem, mi a vonzereje egy efféle helynek.

Wilberforce rendőr: Aha. Tehát lement és benézett az autóba.

Czerny: Egy kis zöld Subaru volt. Senki nem volt benne, de az anyósülésen véres ruhákat láttam, és rögtön eszembe jutott a kisfiú, akit meggyilkoltak, mert a hírekben azt mondták, a rendőrség egy zöld Subarut keres az üggyel kapcsolatban.

Wilberforce rendőr: Látott még valamit?

Czerny: Egy pár edzőcipőt. Az anyósülés előtt. Az is véres volt.

Wilberforce rendőr: Hozzányúlt bármihez is? Próbálta például kinyitni az ajtót?

Czerny: Jesszusom, dehogy! Az asszony meg én egy epizódot sem hagytunk ki a Helyszínelők-ből, amíg ment.

Wilberforce rendőr: Ezután mit csinált?

Czerny: Hívtam a 911-et.

13

Terry Maitland a kihallgatóhelyiségben ült és várt. A bilincset levették róla, hogy az ügyvédje ne balhézzon, amikor ideér – vagyis nemsokára. Ralph Anderson pihenőpózban állt, keze a háta mögött, és nézte fia egykori edzőjét a detektívüvegen át. Yatest és Ramage-et már útnak indította. Beszélt Betsy Rigginsszel is, aki elmondta neki, hogy Mrs. Maitland még nem ért haza. Most, hogy túlestek a letartóztatáson és lehiggadt egy kicsit, Ralphot megint kezdte feszélyezni, hogy milyen gyorsan halad az ügy. Nem lepte meg, hogy Terry alibire hivatkozott, és biztos volt benne, hogy gyenge alibinek fog bizonyulni, mégis…

– Szia, Ralph! – Bill Samuels sietett oda hozzá, menet közben nyakkendője csomóját igazgatva. Haja olyan fekete volt, mint a cipőpaszta; rövidre vágatta, de egy tincs hátul felállt, és Bill ettől még fiatalabbnak tűnt. Ralph tudta, hogy Samuels fél tucat szándékos emberölésnél emelt már vádat, minden esetben sikeresen, és két elítélt gyilkosa („a fiúk”, ahogy ő hívta) jelenleg a McAlesterben voltak, a halálsoron. Ezzel minden rendben is volt, semmi baj nincs azzal, ha valakinek egy ilyen csodagyerek kerül a csapatába, ma este azonban Flint megye főügyésze kísértetiesen hasonlított Alfalfára a régi A kis gézengúzok rajzfilmekből.

– Szia, Bill.

– Hát itt van – mondta Samuels, és Terryre nézett. – Ebben a sportfelsőben és baseballsapkában viszont nem tetszik nekem. Barna rabruhában jobban fog tetszeni. Akkor még jobban fog tetszeni, amikor egy cellában látom, hatméternyire a szundiasztaltól.

Ralph nem felelt. Marcy járt a fejében, ahogy ott áll a rendőrségi parkoló szélén, mint egy elveszett gyerek, a kezét tördeli és úgy néz Ralphra, mint egy idegenre. Vagy mint a mumusra. Csak hát valójában a férje volt a mumus.

Samuels, mintha olvasott volna a gondolataiban, megszólalt. – Nem néz ki szörnyetegnek, igaz?

– Általában nem szoktak.

Samuels sportzakója zsebébe nyúlt, és pár összehajtogatott papírlapot vett elő. Az egyiken Terry Maitland ujjlenyomatainak másolata volt, a Flint City-i Gimnáziumban őrzött aktájából. Minden új tanártól ujjlenyomatot kellett venni, mielőtt beléphetett volna az osztályterembe. A másik két lapon az ÁLLAMI KRIMINALISZTIKA felirat állt. Samuels felemelte a lapokat és megrázta. – A legújabb és a legjobb.

– A Subaruból?

– Aha. Az állami zsaruk vagy hetven ujjlenyomatot rögzítettek, amiből ötvenhét a Maitlandé. Az összehasonlítást végző technikus szerint a többi sokkal kisebb, valószínűleg azé a Cap City-i nőé, aki két hete jelentette, hogy ellopták tőle az autót. A neve Barbara Nearing. Az ő ujjlenyomatai sokkal régebbiek, ami azt jelenti, semmi köze nem volt a Peterson-gyilkossághoz.

– Jó, de DNS-mintára akkor is szükségünk van. Az őrizetes nem egyezett bele a mintavételbe. – Az ujjlenyomattól eltérően a DNS-mintavétel invazívnak számít ebben az államban.

– Te is nagyon jól tudod, hogy semmi szükségünk rá. Riggins és az államiak majd elhozzák a borotváját, a fogkeféjét és minden hajszálat a párnájáról.

– De addig azok sem jók semmire, amíg össze nem vetjük őket az itt vett mintákkal.

Samuels félrehajtott fejjel nézte. Most nem Alfalfára hasonlított A kis gézengúzok-ból, hanem egy rendkívül intelligens rágcsálóra. Vagy talán szarkára, ami megpillantott valami csillogó tárgyat. – Kétségeid támadtak? Kérlek, mondd, hogy nem. Főleg hogy reggel még alig vártad, hogy induljunk.

Akkor Derek járt a fejemben, gondolta Ralph. Az még azelőtt volt, hogy Terry úgy nézett volna a szemembe, mint akinek joga van hozzá. És mielőtt rohadéknak nevezett, aminek le kellett volna peregnie rólam, mégse pergett.

– Nincsenek kétségeim. Csak idegesít, hogy ilyen gyorsan haladunk. Ahhoz vagyok szokva, hogy lassan építjük fel az ügyünket. Még letartóztatási parancsom sem volt.

– Ha észreveszel egy srácot, aki drogot árul a hátizsákjából a város főterén, szükséged van letartóztatási parancsra?

– Természetesen nem, de ez más.

– Nem sokban és nem igazán, de ha már ennyire érdekel, nekem van letartóztatási parancsom, Carter bíró adta ki, mielőtt letartóztattad az edzőt. Mostanra már ott kell lennie a faxkészülékeden. Szóval… bemenjünk beszélgetni? – Samuels szeme jobban csillogott, mint valaha.

– Nem hinném, hogy szóba áll velünk.

– Szerintem sem.

Samuels elmosolyodott, és ebben a mosolyban Ralph megpillantotta azt az embert, aki két gyilkost juttatott a halálsorra. És aki – efelől Ralphnak szemernyi kétsége sem volt – hamarosan odajuttatja Derek régi kisligás edzőjét is, hogy ő is egy legyen „a fiúk” közül.

– De attól még mi beszélhetünk hozzá, nem igaz? Megértethetjük vele, hogy a falak kezdenek összezárulni, és ő hamarosan lekvárrá lapul köztük.

14

Ms. Willow Rainwater vallomása (július 13., 11:40, kihallgató: Ralph Anderson nyomozó)

Rainwater: Mondja csak ki, nyomozó úr… rám illik a legkevésbé ez a légies név minden Willow közül, akit valaha látott.

Anderson nyomozó: A testalkata most nem lényeges, Ms. Rainwater. Azért hívtam ide, hogy…

Rainwater: De igen, lényeges, csak maga még nem tudja. Épp a testalkatom miatt voltam odakinn. Este tizenegy körül többnyire tíz vagy tizenkét taxis is várakozik az előtt a bugyibár előtt, és én vagyok köztük az egyetlen nő. Tudja, miért? Mert velem a vendégek egyike sem próbál kikezdeni, akkor sem, ha tök részeg. Lehettem volna passzvédekező a gimis csapatban, ha engedtek volna nőket is játszani. Az utasaim fele észre sem veszi, hogy nő vagyok, amikor beszáll a taximba, sokan akkor sem, amikor kiszállnak. Ami részemről teljesen rendben van. Csak gondoltam, tudni akarja majd, mit kerestem ott.

Anderson nyomozó: Rendben, köszönöm.

Rainwater: De ez nem tizenegykor történt, hanem úgy fél kilenc körül.

Anderson nyomozó: Július 10-e, kedd este.

Rainwater: Igen. Hétköznap eléggé rosszul megy a bolt, amióta nagyrészt kiapadt az olajkút. A sofőrök nagy része a garázs körül bassza a rezet, pókereznek és mocskos sztorikat mesélnek, de engem ez nem érdekel, így általában elmegyek a Flint Hotelhoz vagy a Holiday Innhez vagy a Doubletreehez. Vagy kimegyek a Csak Uraknak bárhoz. Van ott egy taxiállomás azoknak, akik még nem itták elég hülyére magukat ahhoz, hogy megpróbáljanak hazavezetni, és ha korán odaérek, általában én vagyok az első a sorban. Legrosszabb esetben is második vagy harmadik. Általában a kocsiban ülök és a Kindle-ömön olvasok, míg utasra várok. Rendes könyvet nehéz olvasni, amikor sötétedni kezd, a Kindle azonban tökéletes. Kurva jó találmány, már ha megbocsátja, hogy egy pillanatra indián őseim nyelvén beszélek.

Anderson nyomozó: Ha el tudná mondani…

Rainwater: Elmondom, de megvan a saját beszélőstílusom, mindig is megvolt, pelenkás korom óta, szóval maradjon csendben. Tudom, mit szeretne tudni, és el is fogom mondani. Itt és a bíróságon is. Aztán amikor végre a pokolba küldik azt a gyerekgyilkos rohadékot, felöltözök bőrökbe és tollakba, és indián táncot járok kifulladásig. Oké?

Anderson nyomozó: Oké.

Rainwater: Aznap este elég korán volt még, így az enyém volt az egyetlen taxi ott. Bemenni nem láttam a pasast. Van egy elképzelésem, és öt dollárba lefogadom, hogy igazam van. Nem hiszem, hogy azért ment be, hogy a seggrázókat nézze. Szerintem azelőtt ment oda, hogy odaértem volna – talán csak pár perccel azelőtt –, és csak azért ment be, hogy hívjon egy taxit.

Anderson nyomozó: Megnyerte volna a fogadást, Ms. Rainwater. A diszpécsere…

Rainwater: Clint Ellenquist volt a diszpécserünk kedd este.

Anderson nyomozó: Igen. Mr. Ellenquist azt mondta a hívónak, nézze meg a taxiállomást a parkolóban, és hamarosan lesz ott egy taxi, ha nincs máris ott egy. A hívás nyolc negyvenkor történt.

Rainwater: Nagyjából igen. Szóval kijött, egyenesen a taximhoz…

Anderson nyomozó: Meg tudná mondani, mi volt rajta?

Rainwater: Kék farmernadrág, és egy szép, gombos ing. A farmer kopott volt, de tiszta. Az ing színét nem nagyon lehetett látni a parkoló nátriumlámpáinak a fényében, de szerintem sárga volt. Ja, és az övén volt egy flancos csat, egy lófej. Olyan rodeós cucc. Amíg le nem hajolt hozzám, azt hittem, valami olajmunkás az, akinek sikerült megtartania a munkáját, miután leesett a nyersolaj ára, esetleg egy építőmunkás. Aztán láttam, hogy Terry Maitland az.

Anderson nyomozó: Ebben biztos.

Rainwater: Esküszöm az élő Istenre. A parkoló lámpái úgy világítanak, mintha nappal lenne. Direkt ilyen, hogy ne lehessen rabolni, verekedni meg drogot árulni, mert ugye efféle úriemberekből áll a vendégkörük. Meg hát én a kosarasok edzője vagyok a YMCA-nél. Ott koedukált csapatok vannak, de nagyrészt fiúkból állnak. Maitland gyakran járt nálunk – nem minden szombaton, de majdnem mindegyiken –, a lelátón ült a szülőkkel, és nézte, ahogy a gyerekek játszanak. Azt mondta, tehetséges gyerekeket keres a városi baseballcsapatba, meg azt, hogy a kosárlabdából meg lehet ítélni, melyik gyereknek van ösztönös tehetsége a védekezéshez, én hülye meg hittem neki. Valószínűleg azért ült ott, hogy eldöntse, melyiküket akarja megkúrni. Úgy nézte őket, ahogy a férfiak nézik a nőket a bárban. Kibaszott perverz rohadék seggfej. Tehetséges gyerekeket keresett, hát a lófaszt!

Anderson nyomozó: Mikor odajött a kocsijához, maga mondta neki, hogy felismerte?

Rainwater: Persze. Biztos van, akinek a vérében van a diszkréció, de az enyémben aztán nincsen. Azt mondtam neki: „Hé, Terry, a felesége tudja, hol töltötte a ma estét?” Mire ő: „Volt egy kis elintéznivalóm.” Mire én: „Ez az elintéznivaló nem egy öltánc volt egész véletlenül?” Mire ő: „Mondja meg a diszpécserének, hogy indulhatunk.” Mire én: „Rendben. Hazafelé megyünk, T. edző?” Mire ő: „Nem, asszonyom. Vigyen Dubrow-ba. A vasútállomásra.” Azt mondom: „Az negyvenöt dollár lesz.” Azt mondta: „Ha úgy intézi, hogy elérjem a dallasi vonatot, kap húsz dollár borravalót.” Mire azt mondom: „Ugorjon be és kapaszkodjon, edző, indulunk!”

Anderson nyomozó: Tehát elvitte Dubrow-ba, az Amtrak-állomásra?

Rainwater: Igen. Jó időben értünk oda, még kényelmesen elérhette a Dallas–Fort Worth-vonatot.

Anderson nyomozó: Beszélgetett vele útközben? Azért kérdezem, mert olyannak tűnik, aki szívesen beszélget.

Rainwater: Hát az már szentigaz. Úgy jár a nyelvem, mint fizetésnapon a futószalag a szupermarket kasszájánál. Kérdezzen csak meg bárkit. Azzal kezdtem, hogy a városi liga bajnokságáról kérdeztem, arról, megverik-e a Bears csapatát, és azt felelte: „A legjobbakra számítok.” Mintha valami kínai szerencsesütiben olvasta volna. Lefogadom, hogy az járt a fejében, amit elkövetett, és az, hogy gyorsan kereket tudjon oldani. Az ilyesmi, gondolom, elveszi az ember kedvét a csevegéstől. Csak azt nem tudom, nyomozó úr, hogy mi a tökömért jött vissza Flint Citybe? Mi az ördögért nem rohant át Texason, majd le, a jó öreg Mexikóba?

Anderson nyomozó: Mit mondott még?

Rainwater: Nem sokat. Azt, hogy megpróbál szundítani. Lehunyta a szemét, de azt hiszem, csak megjátszotta. Azt hiszem, engem lesett a szemhéja alól, mintha azt tervezte volna, hogy megpróbálkozik valamivel. Bár megtette volna, és bár tudtam volna már akkor, amit most tudok, hogy mit követett el! Kirángattam volna a taximból és letéptem volna a tökét! Komolyan mondom.

Anderson nyomozó: Mi történt, miután odaértek az állomásra?

Rainwater: Lehúzódtam a kocsibeállóba, ő meg három húszdollárost dobott az ülésre. Épp mondani akartam neki, hogy üdvözlöm a feleségét, de ő már el is tűnt. Azért ment be a Csak Uraknak bárba, hogy átöltözzön a férfimosdóban? Mert véres lett a ruhája?

Anderson nyomozó: Hat képet teszek maga elé, hat különböző férfiról, Ms. Rainwater. Mind hasonlítanak egymásra, így nyugodtan nézze meg alapo…

Rainwater: Nem szükséges. Az ott ő. Az Maitland. Kapja el, és remélem, hogy ellen fog állni a letartóztatásnak. Megspórolna vele némi pénzt az adófizetőknek.

15

Marcy Maitlandnek, amikor elsős volt a gimnáziumban, időnként volt egy rémálma: az, hogy meztelenül lép be az osztályterembe, és mindenki nevetésben tör ki. Milyen ostoba ez a Marcy Gibson, elfelejtett felöltözni reggel! Nézzétek, mindene látszik! Amire harmadikos lett, ezt a nyugtalan álmot felváltotta egy valamivel kifinomultabb változat, melyben felöltözve ért az iskolába, de rögtön rájött, hogy élete legnehezebb dolgozatára készült és elfelejtett tanulni.

Mikor befordult a Barnum Streetről a Barnum Courtba, visszatért a rémület és a tehetetlenség, melyeket ezeknél az álmoknál érzett – és ezúttal nem fog megkönnyebbülten felébredni és azt suttogni: hála istennek. Kocsibehajtóján egy rendőrautó állt, pontos mása annak, amivel Terryt vitték be az őrsre. Mögötte ablaktalan furgon, rajta nagy, kék betűkkel ÁLLAMI RENDŐRSÉG, MOBIL BŰNÜLDÖZŐ EGYSÉG felirat. A behajtó végén az oklahomai városi rendőrség két fekete rendőrautója zárta a sort, fényszirénájuk villogott az egyre sötétebb alkonyatban. A járdán négy nagydarab rendőr állt szétvetett lábbal (mintha túl nagy tökük lenne ahhoz, hogy összezárják, gondolta Marcy), sapkájukban legalább két méter magasnak tűntek. Már ez is elég rossz volt, de még nem a legrosszabb. A legrosszabb az volt, hogy a szomszédaik kint álltak a házuk előtt és nézték, mi történik. Vajon tudták, miért jelent meg hirtelen ennyi rendőr Maitlandék csinos kis háza előtt? Marcy úgy vélte, nagy részük valószínűleg tudta – a mobiltelefonok átka –, és elmondták a többieknek is.

Az egyik rendőr kilépett az utcára, és felemelte a kezét. Marcy megállt, és lenyitotta az ablakot.

– Maga Marcia Maitland, asszonyom?

– Igen, és nem tudok beállni a garázsomba, mert a kocsijaik a behajtómon állnak.

– Álljon oda, a járda mellé – mondta a rendőr, és az egyik rendőrautó mögé mutatott.

Marcy legszívesebben kihajolt volna a nyitott ablakon, egyenesen az arcába, hogy ráordítson: Ez az ÉN kocsibehajtóm! Az ÉN garázsom! Tüntesse el a dolgait az utamból!

Ehelyett leparkolt és kiszállt. Pisilnie kellett, nagyon. Valószínűleg már akkor is kellett, amikor a zsaru megbilincselte Terryt, csak eddig nem tűnt fel neki.

Egy másik zsaru épp a vállára erősített mikrofonba beszélt, a ház sarka mögül pedig, adóvevővel a kezében, elősétált a ma este gonosz szürrealizmusának megkoronázása: egy terhessége vége felé járó nő, virágmintás, ujjatlan ruhában. A nő azzal a jellegzetes, kacsaszerű járással szelte át Maitlandék gyepét, ami a harmadik trimeszter végén járó kismamák sajátja. Nem mosolygott, miközben Marcy felé tartott. Nyakából laminált azonosítókártya lógott, ruhájára tűzve pedig, egyik hatalmas mellének domborulatán Flint City rendőrségének jelvénye, ami annyira illett rá, mint kutyakeksz a szentségtartóba.

– Mrs. Maitland? Betsy Riggins nyomozó vagyok.

Kezet nyújtott. Marcy nem fogadta el, és bár Howie már elmondta neki, megkérdezte: – Mit akarnak?

Riggins Marcy mögé nézett az asszony válla fölött, az egyik állami rendőrre, aki ott állt. Ő lehetett a vezérbika a négy közül, mert ingujját sávok díszítették. A férfi egy papírlapot tartott a kezében.

– Mrs. Maitland, Yunel Sablo hadnagy vagyok. Engedélyem van rá, hogy átkutassam ezt az ingatlant és hogy bármit lefoglaljak az ön férje, Terence John Maitland tulajdonát képező tárgyak közül.

Marcy kikapta a kezéből a papírt. A lap tetején gót betűkkel a HÁZKUTATÁSI ENGEDÉLY felirat állt, alatta egy rakás jogi halandzsa, a legalján pedig egy aláírás, amit először Crater bírónak olvasott. De hát ő nem tűnt el már valamikor nagyon régen? – gondolta, aztán kipislogta szeméből, ami belefolyt – talán izzadság, talán könnyek –, és látta, hogy a név Carter, nem Crater. A házkutatási engedélyen a mai dátum állt, és úgy tűnt, kevesebb mint hat órája írták alá.

Megfordította a lapot, és összeráncolta a homlokát. – Itt nincs felsorolva semmi. Ez azt jelenti, hogy akár az alsógatyáját is elvihetik, ha akarják?

Betsy Riggins, aki tudta, hogy minden alsóneműt elvisznek, amit Maitlandék szennyesében találnak, azt mondta: – Jogunkban áll, Mrs. Maitland.

– Jogukban áll? Jogukban? Mi ez, a náci Németország?

– A legborzalmasabb bűncselekmény ügyében nyomozunk, ami rendőrként töltött húsz évem alatt előfordult ebben az államban – felelte Riggins –, amit csak el kell vinnünk, azt elvisszük. Megtettük önnek azt a szívességet, hogy megvárjuk, amíg hazaér…

– A pokolba a szívességükkel! Ha késtem volna, mit csináltak volna? Betörik az ajtót?

Rigginsen látszott, hogy nagyon kényelmetlenül érzi magát – nem a kérdés miatt, gondolta Marcy, hanem az utas miatt, akit magával kellett cipelnie ezen a forró júliusi estén. Otthon kellene ülnie, a légkondicionált szobában, felpolcolt lábbal. Marcyt ez hidegen hagyta. A feje lüktetett, a húgyhólyagja szét akart robbanni, szemébe könnyek gyűltek.

– Csak ha minden más lehetőséget kimerítettünk – mondta a rendőr, akinek az az izé volt az ingujján –, de jogunkban állt volna, az engedély alapján, amit az előbb mutattam meg önnek.

– Engedjen be minket, Mrs. Maitland – mondta Riggins. – Minél hamarabb kezdünk hozzá, annál hamarabb szabadul meg tőlünk.

– Hé, Loot – szólalt meg egy másik rendőr –, itt jönnek a keselyűk!

Marcy megfordult. A sarkon épp befordult egy tévécsatorna furgonja, antennája még le volt hajtva a kocsi tetejére. Mögötte egy sportkocsi, motorháztetején nagy, fehér betűkkel a KYO felirat. Szorosan mögötte, szinte a lökhárítójához simulva egy másik tévécsatorna furgonja.

– Jöjjön be velünk – mondta Riggins, szinte kérlelőn. – Nem lenne jó, ha kint lenne a járdán, amikor ideérnek.

Marcy megadta magát, és arra gondolt: ez az első, amit fel kell adnia. A magánéletét. A méltóságát. A gyerekei biztonságérzetét. És a férjét? Vajon Terryről is kénytelen lesz lemondani? Az kizárt. Amivel vádolják, az lehetetlen. Ennyi erővel azzal is vádolhatnák, hogy ő rabolta el a Lindbergh bébit.

– Rendben. De beszélni nem fogok magukkal, szóval meg se próbálják. És a telefonomat nem kell hogy odaadjam maguknak. Az ügyvédem mondta.

– Rendben. – Riggins megfogta a karját, bár tulajdonképpen – méretét elnézve – Marcynak kellett volna őbelé karolnia, hogy ne essen el és ne üsse be hatalmas hasát.

A KYO – ahogy ők mondják, Ki-Yo – Chevy Tahoe-ja megállt az utca közepén, és egyik riporterük, egy csinos, szőke nő olyan gyorsan szállt ki, hogy szoknyája szinte felcsúszott a derekáig, ami nem kerülte el a rendőrök figyelmét.

– Mrs. Maitland! Mrs. Maitland, csak egy pár kérdésünk lenne!

Marcy nem emlékezett rá, hogy magával hozta a táskáját, amikor kiszállt a kocsiból, de a táska ott volt a vállán, és könnyedén ki tudta venni a ház kulcsát az oldalzsebből. A baj akkor kezdődött, amikor megpróbálta bedugni a zárba. A keze túl erősen remegett. Riggins nem vette el a kulcsot, de kezét Marcy kezére kulcsolta, hogy megállítsa a remegést, és a kulcs végül becsusszant a zárba.

Mögötte egy hang: – Igaz, hogy a férjét letartóztatták Frank Peterson meggyilkolásáért, Mrs. Maitland?

– Vissza! – mondta az egyik rendőr. – A járdától egy lépést se!

– Mrs. Maitland!

Ekkor beértek a házba. Ez jó érzés volt, még így is, hogy itt van mellette a terhes nyomozó, a ház azonban máshogyan nézett ki, és Marcy tudta, hogy soha többé nem fogja olyannak látni, mint eddig. Arra a nőre gondolt, aki a lányaival távozott innen – mindhárman nevettek és izgultak –, és olyan érzés volt, mint olyasvalakire gondolni, akit szeretett, de aki meghalt.

Lába megadta magát. Lezöttyent az előszobában álló padra, ahová a lányok szoktak leülni télen, hogy felhúzzák a csizmájukat. Ahová Terry is leült időnként (például ma este is), hogy még egyszer átnézze a csapat összeállítását, mielőtt indul a pályára. Betsy Riggins megkönnyebbült nyögéssel ült le mellé, húsos jobb csípője nekicsapódott Marcy kevésbé kipárnázott bal csípőjének. A zsaru, akinek az az izé volt az ingujján, az a Sablo, és két másik egyetlen pillantás nélkül haladt el mellettük, épp vastag, kék műanyag kesztyűt húztak a kezükre. Lábukon már ott volt az ugyanilyen kék zacskó. Marcy úgy vélte, a negyedik kint maradt, hogy kordában tartsa a tömeget. Tömeget, a házuk előtt, az álmos Barnum Courtban.

– Pisilnem kell – mondta Rigginsnek.

– Nekem is – felelte Riggins. – Sablo hadnagy, egy pillanatra!

A rendőr, az izével az ingujján visszatért a padhoz. A másik kettő továbbment a konyhába, ahol a legördögibb dolog, amit találtak, egy ördöglakat volt az asztalon.

– Van földszinti fürdőszobájuk? – kérdezte Riggins Marcytól.

– Igen, a kamrán túl. Terry maga építette tavaly.

– Aha. Hadnagy, a hölgyeknek pisilniük kell, szóval ott kezdjék. Igyekezzenek, amennyire csak tudnak. – Ismét Marcyhoz fordult. – Van a férjének dolgozószobája?

– Külön dolgozószobája nincsen. Az étkező hátsó részét használja.

– Köszönöm. Az legyen a következő, hadnagy. – Riggins visszafordult Marcyhoz. – Nem bánja, ha felteszek egy apró kérdést, amíg várakozunk?

– De.

Riggins ügyet sem vetett az ellenkezésre. – Észrevett bármi furcsát a férje viselkedésében az elmúlt pár hétben?

Marcy keserűen felnevetett. – Mármint hogy úgy nézett-e ki, mint aki gyilkosságot tervez? Körbe-körbejárt, összedörzsölte a kezét, nyáladzott és magában beszélt? Agyára ment a terhessége, nyomozó?

– Ezt nemnek veszem.

– Vegye is. És most hagyjon végre békén!

Riggins hátradőlt, és összefonta kezét a hasán. Marcy magára maradt szétrobbanni készülő húgyhólyagjával és egy emlékkel: azzal, amit Gavin Frick mondott neki múlt héten, edzés után. Hol jár Terry esze mostanában? Az idő nagy részében mintha ide se figyelne. Mintha az influenza gyötörné, vagy ilyesmi.

– Mrs. Maitland!

– Mi az?

– Úgy látom, eszébe jutott valami.

– Igen. Arra gondoltam, mennyire kényelmetlen itt ülni maga mellett a padon. Mintha egy kemence lenne mellettem, ami tud lélegezni.

Betsy Riggins már így is kipirult arca még jobban elvörösödött. Marcy egyrészt elborzadt attól, amit mondott – attól, milyen kegyetlen volt. Másrészt viszont örült, hogy talált valamit, amivel sikerült odaszúrnia.

Riggins mindenesetre nem tett fel több kérdést.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után Sablo visszajött, kezében egy átlátszó műanyag zacskóval, benne a földszinti orvosságos szekrényben talált tabletták (mind recept nélkül kapható; a pár vényköteles gyógyszerük a két emeleti fürdőszobában volt), valamint Terry kenőcse a húzódásokra. – Minden tiszta – jelentette ki Sablo.

– Először maga – mondta Riggins.

Más körülmények között Marcy biztos, hogy maga elé engedte volna a kismamát és kicsit tovább visszatartotta volna a vizelési ingert, ilyen körülmények között azonban nem. Bement, becsukta az ajtót, és látta, hogy a vécé víztartályának a teteje elgörbült. Az úristen tudja, mit kerestek ott – nagy valószínűséggel kábítószert. Lehajtott fejjel, arcát a tenyerébe temetve vizelt, hogy ne kelljen látnia a felfordulást a helyiségben. Visszahozza ide Sarah-t és Grace-t ma este? Átkísérje őket a tévések reflektorai közt, amiket addigra minden bizonnyal felállítanak? És ha nem, akkor hová menjenek? Egy szállodába? Ott is megtalálják őket ezek (a keselyűk, ahogy a rendőr nevezte őket)? Persze hogy meg.

Mikor kiürítette a hólyagját, Betsy Riggins következett. Marcy beosont az étkezőbe, nem volt kedve továbbra is osztozni Debella nyomozóval az előszobai padon. A zsaruk épp Terry íróasztalát kutatták át – vagyis inkább megerőszakolták az asztalát, az összes fiókot kihúzták, tartalmukat a padlóra borították. Számítógépét már szétszedték, különféle részeit sárga matricákkal címkézték fel, mintha garázsvásárra akarnák vinni.

Egy órája még az volt a legfontosabb az életemben, hogy a Golden Dragons győzzön, és elutazhassunk a döntőre, gondolta Marcy.

Betsy Riggins visszatért. – Na, most sokkal jobb – jelentette ki, miközben leült az étkezőasztalhoz. – És vagy tizenöt percig az is lesz.

Marcy kinyitotta a száját, és majdnem azt mondta, hogy Remélem, meghal a kisbabája.

Ehelyett ezt mondta: – Jó tudni, hogy legalább egyvalaki jobban érzi magát. Még ha csak tizenöt percre is.

16

Mr. Claude Bolton vallomása (július 13., 16:30, kihallgató: Ralph Anderson nyomozó)

Anderson nyomozó: Nos, Claude, biztos jó érzés egyszer úgy bejönni hozzánk, hogy nem magával van baj. Fő a változatosság.

Bolton: Tudja, tényleg így érzem. Főleg, hogy a rendőrautó első ülésén hoztak, nem a hátsón. Kilencven mérföld per órával tettük meg az út nagy részét Cap Cityből, fényjelzés, sziréna meg minden. Igaza van, jó érzés volt.

Anderson nyomozó: Mit csinált Cap Cityben?

Bolton: Várost néztem. Volt pár szabad estém, gondoltam, miért ne? Nem tiltja a törvény, igaz?

Anderson nyomozó: Úgy tudom, azzal a Carla Jeppesonnal együtt néztek várost, akit a munkahelyén Pixie Dreamboatnak hívnak.

Bolton: Úgyis tudja, hiszen ő is velem jött vissza a rendőrautóban. Ja, amúgy ő is értékelte a fuvart. Azt mondta, sokkal jobb, mint a távolsági busz.

Anderson nyomozó: És a városnézés nagy része, ugye, a 40-es autóút melletti Western Vista Motel 509-es szobájában zajlott?

Bolton: Hát, nem az egész időt töltöttük ott. Kétszer elmentünk a Bonanzába vacsorázni. Rohadt jól főznek, és olcsón is. És Carla el akart menni a plázába, ott is eltöltöttünk némi időt. Van mászófal is, azon én vagyok a király.

Anderson nyomozó: Azt elhiszem. Tudta, hogy meggyilkoltak egy fiút itt, Flint Cityben?

Bolton: Azt hiszem, láttam a hírekben. Nézze… ugye, nem gondolja, hogy bármi közöm is lenne hozzá?

Anderson nyomozó: Nem, de esetleg tud valamit arról, ki tehette.

Bolton: Honnan tudnék…

Anderson nyomozó: Maga kidobóként dolgozik a Csak Uraknak bárban, amennyiben helyes az értesülésem.

Bolton: A biztonsági személyzet tagja vagyok. Nem használjuk a „kidobó” szót. A Csak Uraknak előkelő létesítmény.

Anderson nyomozó: Ezen nem fogunk összeveszni. Úgy tudom, maga dolgozott kedd este, és szerda délutánig nem hagyta el a várost.

Bolton: Tony Ross mondta el, hogy Carla meg én Cap Citybe mentünk?

Anderson nyomozó: Igen.

Bolton: Kaptunk kedvezményt a motelban, mert Tony nagybátyja a tulaj. Tony is szolgálatban volt kedd este, akkor kértem meg, hogy hívja fel a bácsikáját. Jó haverok vagyunk, én meg a Tony. Négytől nyolcig álltunk az ajtónál, aztán nyolctól éjfélig bent, az árokban. Az árok a színpad előtti rész, ahol az úriemberek ülnek.

Anderson nyomozó: Mr. Ross azt is elmondta, hogy fél kilenckor vagy akörül látott valakit, akit felismert.

Bolton: Ja, T. edzőre gondol? Hé, ugye, nem gondolja, hogy ő intézte el azt a gyereket? Mert T. edző rendes figura. Ő volt Tony unokaöccseinek az edzője a kölyökcsapatban meg a Kligában is. Meglepett, hogy benézett hozzánk, de nem rázott meg különösebben. El nem hinné, milyen emberek ülnek be az árokba, bankárok, ügyvédek, még pár reverendás is. De ahogy Vegasról is mondják: ami a Csak Uraknak bárban történik, az ott is…

Anderson nyomozó: Értem, biztos vagyok benne, hogy önök éppolyan diszkrétek, mint a papok a gyóntatószékben.

Bolton: Viccelődhet, de tényleg így van. Ha visszatérő vendégeket akarunk, muszáj.

Anderson nyomozó: A jegyzőkönyv kedvéért pontosítsuk, Claude, hogy amikor azt mondja, „T. edző”, akkor Terry Maitlandről beszél.

Bolton: Persze.

Anderson nyomozó: Mondja el, hogyan vette észre!

Bolton: Tudja, nem töltjük az egész időt az aknában. Ennél sokkal többől áll a munkánk. Az idő nagy részében körbejárunk, vigyázunk, hogy egyik pasas se taperolja a lányokat, és megakadályozzuk a bunyókat, mielőtt kitörnének. Ha egy pasas kanos lesz, gyakran agresszív is, gondolom, rendőrként ezt maga is tudja. De az árok nem az egyetlen hely, ahol kitörhet a balhé, csak ott a legnagyobb az esélye, ezért egyikünk állandóan ott van. A másik körbejár – ellenőrzi a bárpultot, a benyílót, ahol van pár videójáték meg egy pénzbedobós biliárdasztal, a fülkéket, ahol az öltánc folyik, meg persze a férfimosdót is. Általában ott zajlik a drogkereskedelem, és ha ilyesmit veszünk észre, leállítjuk és kirúgjuk az illetőket.

Anderson nyomozó: Mondja ezt az, akit már kaptunk el kereskedelmi célú kábítószer-birtoklásért.

Bolton: Minden tisztelettel, uram, ez most gonosz volt. Hat éve tiszta vagyok. Eljártam az elvonóra meg minden. Ha vizeletmintát akar, örömmel vállalom.

Anderson nyomozó: Nem lesz rá szükség. Gratulálok a józanságához. Tehát fél kilenc körül elindult körbejárni…

Bolton: Igen. Ellenőriztem a bárpultot, aztán elindultam végig a folyosón, hogy benézzek a férfimosdóba, és ott találtam T. edzőt, aki épp letette a kagylót. Két pénzbedobós telefon van ott, de csak az egyik működik. T. edző épp…

Anderson nyomozó: Igen, Claude? Nagyon elhallgatott.

Bolton: Csak gondolkoztam. Próbáltam visszaemlékezni. Elég furán festett. Mintha kábulatban lenne. Gondolja, hogy tényleg ő ölte meg azt a gyereket? Azt hittem, csak azért ilyen, mert most először jár olyan helyen, ahol fiatal hölgyek levetkőznek. Vannak, akikre ilyen hatással van, meghülyülnek tőle. De az is lehet, hogy beszívott. Azt mondtam neki: „Helló, edző, hogy áll a csapata?” Ő meg úgy nézett rám, mint aki még soha életében nem látott, annak ellenére, hogy a gyerekcsapatnak szinte minden olyan meccsére elmentem, ahol Stevie és Stanley is játszott, és én mondtam el neki, hogyan kell fordított kényszerített duplát csinálni, amit nem csinált, mert azt mondta, a kisgyerekeknek még túl bonyolult. Bár szerintem ha az írásbeli osztást meg tudják tanulni, akkor erre is képesnek kell lenniük, nem?

Anderson nyomozó: Biztos benne, hogy Terence Maitland volt az?

Bolton: Persze! Azt mondta, a csapat jól van, ő meg csak azért ugrott be, hogy hívjon egy taxit. Kábé úgy, ahogy azt szoktuk mondani, hogy a Playboy-t csak a cikkekért olvassuk, amikor az asszony megtalálja a fürdőszobában. De ráhagytam, a Csak Uraknak bárban a vendégnek mindig igaza van, amíg nem próbál csöcsöt markolászni. Mondtam neki, hogy odakinn már lennie kell egy vagy két taxinak. Azt felelte, a diszpécser már mondta, megköszönte, és kiment.

Anderson nyomozó: Mi volt rajta?

Bolton: Sárga ing és farmer. Lófejes övcsat. Flancos cipő. Erre emlékszem, mert elég drágának tűnt.

Anderson nyomozó: Maga volt az egyetlen, aki látta a bárban?

Bolton: Nem, láttam, hogy kifelé menet páran integetnek neki. Fogalmam sincs, kik voltak, és valószínűleg nem fogja könnyen megtalálni őket, mert elég sokan nem szívesen ismerik be, hogy olyan helyekre járnak, mint a miénk. Ez már csak így van. Nem lepett meg, hogy felismerték, mert Terry elég híres errefelé. Még valami díjat is nyert pár éve, láttam az újságban. Lehet, hogy a neve szerint City, de valójában ez csak egy kisváros, ahol majdnem mindenki ismer mindenkit, legalább látásból. És akinek van olyan fia, aki érdeklődik a sport iránt, az ismerni fogja T. edzőt a baseball- vagy focipályáról.

Anderson nyomozó: Köszönöm, Claude. Sokat segített.

Bolton: Még valami eszembe jutott. Nem nagy dolog, de ha tényleg ő ölte meg azt a srácot, akkor elég hátborzongató.

Anderson nyomozó: Folytassa.

Bolton: Az ilyesmi csak úgy megtörténik, nem tehet róla senki. Épp kifelé ment, ugye, megnézni, van-e ott taxi. Kezet nyújtottam neki, és azt mondtam: „Szeretnék köszönetet mondani mindenért, amit Tony unokaöccseiért tett, edző. Rendes fiúk, csak kicsit hevesek, talán mert a szüleik válnak, meg minden. Maga adott nekik valamit, amivel foglalkozhatnak, ahelyett hogy csak csatangolnak a városban.” Alighanem megleptem, mert kicsit hátrahőkölt, mielőtt kezet rázott volna velem. Jó, erős fogása volt, és… látja ezt a kis sebhelyet a kézfejemen? A kisujja körmével csinálta, amikor kezet ráztunk. Már egészen begyógyult, eleve csak egy karcolás volt, de egy pillanatra felidézte bennem a drogos időket.

Anderson nyomozó: Miért?

Bolton: Voltak páran, főleg a Hell’s Angels meg a Devils Disciples tagjai, akiknek szokásuk volt megnöveszteni az egyik kisujjuk körmét. Láttam olyan hosszút is, mint a kínai császároké volt. Némelyik motoros matricákkal díszíti, ahogy a hölgyek szokták. Kokós körömnek hívják.

17

A baseballpályán történt letartóztatás után lehetetlenné vált, hogy Ralph alakítsa a jó zsarut a jó zsaru – rossz zsaru játékban, így aztán csak nekitámaszkodott hátával a kihallgatóhelyiség falának, és nézte a kihallgatást. Felkészült rá, hogy újabb vádló tekintettel találkozik, Terry azonban csak egy pillantást vetett rá kifejezéstelen arccal, mielőtt Bill Samuels felé fordult volna, aki leült az asztal túloldalán lévő három szék egyikébe.

Ralph szemügyre vette Samuelst, és kezdte megérteni, hogyan jutott ilyen gyorsan ilyen magasra. Mikor a detektívüveg túloldalán álltak, a főügyészen csak annyi látszott, hogy kicsit fiatal a pozíciójához. Most, mikor leült, szemben azzal az emberrel, aki megerőszakolta és megölte Frankie Petersont, még fiatalabbnak tűnt, egy ügyvédi iroda gyakornokának, akire (valószínűleg valamiféle hiba folytán) ráosztották egy jelentős bűnöző kihallgatását. Még a hajából hátul kiálló kis Alfalfa-hajtincs is hozzátett a szerephez, amit felvett: tapasztalatlan zöldfülű, aki örül, hogy itt lehet. Nekem bármit elmondhatsz, sugallta az a tágra nyílt, érdeklődő szempár, mert el fogom hinni. Most először játszom a nagyfiúkkal, és nem tudom, mit kell tennem.

– Jó estét, Mr. Maitland – mondta Samuels. – A kerületi ügyész hivatalának dolgozom.

Kezdetnek jó, gondolta Ralph. Te VAGY a kerületi ügyész hivatala.

– Csak pazarolja az idejét – mondta Terry. – Nem beszélek, amíg az ügyvédem ide nem ért. Azt viszont már elmondhatom, hogy a maga jövőjében látok egy alapos pert, ami jogtalan letartóztatás miatt indult.

– Megértem, hogy zaklatott, a maga helyében bárki az lenne. Talán már itt el is simíthatjuk az ügyet. El tudná mondani, hol tartózkodott, amikor a Peterson fiút meggyilkolták? Múlt kedd délután történt. Ha valahol máshol volt, akkor…

– Máshol – felelte Terry –, de ezt az ügyvédemmel szeretném megbeszélni, mielőtt magával megbeszélném. A neve Howard Gold. Amikor ideér, szeretnék négyszemközt beszélni vele. Felteszem, ez jogomban áll, tekintve, hogy amíg nem bizonyítják rám, fennáll az ártatlanság vélelme?

Gyorsan összeszedte magát, gondolta Ralph. Egy profi bűnöző sem csinálta volna jobban.

– Valóban fennáll – felelte Samuels –, de ha nem követett el semmit…

– Ne is próbálkozzon, Mr. Samuels. Nem azért hozatott ide, mert olyan rendes ember.

– Tulajdonképpen az vagyok – mondta Samuels őszintén –, és ha hiba történt, én éppannyira szeretném helyre hozni, mint maga.

– Feláll hátul a haja – mondta Terry. – Gondoltam, meg szeretné igazítani. Úgy néz ki, mint Alfalfa abban a régi vígjátéksorozatban, amit gyerekkoromban néztem.

Ralph még csak közel sem járt ahhoz, hogy kitörjön belőle a nevetés, de szája egyik sarka megrándult. Ez ellen nem tudott tenni.

Samuels, akit sikerült egy pillanatra kizökkenteni, felemelte a kezét, hogy lesimítsa a haját. A tincs egy pillanatig lelapult, majd ismét felállt.

– Biztos benne, hogy nem akarja tisztázni magát? – Samuels előrehajolt, arckifejezése azt sugallta, Terry nagy hibát követ el.

– Biztos – felelte Terry. – És az is biztos, hogy beperelem. Nem hinném, hogy van akkora kártérítés, ami jóvá tenné, amit maguk, szánalmas köcsögök ma este műveltek – nemcsak velem, hanem a feleségemmel és a lányaimmal is –, de szándékomban áll kideríteni, van-e.

Samuels egy pillanatig mozdulatlan maradt – előrehajolt, ártatlanul reménykedő tekintete a Terryébe mélyedt –, aztán felállt. Az ártatlan tekintet eltűnt. – Jó. Rendben. Beszélhet az ügyvédjével, Mr. Maitland, jogában áll. Nem készül róla sem hang-, sem videófelvétel, még a függönyt is behúzzuk. Ha elég gyorsak, talán még ma este pontot tehetünk az ügy végére. Holnap reggel várnak rám a golfpályán.

Terry úgy nézett rá, mint aki félreértette. – Golf?

– Igen, golf. Az a játék, ahol a kis labdákkal kell beletalálni a lyukba. Abban nem vagyok túl jó, ebben a játékban azonban igen, Mr. Maitland. És ahogy azt a tiszteletre méltó Mr. Gold is meg fogja mondani önnek, itt tarthatom akár negyvennyolc órán át is anélkül, hogy vádat emelnék ön ellen. De a valóságban nem fog ilyen sok időbe telni. Ha nem tudjuk tisztázni az ügyet, már hétfőn kora reggel bíróság elé áll. Addigra az egész államban elterjed a letartóztatása híre, így aztán a teljes média ott lesz. Biztos vagyok benne, hogy a fotósok előnyös képet készítenek majd magáról.

Samuels, gondolván, hogy ezzel az övé volt az utolsó szó, szinte peckesen a kijárat felé indult (Ralph úgy vélte, még mindig bosszantja Terry megjegyzése arról a hajtincsről). Mielőtt kinyitotta volna az ajtót, Terry megszólalt.

– Ralph!

Ralph megfordult. Terry nyugodtnak tűnt, ami a körülményeket tekintve elképesztő volt. Vagy talán mégse. A valóban rideg alakok, a szociopaták néha rátaláltak erre a nyugalomra a kezdeti ijedtség után, és felkészültek a hosszabb távra. Ralph látott már ilyet.

– Nem beszélek semmiről, amíg Howie ide nem ér, egyvalamit azonban el akarok mondani.

– Mondja. – Ez Samuels volt, aki próbálta leplezni izgatottságát, mikor azonban meghallotta Terry szavait, csalódnia kellett.

– Derek a valaha volt legjobb játékosom.

– Jaj, ne – fakadt ki Ralph. Hallotta, hogy hangjában ott remeg a harag, szinte vibrál. – Hagyjuk ezt. Nem akarom a fiam nevét a maga szájából hallani. Sem ma este, sem máskor.

Terry bólintott. – Meg tudom érteni, mert én sem akartam, hogy a feleségem és a lányaim előtt tartóztassanak le, meg ezer másik ember előtt, akik jó része a szomszédom. Szóval hagyjuk, hogy mit nem akar hallani. Csak figyeljen ide egy percig. Azt hiszem, tartozik nekem ennyivel, amiért ilyen szemét módon csinálta.

Ralph kinyitotta az ajtót, de Samuels a karjára tette a kezét, megrázta a fejét, és szemével a sarokban lévő kamera apró, vörös fénye felé intett. Ralph becsukta az ajtót, és visszafordult Terryhez, karját összefonta mellkasa előtt. Volt egy olyan érzése, hogy ahogyan Terry megfizet neki a nyilvános letartóztatásért, az fájni fog, de tudta, hogy Samuelsnek igaza van. Egy beszélő gyanúsított mindig jobb, mint egy olyan, aki lakatot tesz a szájára, amíg meg nem érkezik az ügyvédje. Mert az egyik szó könnyen a másikhoz vezethet.

– Derek nem lehetett magasabb százhúsz centinél, amikor a Kisligában játszott – mondta Terry. – Láttam párszor azóta is, ami azt illeti, tavaly megpróbáltam rávenni, hogy játsszon a városi csapatban, és azóta tizenöt centit nőtt. Lefogadom, hogy amire leérettségizik, magasabb lesz, mint maga.

Ralph várt.

– Tökmag volt, de az ütőhelyen sose félt. Sokan félnek, Derek azonban úgy is beállt oda, hogy a gyerekeknek, akik végül a labdát ütötték, fogalmuk sem volt, hová fog repülni. Fél tucatszor is megütötték, de sosem adta fel.

Ez igaz volt. Ralph némelyik meccs után látta a horzsolásokat Dereken, amikor a fiú lehámozta magáról a mezt – a fenekén, a combján, a karján, a vállán. Egyszer tökéletes, kék-fekete kört is látott a nyakán. Jeanette idegbajt kapott ezektől az ütésektől, és az se vigasztalta, hogy Derek sisakot visel: valahányszor a fiú az ütőhelyre lépett, az asszony úgy markolta Ralph karját, hogy szinte kicsordult körmei alól a vér, és félt, hogy a gyereket előbb-utóbb a két szeme közt találják el, és kómába esik. Ralph igyekezett megnyugtatni, hogy ez nem fog megtörténni, de amikor Derek végül úgy döntött, inkább a tenisz való neki, ő is ugyanúgy megkönnyebbült, mint Jeannie. A teniszlabda puhább.

Terry előrehajolt, és egy kicsit még el is mosolyodott.

– Egy ilyen alacsony gyerek általában jó pár sétát kap – ami azt illeti, ma este is ilyesmit reméltem, amikor hagytam, hogy Trevor Michaels üssön –, Derek azonban nem hagyta, hogy kijátsszák. Csapdosott mindenfelé – befelé, kifelé, a feje fölé, a földre. A gyerekek elkezdték Suhintó Andersonnak hívni, aztán az egyikük átnevezte Suhanónak, és ez rajta is ragadt, legalábbis egy időre.

– Nagyon érdekes – mondta Samuels –, de nem beszélnénk inkább Frank Petersonról?

Terry továbbra is Ralphra szegezte a tekintetét.

– Hogy rövidre fogjam: mikor láttam, hogy nem hajlandó sétálni, megtanítottam a pöcire. A vele egyidős – tíz-, tizenegy éves – fiúk nagy része nem csinálja. Az elképzelést értik, de nem tetszik nekik a gondolat, hogy a bázis fölé emeljék a labdát, főleg ha olyan üt, aki tényleg nagyot szokott. Egyre csak az jár a fejükben, mennyire fognak fájni az ujjaik, ha a csupasz kezük szabadon van és megütik. Derek azonban nem gondolt erre. Igencsak tökös legény ez a maga fia. És futni, azt aztán tudott. Sokszor, amikor kiküldtem, hogy feláldozza magát, a végén elérte a bázist.

Ralph nem bólintott, semmi jelét nem adta, hogy érdekelné mindez, de tudta, miről beszél Terry. Rengeteg pöcinél éljenzett már, és azt is látta, hogy a gyereke úgy tud végigszáguldani a pályán, mint akinek lángol a haja és a segge is kezd tűzre kapni.

– Csak a helyes ütésszöget kellett megtanítani neki – mondta Terry, és felemelte a kezét, hogy mutassa. Még mindig piszkos volt a keze, valószínűleg a ma esti meccs előtti gyakorlástól. – Ha balra tartjuk, a labda a harmadik bázisvonalig repül. Ha jobbra, az elsőig. Nem szabad erőset ütni, azzal a legtöbb esetben semmit nem sikerül elérni, csak könnyen elkapható labdát küldünk az elkapónak. Csak egy kicsit kell meglökni, az utolsó tizedmásodpercben. Derek gyorsan megtanulta. A gyerekek innentől nem Suhanónak hívták, új becenevet kapott. A játék vége felé volt egy futónk az elsőn vagy a harmadikon, és a másik csapat tudta, hogy Derek remekelni fog – itt nincs mese, azonnal átdobja az ütőt a lapkán, amint az elkapó megindul, és a padon ülő srácok mind ordítani kezdtek: „Mindent bele, Derek, mindent bele!” Én és Gavin is ordítottunk. És tavaly egész évben így hívták, amikor győztünk a körzeti bajnokságon. Mindentbele Anderson. Tudta?

Ralph nem tudta, talán mert szigorúan a csapat belső ügye volt. Azt azonban tudta, hogy Derek rengeteget nőtt azon a nyáron. Többet nevetett, és a meccs vége után szívesen maradt még a többiekkel ahelyett, hogy lehajtott fejjel, lógó kesztyűvel elindult volna a kocsi felé.

– Nagyrészt saját magának köszönheti – amíg el nem érte mindezt, gyakorolt, mint a kisangyal –, de én beszéltem rá, hogy próbálja meg. – Elhallgatott, majd nagyon halkan folytatta. – És maga ezt csinálta velem. Mindenki szeme láttára ezt csinálta velem.

Ralph érezte, hogy az arca lángolni kezd. Már nyitotta a száját, hogy feleljen, de Samuels kitessékelte az ajtón, szinte kituszkolta. Csak annyi időre állt meg, hogy a válla fölött hátraszóljon.

– Ezt nem Ralph csinálta magával, Maitland. Ahogy én sem. Saját magának köszönheti.

Odakinn mindketten megálltak a detektívüveg előtt, és Samuels megkérdezte Ralphtól, jól van-e.

– Jól – felelte Ralph. Még mindig égett az arca.

– Némelyikük mestere annak, hogy felidegesítsen. Ugye, tudod?

– Persze.

– És tudod, hogy ő az elkövető, igaz? Ennél egyértelműbb esetem sose volt még.

Épp ez zavar, gondolta Ralph. Korábban nem volt, de most van. Nem kellene hogy zavarjon, mert Samuelsnek igaza van, de zavar.

– Láttad a kezét? – kérdezte Ralph. – Amikor mutatta, hogyan tanította meg Dereket a pöcire, láttad a kezét?

– Igen. Mi van vele?

– Nem volt hosszú a kisujja körme – felelte Ralph. – Egyik kezén sem.

Samuels vállat vont. – Na és? Levágta. Biztos, hogy jól érzed magad?

– Persze – felelte Ralph. – Csak…

Az irodákat a fogdáktól elválasztó ajtó zúgni kezdett, majd kivágódott. A férfi, aki sietve közeledett a folyosón, szombat esti otthon-lazítunk módon öltözött: fakó farmert viselt és a TCU futballcsapat békás kabalájával díszített pólót –, a kezében tartott aktatáska azonban abszolút ügyvédes volt.

– Jó estét, Bill – mondta –, és magának is, Anderson nyomozó. Hajlandó lenne valamelyikük elmondani, miért tartóztatták le azt, akit 2015-ben Flint City az év emberének választott? Csak tévedés történt, amit talán el tudunk simítani, vagy mind a kettejüknek elment a kibaszott esze?

Howard Gold megérkezett.

18

Címzett: William Samuels megyei főügyész

Flint City rendőrfőnöke, Rodney Geller

Flint megye seriffje, Richard Doolin

Avery Rudolph százados, Állami Rendőrség 7. körzet

Ralph Anderson nyomozó, Flint City Rendőrőrs

Küldő: Yunel Sablo hadnagy, nyomozó, Állami Rendőrség 7. körzet

Dátum: július 13.

Tárgy: Vogel Közlekedési Központ, Dubrow

Samuels kerületi főügyész és Anderson nyomozó kérésére a fent említett napon, 14:30-kor megérkeztem a Vogel Közlekedési Központhoz. A Vogel az állam déli részének fő közúti és vasúti közlekedési központja, ahol jelen van három jelentős busztársaság (Greyhound, Trailways, Mid-State), valamint az Amtrak vasúttársaság is. Emellett megtalálhatóak a helyszínen a főbb autókölcsönzők (Hertz, Avis, Enterprise, Alamo). Mivel a Közlekedési Központ teljes területét lefedik a térfigyelő kamerák, egyenesen a biztonsági szolgálatukhoz mentem, ahol a Vogel biztonsági főnökével, Michael Camppel találkoztam. Már várt rám. A térfigyelő kamerák felvételeit 30 napig őrzik meg, és az egész folyamat számítógéppel vezérelt, így lehetőségem volt mindent megtekinteni, amit július 10-én este az összesen 16 kamera rögzített.

Clinton Ellenquist, a Flint City Taxitársaság július 10-én szolgálatban lévő diszpécsere szerint Willow Rainwater sofőr 21:30-kor hívta, hogy jelentse, elszállította utasát. A Southern Limited gyorsvonat, amelyre Ms. Rainwater állítása szerint a nyomozás alatt álló személy fel szándékozott szállni, 21:50-kor érkezett a Vogelre. Az utasok a 3-as vágány peronjára szálltak le. A Dallas–Fort Worth irányába tartó utasok hét perccel később, 21:57-kor kaptak engedélyt a felszállásra a 3-as peronon. A Southern Limited 22:12-kor indult el az állomásról. Ezek a pontos időpontok, mert az érkezéseket és indulásokat számítógép figyeli, és az időpontokat rögzíti.

Camp biztonsági főnök és én mind a 16 kamera felvételeit végignéztük, július 10-én 21:00-tól (hogy valamennyit ráhagyjunk) 23:00-ig, nagyjából 50 perccel azutánig, hogy a Southern Limited elhagyta az állomást. Minden kamerafelvétel megvan az iPademen, de a helyzet (Samuels főügyész által) említett sürgőssége miatt csak röviden foglalom össze őket ebben az előzetes jelentésben.

21:33: A célszemély belép az állomásra az északi főbejáraton, ahol a taxik szoktak megállni, és ahol a legtöbb utas belép az állomásra. Áthalad a fő előcsarnokon. Sárga inget visel, kék farmernadrággal. Poggyásza nincsen. Arca 2–4 másodpercig tisztán látszik, amikor felnéz a fenti nagy órára (állókép e-mailben továbbítva Samuels főügyésznek és Anderson nyomozónak).

21:35: A célszemély megáll az előcsarnok közepén, az újságosnál. Vásárol egy papírkötésű könyvet és készpénzzel fizet. A könyv címe nem olvasható, és az eladó nem emlékszik, de ha szükséges, valószínűleg kideríthető. Ezen a felvételen látható a lófejes övcsat (állókép e-mailben továbbítva Samuels főügyésznek és Anderson nyomozónak).

21:39: A célszemély elhagyja az állomást a Montrose Avenue-ra nyíló ajtón (déli főbejárat). Bár ez a bejárat/kijárat nyitva áll az utasok előtt, nagyrészt a Vogel alkalmazottai használják, mert az alkalmazotti parkoló az épületnek ezen az oldalán található. A parkolót két kamera figyeli. A célszemély egyik kamera felvételén sem látható, de Camp és én is észrevettünk egy pillanatig látható árnyékot, amiről úgy véljük, talán a célszemélyé volt, amint jobb felé tart, egy szolgálati folyosó felé.

A célszemély nem vásárolt jegyet a Southern Limitedre, sem az állomáson, készpénzért, sem bankkártyával. Miután több alkalommal is megtekintettük a 3. vágányt mutató kamera felvételét, amely jól kivehető és véleményem szerint teljes volt, észszerű mértékben meggyőződtem arról, hogy a célszemély nem tért vissza az állomásra és nem szállt fel a vonatra.

Arra a következtetésre jutottam, hogy a célszemély dubrow-i utazása alighanem csak kísérlet volt arra, hogy hamis nyomot hagyjon maga után és ezzel megzavarja a nyomozást. Feltételezésem szerint a célszemély valószínűleg visszatért Flint Citybe, vagy egy bűntárs segítségével, vagy autóstoppal. Az is elképzelhető, hogy ellopott egy autót. A Dubrow-i Rendőrséghez nem érkezett feljelentés a kérdéses estén a Vogel Közlekedési Központ közelében elkövetett járműlopásról, de, ahogy Camp biztonsági főnök rámutatott, a hosszú távú parkolóból úgy is elhozhatott egyet, hogy az ellopását még egy hétig vagy még hosszabb ideig ne jelentsék.

A hosszú távú parkoló biztonsági kamerájának felvételei elérhetőek és kérésre áttekinthetőek, de a felvételük messze nem teljes. Emellett Camp biztonsági főnök elmondása szerint azokat a kamerákat már tervezik lecserélni, és gyakran rosszul működnek. Úgy vélem, legalábbis egyelőre nagyobb hasznunkra válik, ha a nyomozás más szálakon folyik tovább.

TISZTELETTEL:

Y. Sablo hdngy, nyomozó

Csatolmányokat tartalmaz

19

Howie Gold kezet rázott Samuelsszel és Ralph Andersonnal is, majd a Golden Dragons-mezét és szerencsehozó sapkáját viselő Terry Maitlandre nézett a detektívüvegen át. Terry egyenes háttal ült, fejét felemelve, kezét összekulcsolta az asztalon. Nem malmozott, nem feszengett, nem vetett ideges pillantásokat oldalra. Ralphnak el kellett ismernie, hogy nem volt a bűntudat élő szobra.

Gold végül Samuelshez fordult. – Beszéljen – mondta. Mintha egy kutyát utasítana trükkre.

– Egyelőre nem sokat tudunk mondani, Howard. – Samuels a tarkójához emelte a kezét, és lesimította a tincset. A tincs egy pár pillanatra lesimult, majd újra felállt. Ralph azon kapta magát, hogy Alfalfa egyik mondása jut az eszébe, amin gyerekkorukban annyit kacagtak öccsével: Olyan baráttal, amilyennel egyszer találkozol az életben, csak egyszer fogsz találkozni az életben. – Csak annyit, hogy nem tévedés történt, és nem, nem ment el a kibaszott eszünk.

– Mit mond Terry?

– Eddig semmit – felelte Ralph.

Gold hirtelen felé fordult, élénkkék szeme csillogott, kerek szemüvege mögött nagyobbnak tűnt, mint valójában. – Félreértett, Anderson. Nem azt kérdezem, hogy ma este mit mondott, mert tudom, hogy ma este nem mondott semmit, annál több esze van. Úgy értem, az előzetes kihallgatáson. Jobb, ha elmondják, mert ő el fogja mondani.

– Nem volt előzetes kihallgatás – mondta Ralph. És semmi oka nem volt rá, hogy emiatt kényelmetlenül érezze magát, tekintve, hogy alig négy, rövid nap alatt remekül felgöngyölítették az ügyet, de akkor is kényelmetlenül érezte magát. Részben amiatt, hogy Howard Gold a vezetéknevén szólította, mintha sosem hívták volna meg egymást italra a Kocsikerékben, a megyei bírósággal szemben. Nevetséges késztetést érzett, hogy közölje vele: Howie, ne nézzél így rám, a mellettem álló pasast nézd. Ő az, aki mozgásba hozta a dolgokat.

– Mi? Várjon csak! Várjon egy pillanatot!

Gold elülső zsebébe dugta a kezét és ringatózni kezdett előre-hátra a sarkán. Ralph rengetegszer látta már ezt, a megyei és a kerületi bíróságon is, és felkészült a támadásra. Sosem volt kellemes élmény, ha Howie Gold keresztkérdésekkel bombázta az embert a tanúk padján. Ralph ezt sosem rótta azonban fel neki, elvégre része volt a megfelelő eljárásrendnek.

– Azt akarja mondani, úgy tartóztatta le kétezer ember szeme láttára, hogy esélyt sem adott neki, hogy kimagyarázza magát?

– Maga nagyon jó védőügyvéd, de ebből maga az úristen sem tudná kivakarni Maitlandet. Egyébként csak ezerkétszáz ember, ha volt ott, legfeljebb ezerötszáz. Az Estelle Barga pályán nem férnek el kétezren. Összeomlana a lelátó.

Gold ügyet sem vetett a hangulat oldására tett gyenge kísérletre. Úgy nézett Ralphra, mintha valami új rovart fedezett volna fel. – De nyilvános helyen tartóztatta le, egy olyan pillanatban, amit bátran nevezhetünk apoteózisa pillanatának is…

– Apoti-micsodájának? – kérdezte Samuels mosolyogva.

Gold ezt is figyelmen kívül hagyta. Még mindig Ralphot nézte. – Annak ellenére tette, hogy diszkréten körbevehette volna a pályát rendőrökkel, aztán letartóztathatta volna otthon, a meccs után. Mégis a felesége és a lányai szeme láttára tette, és ez szándékos volt. Mi késztette erre? Mi az ördög késztette erre?

Ralph érezte, hogy újra kigyúl az arca. – Valóban tudni akarja, ügyvéd úr?

– Ralph! – szólalt meg Samuels figyelmeztetőn, és kezét csillapítón Ralph karjára tette.

Ralph lerázta magáról. – Nem én tartóztattam le. Pár rendőrt küldtem be érte, mert attól féltem, elkapom a nyakát a két kezemmel, és addig szorongatom, amíg el nem kékül az arca. És akkor az ilyen okos ügyvédnek, mint maga, túl sok dolga lenne. – Előrébb lépett, bemászott Gold személyes terébe, hogy abbahagyassa vele az előre-hátra ringatózást. – Elkapta Frank Petersont, és magával vitte a Figgis Parkba. Ott megerőszakolta egy faággal, és megölte. Tudni akarja, hogyan ölte meg?

– Ralph, ez titkosítva van! – kiáltotta közbe Samuels.

Ralph ügyet sem vetett rá. – Az előzetes orvos szakértői vélemények szerint a fogával szakította fel a gyerek torkát. Még az is lehet, hogy lenyelt valamennyit a húsából, érti? És mindez annyira felizgatta, hogy letolta a nadrágját és ráélvezett a gyerek combjának hátuljára. Ennél rohadtabb, aljasabb, kimondhatatlanabb gyilkosságot egyikünk sem látott még, és ha Isten kegyes hozzánk, nem is fog. Régóta készülhetett már rá. Amelyikünk járt a tetthelyen, az soha többé nem lesz képes elfelejteni. És Terry Maitland tette. T. edző tette, aki nem is olyan régen még a kezével fogta a fiam kezét és mutatta neki, hogyan kell ütni az ütővel. Épp az előbb mesélte el, mintha ez bármi alól is felmentené, vagy ilyesmi.

Gold most már nem úgy nézett rá, mint egy rovarra. Most egyfajta csodálkozás ült az arcán, mintha olyan leletre bukkant volna, amit egy ismeretlen, földönkívüli faj hagyott hátra. Ralphot ez nem érdekelte. Túl volt már azon, hogy bármi is érdekelje.

– Magának is van egy fia… Tommynak hívják, igaz? Nem azért kezdett maga is edzősködni Terryvel a kölyökcsapatban, mert Tommy is játszott? A maga fiára is rátette a kezét. És most védeni akarja?

Samuels megszólalt. – Az ég szerelmére, fogd már be!

Gold abbahagyta a ringatózást, de nem lépett hátra, és még mindig úgy nézett Ralphra, mintha valami antropológiai csodát látna. – Még csak ki sem hallgatták – suttogta. – Még. Csak. Én még ilyet… Én ilyet még soha…

– Ugyan már! – szólalt meg Samuels, magára kényszerített vidámsággal. – Maga már mindent látott, Howie. A legtöbb dolgot kétszer is.

– Beszélni akarok vele, most, azonnal – mondta Gold kurtán –, szóval kapcsolják le azt a kihangosító szart, és húzzák be a függönyt.

– Rendben – mondta Samuels. – Tizenöt percet kap, aztán csatlakozunk magukhoz. Derítse ki, van-e valami mondandója az edzőnek.

– Egy órát kapok, Mr. Samuels – jelentette ki Gold.

– Fél órát. Aztán vagy felvesszük a vallomását – ami nagy valószínűséggel eldönti, hogy életfogytiglan a McAlesterben vagy a méreginjekció –, vagy egy cellában várja meg, hogy hétfőn bíróság elé kerüljön. Magán múlik. De ha azt hiszi, nekünk olyan könnyű volt, akkor ilyen nagyot még nem tévedett soha életében.

Gold az ajtóhoz ment. Ralph lehúzta a kártyáját a zár előtt, hallgatta a kattanást, ahogy a dupla zár enged, majd visszament az ablakhoz és nézte, ahogy az ügyvéd belép a helyiségbe. Samuels megfeszült, amikor látta, hogy Maitland feláll és kitárt karral indul Gold felé, de Maitland arcán megkönnyebbülés látszott, nem agresszió. Átölelte Goldot, aki ledobta szögletes aktatáskáját, és viszonozta az ölelést.

– Igazi haverok – jegyezte meg Samuels. – Hát nem aranyos?

Gold odafordult, mintha hallotta volna, és a kamera világító vörös fénye felé bökött.

– Kapcsolják ki! – szólalt meg a hangja a mennyezeti hangszóróban. – A hangot is. Aztán húzzák be a függönyt!

A kapcsolók egy, a falra erősített konzolon voltak, a hangrögzítővel és a kamerával együtt. Ralph lekapcsolta őket. A kihallgatóhelyiség sarkában kialudt a kamera vörös fénye. Ralph biccentett Samuelsnek, aki behúzta a függönyt. A hang, amit a függöny kiadott, ahogy besiklott az ablak elé, kellemetlen emléket idézett fel Ralphban. Három kivégzésen vett részt a McAlesterben, mindhármon még a Samuels előtti időkben. Ott is hasonló függöny (talán ugyanannak a cégnek a gyártmánya!) takarta a hosszú üvegablakot a kivégzőkamra és a tanúk helyisége között. Amikor a tanúk beléptek a helyiségbe, a függönyt széthúzták; amikor a rabot holttá nyilvánították, ismét behúzták. Ugyanilyen kellemetlen, csikorgó hangja volt.

– Átmegyek Zoney-hoz hamburgerért és kóláért – szólalt meg Samuels. – Túl ideges voltam a vacsorához. Kérsz valamit?

– Egy kávé jólesne. Tej és cukor nélkül.

– Biztos? Ittam már kávét Zoney-nál, és nem véletlenül hívják Fekete Halálnak.

– Vállalom a kockázatot – felelte Ralph.

– Oké. Negyedórán belül itt vagyok. Ha korábban megtörik, el ne kezdd nélkülem!

Erre esély sem volt. Ami Ralphot illette, úgy volt vele, ez innentől Bill Samuels bulija. Hadd legyen minden dicsőség az övé, ha egyáltalán lesz bármi dicsőség egy efféle borzalmas ügyben. A terem túlsó végén székek sorakoztak. Ralph leült az egyikbe, a fénymásoló mellé, ami halkan duruzsolt álmában. A behúzott függönyre meredt, és eltűnődött, mit mondhat Terry Maitland odabent, miféle elképesztő alibivel állt elő társedzője előtt.

Ralph azon kapta magát, hogy az indián nő jár a fejében, aki felvette Maitlandet a Csak Uraknak bárnál, és elvitte a dubrow-i vasútállomásra. A kosarasok edzője vagyok a YMCA-nél, mondta. Maitland gyakran járt nálunk, a lelátón ült a szülőkkel és nézte, ahogy a gyerekek játszanak. Azt mondta, tehetséges gyerekeket keres a városi baseballcsapatba…

A nő ismerte Maitlandet, és Maitland is ismerte őt – ilyen testalkattal és etnikai hovatartozással nehéz lehet elfelejteni. A taxiban mégis asszonyomnak szólította. Miért? Lehet, hogy a nevére nem emlékezett, csak arcról ismerte a YMCA-ből? Lehetségesnek tűnt, de Ralphnak nem nagyon tetszett ez a magyarázat. Ami a neveket illeti, a Willow Rainwater nem volt épp feledhető.

– Stressz hatása alatt volt – mormolta Ralph, vagy magának, vagy a szundikáló fénymásolónak. – Ezenfelül…

Még egy emlék az agyába ötlött, és vele olyan magyarázat Maitland asszonyom-jára, ami már jobban tetszett neki. Kisöccse, Johnny, aki három évvel volt fiatalabb Ralphnál, nem volt túl jó a bújócskában. Sokszor csak a szobájába szaladt, és a fejére húzta a takarót; nyilván azt hitte, hogy ha ő nem látja Ralphie-t, akkor Ralphie sem látja őt. Nem lehetséges, hogy egy olyan ember, aki épp elkövetett egy borzalmas gyilkosságot, ugyanilyen mágikus gondolkodás hatása alá kerül? Ha én nem ismerem fel magát, maga sem engem. Őrült logika, az igaz, de a bűncselekmény is őrült ember műve volt, és ez nemcsak azt magyarázná meg, miért reagált így Rainwaterre, hanem azt is, miért hitte, hogy megúszhatja, még így is, hogy Flint Cityben rengetegen jól ismerik, és a sportrajongók körében igazi hírességnek számít.

Csak hát ott volt Carlton Scowcroft. Ha lehunyta a szemét, Ralph szinte látta, ahogy Gold aláhúz egy kulcsfontosságú mondatot Scowcroft vallomásában, és felkészül záróbeszédére az esküdtek előtt; talán még O. J. Simpson ügyvédjének az ötletét is ellopja. Ha a kesztyű nem passzol, fel kell menteniük, mondta Johnnie Cochran. Gold változata ugyanilyen frappáns lehet: Mivel nem tudta, fel kell menteniük.

Nem működne, még csak meg sem közelíti, de akkor is…

Scowcroft szerint Maitland azzal magyarázta ki a vért a cipőjén és a ruháján, hogy eleredt az orra vére. Mint az Old Faithful gejzír, mondta neki Terry. Nincs itt valahol egy doki?

Csak hát Terry Maitland, négy egyetemi évét leszámítva, egész életében Flint Cityben élt. Semmi szüksége nem lett volna arra, hogy a Coney Ford közelében lévő elsősegélytábla útba igazítsa. Kérdeznie sem kellett volna. Akkor miért tette?

Samuels egy kólával, egy fóliába burkolt hamburgerrel és egy papírpohárban kávéval tért vissza, utóbbit Ralphnak adta. – Odabent minden csendes?

– Aha. Az órám szerint még húsz percük van. Ha végeznek, megpróbálom rávenni, hogy adjon DNS-mintát.

Samuels kicsomagolta a hamburgert és óvatosan felemelte a tetejét, hogy belenézzen. – Jézusom – mondta –, ez úgy néz ki, mint valakinek a megégett húsa, amit az orvosok vágtak le róla. – Ettől függetlenül enni kezdte.

Ralphban felmerült, hogy megemlítse neki Terry beszélgetését Rainwaterrel, és Terry fura kérdését a dokiról, aztán mégsem tette. Felmerült benne, hogy megemlíti, hogy Terry meg se próbálta álcázni magát, vagy legalább napszemüveg mögé rejteni az arcát, aztán ezt sem említette. Korábban már felhozta ezeket a témákat, de Samuels lesöpörte őket, és – jogosan – kitartott amellett, hogy semmi jelentőségük nincs a szemtanúk vallomásai és az orvos szakértői bizonyítékok mellett.

A kávé éppolyan borzalmas volt, amilyennek Samuels jósolta, de Ralph így is megitta, és a pohár már majdnem teljesen kiürült, amikor Gold csengetett, hogy engedjék ki a kihallgatóhelyiségből. Arckifejezésétől Ralph Andersonnak összeugrott a gyomra. Nem aggodalmat látott rajta, haragot vagy azt a színpadias megbotránkozást, amit egyes ügyvédek akkor mutattak, amikor rájöttek, hogy ügyfelük nyakig van a szarban. Nem, ez együttérzés volt, és őszintének tűnt.

– Ajvé – mondta Gold –, maguk ketten aztán jó nagy bajban vannak.

20

FLINT CITY-I KÖZKÓRHÁZ

PATOLÓGIAI ÉS SZEROLÓGIAI INTÉZET

Címzett: Ralph Anderson nyomozó

Yunel Sablo hadnagy

William Samuels kerületi főügyész

Küldő: Dr. Edward Bogan

Dátum: július 14.

Tárgy: Vércsoport-meghatározás és DNS

Vér:

Számos tárgyon végrehajtottuk a vércsoport-meghatározást.

Az első az az ág volt, amellyel análisan megerőszakolták az áldozatot, Frank Petersont, egy fehér fiúgyermeket, életkora 11 év. Ez az ág körülbelül 56 cm hosszú, átmérője 7,5 cm. Körülbelül felénél a meglazult kéreg egy része leszakadt, valószínűleg azért, mert a bűntény elkövetője durván fogta meg (lásd a csatolt fényképet). Az ágnak ezen a sima részén ujjlenyomatokat találtak, melyeket az Állami Rendőrség kriminalistája lefényképezett és mintát vett belőle, mielőtt Ralph Anderson nyomozó (Flint City Rendőrség) és Yunel Sablo állami rendőr (Állami Rendőrség 7. körzet) eljuttatta hozzám a bizonyítékot. Ennek megfelelően kijelenthetem, hogy a bizonyíték láncolata zárt.

Az ág utolsó, 13 centiméteres szakaszán található vér vércsoportja 0+, ami megegyezik az áldozat vércsoportjával, mint azt Frank Peterson háziorvosa, Horace Connolly megerősítette. Az ágon számos más helyen is található 0+ vércsoportú vér, ezt a visszafröccsenés vagy felhabzás nevű jelenség okozta. A vércseppek valószínűleg akkor fröccsentek fel, amikor az áldozatot szexuálisan bántalmazták, és nagy valószínűséggel feltételezhetjük, hogy az elkövető bőrére és ruházatára szintén fröccsenhetett a vérből.

A bűnjelen egy másik vércsoport nyomait is megtaláltuk. Ez AB+ vércsoportú, ami sokkal ritkább (a népesség 3%-ára jellemző). Úgy hiszem, ez az elkövető vére lehet, és feltételezem, hogy megvághatta a kezét, amellyel az ágat mozgatta, minden bizonnyal nagy erővel.

Nagy mennyiségben találtak 0+ vércsoportú vért annak a 2007-es évjáratú Econoline furgonnak a sofőrülésén, kormánykerekén és műszerfalán is, amelyet a Shorty kocsmája mögötti alkalmazotti parkolóban hagytak ott (Main Street 1124). A furgon kormánykerekén ezenfelül AB+ vércsoportú vércseppeket is találtak. Ezeket a mintákat Elmer Stanton és Richard Spencer őrmesterek, az Állami Kriminalisztikai Részleg rendőrei juttatták el hozzám, ennek megfelelően kijelenthetem, hogy a bizonyítékok láncolata zárt.

Nagy mennyiségű 0+ vércsoportú vért találtak azokon a ruhákon (ing, nadrág, zokni, Adidas edzőcipő, Jockey alsónadrág), amelyeket a 72-es út (más néven Old Forge Road) közelében lévő, elhagyatott csónakkikötő mellett talált, 2011-es évjáratú Subaruban találtak. Az ing bal hajtókáján némi AB+ vércsoportú vér is található. Ezeket a mintákat John Koryta állami rendőr (7. körzet) és Spencer őrmester (ÁKR) juttatták el hozzám, ennek megfelelően kijelenthetem, hogy a bizonyítékok láncolata zárt. Jelen dokumentum elkészültéig a Subaru Outbackben nem találtak AB+ vércsoportú vért. Elképzelhető, hogy még találnak, de az is lehetséges, hogy a horzsolásokon, melyekre az elkövető a tett elkövetése során szert tett, már megalvadt a vér, mire az elkövető elhagyta a Subarut. Az is lehetséges, hogy bekötötte a sebeit, bár a vér mennyisége olyan kevés volt, hogy ezt nem tartom valószínűnek. Legfeljebb apró vágások lehettek.

Az AB+ vércsoport viszonylagos ritkaságára való tekintettel javaslom, hogy az esetleges gyanúsítottak vércsoportját minél hamarabb határozzák meg.

DNS:

A Cap Cityben DNS-meghatározásra váró minták sora igen hosszú, és normál körülmények között az eredményeket csak hetek vagy akár hónapok elteltével kapjuk meg. Tekintettel a bűntény döbbenetes brutalitására és az áldozat fiatal korára, a bűntény helyszínéről származó minták a sor elejére kerültek.

Ezek közt a leglényegesebb az áldozat combján és fenekén talált sperma, de bőrmintákat is vettek az ágról, amellyel a Peterson fiút szexuálisan bántalmazták, és ott vannak természetesen a vérminták, amelyeket korábban már említettem. A bűntény helyszínén talált sperma DNS-vizsgálatának eredménye jövő héten lesz készen az esetleges összehasonlításra. Stanton őrmester elmondása szerint a jelentés akár még hamarabb is elkészülhet, én azonban számtalanszor foglalkoztam már DNS-mintákkal, és úgy vélem, a jövő péntek sokkal valószínűbbnek tűnik, még egy ilyen, prioritást élvező ügyben is.

Bár a protokollhoz nem tartozik hozzá, szükségét érzem, hogy egy személyes megjegyzést is tegyek. Több gyilkossági áldozatnál is foglalkoztam már a bizonyítékokkal, ez azonban messze a legkegyetlenebb bűncselekmény, melyben vizsgálatot kellett folytatnom, és a személyt, aki elkövette, minél hamarabb el kell fogni.

Diktálta dr. Edward Bogan, 11:00-kor.

21

Howie Gold 20:40-kor fejezte be privát megbeszélését Terryvel, pont tíz perccel hamarabb, mint hogy a rendelkezésükre bocsátott idő letelt volna. Ralphhoz és Bill Samuelshez eddigre csatlakozott Troy Ramage is, valamint egy Stephanie Gould nevű járőr, aki nyolctól volt szolgálatban. A DNS-mintavételi készlet, amit magával hozott, még mindig a plasztiktasakjában volt. Ralph figyelmen kívül hagyta Howie ajvé, nagy baj megjegyzését, és megkérdezte az ügyvédet, beleegyezik-e ő és ügyfele egy DNS-mintavételbe.

Howie a lábával nyitva tartotta a kihallgatóhelyiség ajtaját, hogy ne csukódjon vissza. – Mintát akarnak venni a szádból, Terry. Beleegyezel? Mindenképpen meg tudják szerezni, nekem pedig intéznem kell pár gyors telefont.

– Rendben – mondta Terry. Szeme alatt sötét karikák jelentek meg, de hangja nyugodt volt. – Essünk át mindenen, amin kell, hogy még éjfél előtt kijussak innen.

Úgy hangzott, mintha teljesen biztos lenne abban, hogy így lesz. Ralph és Samuels váltottak egy pillantást. Samuels felvonta a szemöldökét, amitől jobban hasonlított Alfalfára, mint valaha.

– Hívd fel a feleségemet – mondta Terry. – Mondd meg neki, hogy jól vagyok.

Howie elvigyorodott. – Első a listámon.

– Menjen a folyosó túlsó végére – mondta Ralph –, ott jobb a térerő.

– Tudom – mondta Howie –, jártam már itt. Tisztára mint a reinkarnáció. – Majd Terrynek: – Ne mondj semmit, amíg vissza nem jövök!

Ramage rendőr levette a DNS-mintát, az arc belső felének mindkét oldaláról, majd felemelte a kamera elé, mielőtt betette volna őket egy-egy kis fiolába. Gould rendőr visszatette a fiolákat a tasakba és felemelte a kamera felé, miközben lezárta egy vörös, „bűnjel” feliratú matricával. Ezután aláírta a felügyeleti lánc papírját. A két rendőr ezután leviszi majd a mintákat egy aprócska helyiségbe, amely Flint City rendőrőrsének bűnjelraktáraként szolgált. Itt ismét felmutatják majd a fejük fölött lévő kamerának, mielőtt elraktározzák. Másnap két másik rendőr, valószínűleg az Állami Rendőrség emberei szállítják majd át Cap Citybe. A bizonyítékláncolat így zárt marad, ahogy dr. Bogan mondta volna. Fontoskodónak hangzik ugyan, de nem vicc. Ralph eltökélte, hogy semmiképpen nem lehet gyenge láncszem ebben a láncban. Semmi hiba. Semmi menekülési lehetőség. Ebben az ügyben nem.

Samuels kerületi ügyész visszaindult a kihallgatóhelyiségbe, miközben Howie a központi iroda ajtajánál telefonált, Ralph azonban hátramaradt, hogy hallgassa. Howie rövid beszélgetést folytatott Terry feleségével – Ralph hallotta, amint azt mondja, Minden rendben lesz, Marcy, aztán második, még rövidebb hívást intézett, elmondta valakinek, hol vannak Terry lányai, majd emlékeztette az illetőt, hogy Barnum Courtot elárasztották a média emberei, és ennek megfelelően cselekedjen. Ezután visszatért a kihallgatóhelyiségbe.

– Oké, akkor nézzük, ki tudjuk-e bogozni ezt a káoszt.

Ralph és Samuels leültek az asztalhoz, Terryvel szemben. A kettejük közt lévő szék üres maradt. Howie úgy döntött, ügyfele mellé áll, és kezét Terry vállára tette.

Samuels mosolyogva belekezdett.

– Szereti a kisfiúkat, ugye, edző úr?

Terry egy pillanatig sem habozott. – Nagyon. A kislányokat is, tekintve, hogy nekem is van kettő.

– És biztos vagyok benne, hogy két olyan lány, akinek T. edző az apja, maga is sportol, nemde? Lánycsapatoknál mégsem edzősködött soha. Sem futball-, sem szoftball-, sem lacrosse-csapatoknál. Ragaszkodik a fiúkhoz. Nyáron baseball, ősszel a gyerekfocicsapat, télen a junior-kosárlabda, bár, gondolom, utóbbinál csak nézőként van jelen. Az a sok, szombat délutáni kiruccanás a YMCA-hez, vagyis ahogy maga mondja, az új tehetségek felkutatása. Ahol gyors, ügyes fiúkat keres. És talán megnézi, hogy festenek rövidnadrágban, ha már arra jár.

Ralph várt, hogy Howie leállítsa, Howie azonban hallgatott, legalábbis egyelőre. Arca teljesen kifejezéstelen volt, egy arcizma sem rezdült, csak a szeme követte, mikor ki beszél. Rohadt jó pókerjátékos lehet, gondolta Ralph.

Terry azonban meglepő módon elmosolyodott. – Ezt Willow Rainwatertől hallotta. Csak tőle hallhatta. Elképesztő egy nő, nem? Hallania kellene, hogy ordít szombat délutánonként! Zárd ki, zárd ki, szedd a lábad, MENJ A KOSÁRRA! Hogy van Willow?

– Majd maga elmondja – mondta Samuels. – Elvégre találkozott vele kedden este.

– Én nem…

Howie megragadta Terry vállát és megszorította, mielőtt bármi mást mondhatott volna. – Fejezzük be a „Kihallgatás kezdőknek” kurzust, jó? Csak mondják el, miért hozták be Terryt. Elő a farbával!

– Mondja csak el, hol volt kedden! – vetette ellen Samuels. – Elkezdte, fejezze is be!

– Én…

Howie Gold azonban újra megszorította Terry vállát, ezúttal erősebben, mielőtt Terry folytathatta volna. – Nem, Bill, ez így nem fog menni. Mondja el, mit akar, különben egyenesen a sajtóhoz megyek és elmondom, hogy letartóztatta Flint City egyik legkiválóbb polgárát Frank Peterson meggyilkolásáért, besározta a hírnevét, megijesztette a feleségét és a lányait, és nem mondja el, miért.

Samuels Ralphra nézett. Ralph vállat vont. Ha a kerületi ügyész nem lett volna itt, Ralph már előállt volna a bizonyítékokkal egy gyors vallomás reményében.

– Folytassa, Bill – mondta Howie. – Ennek az embernek haza kell mennie a családjához.

Samuels elmosolyodott, de csak a szája, a szeme nem – egyszerű fogvillantás volt. – A bíróságon majd látni fogja őket, Howard. Hétfőn, amikor vádat emelünk.

Ralph érezte, hogy az udvariasság szövete foszladozni kezd, és ezért nagyrészt Billt okolta, akit őszintén felháborított a bűntett és az ember, aki elkövette. Ahogy bárki mást is felháborított volna… ez azonban nem húzta előrébb az ekéjüket, ahogy Ralph nagyapja mondta volna.

– Mielőtt hozzákezdenénk, lenne egy kérdésem – mondta Ralph, és próbált vidámnak tűnni. – Csak egy. Rendben, ügyvéd úr? Semmi olyasmi, amire nem jönnénk rá egyébként is.

Howie elég hálásnak tűnt ahhoz, hogy elforduljon a figyelme Samuelstől. – Halljuk.

– Mi a vércsoportja, Terry? Nem tudja?

Terry Howie-ra nézett – aki vállat vont –, majd visszafordult Ralphhoz. – Tudnom kellene. Évente hatszor adok vért a Vöröskeresztnél, mert elég ritka.

– AB pozitív?

Terry pislogott. – Ezt honnan tudta? – Aztán, amikor rájött, mi lehet a válasz, hozzátette: – De annyira nem ritka. Ha igazán ritkát akar, az az AB negatív. A népesség egy százaléka. Azok gyorstárcsázón vannak a Vöröskeresztnél, higgye el nekem.

– Ha ritkaságról van szó, mindig az ujjlenyomatokra gondolok – jegyezte meg Samuels, mintha csak azt akarná, teljen valamivel az idő. – Gondolom, azért, mert olyan gyakran foglalkozunk velük a bíróságon.

– Ahol nagyon ritkán befolyásolják az esküdtek döntését – mondta Howie.

Samuels ügyet sem vetett rá. – Nincs köztük két teljesen egyforma. Még az egypetéjű ikrek ujjlenyomataiban is vannak apró eltérések. Magának nincs egypetéjű ikertestvére, ugye, Terry?

– Csak nem azt akarja mondani, hogy megtalálta az ujjlenyomataimat ott, ahol a Peterson fiút megölték? – Terry arcára totális hitetlenkedés ült ki. Ralphnak ezt az egyet el kellett ismernie: fantasztikus színész, és nyilvánvalóan egész a végsőkig játszani akarta a szerepét.

– Olyan sok ujjlenyomatot találtunk, hogy alig tudom megszámolni – mondta Ralph. – Tele van velük a fehér furgon, amivel elrabolta a Peterson fiút. Ott vannak a fiú biciklijén, amit megtaláltunk a furgon hátuljában. Ott vannak a szerszámosládán, ami a furgonban volt. Tele van velük a Subaru, amibe Shorty kocsmája mögött átült. – Szünetet tartott. – És ott vannak a faágon is, amivel megerőszakolták a Peterson fiút, olyan brutális módon, hogy már a belső sérülései is megölték volna.

– Azokról nem kellett mintát venni vagy UV-fénnyel megnézni, hogy kiderüljön, kié – jegyezte meg Samuels. – A fiú véres ujjlenyomatai.

Ez volt az a pont, ahol a legtöbb elkövető – úgy a kilencvenöt százalékuk – megtörne, akár ott az ügyvédje, akár nincs. Ez itt azonban nem. Ralph döbbenetet és elképedést látott az arcán, bűntudatnak azonban nyomát se.

– Vannak ujjlenyomataik – lendült támadásba Howie –, na és. Nem ez lenne az első alkalom, hogy hamisítják.

– Párat lehet – felelte Ralph –, de hetvenet? Nyolcvanat? És vérrel, magára a fegyverre?

– A tanúk láncolata is megvan – mondta Samuels, és számolni kezdte őket az ujján. – Látták, amikor megszólította Petersont Gerald élelmiszerüzletének parkolójában. Látták, amint berakta a fiú biciklijét a furgonba, amit használt. Látták, amint beszáll magához a furgonba. Látták, amint csurom véresen elhagyja az erdőt, ahol a gyilkosság történt. Folytathatnám, de anyám mindig azt mondta, tegyek félre későbbre is.

– A szemtanúk ritkán megbízhatóak – jelentette ki Howie. – Az ujjlenyomatok is kétségesek, de a szemtanúk… – Megrázta a fejét.

Ralph közbevágott. – A legtöbb esetben egyetértenék. Ennél azonban nem. Nemrég hallgattam ki valakit, aki szerint Flint City valójában csak kisváros. Nem tudom, hogy teljesen egyetértek-e ezzel, a West Side azonban tényleg elég szoros közösséget alkot, és Mr. Maitlandet mindenki ismeri itt. Terry, a nő, aki azonosította magát Gerald üzleténél, a szomszédja, a kislány pedig, aki látta, amint kijön az erdőből a Figgis Parknál, nagyon jól ismeri magát, nemcsak azért, mert ő is a Barnum Streeten lakik, nem messze magától, hanem azért is, mert maga volt az, aki egyszer visszahozta az elveszett kutyáját.

– June Morris? – Terry őszinte hitetlenkedéssel nézett Ralphra. – Junie?

– Vannak mások is – mondta Samuels. – Sokan.

– Willow? – Terry hangja olyan volt, mintha kifogyott volna a szuszból, mintha gyomorszájon vágták volna. – Ő is?

– Sokan – ismételte Samuels.

– Mindegyikük kiválasztotta magát a hat kép közül – tette hozzá Ralph. – Habozás nélkül.

– És a fotón véletlenül nem viselt az ügyfelem Golden Dragons-sapkát és nagy, C betűs mezt? – kérdezte Howie. – Nem mutatott esetleg rá a kihallgató az ujjával?

– Maga biztos jobban tudja – jegyezte meg Ralph. – Legalábbis úgy tűnik.

– Ez rémálom – mondta Terry.

Samuels együttérzőn elmosolyodott. – Megértem. Ha szeretné, hogy véget érjen, csak el kell mondania, miért tette.

Mintha létezhetne egyáltalán olyan ok ezen a világon, amitől egy épeszű ember meg tudná érteni, gondolta Ralph.

– Lehet, hogy számítani fog. – Samuels most már szinte hízelgett. – De még azelőtt el kell mondania, hogy megérkezik a DNS-vizsgálat eredménye. Nagyon sok DNS-mintánk van, és ha egyezik azzal, amit levettünk magától… – Vállat vont.

– Mondja csak el – mondta Ralph. – Nem tudom, mi volt, pillanatnyi elmezavar, vagy valami, amit zavart idegállapotban tett, disszociatív állapotban, vagy szexuális késztetés hatására, vagy miért, csak mondja el! – Hallotta, hogy megemelkedik a hangja, megfordult a fejében, hogy visszavesz belőle, aztán arra gondolt, minek. – Legyen férfi, és mondja el!

Terry inkább magában beszélt, mint az asztal túloldalán lévő két férfihoz. – Nem tudom, hogy történhetett ez. Kedden én még csak nem is voltam a városban.

– Akkor hol volt? – kérdezte Samuels. – Gyerünk, mondja csak el! Szeretem az érdekes történeteket. Gimis koromban elolvastam az Agatha Christie-összest.

Terry megfordult, hogy felnézzen Goldra, aki biccentett. Ralph azonban most már úgy vélte, Howie nyugtalannak tűnik. A vércsoport és az ujjlenyomatok témája megrázta, a szemtanúk még inkább. Leginkább talán a kis Junie Morris rázta meg, akinek az elveszett kiskutyáját a jó öreg, megbízható T. edző hozta vissza.

– Cap Cityben voltam. Kedd reggel tízkor távoztam, és szerda este későn értem haza. Vagyis hát fél tíz körül, ami nekem késő.

– Gondolom, nem vitt magával senkit – jegyezte meg Samuels. – Csak úgy elindult, hogy rendezze a gondolatait, igaz? Hogy felkészüljön a nagy meccsre?

– Én…

– A kocsijával ment, vagy a fehér furgonnal? Egyébként hol hagyta a furgont? És honnan lopott olyat, aminek New York-i rendszáma van? Elképzelésem van ugyan, de szeretném, ha megerősítené vagy tagadná…

– Akarja hallani vagy nem? – kérdezte Terry. Hihetetlen, de újra mosolygott. – Talán fél hallani. És talán jó is, ha fél. Derékig már szarban van, Mr. Samuels, és egyre mélyebbre süllyed.

– Igen? Akkor miért én vagyok az, aki a kihallgatás végén távozhat innen és hazamehet?

– Nyugalom – mondta halkan Ralph.

Samuels Ralph felé fordult, felálló tincse előre-hátra lengedezett. Ralph most már semmi vicceset nem látott benne. – Ne mondd nekem, hogy nyugalom, nyomozó úr! Itt ülünk egy emberrel, aki faággal erőszakolt meg egy gyereket, majd átharapta a torkát, mint… mint egy kibaszott kannibál!

Gold egyenesen felnézett a sarokban lévő kamerára, és az ügy leendő bírájához és esküdtjeihez beszélt. – Ne játssza a hisztis gyereket, kerületi főügyész úr, vagy most azonnal véget vetek ennek a kihallgatásnak.

– Nem egyedül voltam – mondta Terry –, és semmiféle fehér furgonról nem tudok. Everett Roundhill-lel, Billy Quade-del és Debbie Granttel mentem. Más szavakkal a Flint City-i Gimnázium teljes irodalomtanári karával. Az Expeditionöm a szerelőnél volt, mert tönkrement benne a légkondi, ezért Ev kocsijával mentünk. Ő az irodalmi részleg elnöke, és BMW-je van, amiben rengeteg a hely. Tízkor távoztunk a gimiből.

Samuels egy pillanatig túl elképedtnek tűnt ahhoz, hogy feltegye az azonnal kínálkozó kérdést, így Ralph tette fel. – Mi volt Cap Cityben olyan fontos, hogy négy irodalomtanárra volt szükség hozzá, a nyári vakáció közepén?

– Harlan Coben – felelte Terry.

– Ki az a Harlan Coben? – kérdezte Bill Samuels. A rejtélyek iránti rajongása valószínűleg csak az Agatha Christie-krimik iránti rajongásra terjedt ki.

Ralph tudta. Ő nem nagyon olvasott regényeket, de a felesége igen. – A krimiíró?

– A krimiíró – bólintott Terry. – Tudják, van egy csoport, a Három Állam Irodalomtanárai, és minden évben tartanak egy háromnapos nyárközepi konferenciát. Csak ebben az időben ér rá mindenki. Előadásokat és panelbeszélgetéseket tartanak, meg ilyesmiket. Minden évben más városban tartják. Az idén Cap Cityre került a sor. Csak hát az irodalomtanár éppolyan ember, mint mindenki más, nehéz összeszedni őket, még nyáron is, mert oly sok más zajlik az életükben – az összes lefestenivaló, megjavítanivaló, amire iskolaévben nem jutott idejük, családi nyaralások és egyéb nyári tevékenységek. Nekem például a Kisliga és a városi liga. Ezért az egyesület mindig igyekszik egy híres előadót meghívni húzónévként a középső napra, mert arra szoktak a legtöbben eljönni.

– Ami jelen esetben múlt kedden volt? – kérdezte Ralph.

– Igen. Az idei konferencia a Sheratonban volt, július 9-étől – hétfőtől – július 11-éig, szerdáig. Az elmúlt öt évben egy konferencián sem vettem részt, de amikor Ev említette, hogy Coben lesz a fő meghívott, és hogy a többi irodalomtanár is megy, akkor elintéztem, hogy a keddi és szerdai edzéseket átvegye Gavin Frick meg Baibir Patel apja. Nagyon nem szívesen tettem, így, hogy közeledett az elődöntő, de tudtam, hogy a csütörtöki és pénteki edzésekre visszajövök, és nem akartam kihagyni Cobent. Minden könyvét olvastam. Remekül szövi a cselekményt, és fantasztikus humora van. Emellett a tavalyi konferenciának a témája az volt, hogyan tanítsuk a felnőtteknek szóló populáris irodalmat a hetediktől a tizenkettedik osztályig, és ez már évek óta rázós kérdés, különösen az országnak ezen a részén.

– Hagyjuk ki a bevezetőt – mondta Samuels. – Térjen a lényegre.

– Jó. Elmentünk. Ott voltunk a bankettebéden, ott voltunk Coben előadásán, ott voltunk az esti panelbeszélgetésen nyolckor, ott aludtunk. Ev és Debbie egyágyas szobát kaptak, de én egy kétágyason osztoztam Billy Quade-del. Az ő ötlete volt. Azt mondta, hozzáépít a házához és spórolnia kell. Ők szavatolni fogják, hogy ott voltam. – Ralphra nézett és széttárta a karját. – Ott voltam. Ez a lényeg.

Beállt a csend. Végül Samuels szólalt meg. – Mikor volt Coben beszéde?

– Háromkor – felelte Terry. – Kedden délután háromkor.

– Ez aztán jól jön – jegyezte meg Samuels csípősen.

Howie Gold szája széles mosolyra húzódott. – Magának nem.

Háromkor, gondolta Ralph. Majdnem ugyanakkor, amikor Arlene Stanhope állítása szerint látta, amint Terry beteszi Frank Peterson biciklijét az ellopott fehér furgon hátuljába, majd elhajt, az anyósülésen a fiúval. Nem, még csak nem is „majdnem”. Mrs. Stanhope azt mondta, hallotta, amint a városháza harangja elüti a hármat.

– Az előadás a Sheraton nagy előadótermében volt? – kérdezte Ralph.

– Igen. Épp szemben a bankett-teremmel.

– És biztos benne, hogy háromkor kezdődött?

– Hát, akkor kezdte bemutatni az egyesület elnöke. Ami legalább tíz percig tartott.

– Aha. És Coben mennyit beszélt?

– Azt hiszem, úgy negyvenöt percet. Utána jöttek a kérdések. Mire befejezte, lehetett már négy óra negyven is.

Ralph agyában úgy kergették egymást a gondolatok, mint papírdarabok a szélben. Nem emlékezett olyan alkalomra, amikor ennyire szemellenzősen viselkedett. Előre le kellett volna ellenőrizniük, merre járt Terry, de ez most már eső után köpönyeg. Ő, Samuels és Yune Sablo az Állami Rendőrségtől egyetértettek abban, hogy ha kérdezősködnének Maitland felől a letartóztatása előtt, azzal kockáztatnák, hogy felkeltik egy nagyon veszélyes ember figyelmét. És hogy a bűnjelek fényében fölöslegesnek tűnt. Most azonban…

Samuelsre pillantott, de azonnali segítségre nem talált: az ügyész arcán gyanakvás és döbbenet keveréke tükröződött.

– Nagy hibát követtek el – mondta Gold. – Ezt be kell látniuk.

– Nincs itt semmilyen hiba – felelte Ralph. – Megvan az ujjlenyomata, a tanúvallomások olyan tanúktól, akik ismerik, és nemsokára meglesz a DNS-vizsgálat első eredménye is. Ha az is egyezik, akkor elkaptuk.

– Nemsokára nekünk is lehet valamink – mondta Gold. – A nyomozóm ebben a pillanatban is rajta van az ügyön, és nagy bizalommal várom az eredményt.

– Mit? – csattant fel Samuels.

Gold elmosolyodott. – Nem akarom elrontani a meglepetést, amíg nem látom, mit talált Alec. Ha az, amit ügyfelem elmondott, igaz, akkor újabb lyuk jelent meg a csónakja fenekén, Bill, és már így is igencsak süllyed.

A kérdéses Alec egy Alec Pelley nevű, nyugalmazott állami rendőr volt, aki mostanában kizárólagosan bűnügyekkel foglalkozó ügyvédeknek nyomozott. Sokba került, de nagyon jól végezte a munkáját. Ralph egyszer iszogatás közben megkérdezte Pelley-t, miért állt át a sötét oldalra. Pelley azt felelte, legalább négy olyan embert juttatott már börtönbe, akiknek később hinni kezdett az ártatlanságában, és úgy érezte, rengeteg mindenért kell vezekelnie.

– Emellett – mondta – nyugdíjasnak lenni szar, ha az ember nem szeret golfozni.

Semmi értelme nem volt azon tépődni, mit kutat ezúttal Pelley… feltéve, hogy nem valami képtelenségről vagy a védőügyvéd trükkjéről van szó. Ralph Terryre meredt, ismét a bűntudat jelét kereste, és csak aggodalmat, dühöt és elképedést látott – egy olyan ember arckifejezését, akit olyasmiért tartóztattak le, amit nem követett el.

Csak hát elkövette, minden bizonyíték erre utalt, és a DNS-vizsgálat be fogja ütni a koporsójába az utolsó szöget. Alibije a félrevezetés szépen megalkotott mesterműve volt, olyan, amit akár Agatha Christie is írhatott volna (vagy Harlan Coben). Ralph holnap reggel hozzálát majd a bűvésztrükk leleplezéséhez, először Terry kollégáit hallgatja ki, majd leellenőrzi a konferenciát, Harlan Coben előadása kezdetének és végének időpontját.

Még mielőtt hozzálátott volna ehhez a feladathoz – amiben elemében érezte magát –, már észrevett egy lehetséges lyukat Terry alibijében. Arlene Stanhope háromkor látta Frank Petersont beszállni Terry mellé a fehér furgonba. June Morris fél hét körül látta a véres ruházatú Terryt előjönni a Figgis Parkból – a kislány anyja azt mondta, amikor June távozott, az időjárás-jelentés ment a helyi hírekben, és ez biztossá tette az időpontot. Ez hagyott három és fél órát, ami épp elég volt ahhoz, hogy valaki levezessen hetven mérföldet Cap Cityből Flint Citybe.

Tegyük fel, hogy nem Terry Maitland volt, akit Mrs. Stanhope Gerald élelmiszerüzletének parkolójában látott. Tegyük fel, hogy egy tettestárs volt, aki hasonlított Terryre. Vagy talán csak úgy öltözött, mint Terry, Golden Dragons-logós sapkába és ingbe? Nem tűnt valószínűnek, hacsak figyelembe nem vesszük Mrs. Stanhope korát… és a vastag szemüveget, amit visel…

– Végeztünk itt, uraim? – kérdezte Gold. – Mert ha tényleg bent akarják tartani Mr. Maitlandet, akkor rengeteg elintéznivalóm van. A lista élén az áll, hogy beszélek a sajtóval. Nem tartozik a kedvenc teendőim közé, de…

– Hazudik – jelentette ki Samuels savanyúan.

– De ez elcsábíthatja őket Terry háza elől, és lehetőséget nyújt a gyerekeinek arra, hogy hazamehessenek anélkül, hogy zaklatnák és fényképeznék őket. Ami a legfontosabb: visszaadna a családnak egy keveset a nyugalmából, amitől önök ilyen hanyagul megfosztották őket.

– Ezt tartsa meg a tévé kameráinak – mondta Samuels. Terryre mutatott; ő is szerepet játszott a bíró és az esküdtek számára. – Az ügyfele megkínzott és megölt egy gyermeket. Ha a családja járulékos veszteség, arról ő maga tehet.

– Ez hihetetlen! – mondta Terry. – Ki sem hallgatott, mielőtt letartóztatott! Egyetlen kérdést sem tett fel.

– Az előadás után mit csinált, Terry? – kérdezte Ralph.

Terry megrázta a fejét, nem tagadóan, hanem mint aki tisztán akar látni. – Utána? Beálltam a sorba, ahogy mindenki más. De eléggé hátul voltunk, Debbie-nek köszönhetően. Ki kellett mennie a mosdóba, és kérte, hogy várjuk meg, hogy együtt mehessünk. Elég sokáig távol volt. Jó pár pasas is a klotyó felé indult azután, hogy kérdéseket lehetett feltenni, de a nőknek mindig tovább tart, mert… hát, tudja, a fülkék száma véges. Elmentem az újságosig Evvel és Billyvel, és ott lógtunk. Mire Debbie visszaért, a sor már a folyosóig ért.

– Milyen sor? – kérdezte Samuels.

– Maga a Holdról jött, Mr. Samuels? Az autogramra várók sora. Mindenkinél volt egy példány Coben új könyvéből, a Mondtam, hogy megteszem-ből. Benne volt a konferenciajegy árában. Az enyémet meg is tudom mutatni, aláírással, dátummal. Feltéve, hogy nem vitték el máris a házamból a többi holmimmal. Amire odaértünk az autogramos asztalhoz, már elmúlt fél hat.

Ha igen, gondolta Ralph, akkor a lyuk, amit elképzelt Terry alibijében, tűszúrásnyira szűkült. Elméletileg lehetséges volt odaérni Capből Flintbe egy óra alatt – az útlezárás miatt hetven volt ugyan a sebességhatár, de a rendőrök oda se néztek, amíg nem ment valaki nyolcvanöttel vagy akár kilencvennel –, de hogyan lett volna Terrynek ideje a gyilkosság elkövetésére? Kivéve persze, ha a hasonmás tettestársa követte el… de hogy csinálta, ha egyszer Terry ujjlenyomatai vannak mindenhol, beleértve a faágat is? A válasz: sehogy. És miért akarna Terry olyan tettestársat, aki úgy néz ki, mint ő, úgy öltözik, mint ő, vagy mindkettő? A válasz: nem akarna.

– A többi irodalomtanár végig magával volt, amíg sorban álltak? – kérdezte Samuels.

– Igen.

– Az autogramosztás is a nagyteremben volt?

– Igen. Azt hiszem, bálteremnek hívják.

– És miután mindannyian megkapták az autogramjukat, mit csináltak?

– Vacsorázni mentünk pár másik irodalomtanárral Broken Arrow-ból. Sorban állás közben ismerkedtünk meg velük.

– Hová mentek vacsorázni? – kérdezte Ralph.

– Tűzrakó a neve, egy steakétterem a szállodától úgy háromutcányira. Hat körül értünk oda, előtte megittunk pár pohárral, utána desszertet ettünk. Jól éreztük magunkat. – Ezt szinte vágyakozva mondta. – Azt hiszem, összesen kilencen voltunk. Együtt sétáltunk vissza a szállodába, majd beültünk az esti panelbeszélgetésre is, ami arról szólt, hogyan tanítsuk az olyan, bonyolult könyveket, mint a Ne bántsátok a feketerigót és Az ötös számú vágóhíd. Ev és Debbie elmentek még a vége előtt, de Billy és én a végéig maradtunk.

– Ami mikor volt? – kérdezte Ralph.

– Fél tíz körül.

– És utána?

– Billy és én ittunk egy sört a bárban, aztán felmentünk a szobánkba és aludni mentünk.

Egy ismert krimiíró beszédét hallgatta, amikor a Peterson fiút megölték, gondolta Ralph. Legalább nyolc másik emberrel vacsorázott együtt, amikor a Peterson fiút megölték. Egy betiltott könyvekről szóló panelbeszélgetést hallgatott, amikor Willow Rainwater állítása szerint felvette a taxijába a Csak Uraknak előtt, és elvitte a dubrow-i vasútállomáshoz. Tudnia kell, hogy meg fogjuk keresni a kollégáit, hogy megkeressük a Broken Arrow-i tanárokat, hogy beszélni fogunk a pultossal a Sheraton bárjában. Tudnia kell, hogy meg fogjuk nézni a hotel biztonsági kameráinak felvételeit, még az autogramot is a legújabb Harlan Coben-bestseller Terrynél lévő példányán. Tudnia kell mindezeket, elvégre nem hülye.

A következtetés – hogy a történet stimmelni fog – egyszerre volt elkerülhetetlen és hihetetlen.

Samuels előrehajolt az asztal fölött, álla megfeszült. – Azt hiszi, el fogjuk hinni, hogy egész idő alatt a többiekkel volt kedden, három és nyolc óra között? Egész idő alatt?

Terry olyan pillantást vetett rá, amilyenre csak a gimnáziumi tanárok képesek: Mindketten tudjuk, hogy hülye vagy, de nem foglak megalázni a társaid előtt azzal, hogy ki is mondom. – Természetesen nem. Én is használtam a klotyót, mielőtt Coben előadása megkezdődött. És az étteremben is kimentem egyszer vécére. Talán képes lesz meggyőzni az esküdteket, hogy visszajöttem Flintbe, megöltem szegény Frankie Petersont és visszatértem Cap Citybe az alatt a másfél perc alatt, amíg kiürítettem a hólyagomat. Maga szerint el fogják hinni?

Samuels Ralphra nézett. Ralph vállat vont.

– Azt hiszem, egyelőre nincsenek további kérdéseink – mondta Samuels. – Mr. Maitlandet átkísérjük a megyei fogdába és a hétfői vádemelésig őrizet alatt tartjuk.

Terry válla megereszkedett.

– Maguk tényleg végig akarják ezt csinálni – mondta Gold. – Tényleg komolyan.

Ralph arra számított, tanúja lesz Samuels újabb dühkitörésének, a kerületi ügyész azonban ezúttal meglepte. Hangja éppolyan fáradtnak tűnt, mint Maitland megjelenése. – Ugyan már, Howie. Tudja, hogy nincs választásom, tekintve a bűnjeleket. És ha megérkezik a DNS-vizsgálat eredménye, és megerősíti a feltételezésemet, akkor vége a játéknak.

Megint előrehajolt, ismételten betolakodott Terry személyes terébe.

– Még mindig van esélye elkerülni a méreginjekciót, Terry. Nem valami jó esély, de akkor is esély. Javaslom, ragadja meg. Hagyja a rizsát és vallja be. Tegye meg Fred és Arlene Peterson kedvéért, akik az elképzelhető legborzalmasabb módon veszítették el a fiukat. Utána jobban érzi majd magát.

Terry nem húzódott vissza, ahogy Samuels valószínűleg várta volna. Ehelyett előrehajolt, és a kerületi ügyész volt az, aki hátrahőkölt, mintha az asztal túlfelén ülő férfi valamiféle fertőzést hordozott volna, amit Samuels elkaphat.

– Nincs mit bevallanom, uram. Nem öltem meg Frankie Petersont. Sosem bántanék egy gyereket. Nem a megfelelő embert kapta el.

Samuels sóhajtott és felállt. – Oké, megvolt az esélye. Mostantól… Isten irgalmazzon magának!

22

FLINT CITY ÁLTALÁNOS KÓRHÁZ

PATOLÓGIAI ÉS SZEROLÓGIAI RÉSZLEG

Címzett: Ralph Anderson nyomozó

Yunel Sablo, Állami Rendőrség

William Samuels kerületi főügyész

Küldő: dr. F. Ackerman, a patológiai részleg vezetője

Dátum: július 12.

Tárgy: Függelék a boncoláshoz / SZEMÉLYES ÉS BIZALMAS

Ahogy kérték, itt a véleményem.

Bár nem tudni, hogy Frank Peterson túlélte vagy nem élte túl a szodómiát, melyről beszámolok a július 11-én általam, dr. Alvin Barkland segítségével végrehajtott boncolás jegyzőkönyvében, afelől nem maradhat kétség, hogy a halál közvetlen oka a kivéreztetés (vagyis nagymértékű vérveszteség) volt.

Peterson holttestének arcán, torkán, vállán, mellkasán, jobb oldalán és felsőtestén foglenyomatokat találtunk. A sérülések a gyilkosság helyszínén készült fényképekkel együtt a következő eseménysort teszik valószínűvé: Petersont durván a földre dobták, a hátára, majd legalább hatszor megharapták, talán tucatnyiszor is. Ez dühöngő viselkedésre utal. Ezután megfordították és szodomizálták. Peterson eddigre majdnem teljesen biztosan eszméletlen volt. Vagy a szodómia elkövetése közben, vagy közvetlenül utána az elkövető ejakulált.

Ezt a függeléket azért minősítettem személyesnek és bizalmasnak, mert az ügy bizonyos részleteit, amennyiben nyilvánosságra kerülnek, nemcsak a helyi sajtó, hanem az országos is szenzációhajhász módon fogja tálalni. Peterson testének egyes részei, köztük a jobb fülcimpa, valamint a nyelőcső és a légcső egyes részei hiányoznak. Lehetséges, hogy az elkövető ezeket a testrészeket, valamint a nyak hátsó részének egy jelentős darabját magával vitte trófeaként. Ez valójában a jobbik eset. Az alternatív elmélet az, hogy az elkövető megette ezeket a testrészeket.

Mint az ügyért felelős személy, nyilván úgy fog tenni, ahogyan megfelelőnek látja, de erősen javaslom, hogy ezeket a tényeket és a belőlük eredő következtetéseimet tartsa titokban nemcsak a sajtó előtt, de a tárgyaláson is, amennyiben nem abszolút szükségesek ahhoz, hogy ítélet szülessen. Mindannyian el tudjuk képzelni, hogyan reagálnának a gyermek szülei erre az információra, de melyikünk akarná elképzelni? Elnézését kérem, amennyiben túlléptem volna a hatáskörömet, de ebben az esetben szükségét éreztem. Orvos vagyok, a megye törvényszéki orvos szakértője, ugyanakkor anya is vagyok.

Könyörgök Önöknek, fogják el azt, aki meggyalázta és meggyilkolta ezt a gyermeket, és minél hamarabb. Ha nem fogják el, majdnem teljesen biztos, hogy újra megteszi.

Dr. Felicity Ackerman

Flint City-i Közkórház

A patológiai részleg vezetője

Flint megye fő törvényszéki orvos szakértője

23

Flint City rendőrőrsének fő helyisége nagy volt, de a Terry Maitlandre váró négy férfi mintha kitöltötte volna. Ketten közülük az Állami Rendőrségtől érkeztek, két büntetés-végrehajtási felügyelő pedig a megyei börtönből; mindannyian nagydarab férfiak voltak. Bár továbbra is kábult volt a feje mindattól, ami történt vele (és ami jelenleg is zajlott), Terry akaratlanul is mulatott a dolgon. A megyei börtön csak négyutcányira volt innen. Jó nagy izomtömeget hoztak össze itt csak azért, hogy alig több, mint fél mérfölddel arrébb szállítsák őt.

– Kezeket előre! – szólalt meg az egyik börtönőr.

Terry előrenyújtotta a kezét, és nézte, ahogy újabb pár bilincs kattan a csuklóján. Howie-t kereste szemével, és hirtelen olyan nyugtalanság öntötte el, mint ötéves korában, amikor első óvodás napján az anyja elengedte a kezét. Howie egy üres asztal sarkán ült, és a mobiljába beszélt, mikor azonban meglátta Terry tekintetét, véget vetett a hívásnak és odasietett hozzá.

– Ne érjen az őrizeteshez, uram! – mondta a bv. felügyelő, aki megbilincselte Terryt.

Gold nem figyelt rá. Fél karral átölelte Terry vállát.

– Minden rendben lesz – suttogta, aztán – és ez őt magát éppannyira meglepte, mint ügyfelét – csókot nyomott Terry arcára.

Terry magával vitte ezt a csókot, mikor a négy férfi lekísérte a bejárati lépcsőn oda, ahol a megyei börtön furgonja várakozott, mögötte az állami rendőrség autója, villogó fényekkel. És a szavait is magával vitte. Főleg azokat, mert villogtak a fényképezőgépek, rávilágított a tévések reflektora, és puskagolyóként kezdtek záporozni rá a kérdések: Megvádolták-e, maga tette-e, ártatlan-e, vallomást tett-e, mit mond Frank Peterson szüleinek.

Minden rendben lesz, mondta Howie Gold, és Terry ebbe kapaszkodott.

De persze nem lett minden rendben.

SAJNÁLOM

Július 14. – július 15.

1

Az elemmel működő villogó, amit Alec Pelley ott tartott Explorere műszerfalán, afféle szürke zónában helyezkedett el. Lehet, hogy szigorúan véve már nem számított törvényesnek, tekintve, hogy Pelley már nyugdíjba vonult az Állami Rendőrségtől, ugyanakkor, mivel Cap City tartalékos rendőrségének köztiszteletben álló tagja volt, talán mégis. Most mindenesetre szükségesnek tűnt felcsapni a műszerfalra és bekapcsolni, mert a segítségével Pelley rekordidő alatt tette meg a Cap és Flint közti utat, és negyed tízkor már kopogtatott is a Barnum Court 17. ajtaján. Most nem voltak itt a média emberei, de fentebb az utcában látta a tévések reflektorainak könyörtelen fényét egy épület előtt, amiről feltételezte, hogy Maitlandék háza. Úgy tűnt, nem minden döglegyet csalt el innen Howie rögtönzött sajtótájékoztatója. Nem mintha számított volna rá.

Az ajtót homokszín hajú, zömök férfi nyitotta ki, homloka ráncokban, ajkát olyan erősen összeszorította, hogy szája szinte eltűnt. Látszott, hogy készen áll előadni a menjen-a-pokolba beszédét. A mögötte álló nő, egy zöld szemű szőke, jó tíz centivel magasabb volt a férjénél, és sokkal jobban nézett ki, még smink nélkül, bedagadt szemmel is. Most nem sírt, valaki azonban benn, a ház mélyében igen. Egy gyerek. Talán Maitlandék egyik lánya, gondolta Alec.

– Mr. és Mrs. Mattingly? Alec Pelley vagyok. Howie Gold felhívta önöket?

– Igen – felelte a nő. – Fáradjon be, Mr. Pelley!

Alec megindult előre. A jó húsz centivel alacsonyabb, de rettenthetetlen Mattingly az útjába állt. – Előbb láthatnánk valamiféle igazolványt, ha megkérhetem?

– Természetesen. – Alec megmutathatta volna a jogosítványát is, de inkább a tartalékos rendőrigazolványa mellett döntött. Nem szükséges tudniuk, hogy mostanában a legtöbb beosztása afféle jótékonysági meló – rendszerint amolyan előkelőbb biztonsági őrt alakít rockkoncerteken, rodeókon, birkózóbaszakodásokon és az évente háromszor megrendezett Monster Truck Jam versenyeken a Coliseumban. Időnként Cap City üzleti negyedében is dolgozott, a parkolókban, amikor valamelyik parkolóőr beteget jelentett. Ez lealacsonyító volt ugyan egy olyan ember számára, aki egykor egy négy állami nyomozóból álló osztagnak parancsolt, de Alec nem bánta; szeretett odakinn lenni a napfényben. Emellett afféle Biblia-kutató is volt, és Jakab apostol levele 4. részének 6. verse szerint „Isten a kevélyeknek ellenök áll, az alázatosoknak pedig kegyelmet ád”.

– Köszönöm – mondta Mr. Mattingly, és ezzel egy időben félreállt az útból és kezet nyújtott. – Tom Mattingly.

Alec kezet fogott vele. Felkészült rá, hogy szorítása erős lesz, és nem csalódott.

– Általában nem vagyok gyanakvó, mert ez szép, csendes környék, de mondtam Jamie-nek, hogy amíg Sarah és Grace itt lakik velünk, addig nagyon óvatosnak kell lennünk. Már most is sokan dühösek T. edzőre, és, higgye el nekem, ez még csak a kezdet. Amint elterjed a híre, hogy mit tett, sokkal rosszabb lesz a helyzet. Örülök, hogy itt van és leveszi rólunk a lányok gondját.

Jamie Mattingly szemrehányó pillantást vetett rá. – Bármit követett is el az apjuk – már ha elkövetett valamit –, az nem a lányok hibája. – Alechez fordult. – Nagyon el vannak keseredve, különösen Gracie. Látták, ahogy az apjukat bilincsben vezetik el.

– Jézusom, várj csak, amíg megtudják, milyen váddal – mondta Mattingly. – És meg fogják tudni. A mai gyerekek mindig megtudják. Átkozott internet, átkozott Facebook, átkozott Twitter-madarak. – Megrázta a fejét. – Jamie-nek igaza van, amíg nem bizonyosodott be a bűne, addig ártatlan, ez az amerikai szokás, de amikor valakit ilyen nyilvánosan tartóztatnak le… – Sóhajtott. – Iszik valamit, Mr. Pelley? Jamie jeges teát készített a meccs előtt.

– Köszönöm, de jobb, ha hazaviszem a lányokat. Az anyjuk már várja őket. – És az, hogy hazaviszi a gyerekeket, csak az első dolga ma este. Howie egy géppuska sebességével darálta le mai teendőit, közvetlenül mielőtt kilépett volna a tévések reflektorfényébe, és a kettes számú feladat abból állt, hogy száguldjon vissza Cap Citybe, és menet közben intézzen hívásokat, gyűjtsön be szívességeket. Újra rendőrmeló, ami jó volt – sokkal jobb, mint parkoló autók kerekeit méricskélni a Midland Streeten –, ez a rész azonban nehéz lesz.

A helyiség, amelyben a lányok tartózkodtak, a göcsörtös fenyőfa borítású falakon ugrándozó kitömött halakból ítélve Tom Mattingly tanyája volt. A hatalmas lapos képernyőn Spongyabob fickándozott Bikinifenéken, de a hangot elnémították. A lányok, akikért Alec jött, a díványon kuporogtak, még mindig Golden Dragons-logós pólóban és baseballsapkában. Arcukon fekete és aranyszínű festék nyomai látszottak – valószínűleg anyjuk festette ki őket pár órával korábban, még mielőtt az addig barátságos világ fel nem ágaskodott hátsó lábaira, hogy lyukat harapjon a családjukba –, de a kisebbik lány arcáról már nagy részét lemosták a könnyek.

Az idősebbik lány észrevette, hogy egy idegen férfi jelenik meg az ajtóban, és szorosabban ölelte magához síró húgát. Bár Alecnek nem volt saját gyereke, attól még kedvelte őket, és Sarah Maitland ösztönös mozdulata a szívébe nyilallt: gyermek védelmezett egy gyermeket.

Megállt a szoba közepén, kezét összekulcsolta maga előtt. – Sarah? Howie Gold barátja vagyok. Ismered őt, igaz?

– Igen. Apám jól van? – A kislány hangja alig volt több suttogásnál, a könnyektől mélynek hangzott. Grace nem nézett Alecre, arcát nővére vállába fúrta.

– Igen. Ő kért, hogy vigyelek haza titeket. – Ez szigorúan véve nem volt igaz, de most nem volt alkalmas az idő a szőrszálhasogatásra.

– Ő otthon van?

– Nincs, de anyukátok igen.

– Hazamehetünk gyalog is – mondta Sarah elhaló hangon. – Csak egyutcányira van. Foghatom Gracie kezét.

Grace Maitland feje, mely még mindig nővére vállához simult, nemet intett.

– Sötétedés után nem, drágám – mondta Jamie Mattingly.

És ma este nem, gondolta Alec. Még jó pár este nem. Ami azt illeti, nappal sem.

– Gyerünk, lányok – mondta Tom mesterkélt (és meglehetősen hátborzongató) vidámsággal. – Kikísérlek titeket.

A verandán, a lámpafénynél Jamie Mattingly sápadtabbnak tűnt, mint valaha; kertvárosi anyukás külseje alig három óra leforgása alatt egy rákos beteget idézővé változott. – Ez borzalmas – mondta. – Mintha az egész világ a feje tetejére állt volna. Hála istennek, hogy a mi lányunk táborban van. Mi is csak azért mentünk el ma a meccsre, mert Sarah és Maureen jó barátok.

Barátnője nevének említésére Sarah Maitland is sírni kezdett, és ettől húga is újra felzokogott. Alec köszönetet mondott Mattinglyéknek és az Explorerhez kísérte a két lányt. Lassan mentek, fejüket lehajtva, és úgy fogták egymás kezét, mint a tündérmesékben szereplő gyerekek. Alec eltakarította az anyósülésről a rendszerint ott halmozódó kacatokat, és a két lány szorosan egymás mellé simulva beült. Grace ismét nővére vállgödrébe szorította arcát.

Alec nem bajlódott azzal, hogy megpróbálja bekötni őket, egyötöd mérföldet sem kellett megtenniük a Maitlandék kertje előtti járdát megvilágító fénykörig. A ház előtt már csak egy stáb maradt, az ABC csatorna Cap City-beli stúdiójáé: négy vagy öt pasas álldogált, kezében papírpoharas kávéval, furgonjuk parabolaantennájának árnyékában. Mikor látták, hogy az Explorer befordul Maitlandék kocsibehajtójára, azonnal akcióba lendültek.

Alec letekerte az ablakot, és a legjobb állj-és-kezeket-fel hangján szólalt meg. – Egyetlen kamerát sem akarok látni! Egy kamera sem veheti a gyerekeket!

Ez pár másodpercre megállította őket, de csak párra. A média döglegyeit arra kérni, hogy ne filmezzenek, olyan volt, mint a szúnyogokat kérni, hogy ne csípjenek. Alec emlékezett azokra az időkre, amikor máshogy mentek a dolgok (az ősidőkben, amikor egy úriember még mindig tartotta az ajtót a hölgyeknek), de azok az idők már elmúltak. Az egyetlen riporter, aki úgy döntött, hogy itt marad, Barnum Courton – egy latino pasas, akinek az arca halványan rémlett Alecnek; szerette a csokornyakkendőket és hétvégenként ő mondta be a várható időjárást –, már fel is kapta a mikrofonját és épp az övére erősített tápegységet ellenőrizte.

A Maitland-ház bejárati ajtaja kinyílt. Sarah meglátta az anyját az ajtóban, és ki akart szállni az autóból.

– Várj egy kicsit, Sarah! – mondta Alec, és a lányok mögé nyúlt. Mielőtt eljött volna otthonról, összeszedett pár törülközőt, és most mindkét lánynak adott egyet.

– Takarjátok el vele az arcotokat, kivéve a szemeteket. – Elmosolyodott. – Mint a banditák a filmekben, jó?

Grace értetlenül bámult, de Sarah megértette, és az egyik törülközőt húga arca köré tekerte. Alec felhúzta a törülközőt Grace orra és szája elé, míg Sarah saját arca elé is törülközőt tekert. Kiszálltak és átrohantak a tévés furgonból áradó vakító fényen, a törülközőt szorosan fogták az álluk alatt. Nem is banditáknak tűntek, inkább apró beduinoknak a homokviharban. És a legszomorúbb, legkétségbeesettebb gyerekeknek, akiket Alec valaha is látott.

Marcy Maitland nem takarta törülközővel az arcát, ezért az operatőr őrá szegezte a kamerát.

– Mrs. Maitland! – kiáltott rá Csokornyakkendős. – Van bármi mondanivalója a férje letartóztatásáról? Beszélt vele?

Alec a kamera elé lépett (és ügyesen együtt mozdult vele, amikor az operatőr próbált jobb szöget találni), majd Csokornyakkendősre mutatott. – Egy lépést sem a gyepen, amigo, különben mindjárt felteheti az idióta kérdéseit Maitlandnek a szomszédos cellából!

Csokornyakkendős sértett pillantást vetett rá. – Kit hív maga amigó-nak? Csak a munkámat végzem.

– Egy feldúlt lelkiállapotú nőt és két gyereket zaklat – felelte Alec. – Szép kis munka.

Az ő munkája azonban itt véget is ért. Mrs. Maitland maga köré gyűjtötte a gyerekeit és bevitte őket a házba. Biztonságban voltak – már amennyire lehettek, bár Alecnek volt egy olyan érzése, hogy ez a két gyerek még jó ideig nem fogja többé biztonságban érezni magát.

Csokornyakkendős végigfutott a járda mellett, és intett az operatőrnek, hogy kövesse Alecet, aki visszafordult a kocsijához. – Maga kicsoda, uram? Hogy hívják?

– Rumpelstiltskin. Találja ki. Itt nincsen semmiféle sztori a maga számára, szóval hagyja békén ezeket az embereket, jó? Nekik ehhez semmi közük.

Jól tudta, hogy ennyi erővel akár oroszul is beszélhetett volna. A szomszédok már újra kint voltak a házuk előtt, és mohón várták, hogy Barnum Court drámája a következő epizóddal folytatódjon.

Alec kitolatott a kocsibehajtóról, és nyugat felé indult. Tudta, hogy az operatőr felveszi a rendszámát, és nemsokára tudni fogják, ki ő és kinek dolgozik. Nem nagy hír, de épp elmegy habnak a torta tetejére, amelyet felszolgálnak a tizenegy órai hírek nézői számára. Átfutott a fején, hogy vajon mi zajlik bent, a házban – hogyan próbálja a döbbent, rémült anyuka megnyugtatni a két döbbent, rémült kislányt, akiknek az arca még mindig ki van festve a csapatuk színeivel.

– Ő követte el? – kérdezte Howie-t, mikor Howie felhívta és dióhéjban összefoglalta neki a helyzetet. Nem számított, a munka az munka, de mindig szerette tudni az ilyesmit. – Szerinted?

– Nem tudom, mit higgyek – felelte Howie –, azt azonban tudom, mi lesz a következő lépésed, miután hazajuttattad Sarah-t és Gracie-t.

Amint meglátta az első útjelző táblát, ami a főút felé mutatott, Alec felhívta a Cap City Sheratont, és kérte, hogy kapcsoljanak egy olyan szállodai portást, akivel már dolgozott korábban is.

A francba is, legtöbbjükkel már dolgozott korábban is.

2

Ralph és Bill Samuels meglazított nyakkendővel, kigombolt gallérral ültek Ralph irodájában. Odakinn már tíz perce kialudtak a tévések reflektorai. Ralph asztali telefonján mind a négy gomb világított, de a bejövő hívásokat Sandy McGill kezelte, és ő is fogja, amíg Gerry Malden tizenegykor be nem ér. Sandy feladata egyelőre egyszerű volt és az unalomig ismétlődő: Flint City rendőrőrsének jelenleg nincs hozzáfűznivalója az ügyhöz. A nyomozás folyik.

Ralph eközben a saját telefonján dolgozott, de most visszatette a kabátzsebébe.

– Yune Sablo és a felesége vidékre utaztak, az asszony rokonaihoz. Azt mondja, kétszer már elhalasztotta az utazást, most nem volt választása, hacsak nem akar egy hétig a kanapén aludni. Ami szerinte nagyon kényelmetlen. Holnap visszajön, és persze ott lesz a vádemelésnél.

– Akkor valaki mást küldünk a Sheratonba – felelte Samuels. – Kár, hogy Jack Hoskins nyaral.

– Nem, nem kár – mondta Ralph, és Samuels felnevetett.

– Oké, igazad van. Lehet, hogy a mi Jackie-nk nem a legrosszabb nyomozó az államban, de az biztos, hogy esélyes a címre. Te minden nyomozót ismersz a Cap City-i rendőrségnél. Hívd fel őket sorban, amíg nem találsz valakit, aki ráér.

Ralph megrázta a fejét. – Sablót akarom. Ismeri az ügyet, és ő az összekötőnk az állami rendőrségnél. Most nem alkalmas az idő arra, hogy felidegesítsük őket, főleg annak fényében, ahogy tegnap alakultak a dolgok. Enyhén szólva váratlanul.

Ez az év, ha nem az évszázad legfinomabban megfogalmazott kijelentése volt. Terry totális meglepettsége és a bűntudat teljes hiánya jobban megrázta Ralphot, mint a lehetetlen alibi. Elképzelhető, hogy a Terryben lakozó szörny nemcsak megölte a kisfiút, de minden emléket is kitörölt Terry agyából arról, mit követett el? És aztán… mit tett? Kitöltötte az üresen maradt időt egy részletes kamu történettel egy tanári konferenciáról Cap Cityben?

– Ha nem küldesz oda valakit mihamarabb, az a pasas, akit Gold használ…

– Alec Pelley.

– Igen, ő. Hamarabb megszerzi a szálló biztonsági kameráinak a felvételeit, mint mi. Már ha egyáltalán megvannak még.

– Meglesz. Mindent megőriznek harminc napig.

– Ezt biztosan tudod?

– Igen. De Pelley-nek nincs engedélye lefoglalni.

– És, szerinted szüksége lesz engedélyre?

Ralph valójában úgy vélte, nem lesz. Alec Pelley több mint húsz éven át szolgált nyomozóként az állami rendőrségnél. Ez alatt az idő alatt jó pár ismerősre tehetett szert mindenhol, és most, hogy egy olyan sikeres büntetőügyvédnek dolgozik, mint Howard Gold, teljesen biztos, hogy fenn is tartja ezeket a kapcsolatait.

– Most nem tűnik elég jónak az ötleted, ami alapján nyilvánosan tartóztattuk le – jegyezte meg Samuels.

Ralph éles pillantást vetett rá. – Te is belementél.

– Nem túl lelkesen – felelte Samuels. – Nézzük az igazságot, most, hogy mindenki más hazament, és csak így, magunk között vagyunk. Téged elég érzékenyen érintett az ügy.

– Eléggé – felelte Ralph. – Még mindig érzékenyen érint. És tekintve, hogy magunk között vagyunk, hadd emlékeztesselek, hogy nem csak úgy kelletlenül belementél a dologba. Ősszel választások jönnek, és egy jelentős ügyben történt drámai letartóztatás nem éppen rontja az esélyeidet.

– Ez eszembe sem jutott – mondta Samuels.

– Jó. Eszedbe sem jutott, csak sodródtál az árral, de ha azt hiszed, hogy csak a fiam miatt tartóztattam le a baseballpályán, akkor nézd meg még egyszer a tetthelyen készített képeket és gondolj Felicity Ackerman boncolási jegyzőkönyvének függelékére. Az ilyen emberek sosem állnak le egy gyilkosságnál.

Samuels kezdett elvörösödni. – Gondolod, hogy nem néztem meg, hogy nem olvastam el? Jézusom, Ralph, én mondtam rá, hogy ez egy kibaszott kannibál, csak úgy mondom!

Ralph végigsimított az arcán. Sercegett a borostája. – Nincs értelme azon vitatkozni, ki mit mondott. A lényeg most az, hogy nem számít, ki szerzi meg elsőként a biztonsági kamerák felvételeit. Ha Pelley szerzi meg először, nem kaphatja a hóna alá, hogy elsétáljon velük, és nem is törölheti őket, igaz?

– Igaz – felelte Samuels. – És különben sem számít perdöntő bizonyítéknak, bárhogy is alakul. Lehet, hogy látunk a felvételen valakit, aki úgy néz ki, mint Maitland…

– Igen. De pár pillantás alapján bebizonyítani, hogy ő az, az már teljesen más tészta. Különösen a szemtanúk vallomásaival és az ujjlenyomatokkal szemben. – Ralph felállt, és kinyitotta az ajtót. – Talán a kamerafelvétel nem is a legfontosabb. Telefonálnom kell. Már rég meg kellett volna tennem.

Samuels követte az előcsarnokba. Sandy McGill épp telefonált. Ralph odament mellé, és a torkát köszörülte. Sandy letette a telefont, és várakozón felnézett rá.

– Everett Roundhill – mondta Ralph. – A gimnázium angol tagozatának vezetője. Derítsd ki a számát, és hívd fel!

– Kideríteni nem gond, már rég megszereztem a számát – mondta Sandy. – Kétszer már telefonált, a nyomozást vezető rendőrrel akart beszélni. Mondtam neki, hogy álljon be a sorba. – Felemelt egy egész paksaméta TÁVOLLÉTEDBEN KERESTEK feliratú lapot, és Ralph felé lengette őket. – Ezt az asztalodra akartam rakni holnapig. Tudom, hogy vasárnap lesz, de mindenkinek azt mondtam, egészen biztos vagyok benne, hogy bejössz.

Bill Samuels szólalt meg. Nagyon lassan beszélt, és közben a padlót nézte, nem a mellette álló férfit. – Roundhill keresett. Kétszer. Nem tetszik a dolog. Nagyon nem tetszik.

3

Ralph háromnegyed tizenegykor ért haza aznap, vasárnap éjjel. Rácsapott a garázsnyitóra, behajtott, majd újra rácsapott. Az ajtó engedelmesen visszazötyögött a sínen, legalább ez az egyvalami értelmes és megszokott maradt ebben a világban. Nyomd meg az A gombot, és, feltéve, hogy a B elemtartóban viszonylag új Duracell elemek vannak, a C garázsajtó kinyílik és bezáródik.

Leállította a motort, és csak ült a sötétben, jegygyűrűjével a kormánykeréken dobolt, és eszébe jutott egy versike zajos tizenéves korából: Hajvágás, borotva… ne légy durva! Így énekel… felénk a kurva!

Nyílt az ajtó, és Jeanette lépett ki, köntösébe burkolózva. A konyhából kiáradó fényben Ralph látta, hogy az asszony a nyuszis papucsot viseli, amit ő vett neki poénból a legutóbbi születésnapjára. Az igazi ajándék egy Key West-i utazás volt, csak kettejüknek, és remekül érezték magukat, mostanra azonban az út homályos emlékké fakult, ahogy egy idő után minden nyaralás: megfoghatatlanabbá, mint a vattacukor utóíze. A poénos papucs volt, ami megmaradt, rózsaszín papucs az egydolláros boltból, nevetséges kis szemekkel és mulatságos, lelapuló füllel. Ralphnak könnyek szöktek a szemébe, ahogy meglátta az asszonyt a papucsban. Úgy érezte, húsz évet öregedett, amióta kilépett arra a tisztásra a Figgis Parkban és meglátta a véres, összeroncsolt testet, ami egykor egy kisfiú volt, valaki, aki valószínűleg imádta Batmant és Supermant.

Kiszállt, és erősen magához szorította a feleségét, borostás arcát Jeanette sima arcához simította, és először nem mondott semmit, arra összpontosított, hogy visszatartsa az előtörni készülő könnyeket.

– Drágám – mondta az asszony –, elkaptad. Elkaptad, akkor mi a baj?

– Talán semmi – felelte Ralph. – Talán minden. Be kellett volna vinnem kihallgatásra. De, Jézusom, olyan biztos voltam a dolgomban!

– Gyere be – mondta Jeanette –, főzök teát, és elmondhatsz mindent.

– A tea ébren fog tartani.

Az asszony hátralépett és ránézett, szeme éppolyan gyönyörű és sötét volt most, ötvenévesen, mint huszonöt éves korában. – De így is el fogsz tudni aludni, igaz? – És, amikor a férfi nem válaszolt, hozzátette: – A téma lezárva.

Derek Michiganben táborozott, így csak ketten voltak a házban. Az asszony megkérdezte Ralphot, akarja-e nézni a tizenegy órai híreket a konyhai tévén, de a férfi megrázta a fejét. Semmi nem hiányzott neki kevésbé, mint tíz perc összefoglaló arról, hogyan kapták el Flint City szörnyetegét. Jeannie püspökkenyeret szeletelt a tea mellé. Ralph leült a konyhaasztalhoz, és a kezét nézte, miközben mindenről beszámolt. Everett Roundhillt a legvégére hagyta.

– Mindannyiunkra nagyon dühös volt – mondta –, de mivel én voltam az, aki végül visszahívta, én kaptam a nyakamba az egészet.

– Azt akarod mondani, megerősítette Terry alibijét?

– Minden egyes szavát. Roundhill vette fel Terryt és a két másik tanárt, Quade-et és Grantet a középiskolánál. Kedden, délelőtt tízkor, ahogy megbeszélték. Háromnegyed tizenkettő körül értek a Cap City Sheratonba, épp időben ahhoz, hogy regisztráljanak a konferenciára és helyet foglaljanak a bankettebéden. Roundhill azt mondta, úgy egy óráig nem látta Terryt az ebéd után, de úgy tudja, Quade vele volt. Mindenesetre háromra megint mind együtt voltak, és Mrs. Stanhope ekkor látta, amint Frank Peterson biciklije – és maga Frank is – bekerül egy piszkos fehér furgonba, Cap Citytől hetven mérföldnyire délre.

– Beszéltél már Quade-del?

– Igen. Hazafelé jövet. Ő nem volt dühös – Roundhill úgy kiakadt, hogy azzal fenyeget, teljes kivizsgálást követel a főügyész hivatalától –, de hitetlenkedett. Megdöbbent. Azt mondta, Terry és ő a bankettebéd után elmentek egy Második Kiadás nevű antikváriumba, aztán visszajöttek Coben előadására.

– És az a Grant nevű pasas? Vele mi van?

– Nő, Debbie Grant. Őt még nem értem el, a férje azt mondta, szórakozni ment pár más nővel, és ilyenkor mindig kikapcsolja a telefonját. Holnap reggel felhívom, és nincsenek kétségeim afelől, hogy ő is meg fogja erősíteni, amit Roundhill és Quade mondott. – Aprót harapott a püspökkenyérből, majd visszatette a tányérra. – Az én hibám. Ha behívtam volna Terryt kihallgatásra csütörtök este, miután Stanhope és a Morris lány azonosították, akkor tudtam volna, hogy probléma merült fel, és mostanra nem lenne tele az üggyel a tévéműsor meg az internet.

– De addigra már azonosítottad az ujjlenyomatokat Terry Maitland ujjlenyomataként, igaz?

– Igen.

– Ujjlenyomatok a furgonon, ujjlenyomatok a furgon slusszkulcsán, ujjlenyomatok a kocsin, amit ott hagyott a folyónál, az ágon, amivel…

– Igen.

– És aztán további tanúk is megjelentek. A pasas Shorty kocsmája mögött, meg a barátja. A taxisofőr. És a kidobóember a sztriptízbárban. Mind felismerték.

– Igen, és most, hogy letartóztatták, nincs kétségem afelől, hogy találunk pár újabb szemtanút is a Csak Uraknak vendégköréből. Főleg agglegényeket, akiknek nem kell magyarázkodniuk a feleségük előtt, hogy mit csináltak ott. De akkor is várnom kellett volna. Talán fel kellett volna hívnom a gimnáziumot, hogy leellenőrizzem, merre járt a gyilkosság napján, csak hát nem tűnt úgy, hogy lenne értelme, tekintve, hogy nyári vakáció van meg minden. Mit mondhattak volna azonkívül, hogy „nincs itt”?

– És féltél, hogy ha kérdezősködni kezdesz, az visszajut hozzá.

Ez akkor egyértelműnek tűnt, most azonban ostobaságnak. Ami még rosszabb, gondatlanságnak. – Követtem már el pár hibát a pályafutásom során, de ekkorát még sosem. Mintha megvakultam volna.

Az asszony hevesen megrázta a fejét. – Emlékszel, mit mondtam, amikor elmondtad, hogy így fogod csinálni?

– Igen.

Csináld. Távolítsd el a fiúk közeléből, amilyen gyorsan csak tudod.

Ezt mondta.

Ültek és nézték egymást az asztal fölött.

– Ez lehetetlen – mondta végül Jeannie.

Ralph felemelte a mutatóujját. – Azt hiszem, rátapintottál a probléma lényegére.

Az asszony elgondolkodva kortyolta a teáját, aztán férjére nézett a csésze pereme fölött. – Van egy régi mondás, mely szerint mindenkinek van egy hasonmása. Azt hiszem, Edgar Allan Poe egy novellát is írt róla. „William Wilson” a címe.

– Poe még azelőtt írta a novelláit, hogy ismertük volna az ujjlenyomatokat és a DNS-t. A DNS-vizsgálat eredménye még nincs meg – folyamatban van –, de ha az jön ki, hogy az övé a DNS-minta, akkor tényleg ő az elkövető, és minden oké. Ha azonban az derül ki, hogy valaki másé, akkor engem visznek a diliházba. Mármint azután, hogy elveszítem a munkámat és beperelnek téves letartóztatásért.

Jeannie felemelte a püspökkenyerét, aztán visszatette. – Megvannak az ujjlenyomatai, itt. És meglesz a DNS-e, itt. Ebben biztos vagyok. De, Ralph… onnan nincs se ujjlenyomatod, se DNS-ed. Mármint attól az embertől, aki részt vett azon a konferencián Cap Cityben, bárki legyen is az. Mi van, ha Terry Maitland gyilkolta meg a fiút, és a hasonmása vett részt a konferencián?

– Ha azt akarod mondani, hogy Terry Maitlandnek van egy rég elveszett, egypetéjű ikertestvére, akivel egyezik az ujjlenyomata és a DNS-e is, az nem lehetséges.

– Ezt nem mondtam. Azt mondtam, hogy semmilyen igazságügyi bizonyítékod nincs arról, hogy Terry Cap Cityben járt. Ha Terry itt volt, és az igazságügyi bizonyíték szerint is itt volt, akkor a hasonmásnak kellett ott lennie. Csak így képzelhető el.

Ralph megértette a logikát, és a krimikben, amiket Jeannie szívesen olvasott – Agatha Christie, Rex Stout, Harlan Coben regényeiben –, ez lett volna az utolsó fejezet fő jelenete, ahol Miss Marple, Nero Wolfe vagy Myron Bolitar mindenre fényt derít. Egyetlen sziklaszilárd tény volt biztos, olyan támadhatatlanul, akár a gravitáció: egy ember nem lehet egyszerre két helyen.

De ha Ralph megbízott az itteni szemtanúkban, akkor ugyanúgy meg kellett bíznia azokban a szemtanúkban is, akik azt állítják, Cap Cityben voltak Maitlanddel. Hogyan kételkedhetne bennük? Roundhill, Quade és Grant ugyanazon a tagozaton tanítottak. Mindennap látták Maitlandet. Neki, Ralphnak azt kellene feltételeznie, hogy ez a három tanár összejátszott egy gyermek megerőszakolása és meggyilkolása érdekében? Vagy hogy két napot töltöttek el egy olyan tökéletes hasonmással, hogy gyanút sem fogtak? Még ha saját magával el tudná is hitetni mindezt, meg tudná győzni erről Bill Samuels az esküdteket, különösen így, hogy Terry mellett olyan tapasztalt, ravasz védőügyvéd állt, mint Howie Gold?

– Menjünk fel aludni – mondta Jeanette. – Kapsz egy altatót és egy hátmasszázst. Reggel jobbnak fog tűnni a helyzet.

– Gondolod? – kérdezte Ralph.

4

Miközben Jeanette Anderson a férje hátát masszírozta, Fred Peterson és idősebbik fia (most, hogy Frankie meghalt, immár egyetlen fia) épp a mosatlan edényt szedte össze, hogy rendet rakjon a nappaliban és a benyílóban. Bár egy megemlékezésen voltak túl, nagyjából ugyanolyan felfordulás maradt utána, mint bármilyen más nagy, hosszú vendégség után.

Ollie meglepte Fredet. A fiú tipikus, csak önmagával foglalkozó tinédzser volt, aki rendszerint a zokniját sem szedte ki a kávézóasztal alól, amíg nem szóltak neki kétszer vagy háromszor, ma este azonban panasz nélkül, tevékenyen segített nekik, amióta csak Arlene tíz órakor el nem búcsúzott az egész nap szakadatlanul érkező vendégek közül az utolsótól is. Hét körül már kezdett lecsillapodni a barátok és szomszédok áradata, és Fred remélte, hogy nyolcra véget is ér – istenem, de belefáradt a bólogatásba, amikor sokadjára hallotta, hogy Frankie immár a mennyben van –, ekkor azonban jött a hír, hogy Terence Maitlandet letartóztatták Frankie meggyilkolásáért, és az egész átkozott összejövetel újra felpezsdült. Ez a második kör már majdnem olyan volt, mint egy parti, bár elég komor parti – Frednek újra és újra végig kellett hallgatnia, hogy a) ez hihetetlen, b) T. edző mindig olyan normálisnak tűnt, és c) a McAlester börtön méreginjekciója túl jó neki.

Ollie ide-oda ingázott a nappali és a konyha között, és olyan hatékonysággal vitte ki az üvegeket és tányérhalmokat, majd pakolta tele velük a mosogatógépet, amilyenre Fred nem is számított volna. Mikor a mosogatógép megtelt, Ollie beindította, és még több edényt öblített le, majd halmozta fel őket a mosogatóban, várva, hogy ezeket is bepakolhassa. Fred behozta a benyílóban hagyott tányérokat, majd továbbiakra bukkant a hátsó kert piknikasztalán, ahová pár látogató kiment cigizni. Ötven vagy hatvan ember is benézett hozzájuk, mielőtt a megemlékezés végre véget ért, a város más részeiről is jöttek részvétnyilvánítók, nem is említve Brixton atyát a Szent Antalból és különféle követőit (vagy inkább rajongóit, gondolta Fred). Egyre csak jöttek és jöttek, egyre áradtak a házba a gyászolók és bámészkodók.

Fred és Ollie némán végezték a rendrakással járó feladatokat, mindegyikük saját gondolataiba és saját gyászába temetkezett. Miután órákon át hallgatták a részvétnyilvánításokat – és el kell ismerni, még a teljesen ismeretlen embereké is szívből jött –, egymás iránt már nem voltak képesek részvétet érezni. Ez talán különös volt, talán szomorú, talán az, amit az irodalmi érdeklődésűek iróniának neveznek. Fred túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy ezen gondolkodjon, és túlságosan fájt a szíve.

Mindeközben a halott fiú anyja a kanapén ült a legjobb, alkalmi selyemruhájában, térdét összeszorítva, keze úgy fogta kövér felkarját, mintha fázna. Azóta nem szólalt meg, hogy az este utolsó vendége – az öreg Mrs. Gibson a szomszédból, aki előre megjósolható módon a keserű végig kitartott – végre elbúcsúzott.

Most már mehet, jól teleszívta magát, mondta Arlene Peterson a férjének, amikor bezárta a bejárati ajtót, majd termetes testével nekidőlt.

Arlene Kelly fehér csipkébe öltözött, karcsú látomás volt, amikor Brixton atya elődje összeadta őket. Még azután is karcsú és gyönyörű maradt, hogy megszülte Ollie-t, de azóta tizenhét év eltelt. Azután kezdett hízni, hogy életet adott Franknek, most pedig a kóros elhízás határán állt… bár Fred még mindig gyönyörűnek látta, és nem volt szíve megfogadni dr. Connolly tanácsát, amit a legutóbbi kivizsgáláson hallott tőle: Magának még jó ötven éve hátralehet, Fred, hacsak le nem esik egy épületről vagy nem lép kamion elé, de a feleségének kettes típusú cukorbetegsége van, és le kellene fogynia huszonöt kilót, ha egészséges akar maradni. Segítenie kell neki. Elvégre mindkettejüknek van miért élniük.

Csak hát most, hogy Frankie nem egyszerűen meghalt, de meggyilkolták, azok nagy része, amiért érdemes volt élniük, ostobának és jelentéktelennek tűnt. Csak Ollie őrizte meg korábbi értékét és fontosságát Fred szemében, és a férfi még gyászában is tisztában volt vele, hogy neki és Arlene-nek nagyon oda kell figyelniük, hogyan bánnak a fiúval az eljövendő hetekben és hónapokban. Ollie is gyászolt. A Franklin Victor Peterson törzsi halotti rítusa után maradt rendetlenség eltakarításában képes volt vállalni a ráeső részt (tulajdonképpen még jóval többet is annál), holnap azonban hagyniuk kell, hogy lassan kezdjen visszatérni régi énjéhez. Időbe fog telni, de sikerülni fog.

Ha legközelebb meglátom Ollie zokniját a kávézóasztal alatt, örülni fogok, ígérte meg magának Fred. És meg fogom törni ezt a borzalmas, természetellenes csendet, amint eszembe jut valami, amit mondhatnék.

De semmi nem jutott az eszébe, és ahogy Ollie elment mellette, be a benyílóba, mint egy alvajáró, és csövénél húzta maga mögött a porszívót, Fred arra gondolt – és fogalma sem volt, mennyire téved –, hogy ennél rosszabb legalább már nem lehet.

A benyíló ajtajához ment, és nézte, ahogy Ollie elkezdi felporszívózni a szürke piszkot, ugyanazzal a hátborzongató, korábban sosem sejtett hatékonysággal, hosszú, egyenletes húzásokkal, először az egyik irányba tolva a porszívó csövét, majd a másik irányba húzva. A Nabs, Oreo és Ritz kekszek morzsás maradványai úgy tűntek el, mintha soha ott sem lettek volna, és Fred végre talált valamit, amit mondhat. – A nappalit majd én megcsinálom.

– Én is megcsinálhatom – felelte Ollie. Szeme duzzadt volt és vörös. A két testvér közti korkülönbség – hét év – ellenére elképesztően közel álltak egymáshoz. Vagy talán nem is volt annyira elképesztő, talán csak arról volt szó, hogy elég hely maradt ahhoz, hogy a testvérek közti rivalizálás minimális maradjon. Ahhoz, hogy Ollie olyan legyen, mintha második apja lenne Franknek.

– Tudom – felelte Frank –, de osztozni jó dolog.

– Jó. Csak azt ne mondd, hogy „Frankie is így akarta volna”, különben meg kell hogy fojtsalak a porszívó zsinórjával.

Fred elmosolyodott. Lehet, hogy nem ez volt az első mosolya azóta, hogy múlt kedden rendőrök jelentek meg az ajtaja előtt, de talán az első igazi mosolya. – Megegyeztünk.

Ollie végzett a szőnyeggel, és odagurította a porszívót apjához. Mikor Fred kihúzta a nappaliba és takarítani kezdte a szőnyeget, Arlene felkelt és kicsoszogott a konyhába, anélkül, hogy hátranézett volna. Fred és Ollie egymásra pillantottak. Ollie vállat vont, Fred szintén, majd újra porszívózni kezdett. Az emberek osztozni akartak a gyászukban, és Fred úgy vélte, rendes tőlük, de az hétszentség, hogy hatalmas koszt hagytak maguk után. Azzal vigasztalta magát, hogy ha ír módra virrasztást tartottak volna, sokkal rosszabb lenne a helyzet, de Ollie születése után Fred leszokott az ivásról, és Petersonék nem tartottak otthon alkoholt.

A konyha felől váratlan hang jött: nevetésé.

Fred és Ollie újra egymásra néztek. Ollie kisietett a konyhába, ahol anyja nevetése, ami először természetesnek és könnyednek tűnt, mostanra hisztérikus visítássá erősödött. Fred rálépett a porszívó kapcsológombjára, kikapcsolta, majd a fia után ment.

Arlene Peterson hátát a mosogatónak vetve állt, kezével hatalmas hasát fogta, és szinte sikítva nevetett. Arca élénkvörösre pirult, mintha magas láz gyötörné. Arcán könnyek folytak végig.

– Anya? – szólította meg Ollie. – Mi van veled?

Bár a nappaliból és a benyílóból kihozták a tányérokat, még rengeteg teendőjük maradt. A két pult a mosogató két oldalán és az asztal a konyha sarkában, ahol Petersonék vacsorázni szoktak, tele volt félig megevett egytálételekkel, Tupperware edényekkel és alufóliába csomagolt maradékokkal. A tűzhelyen egy félig megevett csirke teteme feküdt, mellette tál, tele megkocsonyásodott, barna szósszal.

– Egy hónapra elegendő maradékunk van! – nyögte ki Arlene. Összegörnyedt, zihált, majd kiegyenesedett. Arca lilára váltott. Vörös haja, melyet mindkét fia örökölt tőle – az is, amelyik előtte állt most, és az is, amelyik a föld alatt feküdt – kiszabadult a csatok fogságából, amelyek ideiglenesen megszelídítették, és most borzas glóriaként vették körül kipirult arcát. – A rossz hír: Frankie meghalt. A jó hír: nem kell vásárolni mennem, még nagyon… nagyon sokáig!

Vonítani kezdett. A hang nem konyhába illett, hanem elmegyógyintézetbe. Fred ráparancsolt a lábára, hogy mozduljon, oda akart menni átölelni a feleségét, de a lába eleinte nem engedelmeskedett. Ollie lépett elsőként, de még mielőtt odaérhetett volna anyjához, Arlene felkapta a csirkét és megdobta vele. Ollie félreugrott. A csirke megpördült a levegőben, pergett belőle a töltelék, majd borzalmas, zsíros loccsanással a falnak csapódott és foltot hagyott a tapétán, az óra alatt.

– Anya, hagyd abba! Hagyd abba!

Ollie megpróbálta elkapni anyja vállát, hogy magához ölelje, de Arlene kisiklott a kezei közül, és az egyik pult felé vetette magát. Még mindig nevetett és vonított. Mindkét kezével felkapta az egyik tál lasagnát – amit Brixton atya egyik rajongója hozott –, és saját fejére öntötte. A hideg tészta a hajára és a vállaira borult. Arlene kidobta a tálat a nappaliba.

– Frankie meghalt, nekünk meg itt egy kibaszott olasz lakoma!

Fred végre képes volt megmozdulni, de Arlene őt is kikerülte. Úgy nevetett, mint egy izgalomtól fűtött kislány fogócska közben. Felkapott egy mályvacukros desszerttel teli Tupperware edényt, és elkezdte felemelni, aztán a lábai közé ejtette. A nevetés abbamaradt. Egyik kezét hatalmas bal mellére szorította, a másik ernyedten feküdt fölötte a mellkasán. Férjére nézett, tágra nyílt szemében még mindig könnyek csillogtak.

Ez a szempár, gondolta Fred. Ebbe szerettem bele.

– Anya! Anya, mi a baj?

– Semmi – felelte Arlene, aztán: – Azt hiszem, a szívem. – Lehajolt, a csirkét és a mályvacukros desszertet nézte. Hajából tészta pergett. – Nézd, mit csináltam!

Torkából hosszú, hörgő zihálás tört fel. Fred el akarta kapni, de az asszony túl nehéz volt, és kicsúszott a keze közül. Mielőtt az oldalára zuhant volna, Fred látta, hogy az arca már kezd elfehéredni.

Ollie felsikoltott, és térdre rogyott az anyja mellett. – Anya! Anya! Anya! – Felnézett az apjára. – Azt hiszem, nem lélegzik!

Fred félrelökte a fiát. – Hívd a 911-et!

Anélkül hogy nézte volna, hívja-e Ollie a 911-et, Fred felesége vastag nyaka mögé csúsztatta a kezét, próbálta kitapintani a pulzust. Megtalálta, de nagyon összevissza vert, kaotikusan: tam-tam, tamtamtam, tam-tam-tam. Fred lovagló ülésben Arlene-re ült, bal csuklóját megragadta jobb kezével, és ütemesen nyomni kezdte lefelé az asszony mellkasát. Vajon jól csinálja? Így kell egyáltalán újraéleszteni? Nem tudta, de amikor Arlene szeme kinyílt, Fred úgy érezte, saját szíve is kiugrik a mellkasából. Itt van, visszatért.

Valójában nem is szívroham volt. Csak túlhajtotta magát, ennyi. Elájult. Azt hiszem, szívkihagyásnak hívják. De mostantól diétára fogunk, drágám, és a születésnapodra veszek neked egy olyan karpántot, ami méri a…

– Felfordulást csináltam – suttogta Arlene. – Sajnálom.

– Ne próbálj beszélni.

Ollie a konyhai fali telefonon beszélt, gyorsan és hangosan, szinte kiabált. Megadta a címüket. Kérte, hogy siessenek.

– Újra ki kell takarítanod a nappalit – mondta Arlene. – Sajnálom, Fred. Annyira sajnálom!

Mielőtt Fred újra rászólhatott volna, hogy ne beszéljen, csak feküdjön nyugodtan, amíg jobban nem érzi magát, Arlene újabb mély, hörgő lélegzetet vett. Ahogy kiengedte, szeme ismét kifordult, véreres szeme fehére kidülledt, arca horrorfilmbe illő halotti maszkká vált. Fred később megpróbálta kitörölni a látványt az emlékezetéből, de nem sikerült neki.

– Apa! Már jönnek. Jól van anya?

Fred nem válaszolt, túlságosan lefoglalta, hogy tovább szerencsétlenkedjen az újraélesztéssel, és azt kívánja, bár elment volna egy elsősegély-tanfolyamra – miért nem szakított időt rá soha? Oly sok mindent kívánt most. Odaadta volna a halhatatlan lelkét, ha csak egyetlen héttel visszalapozhat a naptárban.

Nyomás, elengedés. Nyomás, elengedés.

Rendbe fogsz jönni, mondta az asszonynak. Rendbe kell jönnöd. Nem lehet a „sajnálom” az utolsó szó, amit kiejtesz ezen a Földön. Nem engedem.

Nyomás, elengedés. Nyomás, elengedés.

5

Marcy Maitland örült, hogy Grace-t a saját ágyába fektetheti, amikor a kislány kérte, de amikor megkérdezte Sarah-t, ő is csatlakozik-e hozzájuk, a nagyobbik lány a fejét rázta.

– Rendben – mondta Marcy –, de ha meggondolod magad, én itt leszek.

Eltelt egy óra, majd egy újabb. Marcy életének legrosszabb szombatját a legrosszabb vasárnap követte. Terryre gondolt, akinek most itt kellene feküdnie mellette, mély álomban (álmában talán a városi liga következő bajnokságát látná, most, hogy a Bears kikapott), ehelyett azonban egy cellában volt. Ő is ébren van vajon? Minden bizonnyal.

Tudta, hogy nehéz napok várnak rá, de Howie rendbe fogja hozni a dolgokat. Terry egyszer elmondta neki, hogy régi gyerekligás edzőtársa a legjobb védőügyvéd az egész Délnyugaton, és egyszer talán be fog kerülni az állam Legfelsőbb Bíróságára is. Terry sziklaszilárd alibijét tekintve lehetetlen, hogy Howie kudarcot vallana. Valahányszor azonban Marcy már majdnem elég nyugalmat merített ebből a gondolatból ahhoz, hogy elszunyókáljon, eszébe jutott Ralph Anderson, az a Júdás, az a rohadék, akit eddig a barátjuknak hitt, és ettől újra felébredt. Amint ennek vége, be fogják perelni Flint City rendőrőrsét téves letartóztatásért, rágalmazásért, és minden egyébért, amit Howie Gold csak ki tud találni, és amint Howie elkezdi ledobálni jogi bombáit, Marcy gondoskodni fog róla, hogy Ralph Anderson legyen a robbanás epicentrumában. Vajon be tudják perelni személy szerint őt magát is? El tudnak perelni tőle mindent, amije csak van? Marcy remélte, hogy igen. Remélte, hogy Ralph, a felesége és a fiuk, akivel Terry annyit bajlódott, az utcára kerülnek, mezítláb, rongyokban, kezükben koldustálkával. Gyanította, hogy az ilyesmi nem túl valószínű ebben az előrehaladott és elméletileg felvilágosult korban, de tisztán látta mindhármukat maga előtt ebben a helyzetben – kéregetőkként Flint City utcáin –, és valahányszor így látta őket, azonnal felébredt megint, teste remegett a dühtől és az elégedettségtől.

Negyed hármat mutatott az óra az éjjeliszekrényen, amikor nagyobbik lánya megjelent az ajtóban. Csak a lábát lehetett tisztán kivenni a túlméretezett Okie City Thunder póló alatt, amit hálóing gyanánt viselt.

– Anya, ébren vagy?

– Igen.

– Odafekhetek hozzád és Gracie-hez?

Marcy felhajtotta a takarót, és arrébb húzódott. Sarah bebújt mellé, és mikor anyja átölelte és megcsókolta a tarkóját, a kislány sírni kezdett.

– Psszt! Felébreszted a húgodat.

– Nem tehetek róla. Mindig csak a bilincs jár az eszemben. Sajnálom.

– Akkor halkan. Halkan, kicsim.

Marcy a karjában tartotta Sarah-t, amíg a kislány ki nem sírta magát. Mikor már úgy öt perce lecsillapodott, Marcy azt hitte, elaludt, és úgy érezte, most, hogy mindkét lánya itt van, ott fekszenek kétoldalt mellette, talán ő maga is képes lesz elaludni. Ekkor azonban Sarah megfordult, hogy ránézzen. Könnyes szeme csillogott a sötétben.

– Nem fog börtönbe kerülni, ugye, anya?

– Nem – felelte Marcy. – Nem követett el semmit.

– De ártatlan emberek is kerülnek börtönbe. Néha évekre, amíg ki nem derül, hogy ártatlanok voltak. Akkor kiszabadulnak, de addigra megöregednek.

– Apáddal nem fog ez történni. Cap Cityben volt, amikor megtörtént az a dolog, amiért letartóztatták…

– Tudom, miért tartóztatták le – mondta Sarah. Megtörölte a szemét. – Nem vagyok hülye.

– Tudom, hogy nem vagy az, drágám.

Sarah nyugtalanul fészkelődött. – Kellett hogy legyen valami indokuk.

– Valószínűleg gondoltak valamit, de rosszul hitték. Mr. Gold majd elmagyarázza nekik, hol volt apád, és akkor el kell engedniük.

– Rendben. – Hosszú szünet. – De addig nem akarok visszamenni a közösségi táborba, amíg nincs vége ennek az egésznek, és szerintem Gracie-nek sem kellene.

– Nem muszáj visszamennetek. És amire eljön az ősz, mindez már csak emlék lesz.

– Rossz emlék – felelte Sarah, és szipogott.

– Igaz. Most aludj!

Sarah elaludt, és most, hogy lányai melegítették, Marcy is álomba merült, bár álmai rossz álmok voltak, olyanok, amelyekben Terryt két rendőr vezeti el, miközben a tömeg őket bámulja, Baibir Patel sír, Gavin Frick pedig hitetlenkedve nézi őket.

6

A megyei börtönben éjfélig akkora volt a zaj, mint egy állatkertben etetéskor – részegek énekeltek, részegek sírtak, részegek álltak cellájuk rácsainál és beszélgettek egymással ordítva. Mintha még egy ökölharc zaját is hallani lehetett volna, bár minden cellában csak egyvalaki tartózkodott, és Terry el nem bírta képzelni, hogy lehet így összeverekedni, hacsak nem a rácsokon át ütötte egymást két ember. Valahol, a folyosó távolabbi végén egy pasas János evangéliuma 3. részének 16. igéjéből üvöltötte az első pár szót: Mert úgy szerette Isten e világot! Mert úgy szerette Isten e világot! Mert úgy szerette Isten AZ EGÉSZ KIBASZOTT VILÁGOT! A levegőben húgy, szar, fertőtlenítő szaga terjengett, meg azé a valamilyen szósszal leöntött tésztáé, amit vacsorára adtak.

Most először vagyok börtönben, csodálkozott rá a helyzetre Terry. Negyvenévnyi életem után bekerültem a dutyiba, a kóterba, a sittre, a kaptárba. Ha belegondolok…

Haragot akart érezni, jogos haragot, és úgy vélte, az érzés talán rátör majd napvilágnál, amikor a világ újra logikussá válik, most azonban, vasárnap hajnalban háromkor, ahogy a kiáltások és éneklés zaja horkolássá, fingásokká és esetenkénti felmordulásokká csillapodott, csak szégyent tudott érezni. Mintha tényleg elkövetett volna valamit. Leszámítva, hogy semmi hasonlót nem érezne, ha valóban elkövette volna azt, amivel vádolják. Ha lett volna annyira beteg és gonosz, hogy ilyen obszcén bűnt kövessen el egy gyermek ellen, akkor semmit nem érezne most, csak egy csapdába esett állat kétségbeesett ravaszságát, olyanét, aki bármit képes mondani, bármit képes megtenni, hogy kijusson. De vajon valóban így lenne? Honnan tudhatná, mit gondolna vagy érezne egy ilyen ember? Ennyi erővel azt is megpróbálhatná kitalálni, milyen lehet egy földönkívüli lény gondolkodása.

Nem kételkedett abban, hogy Howie Gold ki fogja juttatni innen; még most, az éjszaka legmélyebb sötétjében, amikor agya még mindig próbálta felfogni, hogyan fordult fel fenekestül az egész élete pár perc alatt, még most sem kételkedett benne. Azt is tudta azonban, hogy nem fogja tudni az egészet lemosni magáról. Ki fogják engedni és elnézést kérnek tőle – ha nem holnap, akkor a vádemelésnél, ha nem ott, akkor majd a következő lépésnél, ami valószínűleg az esküdtszék előtti meghallgatás lesz Cap Cityben –, de tudta, mit fog a diákjai szemében látni legközelebb, amikor kiáll az osztály elé, és azt is, hogy ifjúsági edzőként alighanem vége a pályájának. A különféle irányító testületek találni fognak valamit, amibe beleköthetnek, ha nem teszi meg azt, ami szerintük a gerinces lépés lenne, és nem mond le magától. Mert soha többé nem lesz teljesen ártatlan, a West Side-on élő szomszédai vagy akár egész Flint City szemében semmiképpen. Mindig ő marad az az ember, akit letartóztattak Frank Peterson meggyilkolásáért. Mindig ő marad az, akiről azt mondják: nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja.

Ha csak őróla lenne szó, még el is tudná viselni. Mit is mondott a fiúknak mindig, amikor azért nyafogtak, mert igazságtalannak tartották egy döntését? Nyeld le, és vissza a pályára! Játssz tovább! Ezt azonban nem csak neki kell lenyelnie, nem csak neki kell tovább játszania. Marcy is viselni fogja a bélyeget. Őt is suttogás és vizslató pillantások követik majd az élelmiszerboltban. Lesznek barátok, akik nem keresik többé. Jamie Mattingly talán kivétel lesz, de Terry még őbenne is kételkedett.

Aztán ott voltak a lányok. Sarah és Gracie ki lesznek téve annak a kegyetlen pletykaáradatnak és teljes kiközösítésnek, amire csak a velük egykorú gyerekek képesek. Úgy vélte, Marcynak lesz annyi esze, hogy maga mellett tartsa őket, amíg rendbe nem jön a helyzet, ha másért nem, akkor azért, hogy távol tartsa őket a riporterektől, akik máskülönben zaklatnák őket, de még ősszel is, még a felmentése után is viselni fogják a bélyeget. Látod azt a lányt ott? Az apját letartóztatták azzal a váddal, hogy megölt egy gyereket és egy ágat dugott a seggébe.

Feküdt a priccsén. Nézte maga fölött a sötétséget. Érezte a börtön bűzét. Gondolkodott. El kell majd költöznünk. Talán Tulsába, talán Cap Citybe, talán le Texasba. Valaki ad majd nekem munkát, még ha közelébe sem engednek az ifi baseball-, futball- vagy kosárlabdacsapatnak. A referenciáim jók, és attól tartanak majd, beperelem őket diszkriminációért, ha nemet mondanak.

Csak hát a letartóztatás – és a letartóztatás oka – úgy fogja követni, mint a börtön bűze. Különösen a lányokat. Már a Facebook is elég ahhoz, hogy valaki levadássza őket és kipécézze magának. Ezek azok a lányok, akiknek az apja megúszott egy gyilkosságot.

Tudta, hogy abba kell hagynia az ezen való rágódást és aludnia kellene valamennyit, és azt is, hogy nem kellene szégyent éreznie, csak mert valaki – pontosabban Ralph Anderson – hatalmas hibát követett el. Az ilyen dolgok mindig rosszabbnak tűntek a hajnali órákban, ezt jól az eszébe kellett vésnie. És jelenlegi helyzetében – egy cellában, buggyos barna börtönegyenruhában, hátán a börtön nevével – elkerülhetetlen volt, hogy félelmei akkorára nőjenek, mint egy karneváli kocsi. Reggel minden jobbnak fog tűnni. Ebben biztos volt.

Igen.

De akkor is… a szégyen.

Terry eltakarta a szemét.

7

Howie Gold fél hétkor kelt fel az ágyból vasárnap reggel, nem mintha bármit is tudott volna csinálni ezen a korai órán, és nem is azért, mert szeretett ilyenkor felkelni. A hatvanas éveik elején járó férfiak többségéhez hasonlóan a prosztatája neki is éppolyan ütemben nőtt, mint a magánnyugdíjszámlája, húgyhólyagja pedig éppolyan ütemben zsugorodott, mint szexuális vágyai. Amint felébredt, agya parkolóállásból azonnal előremenetbe kapcsolt, és lehetetlen lett volna visszaaludni.

Hagyta, hogy Elaine tovább aludja reményei szerint kellemes álmát, és mezítláb kicsoszogott a konyhába, hogy beindítsa a kávéfőzőt és megnézze a telefonját, melyet elnémított és a konyhapulton hagyott, mielőtt aludni ment volna. Egy üzenete jött Alec Pelley-től, hajnali 1:12-kor.

Howie megitta a kávéját, és épp egy tál mazsolás müzlit fogyasztott, mikor Elaine is kilépett a konyhába. Az asszony megkötötte köntöse övét, és ásított. – Mi a helyzet, púderpamacsom?

– Majd az idő megmondja. Addig is, kérsz egy rántottát?

– Nahát, reggelivel kínál! – Elaine öntött magának egy csésze kávét. – Tekintve, hogy sem Valentin-nap nincsen, sem szülinapom, ezt gyanúsnak kellene találnom?

– Igyekszem elütni valamivel az időt. Kaptam egy üzenetet Alectől, de hét előtt nem hívhatom fel.

– Jó híre van vagy rossz?

– Fogalmam sincs. Szóval, kérsz tojást?

– Igen. Kettőt. Tükörtojásként, nem rántottaként.

– Tudod, hogy mindig összetöröm a sárgáját.

– Mivel csak annyi a dolgom, hogy üljek és nézzem, majd visszafogottan kritizállak. Pirítóst is kérek, búzakenyérből.

Csodaszámba menő módon csak az egyik sárgája tört össze. Mikor Howie letette elé a tányért, az asszony megszólalt. – Ha tényleg Terry Maitland ölte meg azt a gyereket, akkor az egész világ megőrült.

– A világ őrült – felelte Howie –, de nem ő követte el. Olyan biztos az alibije, mint Superman mellén az S betű.

– Akkor miért tartóztatták le?

– Mert azt hitték, olyan erős bizonyítékuk van, mint Superman mellén az S betű.

Elaine elgondolkodott. – Tehát megállíthatatlan erő találkozik elmozdíthatatlan testtel?

– Olyan nincs, drágám.

Howie az órájára nézett. Öt perc múlva hét. Az már majdnem jó. Felhívta Alecet a mobilján.

Nyomozója a harmadik kicsengésre felvette. – Korán hívsz, épp borotválkozom. Visszahívnál öt perc múlva? Más szavakkal élve, hétkor, ahogy javasoltam?

– Nem – mondta Howie –, de megvárom, hogy letöröld a borotvahabot arcodnak a telefonhoz közelebbi feléről. Mit szólsz?

– Könyörtelen egy főnök vagy – felelte Alec, de jókedvűnek tűnt, a korai óra ellenére is, és annak ellenére is, hogy olyan helyzetben zavarták meg, amikor férfiember nem szeret mással foglalkozni, mint a saját gondolataival. Ami Howie-t reménnyel töltötte el. Így is sok volt már, amivel dolgozhatott, de kicsivel több sosem árt.

– Jó hír vagy rossz hír?

– Adnál egy másodpercet? Összekentem ezzel a szarral a telefonomat.

Inkább öt másodperc telt el, de aztán Alec visszatért. – Jó hír, főnök. Nekünk jó, a kerületi ügyésznek rossz. Nagyon rossz.

– Láttad a biztonsági kamerák felvételét? Mennyi van belőlük, hány kameráról?

– Láttam a felvételeket, és rengeteg van belőlük. – Alec kis szünetet tartott, és amikor újra megszólalt, Howie tudta, hogy mosolyog, hallani lehetett a hangján. – De van valami jobb is. Sokkal jobb.

8

Jeanette Anderson negyed hétkor ébredt, és látta, hogy férje oldalán üres az ágy. A konyhában friss kávé illata érződött, de Ralphot itt sem találta. Kinézett az ablakon, és látta, hogy a férfi a piknikasztalnál ül a hátsó kertben, még mindig a csíkos pizsamájában, és abból a vicces bögréből kortyolgat, amit Derektől kapott a legutóbbi apák napjára. Az oldalán nagy, kék betűkkel a JOGÁBAN ÁLL HALLGATNI, AMÍG MEG NEM ISZOM A KÁVÉMAT felirat állt. Jeanette fogta a saját bögréjét, kiment a férjéhez, és arcon csókolta. Már érződött, hogy nagy lesz a meleg, de most, kora reggel még hűvös, csendes és kellemes volt a nap.

– Nem tudod kiverni a fejedből, igaz? – kérdezte.

– Ezt egyikünk sem lesz képes kiverni a fejéből – felelte a férfi. – Egy jó darabig még nem.

– Vasárnap van – mondta az asszony. – Pihenőnap. És szükséged is van rá. Nem tetszik, ahogy kinézel. Aszerint a cikk szerint, amit múlt héten olvastam a New York Times egészség rovatában, közeledsz a szívinfarktushoz.

– Ez szívderítő.

Jeanette felsóhajtott. – Mi az első a listádon?

– Ellenőrizni azt a tanárnőt, Deborah Grantet. Csak egy kipipálandó feladat. Semmi kétségem nincs afelől, hogy meg fogja erősíteni, hogy Terry ott volt velük a Cap Citybe tett utazáson, bár arra mindig van esély, hogy észrevett valami különöset, ami Roundhillnek és Quade-nek nem tűnt fel. A nőknek néha jobb a megfigyelőképességük.

Jeannie ebben kételkedett, talán szexistának is tartotta a megjegyzést, de most nem érezte alkalmasnak az időt, hogy megjegyzést tegyen. Ehelyett visszaterelte a szót tegnap esti beszélgetésükre. – Terry itt volt. Ő követte el. Ott kell valamilyen szakértői bizonyítékot szerezned. Gondolom, DNS-t nem lehetséges, de esetleg ujjlenyomatokat?

– Vehetünk mintát a szobából, ahol ő és Quade megszállt, de szerda reggel kijelentkeztek, és azóta teljesen biztos, hogy kitakarították és kiadták más vendégnek a szobát. Nagy valószínűséggel többször is.

– De attól még lehetséges, nem? Vannak lelkiismeretes szobalányok, de nagy részük csak megveti az ágyat, letörli a pohárnyomokat és a piszkot a kisasztalról, és részéről letudta. Mi van, ha Mr. Quade ujjlenyomatait megtalálod, de a Terry Maitlandét nem?

Ralphnak tetszett, hogy az asszony arca úgy kipirul, mint egy kezdő nyomozóé, és azt kívánta, bár ne kellene letörnie a lelkesedését. – Semmit nem bizonyítana, drágám. Howie Gold azt mondaná az esküdteknek, hogy senkit nem ítélhetnek el az ujjlenyomatok hiánya alapján, és igaza is lenne.

Jeanette átgondolta a hallottakat. – Igaz, de akkor is úgy gondolom, hogy uijjlenyomatokat kellene gyűjtened abból a szobából, és azonosítanod kellene közülük minél többet. Meg tudod tenni?

– Igen. És jó ötlet. – Legalább van egy újabb kipipálandó feladata. – Kiderítem, melyik volt a szobájuk, és megpróbálom rávenni a Sheratont, hogy költöztessék ki, aki most lakik benne, akárki is az. Alighanem együttműködőek lesznek, tekintve, hogy hatalmas médiafelhajtás fogja kísérni az ügyet. Padlótól plafonig végignézzük a szobát, faltól falig. De amit igazán szeretnék, az a biztonsági kamerák felvétele a konferencia napjaiból, és mivel Sablo nyomozó – őt állította az állami rendőrség az ügyre – ma későn ér vissza, elmegyek érte én magam. Pár órával le leszek maradva Gold magánnyomozója mögött, de ezen már nem lehet segíteni.

Jeanette a férfi kezére tette a kezét. – Csak ígérd meg, hogy időnként szünetet tartasz és figyelembe veszed, hogy csak huszonnégy órából áll a nap… és csak ez az egy napod van holnapig.

Ralph rámosolygott, megszorította a kezét, majd elengedte. – Egyre csak a járművek járnak a fejemben, az, amelyikkel elrabolta a Peterson fiút, meg az, amelyikkel elhagyta a várost.

– Az Econoline furgon és a Subaru.

– Aha. A Subaru nem érdekel annyira. Az egy sima lopás volt egy városi parkolóból, hasonló lopásból rengeteget láttunk úgy 2012 óta. Az új, kulcs nélküli indítás az autótolvaj legjobb barátja, mert amikor az ember megáll valahol, és a teendői járnak a fejében, vagy az, hogy mi legyen vacsorára, akkor nem látja a himbálózó slusszkulcsot, az elektronikus kulcsot meg könnyű ott felejteni, főleg, ha valakinek fülhallgató van a fülében vagy a telefonján pötyög, és nem hallja, hogy az autó utánacsipog, hogy vigye magával a kulcsot. A Subaru tulajdonosa, Barbara Nearing a kulcsát a pohártartóban hagyta, a parkolójegyét meg a műszerfalon, amikor nyolckor dolgozni ment. Amikor ötkor visszajött, a kocsi már eltűnt.

– A parkolóőr nem emlékszik, ki vitte el?

– Nem, és ez nem is meglepő. Nagy parkolóházról van szó, ötszintes, folyamatos a jövés-menés. A kijáratnál van ugyan egy kamera, de negyvennyolc óránként letörlik a felvételt. Ami azonban a furgont illeti…

– Mi van a kisbusszal?

– Egy részmunkaidőben ácsként és ezermesterként dolgozó férfié volt, Carl Ellisoné, aki a New York állambeli Spuytenkillben lakik, egy kisvárosban Poughkeepsie és New Paltz között. A kulcsa nála volt, de a hátsó lökhárító alatt, egy kis mágneses dobozban volt egy pótkulcs. Valaki megtalálta a dobozt, és elvitte a furgont. Bill Samuels elmélete szerint a tolvaj hozta el New York állam középső részétől Cap Cityig… vagy Dubrow-ig… vagy egyenesen idáig, Flint Cityig… aztán itthagyta, a pótkulcs pedig ott maradt a gyújtásban. Terry megtalálta, ő is ellopta a kocsit, aztán elrejtette valahol. Talán egy fészerben vagy csűrben a városon kívül. Elvégre rengeteg ilyen elhagyott farm van, amióta 2008-ban minden összeomlott. A furgont otthagyta Shorty kocsmája mögött, a kulcsot pedig benne hagyta, és azt remélte – nem is alaptalanul –, hogy valaki harmadszor is el fogja lopni.

– Csak éppen senki nem lopta el – mondta Jeanette. – Tehát itt van a furgon, amit lefoglaltál, és megvan a kulcsa is. Amin ott van Terry Maitland ujjlenyomata.

Ralph bólintott. – Ami azt illeti, rengeteg ujjlenyomatunk van. A kocsi tízéves, és legalább öt éve nem mosták le, ha valaha is lemosták. Pár ujjlenyomatot kizártunk – Jellisonét, a fiáét, a feleségét, két pasasét, akik neki dolgoztak. Ezek csütörtök délutánra már megvoltak, hála a New York-i állami rendőrségnek, Isten áldja őket. A többi állam – a nagy részük – még mindig váratna az eredménnyel. Megtaláltuk Terry Maitland és Frank Peterson ujjlenyomatait is persze. Petersonéi közül négy az anyósülés ajtajának belsején volt. Ott elég zsíros minden, az ujjlenyomatok olyan szépen kivehetőek voltak, mint a frissen vert érme. Ezek alighanem a Figgis Park parkolójában kerülhettek oda, amikor Terry megpróbálta kirángatni a kocsiból, a gyerek pedig ellenállt.

Jeannie megrándult.

– Voltak még ujjlenyomatok a kocsiban, amiknek még várunk az azonosítására; múlt szerdán kiküldtük őket. Lehet, hogy lesz pár találat, lehet, hogy nem. Úgy gondoljuk, némelyikük az eredeti autótolvajé lehet, odafenn Spuytenkillben. A többi bárkié lehet, Jellison barátaié, stopposoké, akiket a tolvaj felvett… A legfrissebbek azonban, a fiúét leszámítva, Maitland ujjlenyomatai. Az eredeti tolvaj nem fontos, de szeretném tudni, hol hagyta ott a kocsit. – Szünetet tartott. – Tudod, nem tudom megérteni.

– Azt, hogy miért nem törölte le az ujjlenyomatokat?

– Nem csak azt. Mi értelme volt ellopni a furgont és a Subarut? Miért lop valaki járműveket, ha közben megmutatja az arcát mindenkinek, aki csak odanéz?

Jeannie növekvő elégedetlenséggel hallgatta. Feleségként nem tehette fel a kérdést, ami Ralph szavai hallatán felmerült benne: Ha ilyen kétségeid voltak, akkor mi az ördögért csináltad, amit csináltál? És miért ilyen gyorsan? Igen, ő, Jeannie is bátorította, így talán kicsit részese a jelenlegi bajnak, de ő nem rendelkezett minden információval. Olcsó kifogás, de ez minden, amit tudok, gondolta… és újra megrándult.

Mintha csak a gondolataiban olvasott volna (és majdnem huszonöt év házasság után még az is lehet, hogy képes volt rá), Ralph megszólalt. – Nem csak arról van szó, hogy utólag megbántam, tudod. Ne hidd, hogy így van. Bill Samuels és én átbeszéltük a dolgot. Azt mondta, nem kell megértenünk, mi történt. Azt mondja, Terry azért tette, amit tett, mert megőrült. Hogy a kényszer, hogy megtegye – a szükséglet, amennyire tudom, bár a bíróság előtt sosem fogalmaznék így – egyre csak növekedett benne. Voltak már hasonló ügyek. Bill azt mondta, hogy „igen, tervezett valamit, pár lépést már tett is felé, de amikor múlt kedden meglátta Frank Petersont, amint a szakadt láncú biciklijét tolja, minden előzetes tervezgetését félredobta. A zsilip átszakadt, és dr. Jekyllből Mr. Hyde lett.”

– Egy szadista erőszaktevő, akin eluralkodik a roham – suttogta Jeannie. – Terry Maitland. T. edző.

– Akkor logikusnak tűnt, és most is annak tűnik – mondta Ralph, szinte harciasan.

Talán, felelhette volna Jeannie, de mi van azzal, ami azután történt? Amikor vége volt, amikor kielégítette a vágyait? Elgondolkodtatok ezen Bill-lel? Hogy lehet, hogy még akkor sem törölte le az ujjlenyomatait, és mindenkinek megmutatta az arcát?

– Volt valami a furgon sofőrülése alatt – mondta Ralph.

– Tényleg? Micsoda?

– Egy papírfecni. Talán egy ételfutár cég étlapjának része. Valószínűleg semmit nem jelent, de alaposabban is meg akarom nézni. Elég biztos vagyok benne, hogy ott van a lefoglalt bűnjelek között. – A fűre loccsantotta, ami megmaradt a kávéjából, és felállt. – De amit még jobban szeretnék látni, az a Sheraton biztonsági kameráinak felvétele múlt keddről és szerdáról. És azé az étteremé, ahová a tanárok állítólag vacsorázni mentek.

– Ha jól látható az arca a felvételen, küldj róla egy képernyőképet. – Mikor Ralph felvonta a szemöldökét, Jeannie hozzátette: – Éppolyan régóta ismerem Terryt, mint te. Ha nem ő volt az az ember ott, Cap Cityben, azt tudni fogom. – Elmosolyodott. – Elvégre a nők jobb megfigyelők, mint a férfiak. Te magad mondtad.

9

Sarah és Grace Maitland alig evett valamit reggelire, de Marcyt nem is annyira ez zavarta, mint inkább az, hogy szokatlan módon a telefonok és minitabletek nem voltak a lányok közvetlen közelében. A rendőrség nekik ugyan engedte, hogy megtartsák elektronikus eszközeiket, de Sarah és Grace pár gyors pillantás után a szobájukban hagyták a kütyüket. Bármilyen hírekre vagy csevegésekre akadtak, az olyasmi volt, amit egyik lány sem akart követni. Miután pedig gyors pillantást vetett a nappali ablakán át az utcára, ahol két tévés furgon és a Flint City-i rendőrőrs egyik kocsija parkolt, Marcy behúzta a függönyöket. Milyen hosszú lesz ez a nap? És mi az ördögöt kezd vele?

Erre Howie Gold adta meg a választ. Negyed kilenckor hívta fel, hangja szokatlanul vidámnak tűnt.

– Ma délután meglátogatjuk Terryt. Együtt. A látogatásokat rendszerint huszonnégy órával előre be kell jelenteni és előre jóvá kell hagyatni, de sikerült átküzdeni magam a bürokrácián. Az egyetlen, amit nem sikerült elhárítanom, a „nincs személyes kapcsolat” szabály. Szigorított őrizetben tartják. Azt jelenti, csak üvegen keresztül beszélhettek vele, de nem olyan rossz, mint amilyennek a filmekben tűnik. Majd meglátjátok.

– Rendben. – Marcy úgy érezte, alig kap levegőt. – Hány órakor?

– Fél kettőkor megyek értetek. Készítsd elő a legjobb öltönyét, egy szép, sötét színű nyakkendővel. A vádemelésre. És hozhatsz neki valami finomat enni. Mogyorót, gyümölcsöt, cukrot. Átlátszó zacskóba tedd, jó?

– Jó. A lányokkal mi lesz? Őket is…

– Nem. A lányok otthon maradnak. A megyei nem nekik való hely. Keress valakit, aki itt marad velük, arra az esetre, ha a média nyomulni kezd. És mondd meg nekik, hogy minden rendben lesz.

Marcy nem tudta, képes lesz-e találni valakit – a tegnap este után nem szívesen telepedett volna rá Jamie-re. Ha beszél a kinti rendőrautóban lévő rendőrrel, ő biztos távol tartja a médiát a háztól. Vagy nem?

– Minden rendben van? Tényleg?

– Szerintem igen. Alec Pelley hatalmas fogásra tett szert Cap Cityben, és minden az ölünkbe hullott. Küldök neked egy linket. Rád bízom, megmutatod-e a csajsziknak, de ha az én lányaim lennének, én megmutatnám nekik.

Öt perccel később Marcy a kanapén ült, egyik oldalán Sarah-val, a másikon Grace-szel. Sarah minitabletjét nézték. Terry asztali számítógépe vagy valamelyik laptop jobb lett volna, de ezeket a rendőrség elvitte. Végül a tablet is elég jónak bizonyult: nemsokára mindhárman nevettek és örömteli kiáltásokkal adtak pacsit egymásnak.

Ez nem egyszerűen a fény az alagút végén, gondolta Marcy, ez egy komplett szivárvány.

10

Kopp-kopp-kopp.

Merl Cassidy először azt hitte, csak álmában hallja a kopogást, az egyik olyan rossz álomban, amikor a mostohaapja épp készült rárontani. Így szokott a kopasz rohadék kopogni a konyhaasztalon, előbb csak a bütykeivel, aztán az egész öklével, miközben feltette az előzetes kérdéseket, amelyek az aznap esti veréshez vezettek. Hol voltál? Miért hordod azt a karórát, ha így is mindig elkésel a vacsoráról? Miért nem segítesz soha anyádnak? Miért hozod haza azokat a könyveket, ha hozzá se nyúlsz a kibaszott házi feladatodhoz? Anyja megpróbált ugyan tiltakozni, de a férfi figyelmen kívül hagyta. Ha megpróbált beavatkozni, félrelökte. Aztán az ököl, ami addig az asztalt verte egyre erősebben, egyszer csak a fiút kezdte ütni.

Kopp-kopp-kopp.

Merl kinyitotta a szemét, hogy elmeneküljön az álomból, és csak egy pillanata volt átérezni az iróniát: ezerötszáz mérföldnyire van attól a bántalmazó seggfejtől, legalább ezerötszáz mérföldnyire… és még mindig olyan közel, mint az éjszakai álom. Nem mintha egy teljes éjszakát átaludhatott volna; az ritkán fordult elő, amióta elszökött otthonról.

Kopp-kopp-kopp.

Egy zsaru volt az, és a gumibotjával kopogott. Türelmesen. Aztán szabad kezével tekerő mozdulatot tett: húzd le.

Merlnek egy pillanatig fogalma sem volt, hol van, mikor azonban a szélvédőn keresztül megpillantotta az áruház hatalmas kockaépületét, ami mintha mérföld hosszan húzódott volna az üres parkoló mellett, hirtelen minden a helyére került. El Paso. El Pasóban van. A Buicknak, amit vezetett, már majdnem kiürült a tankja, neki pedig majdnem elfogyott a pénze. Azért húzódott le a Walmart Supercenter parkolójába, hogy aludjon pár órát. Reggel talán lesz valami elképzelése, mihez kezdjen ezután. Csak hát most úgy tűnt, nem lesz „ezután”.

Kopp-kopp-kopp.

Lehúzta az ablakot. – Jó reggelt, biztos úr. Sokáig vezettem, és leparkoltam, hogy aludjak egy keveset. Úgy gondoltam, itt egy kicsit ellehetek. Elnézését kérem, ha tévedtem.

– Nem, ez tulajdonképpen dicséretre méltó – mondta a rendőr, és amikor elmosolyodott, Merl egy pillanatig reménykedett. Barátságos mosoly volt. – Sokan csinálják. Csak a legtöbbjük nem tizennégy évesnek néz ki.

– Tizennyolc vagyok, csak fiatalabbnak tűnök. – De így is minden tagját elöntötte a fáradtság, és ennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy az elmúlt hetekben alig aludt valamicskét.

– Aha, engem meg mindig összetévesztenek Tom Hanksszel. Van, aki még autogramot is kér. Megnézhetném a jogosítványt és a forgalmit?

Még egy utolsó kísérlet, olyan gyenge, mint egy haldokló lábának utolsó rándulása. – A kabátomban voltak. Valaki ellopta a mosdóban. Egy McDonald’sban történt.

– Aha, értem. És honnan jöttél?

– Phoenixből – mondta Merl, nem túl meggyőzően.

– Aha, és akkor hogyhogy oklahomai rendszámtábla van ezen a szépségen?

Merl hallgatott, kifogyott a válaszokból.

– Szállj ki a kocsiból, fiam, és bár annyira tűnsz csak veszélyesnek, mint egy kis sárga kutya, ami a vihar közepén szarik, tartsd a kezed ott, ahol látom.

Merl kiszállt a kocsiból, és nem is nagyon bánta a dolgot. Jó próbálkozás volt, sőt annál több is: jobban belegondolva, csodaszámba ment. Tucatnyi alkalommal elkaphatták volna, amióta április végén lelépett otthonról, és mégsem kapták el. Most igen, és akkor mi van? Hová akart menni egyáltalán? Sehová. Bárhová. El a kopasz rohadéktól.

– Hogy hívnak, fiam?

– Merl Cassidy. A Merl a Merlin rövidítése.

Pár korán kelő vásárló rájuk nézett, aztán továbbment, a Walmart egész nap elérhető csodái felé.

– Mint a varázsló, aha, értem. Van bármilyen igazolványod, Merl?

A fiú a hátsó zsebébe nyúlt és előhúzott egy olcsó, töredezett, szarvasbőrből varrt tárcát, amit születésnapi ajándékként kapott anyjától, nyolcévesen. Akkor még kettesben éltek, és a világnak volt némi értelme. A bankjegytartó részben egy öt- és két egydolláros volt. Abból a zsebből, ahol pár képet őrzött anyjáról, most elővett egy laminált kártyát, rajta az arcképével.

– Poughkeepsie-i Ifjúsági Szolgálat – olvasta a rendőr eltűnődve. – New Yorkból való vagy?

– Igen, uram. – Az uramozást mostohaapja már gyerekkorában beleverte.

– Onnan jössz most?

– Nem, uram, de a közeléből. Egy Spuytenkill nevű kisvárosból. Azt jelenti, „spriccelő tó”. Legalábbis anyám ezt mondta.

– Aha, ez érdekes, az ember mindennap tanul valamit. Mióta vagy szökésben, Merl?

– Azt hiszem, úgy három hónapja.

– És kitől tanultál vezetni?

– Dave bácsikámtól. Nagyrészt a földeken. Jól vezetek. Mindegy, hogy automata váltós a kocsi vagy nem. Dave bácsikámnak szívrohama volt és meghalt.

A rendőr ezen elgondolkodott, miközben egyik körmével a laminált kártyát ütögette – ez most nem kopp-kopp-kopp volt, hanem csett-csett-csett. Merlnek tulajdonképpen szimpatikus volt. Legalábbis eddig.

– Jól vezetsz? Hát, elég jó sofőrnek kell lenned, ha New Yorkból eljutottál egészen eddig a poros, csirkeszaros határvárosig. Hány autót loptál el, Merl?

– Hármat. Nem, négyet. Ez a negyedik. Csak az első egy furgon volt. A szomszédoméké az utcából.

– Négyet – ismételte a rendőr, és szemügyre vette az előtte álló, piszkos gyereket. – És miből finanszíroztad ezt a kalandos utazást dél felé, Merl?

– Mi?

– Miből vettél ennivalót? Hol aludtál?

– Nagyrészt abban a kocsiban aludtam, amim épp volt. És loptam. – Lehajtotta a fejét. – Nagyrészt hölgyek táskájából. Volt, hogy nem vettek észre, de amikor igen… gyorsan futok. – Szemében megjelentek az első könnyek. Elég sokat sírt azon az úton, amit a rendőr kalandos utazásnak nevezett dél felé; főleg éjszakánként, azok a könnyek azonban nem hoztak igazi megkönnyebbülést. A mostaniak igen. Merl nem tudta, miért, de nem is érdekelte.

– Három hónap, négy autó – mondta a rendőr, és Merl ifjúsági szolgálatos kártyája csett-csett-csett hangot adott ki az ujja alatt. – Mitől szöktél el, fiam?

– A mostohaapámtól. És ha visszaküld ahhoz a rohadékhoz, megint el fogok szökni, az első adandó alkalommal.

– Aha, értem, mi a helyzet. És hány éves vagy valójában, Merl?

– Tizenkettő, de jövő hónapban betöltöm a tizenhármat.

– Tizenkettő? Hát beszarok, de bokáig. Gyere velem, Merl. Lássuk, mihez tudunk kezdeni veled.

A Harrison Avenue-n álló őrsön, miközben várták, hogy megjelenjen valaki a gyámügytől, Merl Cassidyt lefényképezték, tetvetlenítették és ujjlenyomatot vettek tőle. Az ujjlenyomatok bekerültek az adatbázisba. Rutineljárás volt.

11

Mikor Ralph beért Flint City sokkal kisebb rendőrőrsére, és azt tervezte, hogy felhívja Deborah Grantet, majd fog egy rendőrautót és átmegy Cap Citybe, Bill Samuels már várta. Betegnek tűnt. Még az Alfalfáéra hasonlító hajtincse is lekókadt.

– Mi a baj? – kérdezte Ralph. Úgy értette: mi még a baj?

– Alec Pelley küldött egy üzenetet. Benne egy linkkel.

Kicsatolta aktatáskáját, elővette iPadjét (a nagyobbik volt neki természetesen, a Pro), és bekapcsolta. Párszor megérintette a képernyőjét, majd Ralph kezébe nyomta. Pelley üzenete így szólt: Biztos benne, hogy vádat akar emelni T. Maitland ellen? Akkor előbb nézze meg ezt! Alatta a link. Ralph rábökött.

A 81-es csatorna weboldala jött fel, szlogenje szerint CAP CITY KÖZSZOLGÁLATI HÍRFORRÁSA. A szlogen alatt egy tömbben videók: a város közgyűlésének ülései, egy híd újranyitása, egy oktatóvideó AZ ÖN KÖNYVTÁRA ÉS ANNAK HASZNÁLATA címmel, egy másik videó ÚJ ÁLLATOK CAP CITY ÁLLATKERTJÉBEN címmel. Ralph kérdőn nézett Samuelsre.

– Görgess lejjebb.

Ralph megtette, és talált egy videót HARLAN COBEN BESZÉL A HÁROM ÁLLAM IRODALOMTANÁRAIHOZ címmel. A „lejátszás” ikon egy szemüveges nő fölött volt; a nő olyan alaposan befújta a haját hajlakkal, hogy úgy tűnt, akár egy baseball-labdát is el lehetett volna ütni róla anélkül, hogy megsértenénk alatta a koponyát. A nő egy emelvényen állt, mögötte a Sheraton Hotels logója. Ralph kinagyította a videót teljes képernyősre.

– Üdvözlök mindenkit! Josephine McDermott vagyok, az Irodalomtanárok Állami Szervezetének idei elnöke. Úgy örülök, hogy itt lehetek, és hivatalosan is köszönthetem önöket éves gyűlésünkön, ahol nagy elmék találkoznak – és persze felnőttes italok is. – Szavait udvarias nevetés követte. – Ebben az évben különösen nagy számban érkeztek résztvevők, és bár szeretném azt hinni, hogy elbűvölő személyem az oka… – újabb udvarias nevetés –, úgy érzem, valószínűleg több köze van hozzá mai lenyűgöző meghívott előadónknak…

– Maitlandnek egyvalamiben igaza volt – mondta Samuels. – Ez a kurva bevezető csak nem akar véget érni. Elmesél körülbelül minden könyvet, amit a pasas valaha is írt. Menj előre, kilenc perc harminc másodperchez. Ott fejezi be.

Ralph végigcsúsztatta ujját a videó alján lévő időcsíkon. Most már tudta, mit fog látni. Nem akarta látni, ugyanakkor mégis. Tagadhatatlan, mennyire megragadta az érdeklődését a dolog.

– Hölgyeim és uraim, kérem, köszöntsék szeretettel mai vendégelőadónkat, Mr. Harlan Cobent!

Oldalról egy kopasz úriember lépett a képbe. Olyan magas volt, hogy amikor lehajolt, hogy kezet rázzon Ms. McDermott-tal, úgy festett, mint aki egy felnőtt ruhákba öltözött gyereket köszönt. A 81-es csatorna elég érdekesnek ítélte az eseményt ahhoz, hogy két kamera is vegye, és a kép most a hallgatóságra váltott, akik állva tapsoltak, úgy köszöntötték Cobent. Egy asztalnál, az emelvény közelében három férfi és egy nő ült. Ralph érezte, hogy összeszorul a gyomra. Megérintette a videót, hogy szüneteltesse a lejátszást.

– Jézusom – mondta –, ő az. Terry Maitland, Roundhill-lel, Quade-del és Granttel.

– A nálunk lévő bűnjelek alapján nem értem, hogy lenne lehetséges, de az egyszer biztos, hogy úgy néz ki, mint Maitland.

– Bill… – Ralph egy pillanatig nem volt képes folytatni. Eluralkodott rajta a döbbenet. – Bill, ez a pasas a fiam edzője volt. Nem egyszerűen úgy néz ki. Ő az.

– Coben körülbelül negyven percig beszél. A felvétel nagyrészt őt mutatja az emelvényen, de néha átvált a kép a közönségre, amint épp nevetnek a poénjain – vicces egy fazon, azt el kell ismernem –, vagy csak figyelmesen hallgatja. Maitland – már ha Maitland az – a legtöbb ilyen felvételen látszik. De a szög a koporsónkban ötvenhat percnél van. Tekerj oda!

Ralph ötvennégyig tekert, a biztonság kedvéért. Coben itt a közönség kérdéseire adott válaszokat. – A trágárság sosem öncélúan szerepel a könyveimben – mondta éppen. – Bizonyos körülmények között azonban abszolút helyénvalónak tűnik. Aki kalapáccsal csap az ujjára, az nem azt fogja mondani, hogy „a mindenit”. – A hallgatóság felnevet. – Még egy vagy két kérdésre van időnk. Igen, uram?

A kamera Coben felől afelé fordult, aki kérdezni akart. Terry Maitland volt az, teljesen közelről, és Ralphnak az utolsó abbéli reménye is szertefoszlott, hogy egy hasonmással van dolguk, ahogy Jeannie gondolta. – Mr. Coben, amikor leül írni, mindig előre tudja, ki lesz a gyilkos, vagy néha még önt is meglepetésként éri?

A kép visszaváltott Cobenre, aki elmosolyodott. – Ez nagyon jó kérdés.

Mielőtt azonban nagyon jó választ adhatott volna rá, Ralph visszatekerte a képet Terryre, aki felállt, hogy feltegye a kérdését. Húsz másodpercig nézte a képet, majd visszaadta az iPadet a kerületi ügyésznek.

– Bizonyíték – mondta Samuels. – Ennyit az ügyünkről.

– A DNS-vizsgálat eredménye még mindig nem érkezett be – mondta Ralph… vagy legalábbis hallotta, amint mondja. Úgy érezte, különvált a saját testétől. Úgy vélte, ezt érezhetik a bokszolók közvetlenül azelőtt, hogy a bíró leállítja a meccset. – És még mindig beszélnem kell Deborah Granttel. Utána elmegyek Cap Citybe némi régimódi detektívmunka kedvéért. Felállok a seggemről és bekopogok néhány ajtón, ahogy mondani szokás. Beszélek pár emberrel a szállodában és a Tűzrakóban, ahová vacsorázni mentek. – Aztán, mikor eszébe jutott Jeannie: – Megnézem azt is, van-e lehetőség ujjlenyomatokat venni.

– Tudod, milyen kicsi az esélye egy nagyvárosi szállodában, ahol a hét legforgalmasabb napjai a kérdéses nap után következtek?

– Tudom.

– Ami az éttermet illeti, valószínűleg nyitva sem lesz. – Samuels úgy hangzott, mint egy kisgyerek, akit egy nagyobb gyerek lelökött a járdáról és lehorzsolódott a térde. Ralph kezdett ráébredni, hogy nem különösebben kedveli ezt az embert. Egyre inkább olyannak tűnt, mint aki könnyedén feladja.

– Ha a szálloda közelében vannak, esélyes, hogy reggelit is kínálnak.

Samuels megrázta a fejét. Még mindig Terry Maitland kimerevített képét nézte. – Még ha stimmelne is a DNS… amiben már kezdek kételkedni… épp elég ideje vagy már a szakmában ahhoz, hogy tudd, az esküdtek ritkán ítélnek el valakit kizárólag DNS és ujjlenyomatok alapján. O. J. Simpson pere ennek remek példája volt.

– A szemtanúk…

– Gold keresztre fogja feszíteni őket. Stanhope? Öreg és félig vak. „Igaz, hogy három éve a jogosítványát is visszaadta, Mrs. Stanhope?” June Morris? Egy gyerek, aki látta, hogy egy véres ruhájú férfi átmegy az úton. Scowcroft ivott, és a haverja is. Claude Bolton ült már drogkereskedelemért. A legjobb tanúd Willow Rainwater, és, most újdonságot mondok, haver, de ebben az államban az emberek még mindig nincsenek nagy véleménnyel az indiánokról. Nem fognak adni a szavára.

– De már túlságosan belekeveredtünk ahhoz, hogy kihátráljunk – mondta Ralph.

– Ez a büdös nagy helyzet.

Egy darabig némán ültek. Ralph irodájának ajtaja nyitva állt, odakint az őrs központi helyisége üres volt, ahogy általában lenni szokott egy ilyen délnyugati kisvárosban vasárnap reggelenként. Ralph arra gondolt, elmondja Samuelsnek, hogy a videó elterelte a figyelmüket a kimondatlanról: egy gyermeket meggyilkoltak, és minden bűnjel, amit begyűjtöttek, arra utalt, hogy elfogták az elkövetőt. Az, hogy Maitland látszólag hetven mérfölddel arrébb tartózkodott, olyasmi, amivel foglalkozni kell és tisztázni kell. Amíg nem sikerül, addig egyikük sem pihenhet.

– Gyere velem Cap Citybe, ha van kedved.

– Nem fog menni – felelte Samuels. – Az Ocoma-tóhoz megyek a volt feleségemmel és a gyerekeimmel. Végre sikerült megint jóban lennünk egymással, és ezt nem akarom kockára tenni.

– Oké. – Egyébként is csak kelletlenül hívta. Ralph egyedül akart menni. Meg akarta próbálni felfogni azt, ami olyannyira egyértelműnek tűnt, mostanra azonban kolosszális baklövéssé vált.

Felállt. Bill Samuels visszatette aktatáskájába az iPadet, és ő is felállt. – Ralph, emiatt elveszíthetjük az állásunkat. És ha Maitland kiszabadul, perelni fog. Te is tudod.

– Menj piknikezni. Egyél szendvicset. Még nincs vége az ügynek.

Samuels Ralph előtt ment ki az irodából, és a járásában volt valami – a görnyedt vállak, a lehangoltan a térde mellett lógó aktatáska –, ami feldühítette Ralphot. – Bill!

Samuels megfordult.

– Ebben a városban egy gyermeket brutálisan megerőszakoltak. Vagy előtte, vagy nem sokkal utána halálra harapdálták. Mindezt még mindig próbálom felfogni. Szerinted a szüleit érdekelni fogja akár minimálisan is, hogy elveszítjük-e a munkánkat vagy beperelik-e a várost?

Samuels nem felelt. Átment az elhagyatott gyülekezőhelyiségen, ki a kora reggeli napfénybe. Nagyszerű napnak ígérkezett a piknikhez, de Ralphnak volt egy olyan érzése, hogy a kerületi ügyész nem nagyon fogja élvezni.

12

Fred és Ollie nem sokkal azelőtt érkeztek a Mercy Kórház sürgősségi osztályának várótermébe, hogy a szombat éjszakából vasárnap reggel lett; alig három perccel a mentő után, ami Arlene Petersont bevitte. Ezen az órán a sürgősségi tele volt horzsolásokkal és vérző sebekkel, részegekkel és panaszkodókkal, sírással és köhögéssel. A legtöbb sürgősségihez hasonlóan a Mercyében is nagy volt a nyüzsgés szombat éjszaka, vasárnap délelőtt kilencre azonban szinte teljesen üres lett. Egy férfi rögtönzött kötést szorított vérző kezére. Egy nő lázas gyermeket tartott a térdén, és mindketten Elmo ténykedését nézték a sarokban magasra felerősített tévén. Egy göndör hajú, tizenéves lány hátrahajtott fejjel ült, szemét lehunyta, kezét összekulcsolta a hasa előtt.

És ott voltak ők. A Peterson család maradéka. Fred hat óra körül lehunyta a szemét és elszunnyadt, de Ollie csak ült, nézte a liftet, amiben az anyja eltűnt, és biztos volt benne, hogy ha ő is elszundít, az anyja meghal. „Így nem bírtatok vigyázni velem egy óráig sem?” – kérdezte Jézus Pétertől, és ez igen jó kérdés volt, olyan, amire nem lehet felelni.

Tíz perccel kilenc után kinyílt a lift ajtaja, és az orvos lépett ki, akivel nem sokkal érkezésük után beszéltek. Kék műtőskesztyűt viselt és izzadságfoltos, kék műtőssapkát, rajta táncoló vörös szívekkel. Nagyon fáradtnak tűnt, és amikor meglátta őket, oldalt fordult, mint aki azt kívánja, bár visszamehetne. Ollie-nak elég volt ez az akaratlan mozdulat, hogy tudja. Azt kívánta, bár hagyhatná az apját aludni, amikor a rossz hír először rájuk tör, de tudta, hogy nem lenne helyes. Elvégre az apja már akkor is ismerte és szerette őt, amikor Ollie még meg sem született.

– Mi? – kérdezte Fred, mikor Ollie megrázta a vállát. Felült. – Mi az?

Ekkor meglátta az orvost, aki épp levette a sapkáját, feltűnt izzadt, barna haja. – Uraim, sajnálattal kell közölnöm, hogy Mrs. Peterson elhunyt. Mindent megtettünk, hogy megmentsük, és eleinte azt hittem, sikerülni fog, de egyszerűen túl nagy volt a baj. Nagyon, nagyon sajnálom.

Fred egy pillanatig hitetlenkedve bámult az orvosra, majd felkiáltott. A göndör hajú lány kinyitotta a szemét, és rámeredt. A lázas kisgyerek összerezzent.

Sajnálom, gondolta Ollie. Ez a mai nap szava. Múlt héten még család voltunk, mára csak apa és én maradtunk. A sajnálat erre a megfelelő szó. Az egyetlen szó, más nem létezik.

Fred eltakarta arcát a kezével, és sírt. Ollie magához ölelte, és a karjában tartotta.

13

Ebéd után, amelyből a lányok csak csipegettek, Marcy felment a hálószobába és körülnézett a szekrénynek azon az oldalán, ahol Terry ruháit tartották. Terry a házaspár egyik fele volt ugyan, ruhái azonban csak a szekrény negyedét foglalták el. Irodalomtanárként, baseball- és fociedzőként dolgozott, adománygyűjtőként is, ha éppen szükség volt rá – vagyis mindig –, férj és apa volt. Mindezeket a feladatait remekül végezte, de fizetést csak a tanításért kapott, így aztán elegáns ruhákból nem volt neki túl sok. A kék öltöny mutatott a legjobban rajta, kihangsúlyozta a szeme színét, de már viseltes volt, és akinek van szeme a férfidivathoz, az nem fogja összetéveszteni egy Brioni öltönnyel. A Men’s Wearhouse-ban vette négy évvel ezelőtt. Marcy sóhajtott, leemelte az öltönyt, majd elővett egy fehér inget és egy sötétkék nyakkendőt is. Épp betette őket egy öltönytáskába, amikor csengettek.

Howie volt az, sokkal szebb öltönyben, mint amit Marcy épp elcsomagolt. A férfi gyorsan megölelte a lányokat, majd cuppanós csókot nyomott Marcy arcára.

– Haza fogja hozni apukámat? – kérdezte Gracie.

– Ma még nem, de nemsokára igen – felelte Howie, és átvette az öltönytáskát. – És a cipő, Marcy?

– Jézusom! – kiáltott fel a nő –, de buta vagyok!

A fekete cipő egész jó volt, de ráfért volna egy suvikszolás. Erre azonban most nem maradt idő. Marcy betette a cipőt egy táskába, majd visszament a nappaliba. – Oké, kész vagyok.

– Rendben. Lendületes léptekkel menj, ügyet se vess a dögkeselyűkre. Lányok, az ajtót tartsátok zárva, amíg anyátok haza nem ér, és a telefont se vegyétek fel, csak ha felismeritek a számot. Értitek?

– Velünk minden rendben lesz – mondta Sarah. Nem úgy festett, mint akivel minden rendben van. Egyikük sem úgy festett. Marcy eltűnődött, létezik-e olyan, hogy kamaszkor előtti lányok egyetlen éjszaka alatt lefogynak. Kizárt, gondolta.

– Indulás! – jelentette ki Howie, túláradó vidámsággal.

Kiléptek a házból, Howie vitte az öltönytáskát, Marcy a cipőt. A riporterek azonnal odagyűltek a gyep szélére. Mrs. Maitland, beszélt a férjével? Mit mondott önnek a rendőrség? Mr. Gold, reagált Terry Maitland a vádakra? Kérni fogja, hogy óvadék ellenében szabadlábra helyezzék?

– Jelenleg nincs mondanivalónk – közölte Howie rezzenetlen arccal, és az Escalade-hez kísérte Marcyt a reflektorok vakító fényében (amire biztos, hogy nincs szükség egy ilyen napfényes júliusi napon, gondolta Marcy). A kocsibehajtó végén Howie letekerte az ablakot és kihajolt, hogy odaszóljon az egyik szolgálatban lévő rendőrnek a kettő közül. – A Maitland lányok odabenn vannak. A maguk felelőssége, hogy senki ne zaklassa őket, ugye?

Egyikük sem felelt, csak Howie-ra néztek. Arcuk kifejezéstelen volt vagy ellenséges, Marcy nem tudta, melyik, de hajlott az utóbbi felé.

Az öröm és megkönnyebbülés, melyet a videó megtekintése után érzett – Isten áldja a 81-es csatornát! – nem múlt el teljesen, de még mindig tévés furgonok és mikrofont lóbáló riporterek tanyáztak a háza előtt. Terry még mindig előzetesben volt – a „megyeiben”, ahogy Howie hívta, és milyen borzalmas kifejezésnek tűnt, mint ami egy magányos hangulatú country-és-western-dalban szerepel. Idegenek kutatták át a házukat, mindent elvittek, amit csak akartak. A rendőrök faarca és válaszuk hiánya volt azonban a legrosszabb, sokkal nyugtalanítóbb, mint a tévések lámpái és a feléjük kiáltott kérdések. Egy gépezet elnyelte a családját. Howie azt mondta, sértetlenül fognak kikerülni belőle, de ez mindeddig nem történt meg.

Nem, eddig még nem.

14

Marcyt gyorsan végigtapogatta egy álmos szemű rendőrnő, majd utasította, hogy tegye a táskáját a műanyag kosárba és menjen át a fémérzékelő kapun. A rendőrnő elvette a jogosítványukat is, nejlonzacskóba tette, majd feltűzte egy faliújságra, sok másik mellé. – Az öltönyt és a cipőt is, asszonyom!

Marcy odaadta neki.

– Ebben az öltönyben akarom látni, amikor holnap reggel érte jövök, és remekül fessen – mondta Howie, és átsétált a fémérzékelőn, ami besípolt.

– Majd igyekszünk szólni az inasának – mondta a rendőr a fémérzékelő kapu túloldalán. – Most legyen szíves kivenni, ami még a zsebében van, és próbálja újra!

A gondot a kulcscsomója okozta. Howie átadta a rendőrnőnek, és ismét átment a fémérzékelő kapun. – Már vagy ötezerszer jártam itt, és a kulcsomról mindig megfeledkezem – mondta Marcynak. – Valami freudi dolog lehet.

Az asszony idegesen elmosolyodott, és nem felelt. Torka kiszáradt, félt, hogy bármi, amit mondana, rekedt suttogásként jönne ki.

Egy másik rendőr átkísérte őket egy újabb kapun, majd még egyen. Marcy gyerekek nevetését és felnőttek beszélgetését hallotta. Egy beszélőhelyiségen haladtak át, melynek padlóját barna ipari szőnyeg borította. Gyerekek játszottak, barna rabruhát viselő rabok beszélgettek a feleségükkel, barátnőjükkel, anyjukkal. Egy nagydarab férfi, akinek arca egyik felén lila anyajegy éktelenkedett, a másikon gyógyulófélben lévő sebhely, épp a kislányának segített átrendezni egy babaház bútorzatát.

Ez csak álom, gondolta Marcy. Egy hihetetlenül valósághű álom. Nemsokára felébredek, Terry ott lesz mellettem, és elmesélem neki, micsoda rémálmom volt arról, hogy letartóztatták gyilkosságért. Nevetni fogunk rajta.

Az egyik elítélt Marcyra mutatott, még csak meg sem próbálta észrevétlenül tenni. A mellette ülő nő tágra nyílt szemmel rámeredt, majd súgott valamit egy másik nőnek. Az őket kísérő rendőrnek valami gondja akadt a mágneskártyával, ami a helyiség túloldalán lévő ajtót nyitotta, és Marcy nem tudta leküzdeni a gondolatot, hogy szándékosan húzza az időt. Mire kattant a zár és a rendőr átvezette őket az ajtón, úgy tűnt, már mindenki őket bámulja. Még a gyerekek is.

Az ajtó túloldalán egy folyosó húzódott, egyik oldalán végig apró fülkék, melyeket tejüvegnek tűnő falak választottak el egymástól. Terry az egyik ilyen fülkében ült. Ahogy meglátta, abban a barna rabruhában, ami túl nagy volt rá, Marcy elsírta magát. Belépett a fülkébe a másik oldalon, és férjére nézett az ablakon át, ami nem üveg volt, hanem vastag plexi. Egyik kezét széttárt ujjakkal felemelte, és Terry odatette hozzá a saját kezét. Apró lyukakból álló kör volt az ablakon, mint egy régimódi telefonkagylón, ezen keresztül tudtak beszélni.

– Ne sírj, drágám. Ha te sírsz, én is sírni fogok. És ülj le.

Marcy leült, Howie odaszorította magát mellé a padra.

– Hogy vannak a lányok?

– Jól. Aggódnak miattad, de ma már jobban vannak. Nagyon jó hírt kaptunk! Drágám, tudtad, hogy Mr. Coben beszédét egy az egyben felvette a közszolgálati tévé?

Terrynek egy pillanatra tátva maradt a szája, majd nevetni kezdett. – Tudod, azt hiszem, a nő, aki bemutatta, mondott erről valamit, de olyan hosszasan beszélt, hogy nagy részére nem figyeltem oda. Szent szar!

– Igen, eredeti szent szar – mondta Howie mosolyogva.

Terry előrehajolt, mígnem homloka majdnem hozzáért az ablakhoz. Tekintete élénk volt, intenzív. – Marcy… Howie… amikor lehetett kérdezni, kérdeztem valamit Cobentől. Tudom, hogy kicsi az esélye, de hátha rögzítették a hangot. Ha igen, akkor talán végigfuttathatják rajta a hangfelismerő szoftvert, és összehasonlíthatják az enyémmel!

Marcy és Howie egymásra néztek, és nevetni kezdtek. Szokatlan volt a hang a szigorított fegyház beszélőjében, és a rövid folyosó végén álló őr homlokráncolva nézett fel.

– Mi az? Valami furát mondtam?

– Terry, rajta vagy a videófelvételen, amint felteszed a kérdésedet – mondta Marcy. – Érted? Rajta vagy a felvételen!

Terry egy pillanatig fel sem fogta, mit mondott Marcy, aztán felemelte mindkét öklét a halántéka mellé, győzelmi gesztusként, ahogy oly sokszor tette, amikor egyik csapata pontot szerzett vagy menő védekező játékot mutatott be. Marcy gondolkodás nélkül felemelte a kezét és utánozta.

– Biztos vagy benne? Százszázalékosan? Túl jónak tűnik ahhoz, hogy igaz legyen!

– Igaz – mondta Howie vigyorogva. – Ami azt illeti, vagy fél tucatszor mutat a kamera, amikor nem Cobent veszik, hanem a közönséget, amint nevet és tapsol. A kérdés, amit feltettél, már csak a hab a tortán, a tejszínhab a fagylaltkehely tetején.

– Akkor az ügy lezárva, igaz? Holnap kiszabadulok?

– Ennyire ne szaladjunk előre. – Howie vigyora némileg komor mosollyá halványult. – Holnap még csak a vádemelés jön, és egész halom szakértői bizonyítékuk van, amire igencsak büszkék…

– Hogy tehetik? – tört ki Marcyból. – Hogy tehetik, ha egyszer Terry egyértelműen ott volt? A felvétel bizonyítja!

Howie felemelte a kezét, hogy elhallgattassa. – Az ellentmondással majd később foglalkozunk, de azt már most el tudom mondani, hogy amink nekünk van, az erősebb bizonyíték, mint az övéké. Könnyedén le fogja nyomni. Egy bizonyos gépezetet azonban mozgásba kell hozni.

– A gépezet – ismételte Marcy. – Igen. A gépezetről tudunk, ugye, Ter?

A férfi bólintott. – Mintha egy Kafka-regénybe csöppentem volna, vagy az 1984-be. És magammal rántottalak téged és a lányokat is.

– Hé, hé – szólt közbe Howie. – Senkit nem rántottál magaddal. Mások rángatták bele őket. Nézzétek, ez menni fog. Howie bácsi megígéri, és Howie bácsi mindig betartja az ígéreteit. Holnap kilenckor bíróság elé kerülsz, Terry, Horton bíró elé. Remekül fogsz festeni abban a szép öltönyben, amit a feleséged behozott és ami most a fogda raktárában lóg. Szeretnék találkozni Bill Samuelsszel, hogy beszéljünk az óvadék lehetőségéről – ma este, ha hajlandó találkozni velem; ha nem, akkor holnap reggel. Nem fog örülni, és ragaszkodni fog a házi őrizethez, de meg fogjuk kapni, mert addigra valaki a sajtónál fel fogja fedezni a 81-es csatorna felvételét, és közismertté válnak a lyukak a vád állításaiban. Alighanem jelzálogot kell terhelni a házadra, hogy ki tudd fizetni, de ez nem lesz túl nagy kockázat, hacsak nem akarod levágni a lábadról a nyomkövetőt, hogy aztán elszökj a hegyekbe.

– Nem megyek sehová – felelte Terry komoran. Arca kipirult. – Mit is mondott a polgárháború valamelyik tábornoka? Végigharcolom, akkor is, ha egész nyáron át tart.

– Oké. Mi lesz a következő csata? – kérdezte Marcy.

– Elmondom a kerületi ügyésznek, hogy rossz ötlet lenne vádiratot benyújtani a vádesküdtszéknek. És ez az érvem győzni fog. Utána szabad leszel.

De valóban az lesz? – tűnődött Marcy. Az lesz? Amikor azt állítják, hogy megvan az ujjlenyomata, és emberek látták, amint elrabolja azt a kisfiút, és véresen jön elő a Figgis Parkból? Vajon szabad lesz valaha is, amíg el nem kapják az igazi gyilkost?

– Marcy! – Terry rámosolygott. – Nyugalom. Tudod, mit szoktam mondani a fiúknak: egyszerre egy bázist.

– Hadd kérdezzek valamit – szólalt meg Howie. – Csak úgy találomra.

– Nyugodtan.

– Azt állítják, van egy halom szakértői bizonyítékuk, bár a DNS-vizsgálat eredménye még függőben van…

– Nem mutathat egyezést – szólt közbe Terry. – Az lehetetlen.

– Én ezt mondtam volna az ujjlenyomatokra is – mondta Howie.

– Talán valaki rá akarta terelni a gyanút – tört ki Marcyból. – Tudom, hogy ez paranoiának hangzik, de… – Vállat vont.

– De miért? – kérdezte Howie. – Ez itt a kérdés. Eszébe jut bármelyikőtöknek olyan ember, aki képes lenne ekkora erőfeszítéseket tenni, csak hogy sikerüljön neki?

Maitlandék eltűnődtek a plexiüveg két oldalán, aztán mindketten megrázták a fejüket.

– Nekem sem – felelte Howie. – Az élet nagyon ritkán utánozza Robert Ludlum regényeit, ha megteszi egyáltalán. De a bizonyítékuk akkor is elég erős ahhoz, hogy belerohanjanak egy olyan letartóztatásba, amit mostanra minden bizonnyal bánnak. Én csak attól félek, hogy ha kiszedünk is a gépezetből, a gépezet árnyéka rajtad marad.

– Nekem is ez járt a fejemben tegnap majdnem egész éjszaka – mondta Terry.

– Nekem még mindig a fejemben jár – mondta Marcy.

Howie összekulcsolta a kezét, és előrehajolt. – Segítene, ha lenne némi fizikai bizonyíték, ami párba állítható az övékével. A 81-es csatorna felvétele nagyon jó, és ha hozzávesszük a kollégáidat is, többre valószínűleg nem is lesz szükség, de mohó vagyok és többet akarok.

– Fizikai bizonyíték Cap City egyik legforgalmasabb szállodájából, négy nap elteltével? – kérdezte Marcy, akinek fogalma sem volt róla, hogy Bill Samuels nemrégiben kiejtett szavait visszhangozza. – Elég valószínűtlennek tűnik.

Terry a távolba meredt, szemöldökét összevonta. – Nem teljesen valószínűtlen.

– Mi az, Terry? – kérdezte Howie. – Mire gondolsz?

Terry rájuk nézett, és mosolygott. – Lehet, hogy van valamink. Lehet.

15

A Tűzrakó valóban kinyitott reggelire, így Ralph oda ment először. A személyzet két olyan tagja dolgozott jelenleg is, akik a gyilkosság éjszakáján is dolgoztak: a tulajdonosnő és egy kefehajú pincér, aki alig tűnt elég idősnek ahhoz, hogy sört vehessen. A tulajdonosnő nem volt nagy segítség („Hatalmas volt a tömeg aznap este, nyomozó úr”), a pincér pedig, bár halványan rémlett neki, hogy egy tanárokból álló nagy csapatnak szolgált fel, szintén bizonytalan volt, amikor Ralph megmutatta neki Terry fotóját a Flint City-i Gimnázium tavalyi évkönyvéből. Azt mondta, igen, nagyjából emlékszik egy pasasra, aki így nézett ki, de nem esküdne meg rá, hogy a képen szereplő férfi volt az. Azt mondta, még abban sem biztos, hogy ő is a tanárokkal jött. „Nézze, az is lehet, hogy csak a bárpultnál szolgáltam fel neki egy tányér csípős csirkeszárnyat.”

Szóval ennyi.

Ralphnak eleinte a Sheratonnál sem volt nagyobb szerencséje. Arról meg tudott bizonyosodni, hogy Maitland és William Quade megszálltak a 644-es szobában kedd éjjel, és a szállodamenedzser a számlát is meg tudta mutatni, de Quade aláírása szerepelt rajta. A MasterCardját használta. A menedzser azt is elmondta, hogy a 644-es szoba folyamatosan foglalt, amióta Maitland és Quade kijelentkeztek, és minden reggel kitakarították.

– És köztes takarítást is kínálunk – mondta a menedzser, hogy még mélyebbre döfje a kést. – Ez azt jelenti, hogy a legtöbb napon a szoba kétszer lett kitakarítva.

Igen, Anderson nyomozó megnézheti a biztonsági kamerák felvételeit, és Ralph meg is nézte őket, anélkül hogy panaszkodott volna, amiért Alec Pelley-nek már megengedték. (Ralph nem Cap City rendőre volt, ami azt jelentette, jól jött némi diplomácia.) A felvétel színes volt, éles – a Cap City Sheraton nem régi, szupermarketben kapható kamerákat használt. Ralph egy Terryre hasonlító férfit látott az előcsarnokban, az ajándékboltban, a hotel edzőtermében egy gyors, szerda reggeli edzés közben, és kint, a hotel bálterme előtt, amint sorban áll autogramért. Az előcsarnokban és az ajándékboltban készült felvételek kétségesek voltak, afelől azonban nem lehetett semmi kétség – legalábbis az agyában –, hogy a férfi, aki bejelentkezett a kondigépek használatára és a férfi, aki sorban állt autogramért, fia régi edzője volt. Az, aki megtanította Dereket a pöcire, és ezzel megváltoztatta a nevét Suhanóról Mindentbelére.

Ralph gondolatban hallotta felesége szavait, melyek szerint a Cap Cityben található szakértői bizonyíték a hiányzó puzzle-darab, a nyerő jegy. Ha Terry itt volt, mondaná – mármint Flint Cityben, ahol gyilkosságot követett el –, akkor a hasonmásnak kellett ott lennie. Csak így áll össze a kép.

– Sehogy nem áll össze a kép – morogta Ralph, és a monitorra nézett. A kimerevített képen látható férfi egyértelműen úgy nézett ki, mint Terry Maitland, épp nevetett valamin, miközben sorban állt autogramért a szak vezetőjével, Roundhill-lel.

– Igen? – kérdezte a szálloda biztonsági embere, aki megmutatta neki a felvételt.

– Semmi.

– Szeretne még valamit látni?

– Nem, de köszönöm. – Ostobaság volt idejönnie. A felvétel, melyet a 81-es csatorna készített az előadásról, gyakorlatilag értelmetlenné tette a biztonsági kamerák felvételeinek megtekintését, mert egyértelműen Terry volt ott, amikor kérdéseket tettek fel Cobennek. Ebben senki nem kételkedhetett.

Csak éppen agya egyik csücskében Ralph még mindig kételkedett. Az, ahogy Terry felállt, hogy feltegye a kérdését, mintha tudta volna, hogy a kamera venni fogja… annyira átkozottul tökéletes volt. Lehetséges, hogy az egész csak álca? Lenyűgöző, de megmagyarázható bűvésztrükk? Ralph nem tudta, hogyan lehetséges ez, de azt sem tudta, hogyan ment át David Copperfield a kínai nagy falon, pedig azt látta a tévében. Ha tényleg ez történt, akkor Terry Maitland nem egyszerűen gyilkos – olyan gyilkos, aki most röhög rajtuk.

– Nyomozó úr, csak szólok – szólalt meg a biztonságis –, hogy utasítást kaptam Harley Brighttól – ő a főnök –, hogy mindazt, amit maga most megnézett, félre kell tennünk egy Howard Gold nevű ügyvéd számára.

– Nem érdekel, mit csinál vele – mondta Ralph. – Felőlem akár elpostázhatja Sarah Palinnak is az alaszkai Rénszarvaspusztára, engem nem érdekel. Hazamegyek. – Igen. Ez jó ötlet. Hazamegy, leül a kertbe Jeannie-vel, és megosztoznak egy hatos sörön – az övé négy doboz, Jeannie-é kettő. És megpróbál nem megőrülni emiatt az átkozott paradoxon miatt.

A biztonságis kikísérte az iroda ajtajáig. – A hírekben azt mondják, hogy elkapta a csávót, aki megölte azt a gyereket.

– A hírekben sok mindent mondanak. Köszönöm a segítségét.

– Mindig örömmel segítek a rendőrségnek.

Bár segítettél volna, gondolta Ralph.

Megállt az előcsarnok túloldalán. Kezét már nyújtotta, hogy meglökje a forgóajtót, ekkor azonban az eszébe ötlött valami. Van még egy hely, amit ellenőriznie kell, ha már itt van. Terry azt mondta, Debbie Grant azonnal kiment a női mosdóba, amint Coben előadása véget ért, és elég sokáig volt távol. Elmentem az újságoshoz Evvel és Billyvel, mondta Terry. Ott találkoztunk Debbie-vel.

Az újságos, mint kiderült, afféle második ajándékboltként üzemelt. Egy agyonsminkelt, őszülő hajú nő ült a pult mögött, és olcsó ékszereket rendezgetett. Ralph megmutatta neki az igazolványát, és megkérdezte, dolgozott-e előző kedd délután.

– Drága jó uram, én mindennap itt dolgozom, kivéve, ha beteg vagyok. A könyvek és magazinok után nem kapok pluszpénzt, de az ékszerek és a szuvenírbögrék eladásából kapok jutalékot.

– Emlékszik esetleg erre a férfira? Múlt kedden itt volt pár másik irodalomtanárral. Egy előadásra jöttek. – Megmutatta neki Terry képét.

– Persze hogy emlékszem. A Flint megyéről szóló könyv érdekelte. Isten tudja, mióta nem érdeklődött senki az után a könyv után. Nem én rendeltem, az a vacak már itt volt, amikor átvettem a helyet 2010-ben. Le kellene vennem, de mit tegyek a helyére? Ami jóval szemmagasság fölött vagy alatt van, az nem kel el, az ember erre gyorsan rájön, amikor ilyen üzletet vezet. Az alsó polcon lévők legalább olcsók. A felsőn vannak a drága könyvek, fotókkal meg fényes lapokkal.

– Melyik könyvről beszél, Ms… – Ralph az asszony névtáblájára nézett – Ms. Levelle?

– Arról – mutatott a nő Ralph háta mögé. – Flint megye, Douree megye és Canning község képekkel illusztrált története. Jó hosszú egy cím, nem?

Ralph megfordult és két, olvasnivalóval megrakott polcsort látott egy szuvenírbögrékkel és -tányérokkal teli polc mellett. Az egyiken magazinok voltak, a másikon papírkötésű és frissen megjelent kemény táblás könyvek. Az utóbbinak a legfelső polcán fél tucat nagyobb kötet sorakozott, olyasmi, amit Jeannie albumnak nevez. Átlátszó fólia borította őket, hogy a nézelődők ne tudják összekoszolni a lapokat vagy szamárfület hagyni a sarkokon. Ralph odament, és felnézett a könyvekre. Terrynek, aki jó tíz centivel magasabb volt nála, nem kellett felnéznie vagy lábujjhegyre állnia, hogy le tudja venni az egyiket.

Kinyújtotta a kezét az egyik könyvért, amit a nő említett, aztán meggondolta magát. Visszafordult Ms. Levelle-hez. – Mondja el, mire emlékszik.

– Azzal a pasassal kapcsolatban? Nem sokat tudok mondani. Az ajándékbolt eléggé megtelt az előadás végén, erre emlékszem, de hozzám alig jön valaki. Tudja, miért, igaz?

Ralph megrázta a fejét és türelemre intette magát. Volt itt valami, tudta, és úgy vélte – remélte –, hogy tudja, mi az.

– Nem akarták elveszíteni a helyüket a sorban, és mindegyiküknél ott volt Mr. Coben új könyve, amit olvashattak sorban állás közben. Ez a három úr azonban bejött, és az egyikük – az a kövér – megvette Lisa Gardner új könyvét. A másik kettő csak nézelődött. Aztán jött egy hölgy, közölte, hogy végzett, és mind elmentek. Gondolom, autogramért.

– De az egyikük, az a magas, érdeklődést mutatott a Flint megyéről szóló könyv iránt.

– Igen, de azt hiszem, inkább a Canning községről szóló rész érdekelte. Nem említette, hogy a családja jó darabig ott élt?

– Nem tudom – mondta Ralph. – Magának említette?

– Elég biztos vagyok benne, hogy igen. Levette a könyvet, de amikor meglátta az árát – hetvenkilenc dollár kilencvenkilenc –, akkor visszatette a polcra.

Heuréka, megvan. – Megnézte azóta más is azt a könyvet? Volt, aki levette, megfogta?

– Azt? Viccel?

Ralph a polchoz ment, lábujjhegyre állt, és levette a befóliázott könyvet. Az oldalánál fogva tartotta, a tenyerében. A könyv elején egy rég elhaladt halotti menet szépiatónusú fényképe volt: hat cowboy, viharvert kalapban, övébe tűzött pisztollyal egy dísztelen koporsót vitt a poros temetőbe. A sírgödör mellett egy prédikátor várta őket (szintén az övébe tűzött pisztollyal), kezében bibliával.

Ms. Levelle láthatóan felvidult. – Maga komolyan meg akarja venni?

– Igen.

– Ideadná, hogy leolvassam a vonalkódot?

– Inkább nem. – Ralph úgy tartotta a könyvet, hogy a fóliára ragasztott vonalkód az asszony felé nézzen. Ms. Levelle elhúzta fölötte a csipogót.

– Adóval együtt nyolcvannégy dollár tizennégy cent, de legyen csak nyolcvannégy dollár.

Ralph óvatosan letette a könyvet, hogy átadja a bankkártyáját. A blokkot a mellzsebébe gyűrte, majd újra felemelte a könyvet, csak a tenyerén. Úgy tartotta, mint egy kelyhet.

– A kezébe vette – mondta. Nem is annyira arról akart meggyőződni, hogy tényleg ezt mondta a nő, inkább saját abszurd szerencséjéről. – Biztos benne, hogy a férfi, akit azon a képen látott, amit mutattam magának, a kezébe vette ezt a könyvet?

– Levette, és közölte, hogy a borítóképet Canning községben fotózták. Aztán meglátta az árát, és visszatette. Ahogy már mondtam. Ez bűnjel, vagy olyasmi?

– Nem tudom – mondta Ralph, és lenézett az ősrégi gyászolókra a borítón. – De ki fogom deríteni.

16

Frank Peterson testét csütörtök délután adta ki a Donelli Fivérek Temetkezési Vállalata. Arlene Peterson rendezte el ezt is és minden mást is, a gyászjelentést, a virágokat, a péntek reggeli megemlékezést, magát a temetést, a gyászbeszédet és a szombat esti halotti tort a család és a barátok számára. Neki kellett megtennie, Fred legjobb állapotában is alkalmatlan volt bármiféle társas esemény megszervezésére.

Most azonban nekem kell megtennem, mondta magának Fred, amikor Ollie és ő hazaértek a kórházból. Nekem kell megtennem, mert más nincs. Donelliék alkalmazottja majd segít. Ők profik ebben. De hogy lesz képes kifizetni egy második temetést is, ilyen hamar az előző után? A biztosítása vajon fedezi majd? Nem tudta. Az ilyesmivel is mindig Arlene foglalkozott. Volt egy egyezségük: Fred keresi a pénzt és Arlene foglalkozik a számlákkal. Át kell majd néznie az asszony asztalát, hátha vannak valami papírok a biztosítótól. Már a gondolattól is rátört a fáradtság.

Leültek a nappaliba. Ollie bekapcsolta a tévét. Épp egy focimeccs ment. Egy darabig nézték, bár egyiküket sem érdekelte igazán a játék: inkább az amerikai focit szerették. Fred végül felállt, kicsoszogott a hallba, és behozta Arlene régi, piros noteszét. Kikereste a D betűt, és igen, ott volt a Donelli fivérek száma, de az asszony rendszerint gyöngybetűs írása helyett reszkető kézzel felírva, ami érthető. Elvégre Frank halála előtt nem jegyezte volna fel egy temetkezési vállalkozás számát, igaz? Úgy érezték, még évek vannak hátra, mielőtt Petersonéknak temetkezésre kellene gondolniuk. Évek.

Nézte a noteszt, melyen a piros bőrborítás már megfakult és töredezett. Arra gondolt, hányszor látta Arlene kezében, amint címeket jegyez bele: a régi időkben borítékokról, mostanában az internetről. Elsírta magát.

– Nem megy – mondta –, nem bírom. Nem megy ilyen gyorsan Frankie halála után.

A tévében a riporter gólt ordított, a vörös mezt viselő játékosok ugrándoztak és egymás hátát veregették. Ollie kikapcsolta a tévét és kinyújtotta a kezét.

– Majd én elintézem.

Fred a fiára nézett, szeme vörös volt, ömlöttek belőle a könnyek.

Ollie bólintott. – Nem bánom, apa. Tényleg. Én majd elintézek mindent. Menj fel nyugodtan, pihenj le.

És bár Fred tudta, hogy valószínűleg nem helyes az egész terhet áttolni a tizenhét éves fiára, attól még megtette. Megígérte magának, hogy idővel majd vállára veszi a teherből a ráeső részt, most azonban alvásra volt szüksége. Tényleg nagyon elfáradt.

17

Alec Pelley vasárnap egészen fél négyig nem tudott elszabadulni családi kötelezettségei elől. Már öt óra is elmúlt, amire odaért a Cap City Sheratonba, de a délutáni nap még mindig lyukat égetett az égboltba. Leparkolt a szálloda felhajtóján, adott egy tízest a parkolóinasnak és megkérte, hogy tartsa a közelben a kocsiját. Az újságosnál Lorette Levelle megint az ékszereit rendezgette. Alec csak rövid látogatást tett nála, majd visszament a szálloda elé, az Explorernek dőlt és felhívta Howie Goldot.

– A biztonsági kamerák felvételéért hamarabb odaértem, mint Anderson, a tévé felvételéért is, de a könyvet elcsípte az orrom elől. Meg is vette. Azt hiszem, ez ugrott.

– Bassza meg – mondta Howie. – Honnan tudott róla egyáltalán?

– Nem hinném, hogy tudott róla. Alighanem szerencse és hagyományos rendőri munka kombinációja volt. Az újságosstandnál dolgozó nő azt mondta, egy pasas levette a könyvet a polcról Coben előadásának napján, aztán látta, mennyibe kerül – nyolcvan dollárba –, és visszatette. Úgy tűnt, nem tudja, hogy Maitland volt a pasas, szóval szerintem nem nézi a híreket. Elmondta Andersonnak, és Anderson megvette a könyvet. Azt mondja, úgy vitte el, hogy csak az oldalát fogta, és a tenyerén tartotta.

– Azt reméli, olyan ujjlenyomatokat talál, amik nem egyeznek a Terryével – jegyezte meg Howie –, és ezzel azt akarja majd sugallni, hogy bárki fogta is meg azt a könyvet, nem Terry volt az. Nem fog beválni. Isten tudja, hányan vehették le azt a könyvet, hányan érinthették meg.

– Az újságosstandot vezető nő tiltakozni fog. Azt mondta, az a könyv hónapok óta ott van, és nem nyúlt hozzá senki.

– Az mindegy. – Howie nem tűnt nyugtalannak, így Alec nyugtalankodhatott mindkettejük helyett. A gond nem volt nagy, de akkor is létezett: apró hiba egy olyan ügyben, ami eddig olyan szépen alakult, mint egy múzeumi festmény. Lehetséges hiba, emlékeztette magát, és Howie könnyedén félre is fogja söpörni; az esküdteket nem szokta érdekelni az, ami nincs ott.

– Csak azt akartam, hogy tudd, főnök. Elvégre ezért fizetsz.

– Rendben, most már tudom. Ott leszel holnap a vádemelésen?

– Ki nem hagynám – felelte Alec. – Beszéltél Samuelsszel az óvadék lehetőségéről?

– Igen. Elég rövid társalgás volt. Azt mondta, lénye minden idegszálával küzdeni fog ellene. Ezek az ő szavai.

– Jézusom, nincs ezen a pasason kikapcsológomb?

– Jó kérdés.

– De el tudod intézni így is?

– Jó esély van rá. Semmi nem biztos, de ebben majdnem biztos vagyok.

– Ha megteszed, mondd meg Maitlandnek, hogy ne nagyon menjen sétálni a környéken. Sok ember tart magánál önvédelmi fegyvert, és jelenleg ő a legnépszerűtlenebb ember egész Flint Cityben.

– Házi őrizetben lesz, és abban biztos lehetsz, hogy a zsaruk alapos megfigyelés alatt tartják majd a házát. – Howie sóhajtott. – De sajnálom azt a könyvet…

Alec bontotta a hívást és visszaugrott az autójába. Szeretett volna gyorsan hazaérni, hogy még legyen ideje kukoricát pattogtatni, mielőtt kezdődik a Trónok harca.

18

Ralph Anderson és Yunel Sablo, az állami rendőrség nyomozója aznap este Bill Samuels házának stúdiójában találkoztak Flint megye kerületi ügyészével, a város északi részén, egy majdnem előkelő városrészben, aminek nagy házai villa státusra törekedtek, de nem egészen sikerült elérniük. Odakint Samuels két lánya egymást kergette a kerti öntözőberendezés vízsugarai közt, miközben az alkonyat lassan feloldódott a sötétségben. Samuels volt felesége maradt, hogy vacsorát főzzön nekik. Samuels egész jókedvében volt vacsora közben, gyakran megsimogatta exfelesége kezét, néha pár percre meg is fogta, és az asszony nem tiltakozott ellene. Igen jóban vannak ahhoz képest, hogy elváltak, gondolta Ralph, jó nekik. Mostanra azonban a vacsora véget ért, az ex épp a lányok holmiját pakolta össze, Ralphnak pedig volt egy olyan érzése, hogy Samuels kerületi ügyész jókedvének is nemsokára vége.

Flint megye, Douree megye és Canning község képekkel illusztrált története ott feküdt a kávézóasztalon. Átlátszó tasakban volt, amit Ralph egyik konyhai fiókjából vettek elő és óvatosan a könyvre csúsztattak. A gyászmenet most homályosan látszott, mert a fóliát porral szórták be az ujjlenyomatvételhez. Az elején, a könyv gerince mellett egyetlen ujjlenyomat látszott, egy hüvelykujjé – olyan tisztán kivehetően, mint egy frissen vert érme.

– A hátulján van még négy jó lenyomat – mondta Ralph. – Így szoktak megfogni egy nehéz könyvet: hüvelykujj elöl, többi ujj a hátulján, kissé széttárva, hogy alátámassza. Már rögtön Cap Cityben levettem volna a mintát, de nem voltak nálam Terry ujjlenyomatai, hogy összehasonlítsam őket, így elhoztam az őrsről, ami kellett, és itthon csináltam meg.

Samuels felvonta a szemöldökét. – Elhoztad az ujjlenyomatos kártyáját a bűnjelek közül?

– Nem, lefénymásoltam.

– Ne csigázz fel minket – szólalt meg Sablo.

– Nem teszem – mondta Ralph. – Egyeznek. A könyvön lévő ujjlenyomat Terry Maitlandé.

Napfény úr, aki az exe mellett ült a vacsoraasztalnál, eltűnt, és „Basszameg, esni fog” úr vette át a helyét. – Számítógépes összehasonlítás nélkül nem lehetsz biztos benne.

– Bill, én már akkor foglalkoztam ezzel, amikor ilyesmi még nem is létezett. – Akkor, amikor te még a lányok szoknyája alá próbáltál belesni a gimnáziumi tanulószobában. – Ezek Maitland ujjlenyomatai, és a számítógépes összehasonlítás is meg fogja erősíteni. Ezt nézd!

Sportzakója belső zsebéből kis kártyacsomagot vett elő, és lefektette a kártyákat az asztalra, két sorban. – Ezek Terry ujjlenyomatai a tegnap esti letartóztatása utánról. És ezek itt Terry ujjlenyomatai a könyv fóliájáról. Mit szólsz?

Samuels és Sablo előrehajoltak, megnézték a kártyák sorát, a bal oldaliaktól a jobb oldaliakig. Sablo dőlt hátra először. – Elhiszem.

– Én számítógépes elemzés nélkül nem – mondta Samuels. Hangja természetellenesnek hatott, mert állkapcsát előretolta. Más körülmények között még vicces is lehetett volna.

Ralph nem válaszolt azonnal. Bill Samuels felkeltette a kíváncsiságát, és remélte (természete szerint reménykedő volt), hogy a róla alkotott korábbi véleménye – mely szerint ha igazán heves ellentámadással találkozik, akkor sarkon fordul és elrohan – téves volt. Samuelset a volt felesége még mindig becsülte valamennyire, ez nyilvánvalónak tűnt, és a kislányai is imádták, de az efféle bizonyíték egy férfi jellemének csak az egyik vonásáról árulkodott. Az, hogy otthon milyen ember, nem feltétlenül jelentette, hogy a munkahelyén is ilyen, főleg, ha a kérdéses személy nagyon ambiciózus, és olyan hirtelen akadállyal találja szemben magát, ami csírájában elfojthatja nagy terveit. Ralphnak sokat számítottak ezek a dolgok. Rengeteget számítottak, mert Samuels és ő együtt voltak ebben az ügyben, együtt fognak győzni vagy elbukni.

– Ez lehetetlen – mondta Samuels, és egyik kezét felemelte, hogy lesimítsa a hajtincset, de a hajtincs ma este nem állt fel. Ma este jól viselte magát. – Nem lehetett egyszerre két helyen.

– Mégis úgy tűnik – felelte Sablo. – Máig nem volt szakértői bizonyítékunk Cap Cityből. Most van.

Samuels egy pillanatra felélénkült. – Talán valamikor korábban vette a kezébe azt a könyvet. Alibivel készült. Ez mind az álca része. – Úgy tűnt, elfelejtette korábbi meggyőződését, mely szerint Frank Peterson meggyilkolását hirtelen felindulásból követte el valaki, aki nem volt képes tovább kontrollálni a késztetéseit.

– Nem vethetjük el az ötletet – felelte Ralph –, de rengeteg ujjlenyomatot láttam már életemben, és ezek viszonylag frissnek tűnnek. A bőrfodorszálak minősége nagyon jó. Ha hetekkel vagy hónapokkal ezelőtti lenne, akkor nem lenne ennyire jó.

Sablo olyan halkan szólalt meg, hogy alig lehetett érteni. – Ember, ez olyan, mint amikor tizenkettesre húzol és kapsz egy figurás lapot.

– Mi? – Samuels felkapta a fejét.

– Blackjack – mondta Ralph. – Úgy érti, jobb lett volna, ha nem találjuk meg. Ha beérjük azzal, amink van.

Ezen eltűnődtek. Mikor Samuels újra megszólalt, hangja szinte kellemes volt – mint aki csak el akarja ütni valamivel az időt. – Csak egy elméleti kérdés: mi lett volna, ha megpróbálsz ujjlenyomatot venni arról a fóliáról, és nem találsz semmit? Vagy csak pár beazonosíthatatlan, homályos foltot?

– Akkor sem lennénk jobb helyzetben – felelte Sablo –, de rosszabban sem.

Samuels bólintott. – Ebben az esetben – tisztán csak elméletben – Ralph csak egy átlagos pasas lenne, aki vett egy viszonylag drága könyvet. Nem dobná ki, úgy érezné, jó ötlet volt, ami nem vált be, és feltenné a könyvet a polcra. Persze csak miután lehúzta róla a fóliát és kidobta.

Sablo Samuelsre nézett, majd Ralphra. Arca semmit nem árult el.

– És ezek a kártyák az ujjlenyomatokkal? – kérdezte Ralph. – Ezekkel mi lesz?

– Miféle kártyákkal? – kérdezte Samuels. – Semmiféle kártyákat nem látok. Te igen, Yune?

– Nem tudom, látok vagy sem – felelte Sablo.

– Amiről beszélsz, azt bizonyíték megsemmisítésének hívják – mondta Ralph.

– Egyáltalán nem. Ez csak elméleti kérdés volt. – Samuels ismét felemelte a kezét, hogy lesimítsa a tincset, ami nem volt ott. – Mondok azonban valamit, amin elgondolkodhatsz, Ralph. Először az őrsre mentél, aztán otthon végezted el az összehasonlítást. A feleséged otthon volt?

– Jeannie a könyvklubos találkozójára ment.

– Értem. Nézd. A könyv egy bolti zacskóban van, nem hivatalosban. Nem került be a bizonyítékok közé.

– Még nem – felelte Ralph, de ahelyett, hogy Bill Samuels különféle jellemvonásai jártak volna a fejében, most kénytelen volt saját különféle jellemvonásaira gondolni.

– Csak azt mondom, hogy ugyanez az elméleti lehetőség felmerülhetett a te agyad egyik csücskében is.

Felmerült volna? Ralph nem tudta őszintén megmondani. És ha felmerült is, miért merült fel? Azért, hogy megmeneküljön attól, hogy csúnya fekete folt essen a karrierjén, most, amikor ez az egész ügy nemcsak félresiklott, de az a veszély fenyegette, hogy teljesen darabjaira hullik?

– Nem – felelte. – Be fog kerülni a bizonyítékok közé, az általunk talált dolgok közé. Mert az a gyerek meghalt, Bill. Ami velünk történik, az lószar ehhez képest.

– Egyetértek – mondta Sablo.

– Persze hogy egyetértesz – mondta Samuels. Fáradtnak tűnt. – Yune Sablo hadnagy így is, úgy is túléli.

– Ha már túlélésről beszélünk – szólalt meg Ralph –, mi lesz Terry Maitlanddel? Mi van, ha tényleg nem a megfelelő embert kaptuk el?

– Nem így van – mondta Samuels. – A bűnjel szerint a megfelelőt kaptuk el.

Ezzel ért véget a megbeszélés. Ralph visszament az őrsre, és Flint megye, Douree megye és Canning község képekkel illusztrált történeté-t regisztrálta a bűnjelek között, majd elhelyezte a gyarapodó akták közt. Örült, hogy megszabadult tőle.

Mikor megkerülte az épületet, hogy saját kocsijához menjen, megcsörrent a telefonja. A kijelzőn felesége képét látta. Mikor felvette, az asszony hangja megrémítette. – Drágám, sírtál?

– Derek hívott. A táborból.

Ralph szíve hevesebben kezdett dobogni. – Jól van?

– Jól van. Egészségileg legalábbis. De pár barátja e-mailben beszámolt neki Terryről, és nagyon felzaklatta a dolog. Azt mondta, ez csak tévedés lehet, hogy T. edző sosem tenne ilyet.

– Ja, csak ennyi? – Ralph továbbindult, és szabad kezével a kulcsai után kotorászott.

– Nem, nem csak ennyi – vágta rá az asszony vadul. – Hol vagy most?

– Az őrsön. Épp megyek hazafelé.

– Be tudnál előbb nézni a megyeibe? Tudnál beszélni vele?

– Terryvel? Gondolom, igen, ha ő is beleegyezik, de miért?

– Egy pillanatra tedd félre a bizonyítékokat. Mindet, mindkét oldalon, aztán felelj egy kérdésemre, őszintén, szívből. Megteszed?

– Rendben… – Hallotta a kisteherautók távoli zúgását a főút felől; a közelben tücsökciripelés békés nyári zaja hallatszott a fűből az épület mellett, melyben oly sok éve dolgozott. Tudta, mit fog kérdezni az asszony.

– Te elhiszed, hogy Terry Maitland ölte meg azt a kisfiút?

Ralphnak eszébe jutott, hogy a férfi, aki beült Willow Rainwater taxijába, és elvitette magát Dubrow-ba, asszonyomnak szólította a sofőrt, nem a nevén, amit pedig tudnia kellett. Eszébe jutott, hogy a férfi, aki Shorty kocsmája mögött parkolt a fehér furgonnal, útbaigazítást kért a legközelebbi orvos felé, annak ellenére, hogy Terry Maitland egész életében a városban élt. A tanárok jutottak az eszébe, akik megesküdtek rá, hogy Terry velük volt, Frankie elrablása és meggyilkolása idején is. Aztán az jutott az eszébe, mennyire jól jön Terrynek, hogy nemcsak hogy feltett egy kérdést Mr. Harlan Coben előadásán, de fel is állt, mintha gondoskodni akart volna arról, hogy látni fogják és a kamera is felveszi. Még az ujjlenyomatait is ott hagyta a könyvön… mennyire tökéletesen csinálta mindezt!

– Ralph, ott vagy még?

– Nem tudom – felelte. – Talán ha én is az edzőtársa lettem volna, mint Howie… de én csak néztem, ahogy Dereket edzi. Szóval a válaszom a kérdésedre – őszintén, és a szívem mélyéből – az, hogy nem tudom.

– Akkor menj oda – mondta az asszony. – Nézz a szemébe, és kérdezd meg.

– Samuels letépi a tökömet, ha rájön – mondta Ralph.

– Nem érdekel Bill Samuels. A fiunk érdekel. És tudom, hogy téged is. Tedd meg érte, Ralph. Derekért.

19

Kiderült, hogy Arlene Peterson rendelkezett temetkezési biztosítással, így a dolognak ez a része rendben volt. Ollie anyja kis íróasztalának alsó fiókjában találta meg az ezzel kapcsolatos papírokat, a JELZÁLOGHITEL (aminek nagy része már ki lett fizetve) és a HÁZTARTÁSI ESZKÖZÖK GARANCIALEVELEI feliratú mappák között. Felhívta a temetkezési vállalkozót, ahol egy profi gyászoló lágy hangján beszélő férfi – talán az egyik Donelli fivér, talán nem – köszönetet mondott neki, és közölte vele, hogy „az édesanyja megérkezett”. Mintha csak magától ment volna oda, talán Uberrel. A profi gyászoló megkérdezte Ollie-t, kér-e űrlapot az újságban közölt gyászjelentéshez. Ollie nemet mondott. Két kitöltetlen űrlap már ott hevert előtte az asztalon. Anyja – aki még gyászában is alapos volt – valószínűleg lefénymásolta azt, amit Frank gyászjelentéséhez kapott, arra az esetre, ha valamit elront benne. Így aztán ez is rendben volt. Szeretne-e bejönni holnap, megbeszélni a temetéssel és a sírral kapcsolatos részleteket? Ollie azt mondta, nem hinné. Úgy vélte, ezt az apjának kell megtennie.

Amint rendeződött annak a kérdése, hogy fogják kifizetni a temetést, Ollie az anyja íróasztalára hajtotta a fejét, és sírt egy kicsit. Csendesen, hogy ne ébressze fel az apját. Mikor elapadtak a könnyei, kitöltötte az egyik űrlapot a gyászjelentéshez – mindent nyomtatott betűkkel írt, mert a kézírása ronda volt. Amint ezzel a feladattal is végzett, kiment a konyhába és szemügyre vette a felfordulást: tészta a linóleumon, egy csirke teteme az óra alatt, számtalan Tupperware edény és lefedett lábas a pultokon. Eszébe jutott, mit mondott anyja a nagy családi ebédek után: mintha disznók ettek volna itt. Kivett egy szemeteszsákot a mosogató alól és mindent beledobált, kezdve a csirke tetemével, ami különösen morbid látványt nyújtott. Ezután felmosta a padlót. Amint minden csilivili lett (ez is az anyja szavajárása volt), rájött, hogy éhes. Nem tűnt helyénvalónak a dolog, de attól még így volt. Az emberek gyakorlatilag állatok, ébredt rá Ollie. Még így is, hogy az anyja és a kisöccse halott, még így is ennie kell és ki kell szarnia, amit megevett. A teste megköveteli. Kinyitotta a hűtőt, és látta, hogy teljesen tele van pakolva további lábasokkal, további Tupperware edényekkel, további hidegtálakkal. Kivett egy pásztorpitét, aminek felszínét havas síkságként borította a krumplipüré, betette a sütőbe és kétszáz fokra állította. Míg ott állt, a konyhapultnak dőlve, várta, hogy felmelegedjen az étel, és úgy érezte magát, mintha látogató lenne a saját fejében, apja lépett a konyhába. Fred haja összevissza állt. Torzonborz vagy, mondta volna Arlene Peterson. Ráfért volna egy borotválkozás. Szeme duzzadt volt és zavaros.

– Bevettem anyád egyik altatóját, és túl sokáig aludtam – mondta.

– Semmi baj, apa.

– Rendet raktál a konyhában? Segítenem kellett volna.

– Semmi baj.

– Anyád… a temetés… – Úgy tűnt, Fred nem tudja, hogyan folytassa, és Ollie észrevette, hogy a slicce le van húzva. Ez szánalommal töltötte el, de nem érezte úgy, hogy megint sírnia kellene; kisírta magát, legalábbis egyelőre. Ez is rendben volt. Örülnöm kell az apró dolgoknak, gondolta Ollie.

– Minden rendben – mondta az apjának. – Volt temetkezési biztosítása, mindkettőtöknek van, és már… ott van. Náluk. Tudod. – Nem akarta kimondani, hogy a ravatalozóban, mert félt, hogy az apja elsírja magát. Amitől ő is el fogja sírni magát.

– Jó. Rendben. – Fred leült, és tenyere élét a homlokához szorította. – Nekem kellett volna elintéznem ezeket. Az én dolgom lett volna. Az én felelősségem. Nem lett volna szabad ennyit aludnom.

– Holnap elmehetsz. Kiválasztani a koporsót, meg ilyenek.

– Hová?

– A Donelli fivérekhez. Ahová Franket is vittük.

– Arlene meghalt – tűnődött el Fred. – Még azt se tudom, hogy gondoljak bele.

– Tudom – mondta Ollie, annak ellenére, hogy ő semmi másra nem volt képes gondolni, csak arra, hogyan próbált az anyja elnézést kérni, a legvégsőkig. Mintha minden az ő hibája lett volna, pedig semmi nem volt az. – A temetkezési vállalkozó azt mondja, vannak dolgok, amikben döntened kell. Képes leszel rá?

– Persze. Holnap jobban leszek. De jó illata van valaminek.

– Pásztorpite.

– Anyád csinálta, vagy valaki hozta?

– Nem tudom.

– Jó illata van.

A konyhaasztalnál ettek. Ollie a mosogatóba tette a tányérokat, mert a mosogatógép tele volt. Bementek a nappaliba. Most baseball ment az ESPN-en, a Phillies játszott a Mets ellen. Nézték, anélkül, hogy beszélgettek volna, mindketten a maguk módján fedezték fel az életükben megjelent szakadék széleit, hogy ne zuhanjanak bele. Ollie egy idő után kiment a hátsó lépcsőre és leült, majd felnézett a csillagokra. Rengeteg volt belőlük. Egy meteort is látott, egy műholdat és számtalan repülőt. Arra gondolt, hogy az anyja meghalt, és soha többé nem fogja látni ezek egyikét sem. Teljesen abszurd volt, hogy ilyesmi előfordulhat. Mikor visszament a házba, a baseballmeccs a kilencedik játékrésznél járt, az állás döntetlen volt, apja pedig elaludt a fotelben. Ollie megcsókolta a feje búbját. Fred meg sem mozdult.

20

A megyei börtön felé menet Ralphnak üzenete érkezett. Kinderman küldte, az állami rendőrség számítógépes szakértője. Ralph félrehúzódott és felhívta. Kinderman az első kicsengésre felvette.

– Ti vasárnap este is dolgoztok? – kérdezte Ralph.

– Mit mondhatnék, kockák vagyunk. – Ralph egy heavy metal együttes üvöltését hallotta a háttérből. – Egyébként is, mindig úgy vagyok vele, hogy a jó hír várhat, a rossz hírt azonban rögtön közölni kell. Még nem végeztünk Maitland merevlemezeinek átkutatásával rejtett mappák után, és némelyik pedó egészen okosan rejti el a dolgait, de elsőre úgy tűnik, tiszta a pasas. Se gyerekpornó, se semmilyen másféle pornó. Sem az asztali gépén, sem a laptopján, sem az iPadjén, sem a telefonján. Igazi jófiúnak tűnik.

– És a böngészési előzményei?

– Abból rengeteg van, de csupa olyasmi, amire számítanánk – üzletek oldalai, mint az Amazon, hírblogok, mint a Huffington Post, fél tucat sportoldal. Számon tartja a főbb csapatok eredményeit, úgy tűnik, a Tampa Bay Rays szurkolója. Ez már önmagában is azt mutatja, valami baj van a fejével. A Netflixen az Ozark-ot nézi, az iTunes-on a Foglalkozásuk: Amerikai-t. Utóbbit én is szeretem.

– Kutass tovább.

– Ezért fizetnek.

Ralph leparkolt a CSAK HIVATALI JÁRMŰVEKNEK parkolóhelyre a megyei börtön mögött, elővette szolgálati kártyáját a kesztyűtartóból, és kitette a műszerfalra. Egy börtönőr várta – névtáblája szerint L. KEENE –, majd bekísérte az egyik kihallgatóhelyiségbe. – Ez nem szabályos, nyomozó úr. Már majdnem tíz óra.

– Tisztában vagyok vele, mennyi az idő, és nem szórakozásból jöttem.

– A kerületi ügyész tudja, hogy itt van?

– Ez kívül esik a maga hatáskörén, Keene börtönőr.

Ralph leült az asztal egyik oldalára és várt, beleegyezik-e Terry a találkozásba. Nem találtak pornót a számítógépén, nem találtak pornómagazinokat a házában, legalábbis eddig semmit. De, ahogy Kinderman is rámutatott, a pedók okosak tudnak lenni.

De az mennyire volt okos döntés tőle, hogy megmutatta az arcát? És az, hogy ujjlenyomatokat hagyott?

Tudta, mit mondana Samuels: Terry pillanatnyi elmezavar hatására cselekedett. Egykor (és most úgy tűnt, nagyon régen volt az az egykor) Ralph is látta ebben a logikát.

Keene bekísérte Terryt. Terry barna rabruhát viselt olcsó műanyag papuccsal. Kezét összebilincselték a teste előtt.

– Vegye le róla a karperecet, börtönőr.

Keene megrázta a fejét. – Szabályellenes.

– Vállalom a felelősséget.

Keene örömtelenül elmosolyodott. – Nem, nyomozó úr, nem teheti. Ez itt az én birtokom, ha Maitland úgy dönt, hogy átugrik az asztal fölött és megfojtja magát, az én felelősségem lesz. De mondok valamit: nem bilincselem az asztalhoz. Ez megfelel?

Terry elmosolyodott, mintha csak azt akarta volna mondani: Látja, mit kell elviselnem?

Ralph felsóhajtott. – Magunkra hagyhat minket, Keene börtönőr. És köszönöm.

Keene távozott, de Ralph tudta, hogy a detektívüvegen át nézni fogja őket. Alighanem hallgatni is. Vissza fog jutni Samuelshez a dolog, ez elkerülhetetlen.

Ralph Terryre nézett. – Ne csak álljon ott. Üljön már le, az ég szerelmére!

Terry leült, és összekulcsolta kezét az asztalon. A bilincs lánca megcsörrent. – Howie Gold nem hagyná jóvá a találkozásunkat – mondta, és közben továbbra is mosolygott.

– Samuels sem, szóval kvittek vagyunk.

– Mit akar?

– Válaszokat. Ha ártatlan, akkor miért van fél tucat tanúm, aki azonosította magát? Miért vannak az ujjlenyomatai az ágon, amivel megerőszakolták a fiút, miért vannak ott mindenhol a furgonon, amivel elrabolták?

Terry megrázta a fejét. A mosoly eltűnt. – Ez előttem éppannyira rejtély, mint maga előtt. Én csak hálát tudok adni Istennek és az ő egyszülött fiának, és minden szenteknek, hogy bizonyítani tudom, hogy én Cap Cityben voltam. Mi történne, ha nem így lenne, Ralph? Azt hiszem, mindketten tudjuk. Még a nyár vége előtt a halálsoron lennék a McAlesterben, és mához két évre megkapnám a méreginjekciót. Talán már hamarabb, mert a bíróságok a jobboldal felé hajlanak, egész a legfelsőbbig, a maga Samuels haverja pedig úgy tapossa majd el a fellebbezési kérelmeimet, mint buldózer a kisgyerekek homokvárát.

Az első, ami Ralph ajkára tolult, ez volt: Samuels nem a haverom. Amit ki is mondott, az azonban ez volt: – A furgon érdekel. Amelyiknek New York-i rendszáma van.

– Ebben nem tudok segíteni. Utoljára a nászutamon jártam New Yorkban, és az tizenhat évvel ezelőtt volt.

Most Ralphon volt a sor, hogy elmosolyodjon. – Ezt nem tudtam, azt azonban igen, hogy mostanában nem járt ott. Végigellenőriztük, merre járt az elmúlt hat hónapban. Semmit nem találtunk egy áprilisi ohiói utazáson kívül.

– Igen, Daytonba mentünk. A lányok tavaszi szünetében. Látni akartam az apámat, ők meg velem akartak jönni. Marcy is.

– Az apja Daytonban él?

– Már ha életnek nevezhető az, amit mostanában csinál. Hosszú történet, és nincs köze ehhez az ügyhöz. Nem szerepelt benne baljós fehér furgon, még a családunk kocsija sem. A Southwesttel repültünk. Nem érdekel, hány ujjlenyomatomat találták meg a furgonban, amivel az a pasas elrabolta Frank Petersont. Nem én loptam el. Még csak nem is láttam soha. Nem számítok rá, hogy elhiszi, de ez az igazság.

– Senki nem is hiszi, hogy New Yorkban lopta el a kocsit – mondta Ralph. – Bill Samuels elmélete szerint aki ellopta, az itt hagyta valahol a közelben, benne a slusszkulccsal. Maga ezután lopta el, majd elrejtette valahol, amíg nem állt készen, hogy megtegye… amit tett.

– Ez mind nagyon alapos óvatosság volt olyasvalakitől, aki úgy mászkált mindenfelé, hogy az egész arca látszik.

– Samuels azt fogja mondani az esküdteknek, hogy rátört magára a gyilkolási ösztön. És el fogják hinni.

– Azután is elhiszik, hogy Ev, Billy és Debbie tanúskodik mellettem? És miután Howie megmutatja az esküdteknek a felvételt Coben előadásáról?

Ralph erre nem akart rátérni. Legalábbis most még nem. – Ismerte Frank Petersont?

Terry horkantva felnevetett. – Ez is olyan kérdés, amiről Howie nem szeretné, ha megválaszolnám.

– Ez azt jelenti, nem fog válaszolni?

– Ami azt illeti, fogok. Ismertem annyira, hogy köszönjek neki – a West Side-on a legtöbb gyereket ismerem –, de nem mondanám, hogy ismerősök voltunk, ha érti, mire gondolok. Még általánosba járt, és nem sportolt. Azt a vörös hajat azonban nem lehetett eltéveszteni. Mint egy stoptábla. Neki is és a bátyjának is. Ollie játszott a gyerekcsapatban, de nem lépett tovább a városi csapatba, amikor betöltötte a tizenhármat. Nem szerepelt rosszul, valamennyire ütni is tudott, de elvesztette az érdeklődését. Van, akivel előfordul.

– Tehát nem nézte ki magának Frankie-t?

– Nem, Ralph. Nem vonzódom szexuálisan a gyerekekhez.

– Nem úgy történt, hogy meglátta a fiút, amint a biciklijét tolja Gerald élelmiszerüzletének parkolójában, és arra gondolt: „Aha, itt a lehetőség”?

Terry néma megvetéssel nézett rá, amit Ralph nehezen bírt elviselni, de nem fordította el a tekintetét. Egy pillanattal később Terry sóhajtott, megbilincselt kezét a detektívüveg tükröződő oldala felé fordította, és kikiáltott. – Végeztünk!

– Még nem teljesen – mondta Ralph. – Még egy kérdésre választ kell adnia, és szeretném, ha egyenesen a szemembe nézne, amikor válaszol. Maga ölte meg Frank Petersont?

Terry szeme meg sem rebbent. – Nem én voltam.

Keene börtönőr elvitte Terryt. Ralph ülve maradt ott, ahol volt, várta, hogy Keene visszajöjjön és kikísérje a három zárt ajtón át, ami elválasztotta a kihallgatóhelyiséget a szabad levegőtől. Megkapta a választ a kérdésre, amit Jeannie kérésére tett fel, és a válasz, rezzenetlen tekintettel, ez volt: Nem én voltam.

Ralph szeretett volna hinni neki.

És nem tudott.

A VÁDEMELÉS

Július 16.

1

– Nem – mondta Howie Gold. – Nem, nem, nem.

– A biztonsága érdekében – mondta Ralph. – Maga is be kell hogy lássa…

– Amit látok, az egy fotó az újság címoldalán. Amit látok, az a vezető hír minden csatornán: az ügyfelem úgy megy be a kerületi bíróságra, hogy golyóálló mellényt visel az öltönyén. Más szavakkal élve, úgy néz ki, mint akit már el is ítéltek. Már a bilincs is épp elég rossz.

Heten voltak a megyei börtön beszélőhelyiségében, ahol a játékokat mostanra elpakolták a színes műanyag dobozokba, a székeket pedig felfordítva az asztalra tették. Terry Maitland mellett Howie állt. Velük szemben Dick Doolin megyei seriff, Ralph Anderson, valamint Vernon Gilstrap, a kerületi ügyész helyettese. Samuels már a megyei bíróságon várta őket. Doolin seriff továbbra is maga előtt tartotta a golyóálló mellényt, és nem szólt semmit. A mellényen élénk, vádaskodó sárga színnel a FMBVI felirat állt – Flint Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet. Három tépőzáras pántja – egy-egy a két karra, egy a derék köré – lelógott.

Az ajtó mellett két börtönőr állt, kezüket karba fonva. Egyikük Terryt felügyelte, aki egy eldobható borotvával épp megborotválkozott, a másik annak az öltönynek és ingnek a zsebeit vizsgálta át, amit Marcy hozott be, még a kék nyakkendő hátulján végigfutó varrást is végigtapogatta.

Gilstrap ügyészhelyettes Terryre nézett. – Mit mond, haver? Megkockáztatná, hogy lelövik? Ha igen, részemről rendben. Megspórolja az államnak egy rakás fellebbezés költségét a méreginjekció előtt.

– Erre semmi szükség nem volt – mondta Howie.

Gilstrap, egy régi veterán, aki majdnem biztos, hogy visszavonul (mégpedig elég szép nyugdíjjal), ha Bill Samuels elveszíti a közelgő választást, csak somolygott.

– Hé, Mitchell – szólalt meg Terry. Az őr, aki a borotválkozását felügyelte, nehogy a rab megpróbálja átvágni a torkát egy egypengés Bic borotvával, felvonta a szemöldökét, de továbbra is karba font kézzel állt. – Milyen meleg van odakinn?

– Huszonkilenc fok volt, amikor bejöttem – mondta Mitchell. – De délre fel fog menni negyven közelébe, mondta a rádió.

– Akkor nem kell a mellény – mondta Terry a seriffnek, és elmosolyodott, amitől nagyon fiatalnak tűnt. – Nem akarok izzadt ingben állni Horton bíró elé. Az unokája edzője voltam a gyerekcsapatban.

Gilstrap ettől mintha megriadt volna. Elővett egy noteszt kockás zakója zsebéből, és gyorsan lejegyzett bele valamit.

– Induljunk – mondta Howie, és karon fogta Terryt.

Ralphnak megcsörrent a mobilja. Levette öve bal oldaláról (jobboldalt szolgálati fegyvere lógott), és a képernyőre nézett. – Várjanak! Ezt fel kell vennem.

– Ne már – mondta Howie. – Mi ez, vádemelés jön vagy cirkuszi műsor?

Ralph nem foglalkozott vele, átment a helyiség túlsó oldalára, ahol pénzbedobós chips- és kólaautomaták sorakoztak. Megállt a CSAK LÁTOGATÓKNAK felirat alatt, pár szót beszélt, majd hallgatott. Bontotta a hívást, majd visszament a többiekhez. – Oké. Menjünk.

Mitchell börtönőr csak annyi időre lépett Howie és Terry közé, hogy bilincset erősítsen Terry csuklójára. – Túl szoros? – kérdezte.

Terry megrázta a fejét.

– Akkor indulás!

Howie levette öltönye zakóját, és a bilincsre tekerte. A két börtönőr kivezette Terryt a helyiségből, előttük Gilstrap vonult, peckesen, mint egy marionettbábu.

Howie Ralph mellé lépett és halkan megszólalt. – Szar helyzet. – És mikor Ralph nem felelt: – Oké, nem bánom, felőlem hallgathat, de most és a vádesküdtszék között valamikor le kell ülnünk – magának, nekem és Samuelsnek. Pelley-nek is, ha akarja. Az üggyel kapcsolatos tények ma nem fognak kipattanni, de előbb-utóbb ki fognak, és akkor nem csak az állami vagy a regionális média miatt kell aggódnia. A CNN, a FOX, az MSNBC, az internetes blogok – mind itt lesznek, és élvezkednek a furaságon. O. J. Simpson pere, keresztezve Az ördögűző-vel.

Igen, és Ralphnak volt egy olyan érzése, hogy Howie mindent el fog követni, hogy ez valóban így legyen. Ha el tudja érni, hogy a riporterek arra a kérdésre összpontosítsanak, hogyan lehetett egy ember egyszerre két helyen, akkor nem kell félnie, hogy a kisfiúval fognak foglalkozni, akit megerőszakoltak, megöltek és részben talán meg is ettek.

– Tudom, mi jár a fejében, de én nem vagyok az ellensége, Ralph. Kivéve, ha semmi nem érdekli, csak az, hogy elítéltesse Terryt, de ezt nem hinném magáról. Az Samuels, nem maga. Nem akarja tudni, mi történt?

Ralph nem felelt.

Marcy Maitland a folyosón várta őket. Nagyon kicsinek tűnt a terhessége vége felé járó Betsy Riggins és a másik állami rendőr, Yune Sablo között. Mikor meglátta a férjét és felugrott, Riggins megpróbálta visszatartani, Marcy azonban könnyedén lerázta magáról. Sablo mozdulatlanul állt és nézte. Marcynak csak arra jutott ideje, hogy férje arcába nézzen és megcsókolja, mielőtt Mitchell börtönőr vállon ragadta és gyengéden, de határozottan visszatolta a seriff felé, aki még mindig kezében tartotta a golyóálló mellényt, mintha nem tudta volna, mihez kezdjen vele, miután visszautasították.

– Kérem, ne, Mrs. Maitland – mondta Mitchell. – Ez nem engedélyezett.

– Szeretlek, Terry! – kiáltotta oda Marcy, ahogy a börtönőrök az ajtó felé terelték a férfit. – És a lányok is azt üzenik, szeretnek!

– Én is titeket, kétszer annyira – kiáltott vissza Terry. – Mondd meg nekik, hogy minden rendben lesz!

És már kint is volt, a reggeli forró napsütésben, a rázúduló két tucat kérdés kereszttüzében. Ralph, aki még mindig bent volt a folyosón, úgy érezte, az összekeveredő hangok zaja inkább hangzik szitkozódásnak, mint kérdések áradatának.

Ralphnak el kellett ismernie, hogy Howie kitartó. Még mindig nem adta fel.

– Maga a jobbak közé tartozik. Sosem fogadott el kenőpénzt, sosem rejtett el bizonyítékot, mindig egyenes úton járt.

Tegnap este közel kerültem ahhoz, hogy elrejtsek egy bizonyítékot, gondolta Ralph. Közel jártam hozzá. Ha Sablo nincs ott, ha csak én és Samuels lettünk volna…

Howie arckifejezése szinte könyörgő volt. – Ilyen ügye még soha nem volt. Egyikünknek sem. És már nem csak a kisfiúról van szó. Az anyja is meghalt.

Ralph, aki aznap reggel nem kapcsolta be a tévét, megállt és Howie-ra meredt. – Tessék?

Howie bólintott. – Tegnap. Szívrohamban. Ezzel ő lett a második áldozat. Szóval… nem akarja tudni, ki tette? Nem akarja helyrehozni a hibáját?

Ralph nem tudta tovább visszatartani magát. – Tudom, ki tette. És mivel tudom, egyvalamit most elárulok, Howie, ingyen és bérmentve. A hívás, amit az előbb felvettem, dr. Bogantől érkezett, az általános kórház patológiai és szerológiai részlegéről. Még nem érkezett vissza a DNS-vizsgálat minden eredménye, és még pár hétig nem is fog, de a fiú lábának hátulján talált spermamintáéval siettek. Egyezik a szombat este Maitland nyálából vett mintával. A maga ügyfele meggyilkolta Frank Petersont, megerőszakolta és darabokat harapott ki a húsából. És mindez annyira felizgatta, hogy ráélvezett a holttestre.

Gyors léptekkel elsietett, otthagyta Howie Goldot, aki egy pillanatig képtelen volt megmozdulni vagy megszólalni. Ami jól jött, mert a paradoxon továbbra is fennállt. A DNS nem hazudik. De Terry kollégái sem hazudtak, Ralph ebben biztos volt. És ha ehhez hozzávesszük az újságosnál talált könyvön lévő ujjlenyomatokat és a 81-es csatorna videófelvételét…

Ralph Anderson nem tudta, mit higgyen, és ez a kettősség kezdte megőrjíteni.

2

2015-ig Flint megye bírósága a megyei börtön mellett állt, ami elég kényelmes volt: a vádemeléshez a rabokat csak át kellett vezetni az egyik komor kőhalomból a másikba, mintha nagyra nőtt gyerekeket vinnének osztálykirándulásra (leszámítva persze, hogy az osztálykirándulásra induló gyerekeket ritkán bilincselik meg). Most azonban a szomszédban egy félig felépült közösségi ház állt, a rabokat pedig hat utcával arrébb kellett vinni, az új bíróságra, egy kilencszintes üvegdobozra emlékeztető épületbe, amit tyúkketrecnek csúfoltak.

A börtön előtt, a járda mellett két, villogó fényszirénájú rendőrautó, egy rövid kék busz és Howie csillogó fekete sportkocsija várta, hogy megtehesse az utat. Utóbbi mellett, a járdán Alec Pelley állt, aki sötét öltönyében, sötét napszemüvegében egy sofőrre hasonlított. Az utca másik oldalán, a rendőrség raktári kordonjai mögött ott álltak a riporterek, az operatőrök és kisebb tömegnyi bámészkodó. Utóbbiak közül jó páran transzparenseket tartottak. Az egyiken a VÉGEZZÉK KI A GYEREKGYILKOST! felirat állt, egy másikon a POKOLRA JUTSZ, MAITLAND. Marcy megállt a legfelső lépcsőfokon, és döbbenten bámult a transzparensekre.

A megyei börtön emberei megálltak a lépcsősor tetején, az ő feladatuk itt véget ért. Doolin seriff és Gilstrap helyettes ügyész, akik technikailag feleltek a ma reggeli jogi aktusért, az elöl lévő rendőrautóhoz kísérték Terryt. Ralph és Yunel Sablo a második autóhoz mentek. Howie megfogta Marcy kezét, és az Escalade felé vezette.

– Ne nézz fel. Ne tudjanak lefotózni semmit, csak a fejed tetejét.

– Azok a transzparensek… Howie, azok a transzparensek…

– Ne foglalkozz velük, menj tovább.

A hőség miatt a kék busz ablakait nyitva tartották. A benn ülő rabok, akik nagy részét a hétvégén tartóztattak le, és most szintén vádemelésre vitték őket különféle kisebb bűncselekmények miatt, észrevették Terryt. Arcukat a drótnak nyomták, és kiabálni kezdtek neki.

– Hé, buzi!

– Bele tudtad tömni a farkad?

– Ki fognak végezni, Maitland!

– Leszoptad a farkát, mielőtt leharaptad?

Alec elindult, hogy megkerülje az Escalade-et és kinyissa az anyósülés ajtaját, de Howie megrázta a fejét, intett, hogy menjen vissza, és a hátsó ajtóra mutatott, hogy azt nyissa ki. Szerette volna minél távolabb tudni Marcyt az utca túloldalán lévő tömegtől. Az asszony lehajtotta a fejét, és a haja takarta az arcát, de Howie, mikor odakísérte az ajtóhoz, amit Alec nyitva tartott, a tömeg zaján át is hallotta, hogy zokog.

– Mrs. Maitland! – Jó erős tüdejű riporter szólalt meg a rendőrkordonon túlról. – Elmondta önnek, hogy meg fogja tenni? Megpróbálta megakadályozni?

– Ne nézz fel, ne válaszolj – mondta Howie. Azt kívánta, bár azt is mondhatná neki, hogy ne figyeljen. – Uraljuk a helyzetet. Csak szállj be, és már indulunk is.

Ahogy besegítette Marcyt a kocsiba, Alec Howie füléhez hajolt. – Gyönyörű, nem? A fél városi rendőrség szabadságon van, és Flint City félelmet nem ismerő seriffje még egy pikniken is alig képes kontrollálni a tömeget.

– Csak vigyél oda minket – mondta Howie. – Én hátul ülök Marcyval.

Amint Alec beült a volán mögé és minden ajtó becsukódott, a tömeg és a busz felől hallatszó kiáltások elnémultak. Az Escalade előtt a rendőrautók és a kék busz elindultak, olyan lassan, akár egy temetési menet. Alec besorolt mögéjük. Howie látta, hogy a riporterek futni kezdenek a járdán, nem törődve a hőséggel, csak az érdekelte őket, hogy odaérjenek a tyúkketrechez, mire Terry megérkezik. A tévések furgonjai már ott voltak, szorosan egymás mögé parkoltak, mint egy legelő masztodonokból álló csorda.

– Gyűlölik – szólalt meg Marcy. Az a kis szemfesték, amit felkent – nagyrészt azért, hogy elfedjék a szeme alatti táskákat –, lefolyt, amitől arca egy mosómedvéére emlékeztetett. – Mindig csupa jót tett ezzel a várossal, és most mind gyűlölik.

– Elmúlik majd, amint a vádesküdtszék megtagadja a vádemelést – mondta Howie. – És megtagadják. Tudom, és Samuels is tudja.

– Biztos vagy benne?

– Igen. Vannak esetek, Marcy, amikor még azért is küzdeni kell, hogy minimális kétséget ébresszünk. Ebben az ügyben meg egyéb sincs, mint kétség. Esélytelen, hogy a vádesküdtszék vádat emeljen.

– Nem erre gondoltam. Biztos vagy benne, hogy az emberek meggondolják magukat vele kapcsolatban?

– Persze hogy meggondolják.

A visszapillantó tükörben látta, hogy Alec grimaszt vág erre, de néha muszáj volt hazudni, és ez is ilyen alkalom volt. Amíg Frank Peterson igazi gyilkosát meg nem találják – már ha valaha is megtalálják –, Flint City lakossága azt fogja hinni, hogy Terry Maitland kijátszotta a rendszert és megúszott egy gyilkosságot. És ennek megfelelően fogják kezelni. Most azonban Howie nem tehetett mást, mint hogy a vádemelésre összpontosít.

3

Ralph, amíg csak a prózai, hétköznapi dolgokkal kellett foglalkoznia, az olyasmikkel, mint hogy mi legyen a vacsora, vagy a bevásárlás Jeannie-vel, vagy az esti telefonhívások Derektől a táborból (ezek egyre ritkultak most, hogy a gyerek honvágya csillapodni kezdett), többé-kevésbé jól érezte magát. Mikor azonban figyelme Terry felé irányult – ahogyan most is muszáj volt neki –, eltöltötte egyfajta eltúlzott tudatosság, mintha az agya igyekezett volna meggyőzni magát, hogy minden éppolyan, amilyen eddig volt, a fent az fent, a lent az lent, és csak a rosszul légkondicionált autóba beszivárgó nyári hőség okozza az apró izzadságcseppeket az orra alatt. Minden egyes napot ki kell élveznie, mert az élet rövid, ezt megértette, ami túl sok, az azonban túl sok. Mikor agyának szűrője eltűnt, az összkép is eltűnt vele együtt, erdő nem volt, csak fák. A legrosszabb esetben fák sem, csak fakéreg.

Mikor a kis menet elérte Flint megye bíróságának épületét, Ralph beparkolt a seriff mögé, és megfigyelte, hány ponton tükrözi vissza Doolin rendőrautójának lökhárítója a nap forró fényét: összesen négy ponton. A riporterek, akik a megyei börtön előtt várták őket, kezdtek ideérni, és hozzácsapódtak a tömeghez, ami kétszer akkora volt, mint a megyei börtön előtti. Az emberek szorosan egymás mellett álltak a lépcső két oldalán lévő gyepen. A tévériporterek pólóin különféle csatornák logói látszottak, hónuk alatt sötét izzadságfoltok. A Cap City-beli 7-es csatorna csinos, szőke riporternője is megérkezett, haja kócos volt, táncosnőhöz illő sminkjébe árkokat mosott az izzadság.

Itt is felállították a kordonokat, de a tülekedő tömeg hullámzása némelyiket már félrelökte. Tucatnyi rendőr próbálta üresen tartani a lépcsőt és a járdákat, felük a városi rendőrségtől érkezett, felük a seriff hivatalától. Tizenkettő nem volt elég, Ralph becslése szerint közel sem, de nyáron mindig csökkent az elérhető rendőrök száma.

A riporterek tolakodtak a legjobb helyekért a gyepen, minden további nélkül hátba könyökölték a bámészkodókat. A 7-es csatorna szőke riporternője megpróbált előretolakodni, felvillantotta helyben híresnek számító mosolyát is, de törekvésével csak azt érte el, hogy egy sebtében eszkábált transzparens fejbe vágta. A transzparensen injekciós tű elnagyolt rajza volt, alatta a szöveg: ITT AZ ORVOSSÁGOD, MAITLAND. A nő operatőre hátralökte a transzparenst tartó fickót, és közben vállával fellökött egy idős asszonyt. Egy másik nő elkapta az idős asszonyt, és alaposan fejbe vágta az operatőrt a táskájával. A táska, mint Ralph észrevette (jelen állapotában nem tudott bármit is nem észrevenni) aligátorbőr-utánzat volt, és vörös.

– Hogy érhettek ilyen gyorsan ide a keselyűk? – tűnődött Sablo. – Ezek gyorsabbak, mint a csótányok szoktak lenni, amikor valaki lámpát kapcsol.

Ralph csak megrázta a fejét, és növekvő döbbenettel nézte a tömeget; próbálta egészként látni, de jelenlegi, túlságosan éber állapotában nem volt rá képes. Mikor Doolin seriff kiszállt a kocsijából (egyenruhájának barna inge egyik oldalon kicsúszott Sam széles bőrövéből, rózsaszín hájhurkája kitüremkedett a résen), és kinyitotta a hátsó ajtót, hogy Terry kiszálljon, valaki ordítani kezdett. – Kivégezni! Kivégezni!

A tömeg átvette a kiáltást, és úgy kántált, mint szurkolók egy focimeccsen.

– KI-VÉ-GEZ-NI! KI-VÉ-GEZ-NI! KI-VÉ-GEZ-NI!

Terry rájuk meredt, szépen megfésült hajának egyik fürtje bal szemöldökére hullott. (Ralph úgy érezte, meg tudna számolni minden egyes hajszálat.) Arcán fájdalmas zavarodottság ült. Olyan embereket lát, akiket ismer, gondolta Ralph. Olyanokat, akiknek a gyerekeit tanította, akiknek a gyerekeit edzette, akiket meghívott a házába a nyár végi hússütésekre. És most mind azért szurkolnak, hogy meghaljon.

Az egyik kordontartó oszlop nagy zajjal az utca aszfaltjára borult, a kordon lecsúszott róla. Az emberek kiáradtak a járdára, páran közülük riporterek voltak mikrofonnal és jegyzetfüzettel, a többiek helyi lakosok, akik ránézésre készen álltak fellógatni Terry Maitlandet a legközelebbi lámpavasra. Két rendőr, akiket a tömeg kezelésére állítottak oda, előresietett és visszalökdöste az embereket, nem túl gyengéden. Egy másik rendőr helyreállította a kordont, így a tömeg egy másik helyen törte át. Ralph úgy látta, legalább két tucat mobiltelefonnal fotóznak és videóznak.

– Gyerünk – mondta Sablónak. – Vigyük be kurva gyorsan, mielőtt elállják a lépcsőt.

Kiszálltak a kocsiból, és felsiettek a bíróság lépcsőjén. Sablo intett Doolinnak és Gilstrapnak, hogy haladjanak. Ralph most észrevette Bill Samuelst, aki a bíróság egyik kapuján belül állt, és döbbent arcot vágott… de miért? Hogy lehet, hogy nem számított erre? Hogy lehet, hogy Doolin seriff nem számított rá? Persze ő maga is hibás volt – miért nem ragaszkodott hozzá, hogy a hátsó bejáraton vigyék be Terryt, ahol a legtöbb bírósági alkalmazott is bement?

– Vissza, emberek! – kiáltotta Ralph. – Ez a törvényes eljárás, hadd folytassuk le!

Gilstrap és a seriff elindultak Terryvel a lépcső felé, mindketten fogták az egyik karját. Ralphnak volt ideje észrevenni (megint) Gilstrap borzasztó kockás zakóját, és eltűnődnie, vajon a felesége vette-e neki. Ha igen, akkor titokban biztos gyűlöli őt az asszony. Most a rövid buszban ülő rabok – akik ott fognak várni az egyre növekvő hőségben, és a saját izzadságukban főnek, amíg a sztárgyanúsított vádemelését le nem tudták – is hozzáadták hangjukat az egyre növekvő hangzavarhoz, némelyikük azt kiabálta, hogy Kivégezni, kivégezni, mások csak ugattak, mint a kutyák vagy vonítottak, mint a prérifarkasok, és öklükkel a nyitott ablakot fedő fémhálót ütötték.

Ralph az Escalade-hez fordult és felemelt tenyérrel álljt intett, hogy Howie és Alec Pelley tartsák Marcyt ott, ahol van, amíg Terry be nem megy és a tömeg le nem csillapodik. Semmire nem ment vele. Az utca felőli hátsó ajtó kinyílt, Marcy kiszállt, és egyik vállát lejjebb húzva elkerülte Howie Gold utánanyúló kezét, éppolyan ügyesen, ahogyan Betsy Riggins kezéből csúszott ki a megyei börtön folyosóján. Ahogy futott, hogy utolérje a férjét, Ralph látta, hogy lapos talpú cipőt visel és egyik bokáján borotválás közben ejtett vágás éktelenkedik. Biztosan reszketett a keze, gondolta. Mikor Marcy Terry után kiáltott, a kamerák hirtelen felé fordultak. Összesen öt volt belőlük, lencséjük üveges szemre emlékeztetett. Valaki egy könyvet dobott az asszony felé. Ralph a címét nem tudta elolvasni, de a zöld borítóról felismerte: Harper Lee Menj, állíts őrt! című könyve volt. A felesége olvasta a könyvklubjában. A védőborító lecsúszott, az egyik oldala lebegett. A könyv nekiütődött Marcy vállának és lepattant róla. Az asszony mintha észre sem vette volna.

– Marcy! – kiáltott utána Ralph, és elhagyta helyét a lépcsőn. – Marcy, jöjjön ide!

Marcy körülnézett, talán őt kereste, talán nem. Olyan volt, mint aki álmodik. Terry megállt, mikor felesége nevét hallotta, és ellenállt, mikor Doolin seriff tovább próbálta húzni a lépcső felé.

Howie hamarabb ért oda Marcyhoz, mint Ralph. Mikor megfogta a karját, egy nagydarab férfi félrelökte az egyik kordont, és az asszony felé rontott. – Te fedezted, te aljas picsa? Igen?

Howie hatvanéves volt, de még mindig jó kondiban, és nem lehetett visszafogottnak nevezni. Ralph látta, hogy megfeszíti a térdét, és vállát nekilöki a nagydarab férfi hasa jobb oldalának, hogy félrelökje.

– Hadd segítsek! – mondta Ralph.

– Tudok vigyázni rá – felelte Howie. Arca kipirult, egészen gyérülő hajáig. Fél karral átölelte Marcy derekát. – Nincs szükségünk a segítségére. Csak juttassa be Terryt. Most! Jézusom, ember, mégis, mit képzelt? Ez egy cirkusz!

Ralph tiltakozni akart – A seriff cirkusza, nem az enyém –, csak hát valójában legalább részben az övé is volt. És mi a helyzet Samuelsszel? Lehet, hogy előre látta mindezt? Talán még remélte is, mert tudta, hogy hatalmas visszhangja lesz a hírekben?

Még épp időben fordult meg ahhoz, hogy lássa, amint egy cowboyinges férfi gyorsan kikerüli az egyik, a tömeget felügyelő rendőrt, átrohan a járdán és jó nagyot köp Terry arcába. Mielőtt elrohanhatott volna, Ralph kidugta a lábát és elgáncsolta. A férfi elterült a járdán. Ralph látta nadrágja címkéjén a Levi’s feliratot, látta egy Skoal dohányos doboz kerek körvonalát a jobb hátsó zsebben. Intett a tömeget felügyelő egyik rendőrnek.

– Bilincselje meg ezt az embert, és ültesse a kocsijába!

– A k-kocsijaink h-hátul vannak – mondta a rendőr. A megyeiek embere volt, nem sokkal tűnt idősebbnek Ralph fiánál.

– Akkor ültesse a furgonba!

– És hagyjam itt ezeket az embereket?

Ralph a többit nem hallotta, mert valami elképesztő történt. Miközben Doolin és Gilstrap a bámészkodókat nézte, Terry talpra segítette a cowboyingest. Mondott neki valamit, amit Ralph nem hallott, még így sem, amikor a füle mintha az univerzum minden zaját hallotta volna. A cowboyinges bólintott és elsietett, egyik vállát felhúzta, hogy takarja a horzsolást az arcán. Ralph később úgy emlékezett vissza erre a pillanatra, mint egy hatalmas színdarab egyik jelenetére, és alaposan eltűnődött rajta a hosszú éjszakákon, amikor nem jött a szemére álom. Az, ahogy Terry felsegíti a férfit, megbilincselt kezével, miközben a köpet lecsorog az arcán. Mintha a kibaszott Bibliában szerepelne.

A bámészkodók tömeggé sűrűsödtek, és a tömeg a csőcselékké válás határán egyensúlyozott. Voltak, akik eljutottak a bíróság ajtajához vezető huszon-egynéhány gránitlépcsőhöz, annak ellenére, hogy a rendőrök mindent megtettek, hogy visszatartsák őket. Két törvényszolga jött ki – egy méltóságteljes megjelenésű férfi és egy sovány nő –, és próbáltak segíteni az elzavarásukban. Voltak, akik elmentek, de azonnal mások ugrottak a helyükre.

Most ráadásul Gilstrap és Doolin is összevitatkoztak, az isten áldaná meg őket, Gilstrap azt akarta, hogy Terryt ültessék vissza a kocsiba, amíg nem sikerül helyreállítani a rendőrség tekintélyét. Doolin azt akarta, hogy azonnal vigyék be, és Ralph tudta, hogy a seriffnek igaza van.

– Ne csinálják már – mondta nekik. – Yune és én majd rendet teszünk.

– Rántsanak fegyvert – zihálta Gilstrap. – Attól majd mindenki eltakarodik.

Ez természetesen nemcsak szabályellenes lett volna, de őrültség is, ezt Doolin és Ralph is tudta. A seriff és a kerületi ügyészhelyettes ismét elindultak előre, megint fogták Terry két karját. A járda legalább a lépcső előtt üres volt. Ralph látta a cementben csillámló palaszemcséket. Amint beértünk, ezek még mindig ott fognak táncolni zöld pontokként a szemem előtt, gondolta. Ott lebegnek majd, mint egy apró csillagkép.

A kék busz táncolni kezdett rugózásán, ahogy a kárörvendő foglyok egyik oldalról a másikra vetették magukat, és még mindig együtt kántálták a kinti tömeggel, hogy Ki-vé-gez-ni, ki-vé-gez-ni! Megszólalt egy autóriasztó: két fiatalember valaki korábban gyári állapotú Camarója tetején táncolt: az egyikük a tetején, a másik a motorháztetőn. Ralph látta, hogy a kamerák a nagy tömeget veszik, és pontosan tudta, minek tűnnek majd ezek az emberek az állam lakosságának többi része szemében, amikor a képsorok lemennek a hatórai hírekben: hiénáknak. Mindenkin vidám megkönnyebbülés látszott, és mindannyiuk groteszknek hatott. Látta, hogy a 7-es csatorna szőke riporternőjét megint fellöki az injekciós tűt ábrázoló transzparens, látta, ahogy feltápászkodik, és csinos arcát hitetlenkedő vicsorgás torzítja el, mikor megérinti a fejét és vércseppeket fedez fel az ujjain. Látott egy tetovált kezű férfit, fején sárga kendővel, legtöbb arcvonása elmosódott pár régi égési sebnek tűnő torzulás miatt, amit a műtétek nem tudtak helyrehozni. Konyhai baleset lehetett, gondolta Ralph, talán részeg volt és sertésflekkent próbált sütni. Látott egy férfit, aki cowboykalapot lóbált, mintha a Cap City-i rodeón lenne. Látta, hogy Howie felkíséri Marcyt a lépcsőn, fejüket lehajtják, mintha éles szél fújna szembe, és látta, hogy egy nő előrehajol, hogy beintsen Marcynak. Látott egy férfit, vállán vászon postászsákkal, fején katonasapkával, amit a hőség ellenére mélyen a szemébe húzott. Látta, hogy a méltóságteljes törvényszolgát hátulról meglökik, és csak az menti meg az orra bukástól, hogy egy széles vállú fekete nő megragadja az övénél fogva. Látott egy tizenéves fiút, vállán ülő barátnőjével. A lány az öklét rázta és nevetett, egyik melltartópántja a könyökéig lelógott. A pánt élénksárga színű volt. Látott egy nyúlszájú fiút, pólóján Frank Peterson mosolygó arcával. EMLÉKEZZÜNK AZ ÁLDOZATRA, állt a kép alatt. Látta a mozgó transzparenseket, a tátott, ordító szájakat, csupa fehér fog és vörös szatén belső. Hallotta, amint valaki egy biciklidudát fúj: tutú-tutú-tutú. Sablóra nézett, aki most kitárt karral állt, hogy visszatartsa az embereket, és leolvasta arcáról, mit gondol: Elbaszott egy helyzet ez.

Doolin és Gilstrap végre eljutottak a lépcső aljához, a köztük lévő Terryvel. Howie és Marcy itt csatlakozott hozzájuk. Howie odakiáltott valamit az ügyészhelyettesnek, valami mást a seriffnek. Ralph a zajtól nem hallotta, mi lehetett az, de látta, hogy azok ketten újra elindulnak. Marcy kinyújtotta a kezét férje felé, de Doolin visszalökte. Most valaki ordítani kezdett – Dögölj meg, Maitland, dögölj meg! –, és a tömeg átvette a kántálást, miközben Terry és kísérői elindultak felfelé a lépcsőn.

Ralph pillantását újra magára vonta a férfi a postászsákkal a vállán. OLVASSA A FLINT CITY HÍREKET! – ez állt a zsák oldalán, kopottas vörös betűkkel, mintha túl sokáig hagyták volna kint az esőben. A férfi, aki kötött katonasapkát viselt egy nyári reggelen, amikor a hőmérséklet már harminc körül járt. A férfi, aki most a zsákjába nyúlt. Ralphnak hirtelen eszébe jutott Mrs. Stanhope kihallgatása, az idős hölgyé, aki látta, amint Frank Peterson beszáll a fehér furgonba Terryvel. Biztos benne, hogy Frank Petersont látta? – kérdezte. Igen, felelte az asszony, biztos, hogy Frank volt az. Két Peterson fiú volt, tudja, mind a kettő vörös hajú. És nem vörös haj kandikál ki az alól a sapka alól?

Régen ő hordta nekünk az újságot, mondta Mrs. Stanhope.

A sapkás fiú kihúzta a kezét a zsákból, és nem újságot tartott.

Ralph nagy levegőt vett, miközben pisztolyt rántott. – Fegyver! Fegyver!

Az Ollie körül állók sikoltottak és szétszóródtak. Gilstrap ügyészhelyettes eddig Terry egyik karját fogta, mikor azonban meglátta a régimódi, hosszú csövű Coltot, lekuporodott, mint egy varangy, és elhátrált. A seriff is elengedte Terryt, de ő azért, hogy előrántsa saját fegyverét… vagy legalábbis megpróbálja. A biztonsági szíj még mindig rajta volt, a fegyver a helyén maradt.

Ralph nem tudott egyenesen lőni. A 7-es csatorna szőke riporternője, aki még mindig szédelgett a fejét ért ütéstől, majdnem pontosan Ollie Peterson előtt állt. Bal orcáján vér csorgott.

– Földre, asszonyom, földre! – ordította Sablo. Ő is fél térdre ereszkedett, jobb kezében Glockját tartotta, a ballal stabilizálta.

Terry megragadta felesége alkarját – bilincsének lánca csak eddig engedte –, és ellökte magától Marcyt, épp mikor Ollie átlőtt a szőke riporternő válla fölött. A nő felsikított, és kezével befogta minden bizonnyal csengő fülét. A golyó felsértette Terry fejét, haja felszállt, vér záporozott az öltönyre, amit Marcy olyan nagy gonddal vasalt ki.

– Az öcsém nem volt elég, az anyámat is meg kellett ölnöd! – ordította Ollie, és megint lőtt. Ezúttal az út túloldalán parkoló Camarót találta el. A rajta táncoló fiatalemberek leugrottak, és kiáltozva biztonságba menekültek.

Sablo felrohant a lépcsőn, megragadta a szőke riporternőt, magával rántotta a földre, és ráesett. – Ralph, Ralph, tedd meg! – kiáltotta.

Ralph most tudott volna egyenesen lőni, de épp amikor lőtt, az egyik menekülő bámészkodó nekiütközött. Ahelyett, hogy Ollie-t találta volna el, a golyó egy vállra erősített tévékamerába csapódott, és összetörte. Az operatőr ledobta, és hátratántorgott, kezét arca elé kapta. Ujjai között vér szivárgott.

– Rohadék! – üvöltötte Ollie. – Gyilkos!

Harmadszor is lőtt. Terry felnyögött, és hátralépett a járdára. Megbilincselt kezét felemelte az álláig, mintha egy gondolat jutott volna az eszébe, amit alaposan meg kell fontolnia. Marcy odabotorkált hozzá, és átölelte a derekát. Doolin még mindig szolgálati automata fegyvere beszíjazott markolatát rángatta. Gilstrap lefelé rohant az utcán, borzalmas kockás sportzakójának hasított széle lebegett mögötte. Ralph gondosan célzott, és újra lőtt. Ezúttal senki nem lökte meg, és a fiú homloka úgy omlott be, mintha kalapáccsal ütöttek volna rá. Szeme kidülledt üregéből, mint egy meglepett rajzfilmfiguráé, mikor a 9 mm-es töltény szétrobbantotta az agyát. Térde megroggyant, majd teste a postászsákra zuhant. A revolver kicsúszott ujjai közül, és kettőt-hármat pattant a kövezeten, mielőtt megállt.

Most már felmehetünk azon a lépcsőn, gondolta Ralph, még mindig lövésre kész pózban. Most nincs probléma, tiszta az út. Csak Marcy kiáltása – Valaki segítsen rajta! Istenem, segítsenek a férjemen! – tudatta vele, hogy most már nincs okuk felmenni a lépcsőn. Ma semmiképpen, talán soha máskor sem.

4

Ollie Peterson első lövése csak felsértette Terry Maitland fejének oldalát – véres, de felszínes sérülés volt, olyasmi, aminek nyomán marad egy sebhely és egy elmesélhető történet. A harmadik azonban mellkasa bal oldalán szakította át a zakóját, és alatta az ing vörössé vált a sebből terjedő vérfolttól.

A golyóálló mellényt találta volna el, ha nem utasítja vissza, gondolta Ralph.

Terry a járdán feküdt. Szeme nyitva volt, ajka mozgott. Howie megpróbált leguggolni mellé. Ralph erőteljesen meglendítette a karját, és félrelökte az ügyvédet. Howie hanyatt esett. Marcy a férjébe kapaszkodott. – Nem lesz semmi baj, Ter, rendbe jössz, maradj velünk! – hebegte összefüggéstelenül. Ralph tenyere élét az asszony puhán ruganyos mellének nyomta, és Marcyt is arrébb tolta. Terry Maitland még eszméleténél volt, de nem maradt sok idő.

Árnyék esett rá, az egyik átkozott tévécsatorna egyik átkozott operatőréé. Yune Sablo megragadta a derekát, és arrébb lendítette. Az operatőr megbotlott, majd lába összecsuklott, és elesett, kameráját végig felemelte, hogy össze ne törjön.

– Terry! – szólalt meg Ralph. Látta, hogy a homlokáról az izzadságcseppek Terry homlokára hullanak, ahol összekeverednek a fejsebből ömlő vérrel. – Terry, meg fog halni. Ért engem? Lelőtte magát, eltalálta. Meg fog halni.

– Ne! – sikoltotta Marcy. – Nem halhat meg! A lányoknak szükségük van az apjukra! Nem halhat meg!

Megpróbált Terryhez menni, és ezúttal a sápadt, komor arcú Alec Pelley volt az, aki visszatartotta. Howie feltérdelt, de többé ő sem próbált beavatkozni.

– Hol… talált el?

– A mellkasán, Terry. A szívét találta el, vagy nem sokkal fölötte. Vallomást kell tennie, érti? Be kell vallania, hogy maga ölte meg Frank Petersont. Itt a lehetőség tisztára mosni a lelkiismeretét.

Terry elmosolyodott, szája mindkét csücskéből vékony vérpatak csordogált. – De nem én tettem – mondta. Hangja halk volt, alig több suttogásnál, de tökéletesen érthető. – Nem én tettem. Szóval mondja csak, Ralph… maga hogy fogja tisztára mosni a magáét?

Lehunyta a szemét, majd nagy erőfeszítéssel újra kinyitotta. Egy-két pillanatig valami még látszott benne, aztán semmi. Ralph Terry szája elé emelte az ujjait. Semmi.

Megfordult, hogy Marcy Maitlandre nézzen. Nehéz volt, mert a szíve mintha egy mázsányit nyomott volna. – Sajnálom – mondta. – A férje már nincs köztünk.

Doolin seriff bánatosnak tűnt. – Bár rajta lett volna a golyóálló mellény. – A fejét csóválta.

A friss özvegy hitetlenkedve nézett Doolinra, de Ralph Anderson volt az, akinek nekiugrott, Alec Pelley-nek csak blúza leszakadt darabkája maradt a bal kezében. – Ez a maga hibája! Ha nem nyilvánosan tartóztatja le, ezek az emberek nem jöttek volna ide! Ez ugyanaz, mintha maga lőtte volna le!

Ralph hagyta, hogy Marcy körme végigszántsa arca bal oldalát, mielőtt elkapta az asszony csuklóját. Hagyta, hogy megsebezze, mert talán megérdemelte… és talán az sem igaz, hogy csak „talán”.

– Marcy – kezdte –, Frank Peterson bátyja volt az, aki lelőtte, és ő itt lett volna, bárhol tartóztatjuk is le Terryt.

Alec Pelley és Howie Gold talpra segítették Marcyt, és közben vigyáztak, rá ne lépjenek férje holttestére. Howie megszólalt. – Lehet, hogy ez igaz, Anderson nyomozó, de akkor nem lett volna itt ez a kurva sok ember, és ziher, hogy rögtön észrevettük volna a fiút.

Alec némán, rideg megvetéssel nézett Ralphra. Ralph Yunelhez fordult, Yunel azonban nem nézett rá, inkább felsegítette a 7-es csatorna zokogó riporternőjét.

– Nos, a haldokló vallomását legalább megkapta – mondta Marcy, és kitárt tenyerét Ralph felé nyújtotta. Férje vérétől vöröslött mindkettő. – Nem igaz? – Mikor a férfi nem válaszolt, az asszony elfordult tőle, és megpillantotta Bill Samuelst. Végre kijött a bíróság épületéből, és most a lépcső tetején állt, a két törvényszolgával.

– Azt mondta, nem ő tette! – kiáltotta oda neki Marcy. – Azt mondta, ártatlan! Mindannyian hallottuk, maga rohadék! A férjem, miközben haldokolt, AZT MONDTA, ÁRTATLAN!

Samuels nem válaszolt, csak megfordult és visszament.

Szirénák. A Camaro riasztójának visítása. A lövöldözés befejeztével visszatérő emberek izgatott moraja. Látni akarták a holttestet. Le akarták fényképezni, hogy feltegyék a Facebook-oldalukra. Howie zakója, melyet az ügyvéd Terry kezére tekert, hogy eltakarja a bilincset a sajtó és a kamerák elől, most az úton hevert, piszkosan, vérfoltosan. Ralph felvette és letakarta vele Terry arcát, amitől Terry felesége borzalmas fájdalommal felsikoltott. Ralph ezután felment a bíróság épületének lépcsőjén, leült, és lehajtotta a fejét.

LÁBNYOMOK
ÉS SÁRGADINNYE

Július 18. – július 20.

1

Mivel Ralph nem beszélt Jeannie-nek a Flint megyei ügyésszel kapcsolatos legsötétebb gyanújáról – arról, hogy talán remélte, hogy jogos düh fűtötte emberek tömege várja majd őket a bíróság előtt –, az asszony beengedte Bill Samuelst, amikor szerda este megjelent Andersonék házának küszöbén, azt azonban világossá tette, hogy túlságosan nem örül neki.

– Odakint van – mondta, majd elfordult és visszament a nappaliba, ahol Alex Trebek épp a Jeopardy aznapi versenyzőit egzecíroztatta. – Ismered az utat.

Samuels, aki ma farmernadrágot, tornacipőt és egyszerű szürke pólót viselt, egy pillanatig az előszobában állt, tűnődött, majd az asszony után ment. A tévé előtt két fotel állt, a nagyobb és kopottabb üres volt. A férfi felemelte a távirányítót a kettő közti asztalról, és levette a hangot. Jeannie továbbra is a tévét nézte, ahol a versenyzők éppen a Negatív szereplők az irodalomban kategórián küzdötték át magukat. A képernyőn lévő kérdés az Alice fejét követelte volt.

– Ez könnyű – jelentette ki Samuels. – A Vörös Királynő. Hogy van Ralph, Jeannie?

– Szerinted hogy van?

– Nagyon sajnálom, hogy így alakultak a dolgok.

– A fiunk a tévéből tudta meg, hogy az apját felfüggesztették – mondta Jeannie. Még mindig a tévét nézte. – Fenn volt az interneten. Dereket persze nagyon felzaklatta a dolog, de az is felzaklatta, hogy a kedvenc edzőjét lelőtték a bíróság előtt. Haza szeretne jönni. Mondtam neki, hogy várjon pár napot, hátha meggondolja magát. Nem akartam megmondani neki az igazat, hogy az apja még nem áll készen arra, hogy lássa.

– Nem függesztették fel. Rendelkezési állományba helyezték, fizetéssel. Lövöldözéses esetek után kötelező.

– Mondhatjuk így is meg úgy is. – A képernyőn lévő kérdés az Ez a nővér egy gonosz főnéni volt. – Azt mondta, lehet, hogy csak hónapok múlva dolgozhat, és akkor is csak akkor, ha beleegyezik egy önkéntes pszichológiai kivizsgálásba.

– Miért ne egyezne bele?

– Azon gondolkodik, kilépjen-e a rendőrségtől.

Samuels szinte a feje búbjáig vonta fel a szemöldökét, de ma este a hajtincs jól viselte magát – legalábbis eddig –, így újra leengedte. – Ebben az esetben indíthatnánk közös vállalkozást. Egy jó autómosó már rég hiányzik ennek a városnak.

Most már ránézett az asszony. – Miről beszélsz?

– Úgy döntöttem, nem indulok újraválasztatni magam.

Jeannie arcán olyan pengevékony mosoly jelent meg, amit saját anyja sem ismert volna fel. – Kilépsz, mielőtt a népharag kirúgat?

– Ha így akarod megfogalmazni – felelte Samuels.

– Így akarom – mondta Jeannie. – Menj ki a kertbe, Mr. Egyelőre Főügyész, és vesd fel Ralphnak a közös vállalkozás ötletét. De legyél kész félreugrani.

2

Ralph egy kerti székben ült, a kezében sörrel, a szék mellett egy polisztirol hűtőtáskával. Mikor a konyhaajtó becsapódott, hátranézett, meglátta Samuelst, majd figyelme visszafordult a hátsó kerítés mögötti ostorfa felé.

– Ott egy kékharkály – mutatott a fa felé. – Ezer éve nem láttam egyet se.

Nem volt másik szék, így Samuels a hosszú piknikasztal melletti padra ült le. Jó párszor ült már ott, sokkal vidámabb körülmények között. A fa felé fordult. – Nem látom.

– Ott megy – mondta Ralph, mikor egy kismadár felszállt.

– Szerintem az egy veréb.

– Nézesd meg a szemed. – Ralph a hűtőtáskába nyúlt, és adott Samuelsnek egy Shinert.

– Jeannie azt mondja, vissza akarsz vonulni.

Ralph vállat vont.

– Ha a pszichológiai kivizsgálástól tartasz, fölösleges. Könnyedén átmész rajta. Azt tetted, amit tenned kellett.

– Nem erről van szó. Még csak nem is az operatőrről. Emlékszel rá? Mikor a golyó eltalálta a kameráját – az első, amit kilőttem –, a darabjai ezerfelé repültek. Az egyik a szemébe.

Samuels tudta, de hallgatott és a sört kortyolgatta, bár utálta a Shinert.

– Valószínűleg elveszíti – mondta Ralph. – A Dean McGee orvosai odafenn, Okie Cityben megpróbálják megmenteni, de valószínűleg elveszíti. Gondolod, hogy egy félszemű operatőr képes lesz dolgozni? Valószínűleg, talán vagy semmiképpen?

– Ralph, valaki meglökött, miközben lőttél. És figyelj, ha a pasas nem emeli a kamerát az arca elé, most valószínűleg halott lenne. Ez a jó oldala.

– Igen, de baszd meg a jó oldalát. Felhívtam a feleségét, hogy elnézést kérjek. Azt mondta, „be fogjuk perelni a Flint City-i rendőrőrsöt tízmillió dollárra, és amint ezzel végeztünk, maga következik”. Aztán letette.

– Nem ér el semmit. Petersonnál fegyver volt, te pedig a kötelességedet teljesítetted.

– Az a kamerazsoké is a kötelességét teljesítette.

– Az nem ugyanaz. Neki volt választása.

– Nem, Bill. – Ralph megpördült székében. – El kellett végeznie a munkáját. Az pedig egy kékharkály volt, a fene egye meg.

– Ralph, figyelj rám alaposan. Maitland megölte Frank Petersont. Peterson bátyja megölte Maitlandet. A legtöbben ezt amolyan vadnyugati igazságszolgáltatásnak tartják, és miért is ne? Nem is olyan régen ez az állam még a vadnyugat volt.

– Terry azt mondta, nem ő tette. Egy haldokló vallomása volt.

Samuels felállt, és járkálni kezdett. – Mi mást mondhatott volna, amikor a felesége ott térdelt mellette és épp kisírta a szemét? Mondta volna, hogy „Ja, igen, persze, análisan megerőszakoltam azt a gyereket, meg is haraptam – nem feltétlenül ebben a sorrendben –, és utána még rá is élveztem”?

– Rengeteg bizonyíték támasztja alá, amit Terry a halálakor mondott.

Samuels határozott léptekkel visszament Ralphhoz és megállt, hogy lenézzen rá. – Az ő kibaszott DNS-e volt a spermamintában, és a DNS mindent visz. Terry ölte meg. Nem tudom, hogy intézte el a többit, de a gyilkosságot ő követte el.

– Engem akarsz meggyőzni vagy magadat?

– Nincs szükségem rá, hogy meggyőzzenek. Azért jöttem, hogy elmondjam, megvan, ki lopta el eredetileg a fehér Econoline furgont.

– Számít ez bármit is ezen a ponton? – kérdezte Ralph, de Samuels végre látta, hogy némi érdeklődés csillan a szemében.

– Ha azt kérdezed, segít-e tisztábban látni ebben a káoszban, a válasz: nem. De attól még lenyűgöző. Akarod hallani vagy sem?

– Akarom.

– Egy tizenkét éves fiú lopta el.

– Tizenkettő? Most viccelsz?

– Nem, és képzeld, hónapokon át úton volt vele. Eljutott egészen El Pasóig, mielőtt egy rendőr elkapta egy Walmart-parkolóban, ahol egy lopott Buickban aludt. Összesen négy járművet lopott el, de a furgon volt az első. Egészen Ohióig vezette, mielőtt otthagyta valahol és átváltott egy másikra. A kulcsot benne hagyta, ahogy feltételeztük. – Ezt némi büszkeséggel mondta, és Ralph úgy vélte, jogosan: jó volt, hogy legalább egy elméletük helyesnek bizonyult.

– De még mindig nem tudjuk, hogy jutott le ide, igaz? – kérdezte Ralph. Valami motoszkált az agyában és idegesítette. Valami apró részlet.

– Nem – mondta Samuels. – Ez csak egy elvarratlan szál volt, ami immár nem elvarratlan. Gondoltam, tudni akarod.

– Most már tudom.

Samuels ivott egy korty sört, majd letette a dobozt a piknikasztalra. – Nem indulok az újraválasztásomért.

– Nem?

– Nem. Hadd legyen azé a lusta seggfej Richmondé a meló, lássuk, hogy fog tetszeni az embereknek, amikor az asztalán kikötő ügyek nyolcvan százalékában nem lesz hajlandó eljárást indítani. A feleségednek már elmondtam, és nem igazán árasztott el az együttérzésével.

– Ha azt hiszed, azt mondtam neki, hogy minden a te hibád, Bill, akkor tévedsz. Egyetlen szavam sem volt ellened. Miért is lett volna? Az én ötletem volt, hogy azon a kurva meccsen tartóztassuk le, és ezt a belső nyomozás szaglászai előtt is tisztázom majd pénteken.

– Kevesebbre nem is számítanék tőled.

– De, ahogy valószínűleg már említettem, te se nagyon igyekeztél lebeszélni róla.

– Bűnösnek hittük. Én még mindig bűnösnek hiszem, akármit vallott is, miközben haldokolt. Azért nem ellenőriztük az alibijét, mert mindenkit ismer ebben a nyomorult városban, és attól féltünk…

– És nem is láttuk értelmét, de mekkorát tévedtünk!

– Jó, igen, kibaszottul felfogtam. Azt is hittük, hogy rendkívül veszélyes, különösen a kisfiúkra, és múlt szombat este rengeteg kisfiú vette körül.

– Amikor a bírósághoz értünk, a hátsó bejáraton kellett volna bevinnünk – mondta Ralph. – Ragaszkodnom kellett volna hozzá.

Samuels olyan hevesen rázta meg a fejét, hogy a hajtincs elszabadult és felugrott. – Ne vedd magadra. Az őrizetes átszállítása a megyei börtönből a bíróságra a seriff hatásköre. Nem a városé.

– Doolin hallgatott volna rám. – Ralph visszaejtette az üres sörösdobozt a hűtőládába, és egyenesen Samuelsre nézett. – És rád is hallgatott volna. Szerintem ezt te is tudod.

– Vihar után köpönyeg. Vagy eső után, vagy hogy a tökömbe van az a mondás. Mi végeztünk. Azt hiszem, technikailag nyitott maradhat az akta, de…

– A technikai kifejezés nyitott, de inaktív. Akkor is az marad, ha Marcy Maitland polgári pert indít az őrs ellen azzal, hogy a férje hanyagság következményeként halt meg. És ezt a pert meg is nyerheti.

– Említett ilyesmit?

– Nem tudom. Még nem szedtem össze a bátorságom annyira, hogy beszéljek vele. Howie-nak talán van fogalma arról, mi jár a fejében.

– Akkor talán beszélek Howie-val. Próbálom kicsit elcsitítani a hullámokat.

– Ma csak úgy áradnak belőled a bölcs mondások, ügyész úr.

Samuels felkapta a sörét, majd kis grimasszal visszatette. Meglátta a konyhaablakban Jeannie Andersont, amint őket nézi. Az asszony csak állt ott, arcáról semmit nem lehetett leolvasni. – Anyám annak idején a Sors híve volt.

– Én is – mondta Ralph egykedvűen –, de azok után, ami Terryvel történt, már nem vagyok annyira biztos benne. A Peterson srác teljesen váratlanul jött. A semmiből.

Samuels halványan elmosolyodott. – Nem az eleve elrendelésről beszélek. A Sors egy kis méretű magazin volt, tele kísértetekről, gabonakörökről, repülő csészealjakról meg isten tudja, mikről szóló történetekkel. Anyám gyakran olvasott fel belőle nekem gyerekkoromban. Különösen az egyik történet tetszett nagyon. Lábnyomok a homokban volt a címe. Egy friss házaspárról szólt, akik nászútra mentek a Mojave sivatagba. Sátoroztak. Szóval egyik éjszaka felállították a kis sátrukat egy nyárfaligetben, és mikor másnap reggel az ifjú feleség felébredt, a férje eltűnt. Kiment a ligetből a homokig, és észrevette a férje lábnyomait. Utánakiáltott, de a férfi nem válaszolt.

Ralph horrorfilmbe illő hangot adott ki. – Óóóóóó.

– Követte a nyomokat az első homokdűnéig, majd a másodikig. A nyomok egyre frissebbek voltak. Követte őket a harmadikig…

– És a negyedikig, és az ötödikig! – szólt közbe Ralph csodálkozónak tettetett hangon. – És a mai napig követi őket! Bill, nem szívesen szakítom félbe a tábortűz melletti meséléshez illő sztoridat, de azt hiszem, most eszem egy kis pitét, lezuhanyzom és megyek aludni.

– Nem, hallgasd végig! A harmadik dűne volt az utolsó. A férfi lábnyomai a dűne túloldalán még egy darabig továbbhaladtak, aztán abbamaradtak. Csak úgy abbamaradtak, és körös-körül nem volt más, mint a rengeteg homok mindenhol. A nő sosem látta többé.

– És te ezt elhiszed?

– Nem, biztos vagyok benne, hogy kamu, de nem az a lényeg, elhiszem-e. Ez egy metafora. – Samuels megpróbálta lesimítani a hajtincset. A hajtincs nem engedelmeskedett. – Követtük Terry nyomait, mert ez a munkánk. A kötelességünk, ha ez a szó jobban tetszik. Követtük, amíg hétfő reggel el nem tűntek. Van ebben valami rejtélyes? Van. Mindig lesznek megválaszolatlan kérdések? Hacsak nem pottyan az ölünkbe valami új, izgalmas értesülés, akkor lesznek. Néha előfordul az ilyesmi. Ezért foglalkoztatja továbbra is az embereket, mi történt Jimmy Hoffával. Ezért próbálnak rájönni, mi történt a Mary Celeste legénységével. Ezért vitatkoznak arról, Oswald egyedüli tettesként lőtte-e le Kennedyt. A nyomok néha csak úgy eltűnnek, és nekünk ezzel együtt kell élnünk.

– Van egy nagy különbség – mondta Ralph. – A nő a lábnyomos történetedben hihette, hogy a férje valahol még életben van. Hihetett benne addig, amíg fiatalasszonyból öregasszonnyá nem válik. De amikor Marcy elérte a férje lábnyomainak a végét, Terry ott feküdt holtan a járdán. Holnap temeti el a mai újságban lévő gyászjelentés szerint. Feltételezem, nem lesz ott más rajta és a lányain kívül. Leszámítva persze a sajtó ötven dögkeselyűjét a kerítésen túl, akik majd kérdéseket kiabálnak felé és fényképeket készítenek.

Samuels felsóhajtott. – Elég. Hazamegyek. A gyerekről beszéltem neked – egyébként Merlin Cassidy a neve –, másról meg, úgy látom, nem akarsz hallani.

– Ne, várj! Ülj vissza egy percre – állította meg Ralph. – Te is meséltél nekem, én is mesélek neked. De én nem egy ezoterikus magazin cikkét, hanem saját élményemet mondom el. Minden szava igaz.

Samuels visszaült a padra.

– Amikor én voltam gyerek – folytatta Ralph –, tíz- vagy tizenegy éves, nagyjából annyi, mint Frank Peterson, anyám néha hozott sárgadinnyét a termelői piacról, ha épp szezonja volt. Akkoriban imádtam a sárgadinnyét. Van ez az édes, sűrű íze, aminek a görögdinnye a közelébe sem jöhet. Szóval egy nap hozott hármat vagy négyet egy hálós szatyorban, és én megkérdeztem, ehetek-e belőle. „Persze – mondta –, csak a magvakat kotord ki belőle a mosogatóba.” Nem is kellett volna mondania, mert addigra jó pár sárgadinnyét felvágtam már. Eddig tudtál követni?

– Aha. Gondolom, megvágtad magad, igaz?

– Nem, de anyám azt hitte, igen, mert akkorát visítottam, hogy szerintem a szomszédban is hallották. Odarohant hozzám, én meg a sárgadinnyére mutattam, ami a konyhapulton feküdt kettévágva. Tele volt kukacokkal és legyekkel. Annyi volt a dögökből, hogy egymáson másztak. Anyám felkapta a Raidet és lefújta a pulton mászókat, aztán fogott egy papírtörlőt, beletekerte a dinnye darabjait és kidobta őket a kinti moslékosvödörbe. Azóta képtelen vagyok még ránézni is egy szelet sárgadinnyére, nemhogy megenni. Ez az én Terry Maitland-metaforám, Bill. A sárgadinnye remekül nézett ki. Nem volt szivacsos. A héja érintetlen volt. Fogalmam nincs, hogy jutottak bele azok a rovarok, de valahogy bejutottak.

– Baszd meg a sárgadinnyédet – mondta Samuels –, és baszd meg a metaforádat is. Hazamegyek. Gondolkodj, mielőtt felmondasz, oké, Ralph? A feleséged azt mondta, kilépek, mielőtt a népharag elsöpör, és valószínűleg igaza is van, neked azonban nem a szavazók elé kell kiállnod, csak három nyugalmazott zsaru elé, akik állítólag a rendőri túlkapásokat vizsgálják ebben a városban, meg egy agyturkász elé, aki az önkormányzat tőgyén lóg, hogy fenntartsa a csőd szélén álló magánrendelését. És még valami. Ha kilépsz, az emberek még az eddiginél is biztosabbak lesznek abban, hogy elbasztuk ezt az egészet.

Ralph rábámult, majd nevetni kezdett. Nevetése őszinte volt, igazi hahotázás, egészen a lelke legmélyéről. – De tényleg elbasztuk, nem jöttél még rá, Bill? Elbasztuk. Kegyetlenül. Vettünk egy sárgadinnyét, mert jó sárgadinnyének nézett ki, de amikor felvágtuk az egész város előtt, kiderült, hogy tele van férgekkel. Esélytelen volt, hogy bejussanak, de ott voltak, benne.

Samuels a konyhaajtó felé cammogott. Kinyitotta a szúnyoghálót, majd hirtelen visszafordult, hajtincse könnyedén ugrándozott előre-hátra. Az ostorfa felé mutatott. – Veréb volt, az isten verje meg!

3

Nem sokkal éjfél után (nagyjából ugyanabban az időben, amikor a Peterson család utolsó élő tagja a Wikipédiának köszönhetően megtudta, hogyan kell hóhérhurkot csomózni) Marcy Maitland arra ébredt, hogy sikolyok hallatszanak a nagyobbik lánya hálószobájából. Először Grace sikított – egy anya ezt mindig tudja –, de aztán Sarah is csatlakozott hozzá, borzalmas, kétszólamú összhangban. Ez volt az első éjszaka, hogy a lányok nem Marcy és Terry hálószobájában aludtak, de természetesen még így is együtt aludtak, és Marcy úgy vélte, ez valószínűleg még egy jó darabig így lesz. Ami részéről rendben volt.

Ami nem volt rendben, az a sikítás volt.

Marcy nem is emlékezett rá, hogy végigfutott a folyosón Sarah szobájáig. Csak arra emlékezett, hogy kiugrott az ágyból, aztán ott állt Sarah szobájának nyitott ajtajában, és a lányait nézte, akik mindketten felültek az ágyban és egymásba kapaszkodtak a júliusi telihold fényénél, ami beáradt az ablakon.

– Mi az? – kérdezte Marcy, és körülnézett, a betolakodót keresve. Először azt hitte, a férfi (minden bizonnyal férfi az illető) ott kuporog a sarokban, aztán rájött, hogy csak egy halom levetett nadrág, póló és cipő van ott.

– Ő volt az! – kiáltotta Sarah. – Grace volt az! Azt mondta, ott egy ember! Istenem, anya, annyira megijesztett!

Marcy leült az ágyra, lefejtette Sarah karjait kisebbik lányáról, és magához ölelte Grace-t, közben még mindig a szobát kutatta. A szekrényben lehet a betolakodó? Elképzelhető, a harmonikaajtó zárva volt. Bebújhatott, amikor hallotta Marcyt közeledni. Vagy az ágy alatt? Minden gyerekkori félelme újra rátört, várta, mikor kulcsolódik egy kéz a bokájára. A másik kezében egy kés lesz.

– Grace! Gracie, kit láttál? Hol volt?

Grace túl erősen zokogott ahhoz, hogy válaszolni tudjon, de rámutatott az ablakra.

Marcy odament, térde minden lépésnél kis híján összecsuklott. Figyeli még a rendőrség a házat? Howie azt mondta, egy ideig rendszeresen ránéznek majd, de ez nem jelentette, hogy folyamatosan itt lesznek, és egyébként is, Sarah hálószobájának az ablaka – minden hálószobájuk ablaka – vagy a hátsó kertre nézett, vagy az oldalsó kertre, ami az ő házuk és a Gundersonéké között volt. És Gundersonék nyaralni mentek.

Az ablak csukva volt. Az udvar – ahol mintha minden egyes fűszál árnyékot vetett volna a holdfényben – üres.

Marcy visszament az ágyhoz, leült, és simogatni kezdte Grace haját, ami izzadt volt és csatakos. – Sarah, te láttál valamit?

– Én… – Sarah elgondolkodott. Még mindig ölelte Grace-t, aki nővére vállára hajtotta a fejét és zokogott. – Nem. Lehet, hogy azt hittem, hogy láttam, csak egy pillanatig, de csak azért, mert Grace azt sikoltotta, hogy „Ott egy ember!” Nem volt ott senki. – Grace-hez fordult. – Senki, Gracie. Tényleg.

– Rosszat álmodtál, drágám – mondta Marcy, és arra gondolt: Valószínűleg nem utoljára.

– Ott volt – suttogta Grace.

– Akkor repülnie kellett – felelte Sarah, csodálatra méltó logikával ahhoz képest, hogy alig pár perccel korábban úgy ébresztették, hogy ráijesztettek. – Mivel az emeleten vagyunk, ugye.

– Nem érdekel. Láttam. A haja rövid volt, fekete és az égnek állt. Az arca mint a gyurma. Szalma volt a szeme helyén.

– Rémálom – jelentette ki Sarah olyan tárgyilagosan, mintha ezzel le is zárná a témát.

– Gyertek – mondta Marcy, és megpróbált ugyanilyen tárgyilagosnak hangzani. – Az éjszaka hátralévő részében velem alszotok.

Tiltakozás nélkül vele mentek, és öt perccel azután, hogy bebújtak az ágyba – Marcy mindkét oldalán egy-egy lány –, a tízéves Grace már aludt is.

– Anya – suttogta Sarah.

– Mi az, drágám?

– Félek apa temetésétől.

– Én is.

– Nem akarok menni, és Grace sem.

– Akkor már hárman vagyunk így, drágám. De elmegyünk. Bátrak leszünk. Apád is így akarta volna.

– Annyira hiányzik, hogy másra nem is bírok gondolni.

Marcy megcsókolta Sarah finoman lüktető halántékát. – Aludj, drágám.

Sarah végül elaludt. Marcy ébren feküdt a lányai közt, felnézett a mennyezetre, és Grace-re gondolt, aki az ablak felé fordul álmában, mely olyan élethű volt, hogy azt hitte, ébren van.

Szalma volt a szeme helyén.

4

Röviddel hajnali három után (körülbelül akkor, amikor Fred Peterson épp kicsoszogott a hátsó kertbe, bal kezében a nappaliból származó sámlival, jobb vállán a kötéllel, melynek hurkot kötött a végére) Jeanette Anderson felébredt, mert pisilnie kellett. Az ágy másik oldala üres volt. Miután elvégezte kisdolgát, az asszony lement a földszintre, ahol Ralphot ott találta Papa Bear-fotelében, amint a tévé sötét képernyőjét nézi. Feleségszemmel nézve Jeannie megállapította, hogy Ralph lefogyott, amióta megtalálták Frank Peterson testét.

Gyengéden a férfi vállára tette a kezét.

Ralph nem nézett hátra. – Bill Samuels mondott valamit, ami azóta nem hagy nyugodni.

– Mit?

– Épp ez az, hogy nem tudom. Olyan érzés, mint amikor egy szó már a nyelvem hegyén van.

– A fiúval kapcsolatos, aki ellopta a furgont?

Ralph beszámolt neki a Samuelsszel folytatott beszélgetésükről, mikor már az ágyban feküdtek, mielőtt még lekapcsolták volna a lámpát. Nem azért mesélte el neki, mert bármit is számított volna a dolog, hanem mert az, hogy egy tizenkét éves fiú New York állam középső részétől egészen El Pasóig eljut lopott járművek egész sorával, az egészen elképesztő volt. Talán nem annyira elképesztő, hogy bekerüljön a Sors magazinba, de akkor is elég durva. Biztos nagyon utálja a mostohaapját, jegyezte meg Jeannie, mielőtt lekapcsolta a lámpát.

– Azt hiszem, tényleg a gyerekkel kapcsolatos – mondta most Ralph. – És volt a furgonban egy papírcetli. Utána akartam nézni, de aztán a felfordulás közepette kiment a fejemből. Nem hinném, hogy említettem.

Az asszony elmosolyodott és megborzolta a férfi haját, ami – akárcsak a takaró alatt fekvő test – vékonyabbnak tűnt, mint a tavasszal. – De, említetted. Azt mondtad, egy ételfutárcég étlapja lehet.

– Biztos vagyok benne, hogy ott van a bűnjelek között.

– Ezt is mondtad, drágám.

– Lehet, hogy holnap bemegyek az őrsre és megnézem. Talán segít rájönnöm, mi nyugtalanít abban, amit Bill mondott.

– Szerintem jó ötlet. Ideje, hogy csinálj valamit a búslakodáson kívül. Tudod, újraolvastam azt a Poe-novellát. A narrátor azt meséli, hogy amikor iskolába járt, ő volt a nagymenő, de aztán megérkezett az a másik fiú, akit ugyanúgy hívtak, mint őt.

Ralph elkapta az asszony kezét és szórakozottan megcsókolta. – Eddig elég hihető. A William Wilson nem olyan gyakori név ugyan, mint a Joe Smith, de azért nem is egy Zbigniew Brzezinski.

– Igen, de a narrátor arra is rájön, hogy ugyanazon a napon születtek, és ugyanúgy is öltözködnek. Ami a legrosszabb, valamennyire hasonlítanak is. Az emberek összetévesztik őket. Ismerős?

– Igen.

– Nos, az Egyes Számú William Wilson élete folyamán még sokszor találkozik a Kettes Számú William Wilsonnal, és ezek a találkozások mindig rosszul végződnek Egyes Számú William Wilson számára, aki bűnözővé válik és emiatt Kettes Számút okolja. Eddig tudsz követni?

– Tekintve, hogy hajnali negyed négy van, szerintem ahhoz képest egész jól.

– Szóval a végén Egyes Számú William Wilson egy karddal leszúrja Kettes Számú William Wilsont, de amikor a tükörbe néz, látja, hogy saját magát szúrta le.

– Mert a másik William Wilson sosem létezett. Értem.

– De létezett. Rengeteg másik ember látta a másikat. A végén azonban Egyes Számú William Wilson hallucinált és öngyilkosságot követett el. Gondolom, mert nem bírta elviselni a kettősséget.

Arra számított, Ralph megvetően felhorkan, a férfi azonban ehelyett bólintott. – Oké, ennek még van is értelme. Pszichológiai szempontból egész jó, ami azt illeti. Főleg ahhoz képest, hogy… mikor is írta? A tizenkilencedik század közepén?

– Igen, nagyjából akkor. Az egyetemen felvettem egy „amerikai gótikus irodalom” nevű tárgyat, és rengeteg Poe-novellát olvastunk, közte ezt is. A tanárunk szerint az emberek tévesen azt hiszik, hogy Poe fantasztikus történeteket írt a természetfölöttiről, valójában azonban valósághű történeteket írt a psziché rendellenes működéséről.

– De még azelőtt, hogy felfedezték volna az ujjlenyomatokat és a DNS-t – mondta Ralph mosolyogva. – Menjünk aludni. Azt hiszem, most már menni fog.

Jeannie azonban visszatartotta. – Kérdeznék tőled valamit, drága férjem. Valószínűleg azért, mert késő van, és csak ketten vagyunk. Senki nem hallja, ha kinevetsz, de kérlek, ne tedd, mert elszomorítanál vele.

– Nem nevetlek ki.

– De lehet, hogy igen.

– Nem foglak.

– Elmondtad nekem Bill történetét a lábnyomokról, melyek egyszer csak eltűntek, és a sajátodat is a kukacokról, amik valahogyan bekerültek a sárgadinnyébe, de mind a ketten metaforákban beszéltetek. Ahogy Poe története is metafora, a tudathasadásé… legalábbis a tanárom ezt mondta. De ha lehámozod a metaforákat, mit találsz?

– Nem tudom.

– A megmagyarázhatatlant – felelte Jeannie. – Szóval a kérdésem elég egyszerű. Mi van, ha a két Terry rejtélyére kizárólag természetfölötti magyarázat létezik?

Ralph nem nevetett. Nem érzett ingert a nevetésre. A nevetéshez túlságosan késő este volt, vagy túlságosan kora reggel. Túlságosan valami. – Nem hiszek a természetfölöttiben. Sem a szellemekben, sem az angyalokban, sem Jézus Krisztus isteni mivoltában. Jó, járok templomba, de csak mert békés hely, ahol néha meghallom önmagam. És mert ezt várják el. Van egy olyan érzésem, hogy te is ezért mész. Vagy Derek miatt.

– Én azért szeretnék hinni Istenben, mert nem akarom elhinni, hogy az életünk csak úgy véget ér, bár az igaz, hogy kiegyenlíti az egyenlőséget: a sötétségből jövünk, így logikusnak tűnik feltételezni, hogy a sötétségbe térünk vissza. De a csillagokban hiszek, és az univerzum végtelenségében. A hatalmas Odakintben. Idelent, úgy hiszem, számtalan univerzum rejlik minden maréknyi homokban, mert a végtelenség mindkét irányban végtelen. Hiszek abban, hogy tucatnyi gondolat rejlik az agyamban minden egyes olyan mögött, amelynek tudatában vagyok. Hiszek a tudatomban és a tudatalattimban, bár nem tudom, mik ezek. És hiszek A. Conan Doyle-nak, aki egyszer ezt mondatta Sherlock Holmesszal: „Ha a lehetetlent kizártuk, ami marad, bármilyen valószínűtlen is, az az igazság.”

– Ez nem az a pasas volt, aki hitt a tündérekben is? – kérdezte Ralph.

Jeannie sóhajtott. – Gyere fel, bújjunk össze. Utána talán mindketten el tudunk aludni.

Ralphot nem nagyon kellett nógatni, de még szerelmeskedés közben is (leszámítva a csúcspontot, amikor minden gondolata kitörlődött) azon kapta magát, hogy Doyle aranyköpése jár a fejében. Okos volt. Logikus. De megváltoztathatjuk úgy, hogy Ha a természetest kizártuk, akkor bármi, ami marad, természetfölötti kell hogy legyen? Nem. Nem tudott hinni semmi olyan magyarázatban, ami túlmutatott a természetes világ szabályain. Nemcsak rendőrként, de emberként sem. Frank Petersont igazi ember ölte meg, nem valami képregénybeli rém. Így aztán mi az, ami maradt, még ha valószínűtlennek tűnik is? Egyetlen lehetőség. Frank Peterson gyilkosa Terry Maitland volt, aki azóta meghalt.

5

Aznap, szerda este a júliusi hold puffadtan és narancsszínűen kelt fel, akár egy hatalmas déligyümölcs. Csütörtök kora reggelre, amikor Fred Peterson kinn állt kertjében a sámlin, melyen oly sok vasárnap délutáni focimeccs nézése közben nyugtatta a lábát, magasan fenn fénylő rideg ezüstérmévé zsugorodott.

Fred a nyakába akasztotta a hurkot és addig rángatta, amíg a csomó az állkapcsa alá nem került, ahogy a Wikipédia-szócikk előírta (segítőkész illusztrációval kiegészítve). A másik végét egy ostorfa ágára csomózta, éppolyanéra, ami Ralph Anderson kerítésén túl állt, bár ez a példány elég idős képviselője volt Flint City növényvilágának; nagyjából akkor csírázhatott ki, amikor egy amerikai bombázó ledobta terhét Hirosimára (ami minden bizonnyal természetfölötti jelenségnek tűnhetett azon japánok számára, akik elég messziről nézték ahhoz, hogy ne porlassza el őket).

A sámli bizonytalanul ingott előre-hátra a lába alatt. Fred hallgatta a tücskök zenéjét, és érezte izzadt arcán az éjszakai szellőt – hűvös és megnyugtató volt egy forró nap után és egy újabb, forró nap előtt, melyet Fred már nem szándékozott látni. Döntésében, hogy kihúzza az utolsó nevet a Flint Cityben élő Petersonok listájáról és véget vet a történetnek, az a remény is szerepet játszott, hogy Frank, Arlene és Ollie talán még nem mentek túl messzire, legalábbis még nem. Lehet, hogy még utol tudja érni őket. Még nagyobb szerepet játszott az elviselhetetlen eshetőség, hogy reggel elmenjen egy kettős temetésre ugyanabba a ravatalozóba – a Donelli fivérekébe –, ahol délután a halálukért felelős embert temetik. Erre nem volt képes.

Még egyszer, utoljára körülnézett és feltette magának a kérdést, valóban ezt akarja-e tenni. A válasz igen volt, így aztán elrúgta a sámlit. Arra számított, mélyen a fejében hallja majd a roppanást, ahogy eltörik a nyaka, mielőtt megnyílik előtte a fényalagút – az alagút, melynek végén ott várja a családja, és magával hívja egy újabb, jobb életbe, ahol az ártatlan kisfiúkat nem erőszakolják és gyilkolják meg.

Nem volt roppanás. Nem vette észre vagy nem vette tudomásul azt a részt a Wikipédia-bejegyzésben, hogy egy bizonyos mértékű zuhanásra is szükség van ahhoz, hogy egy kilencvenkilós férfi nyaka eltörjön. Ahelyett hogy meghalt volna, fuldokolni kezdett. Ahogy légcsöve elzárult és szeme kidülledt üregében, eddig szunnyadó túlélési ösztöne riadót jelző csengők zaja közepette, belső biztonsági lámpák vakító fényében ébredt fel. Három másodpercnyi idő alatt a teste felülbírálta agya döntését, és a halálvágy nyers túlélésvággyá vált.

Fred felemelte a kezét, kapkodott, és rátalált a kötélre. Minden erejével húzni kezdte. A kötél engedett, és végre képes volt levegőt venni – szükségszerűen csak felszínesen, mert a hurok szoros volt, a csomó úgy vájt torka oldalába, mint egy megduzzadt nyirokmirigy. Egyik kezével kapaszkodott, a másikkal az ág után tapogatózott, amelyre felcsomózta a kötelet. Ujja hozzáért az ág aljához és meglazított pár kéregdarabkát, ami a hajába hullott, de többet nem sikerült elérnie.

Középkorú férfihoz képest nem volt jó kondiban, az edzés számára nagyrészt abból állt, hogy kedvence, a Dallas Cowboys meccsei alatt kiment a hűtőhöz egy újabb sörért, de még középiskolás korában, a testnevelésórákon sem volt képes öt fekvőtámasznál többre. Érezte, hogy fél kezéből kicsúszik a kötél, és megint megragadta a másik kezével is, így sikerült annyi időre meglazítania, hogy ismét vegyen egy fél lélegzetet, de nem volt képes ennél feljebb húzódzkodni. Lába előre-hátra himbálózott húsz centivel a gyep felett. Leesett az egyik papucsa, majd a másik. Megpróbált segítségért kiáltani, de csak rekedtes sziszegés tört fel a torkából… és különben is, ki lehet ébren ilyen korai órán, hogy meghallja? A minden lében kanál Mrs. Gibson a szomszédban? Ő valószínűleg alszik az ágyában, rózsafüzérével a kezében, és Brixton atyáról álmodik.

Keze megcsúszott, az ág megnyikordult. A lélegzete elakadt. Érezte, hogy a fejébe szorult vér lüktet, készen áll szétrobbantani az agyát. Sziszegő hangot hallott, és arra gondolt, Nem ilyennek hittem.

A kötél után kapkodott, mint a vízbe fulladó, aki próbál a tó felszíne felé nyúlni, amibe belezuhant. Szeme előtt hatalmas, fekete spórák jelentek meg, melyekből óriási, fekete gombák törtek elő. Mielőtt azonban elfedtek volna előle mindent, egy férfit pillantott meg a teraszon a holdfényben. Egyik kezét birtokló mozdulattal a grillezőn nyugtatta, melyen Fred soha többé nem fog steaket sütni. De lehet, hogy nem is férfi volt. Arcvonásai durvák voltak, mintha egy vak szobrász faragta volna ki őket. Szeme helyén szalma.

6

June Gibson volt az, aki a lasagnát készítette, amit Arlene Peterson a fejére borított a szívrohama előtt, és nem aludt. Brixton atyáról sem álmodozott. Ő is szenvedett, és nagyon. Három év telt el azóta, hogy utoljára rátört az isiász, és remélni merte, hogy örökre elmúlt, most azonban visszatért, egy aljas, nem kívánt látogató, aki berontott és beköltözött hozzá. Csak az árulkodó merevséget érezte a bal térde mögött a szomszéd Petersonék halotti torán, de felismerte a jeleket és könyörgött dr. Richlandnek, hogy írjon fel neki oxikodont, amit az orvos vonakodva, de felírt. A tabletták csak egy keveset segítettek. A fájdalom végigfutott egész bal oldalán, lapockájától a bokájáig, ahol tüskés bilincsként szorult rá. Az isiász egyik legkegyetlenebb tulajdonsága – legalábbis azé, ami őt gyötörte – az volt, hogy a fekvés fokozta a fájdalmat, ahelyett hogy enyhítette volna. Így aztán kiült a nappaliba, pizsamájára húzott köntösben, és hol a tévén nézte a szexi has eléréséhez szükséges termékek reklámját, hol a fiától anyák napjára kapott iPhone-on pasziánszozott.

A háta fájt és a látása sem volt már a régi, de a tévét lehalkította, és a fülének semmi baja nem volt. Tisztán hallotta a szomszédból a puskalövést, és talpra ugrott, nem is gondolva a fájdalomra, ami teste egész bal oldalán végignyilallt.

Édes istenem, Fred Peterson lelőtte magát!

Felkapta a botját, és hajlott háttal, mint egy vénasszony, a hátsó ajtóhoz sántikált. A verandán, annak a szívtelen ezüst holdnak a fényében meglátta a fűre roskadt Petersont. Mégsem puskalövés volt. Nyakában egy kötelet látott, melynek vége ott kígyózott a fűben a letört ágig, melyre felkötötték.

Mrs. Gibson eldobta a botot – csak lelassítaná –, féloldalasan lesietett a hátsó veranda lépcsőjén, és nagy nehezen, tántorgó kocogással megtette a harmincméternyi távolságot a két udvaron át. Fel sem tűntek neki saját, fájdalmas kiáltásai, ahogy az isiászos ideg fellángolt és mintha szét akarta volna szakítani, csontos fenekétől bal lába sarkáig.

Letérdelt Mr. Peterson mellé, szemügyre vette megduzzadt, bíborszínűvé vált arcát, a kilógó nyelvet, a vaskos nyakba szinte teljesen belemélyedő kötelet. Becsúsztatta ujjait a kötél alá és minden erejével meghúzta, amitől újabb fájdalom hasított belé. A kiáltásnak, melyet ez váltott ki, már tudatában volt: magas, hosszú, vijjogó sikoly volt. Az utca túloldalán kigyulladtak a fények, de Mrs. Gibson észre sem vette őket. A kötél végre meglazult, hála Istennek, Jézusnak, Máriának és az összes szenteknek. Várt, hogy Mr. Peterson levegőért kapkodjon.

Nem tette.

Pályafutása első szakaszában Mrs. Gibson a Flint City-i First National Bank hivatalnoka volt. Mikor betöltötte a hatvankettőt, és kötelező volt nyugdíjba vonulnia, elvégezte a tanfolyamokat, hogy otthoni betegápoló lehessen, és hetvennégy éves koráig ezzel egészítette ki a nyugdíját. A tanfolyamon értelemszerűen foglalkoztak az újraélesztéssel is. Mrs. Gibson most letérdelt Mr. Peterson termetes teste mellé, felhajtotta a férfi állát, összecsípte az orrlyukait, kitárta a száját, majd ajkára szorította az ajkát.

A tizedik befújásnál tartott, és már határozottan kezdett szédülni, amikor megérkezett Mr. Jagger az utca túloldaláról, és megérintette az asszony csontos vállát.

– Meghalt?

– Ha rajtam múlik, akkor nem hal meg – felelte Mrs. Gibson. Rámarkolt köntöse zsebére, és megérezte benne a mobiltelefon négyszögét. Kivette és vakon maga mögé dobta. – Hívja a 911-et! És ha elájulok, vegye át.

De nem ájult el. A tizenötödik befúvásnál – amikor már tényleg az ájulás kerülgette – Fred Peterson nagy, bugyborékoló lélegzetet vett – magától. Majd még egyet. Mrs. Gibson várt, hogy kinyissa a szemét, és mikor nem nyitotta ki, felhúzta az egyik szemhéjat. Csak az ínhártyát látta; nem fehér volt, hanem vörös az elpattant erektől.

Fred Peterson harmadszor is levegőt vett, majd ismét abbahagyta a légzést. Mrs. Gibson belekezdett a mellkaskompresszióba, a lehető legerősebben, amire csak képes volt. Nem volt teljesen biztos benne, hogy segíteni fog, de úgy érezte, ártani nem árthat. Észrevette, hogy hátában és végig a lábában enyhült a fájdalom. Létezik, hogy a sokk elmulasztja az isiászt? Az kizárt. Már az elképzelés is nevetséges volt. Az adrenalin okozta, és amint kimerül a tartalék, a fájdalom rosszabb lesz, mint valaha.

Egy sziréna hangja sodródott feléjük a kora reggeli sötétségben. Közeledett.

Mrs. Gibson ismét elkezdte erőszakkal fújni a levegőt Fred Peterson torkába (férje 2004-es halála óta nem került ennyire intim közelségbe férfival), minden alkalommal megállt, amikor úgy érezte, a szürke ájulat peremére került. Mr. Jagger nem ajánlotta fel, hogy átveszi, ő pedig nem kérte. Amíg a mentők meg nem érkeznek, ez csak rá és Petersonra tartozik.

Néha, amikor megállt, Mr. Peterson újabb hatalmas, bugyborékoló lélegzetet vett. Néha nem. Mrs. Gibson alig volt tudatában a mentőautó villogó vörös fényének, ami elszáguldott a két szomszédos telek mellett, majd ott villogott az ostorfa ágai között, melyre Mr. Peterson fel akarta akasztani magát. Az egyik mentőtiszt felsegítette, és Mrs. Gibson majdnem fájdalommentesen képes volt megállni a lábán. Csodálatos érzés volt. Nem számított, milyen rövid ideig tart ez a csoda, addig is köszönettel fogadta.

– Most már átvesszük, asszonyom – mondta a mentő. – Fantasztikus munkát végzett.

– Az már biztos – jegyezte meg Mr. Jagger. – Megmentette az életét, June! Megmentette szegény szerencsétlent.

Mrs. Gibson letörölte álláról a meleg nyálat – a sajátját és Petersonét. – Talán igen. És talán jobb lett volna neki, ha nem teszem.

7

Csütörtök reggel nyolc órakor Ralph a füvet nyírta a kertben. Egy tennivalók nélküli nap ásított előtte, és nem tudta, mit kezdhetne az idejével a fűnyíráson kívül… bár az agya folyamatosan zakatolt tovább a mókuskerekében, ott kavargott benne Frank Peterson megcsonkított teste, a tanúk, a kamerafelvétel, a DNS, a bíróság előtti tömeg. Nagyrészt az utóbbi. Valamiért annak a lánynak a lelógó melltartópántja tért vissza újra meg újra a gondolataiba – az élénksárga szalag, ami fel-le ugrándozott, ahogy a barátja vállán ülő lány az öklét rázta.

Alig hallotta meg mobiltelefonja xilofoncsilingelését. Kikapcsolta a fűnyírót, és felvette a telefont. Edzőcipője és meztelen bokája csupa fű volt. – Anderson.

– Főnök, itt Troy Ramage.

Egyike annak a két rendőrnek, akik végrehajtották Terry letartóztatását. Most úgy tűnt, nagyon régen történt. Mintha egy másik életben lett volna, ahogy mondani szokás.

– Mi a helyzet, Troy?

– A kórházban vagyok, Betsy Rigginsszel.

Ralph elmosolyodott. Mostanában olyan ritkán fordult elő vele ilyesmi, hogy a mosoly idegennek érződött az arcán. – Megindult a szülés?

– Nem, még nem. A rendőrfőnök kérte, hogy jöjjön be, mert te szabadságon vagy, Jack Hoskins meg még mindig az Ocoma-tónál horgászik. Engem azért küldött, hogy legyen vele valaki.

– Mi történt?

– A mentők pár órája behozták Fred Petersont. Megpróbálta felakasztani magát a kertben, de az ág, amire a kötelet kötötte, letört. A szomszédban lakó hölgy, bizonyos Mrs. Gibson szájból szájba lélegeztette, és sikerült megmentenie. Bejött megnézni, hogy van Peterson, és a főnök szeretné, ha vallomást tenne. Gondolom, ez a szokásos eljárás, bár szerintem egyértelműnek tűnik a helyzet. Szegény embernek épp elég oka volt rá, hogy beadja a kulcsot.

– Milyen állapotban van?

– Az orvosok szerint az agyműködése minimális. Úgy egy a százhoz az esélye, hogy valaha is magához tér. Betsy azt mondta, biztosan tudni szeretnéd.

Ralph egy pillanatig azt hitte, a tálnyi müzli, amit reggelire megevett, vissza fog jönni, és hevesen elfordult a fűnyírótól, hogy ne azt hányja le.

– Főnök, ott vagy még?

Ralph visszanyelte a tej és müzli savanyú keverékét. – Itt vagyok. Betsy hol van most?

– Peterson kórtermében azzal a Gibson nevű nővel. Riggins nyomozó kiküldött, hogy hívjalak fel, mert a sürgősségin tilos mobilt használni. Az orvosok felajánlottak nekik egy helyiséget, ahol beszélhetnek, de Gibson azt mondta, Peterson jelenlétében szeretné megválaszolni Riggins nyomozó kérdéseit. Mintha azt hinné, Peterson hallja, amit mond. Kedves idős hölgy, de a hátfájása kikészíti, látni a járásából. Fogalmam sincs, miért jött be egyáltalán. Ez nem a Doktor Murphy, itt nem fog sor kerülni csodás gyógyulásra.

Ralph ki tudta találni az okot. Ez a Mrs. Gibson valószínűleg recepteket cserélt Arlene Petersonnal, látta Ollie-t és Frankie-t felnőni. Lehet, hogy Fred Peterson lapátolta el a havat a kocsibehajtójáról Flint City ritka hóviharainak egyike után. Sajnálatból és tiszteletből ment be a kórházba, talán még bűntudatból is, amiért nem engedte el Petersont ahelyett, hogy arra ítélte volna, hogy ki tudja, mennyi időre egy kórteremben maradjon, ahol gépek lélegeznek helyette.

Ralphra úgy tört rá az elmúlt nyolc nap rettenete, mint egy hatalmas hullám. A gyilkos nem elégedett meg azzal, hogy csak a fiút öli meg; elragadta az egész Peterson családot. Mindent eltörölt, ahogy mondani szokás.

Nem „a gyilkos”, nem kell körülírni. Terry. Terry volt a gyilkos. Senki más nincs a radaron.

– Gondoltam, tudni akarod – ismételte Ramage. – Figyelj, nézd a jó oldalát. Lehet, hogy Betsynél beindul a szülés, amíg odabent van. Megspórolja a férjének, hogy külön be kelljen hoznia.

– Mondd meg neki, hogy menjen haza – mondta Ralph.

– Vettem. És… Ralph, sajnálom a bíróságnál történteket. Katasztrofális volt.

– Ez egész jól összefoglalja a történteket – mondta Ralph. – Köszi, hogy hívtál.

Visszament a fűnyíráshoz, lassan haladt a zötyögő fűnyíró mögött (ideje lenne már elmenni a Home Depot-ba és venni egy újabbat, többé nem halogathatta ezt a feladatot, most, hogy ennyi szabadideje van), és épp végzett az utolsó szakasszal, amikor telefonján újra megszólalt a xilofonbugi. Azt hitte, Betsy lesz az. Nem ő volt, bár ez a hívás is a Flint City-i Közkórházból érkezett.

– Még mindig nincsen meg a DNS-vizsgálat minden eredménye – mondta dr. Edward Bogan –, de az ágról, amivel a fiút megerőszakolták, már megvannak az eredmények. A vér, a bőrdarabkák, amelyeket az elkövető keze hátrahagyott, amikor… tudja, amikor megfogta az ágat és…

– Tudom – felelte Ralph. – Ne tartson kétségek között.

– Nincs itt semmilyen kétség, nyomozó úr. Az ágról vett DNS-minták egyeznek a Maitlandtől vett mintával.

– Rendben, dr. Bogan, köszönöm. Értesítse erről Geller rendőrfőnököt és Sablo hadnagyot is az állami rendőrségnél. Én rendelkezési állományban vagyok, előreláthatólag a nyár végéig.

– Ez nevetséges.

– Ez a szabály. Nem tudom, Geller kit fog beosztani Yune mellé – Jack Hoskins nyaral, Betsy Rigginsnek pedig bármelyik percben megszülethet a gyereke –, de valakit találni fog. És ha belegondol, most, hogy Maitland halott, már nincs ügy, amit meg kellene oldani, most már csak az üres hézagokat töltjük ki.

– Azok is fontosak – felelte Bogan. – Lehet, hogy Maitland felesége polgári pert akar indítani. A DNS-vizsgálat eredménye hatására talán az ügyvédje lebeszéli róla. Véleményem szerint pofátlanság lenne pert indítania. A férje az elképzelhető legkegyetlenebb módon gyilkolta meg azt a fiút, és ha a felesége nem tudott erről… a férje hajlamairól… akkor nem figyelt eléggé. A szexuális szadizmusnak mindig vannak figyelmeztető előjelei. Mindig. Véleményem szerint önt ki kellene tüntetni ahelyett, hogy szabadságolják.

– Köszönöm, hogy ezt mondja.

– Csak a véleményemet mondom. Jó pár minta vár még kivizsgálásra. Nagyon sok. Szeretné, ha értesíteném, amikor megérkeznek az eredmények?

– Igen. – Lehet, hogy Geller rendőrfőnök hamarabb visszahívja Hoskinst, de annak az embernek akkor sincs semmi haszna, amikor józan – és az ritkán fordul elő manapság.

Ralph eltette a telefont, és lenyírta az utolsó sáv füvet, majd visszatolta a fűnyírót a garázsba. Miközben letörölte a külsejét, egy másik Poe-novella járt a fejében, amelyik egy borospincébe befalazott férfiról szólt. Nem olvasta, de a filmet látta.

Montresor, az isten szerelmére! – sikoltotta a befalazott ember, és aki befalazta, egyetértett vele: Úgy van, az isten szerelmére.

Ebben az esetben Terry Maitland volt az, akit befalaztak, csak épp a tégla a DNS volt, ő maga pedig már halott. A bizonyítékok ellentmondtak egymásnak, és ez zavaró volt, most azonban Flint Cityből DNS-ük is volt, Cap Cityből pedig nem. Persze ott voltak az újságosnál vásárolt könyvön lévő ujjlenyomatok, igaz, de az ujjlenyomat hamisítható is. Nem olyan könnyen, ahogy a krimisorozatokban, de meg lehet csinálni.

És a tanúk, Ralph? Három tanár, akik évek óta ismerik.

Hagyjuk őket. Gondolj a DNS-re. Szilárd bizonyíték. A létező legszilárdabb.

A filmben Montresor veszte egy fekete macska lett, amit véletlenül befalazott az áldozattal együtt. A nyávogása felkeltette a borospincébe látogatók figyelmét. A macska, vélte Ralph, újabb metafora lehet a gyilkos lelkiismeretéé. Ugyanakkor egy szivar néha csak egy szivar, egy macska pedig csak egy macska. Semmi oka nem volt arra, hogy tovább emlékezzen a haldokló Terry tekintetére, vagy Terry utolsó szavaira. Ahogy Samuels is mondta, a felesége ott térdelt mellette, ahogy haldokolt, és fogta a kezét.

Ralph leült a padra, és nagyon fáradtnak érezte magát ahhoz képest, hogy mindössze lenyírta a füvet egy kisebb kertben. Nem tudta kiverni a fejéből a lövöldözés előtti utolsó pillanatokat. Az autóriasztó hangját. A szőke riporternő csúnya vicsorgását, amikor látta, hogy vérzik – csak egy apró vágás lehetett, de a nézők számát feltornázza majd. A megégett férfit, kezén a tetoválásokkal. A nyúlszájú fiút. A napot, ami bonyolult csillagképekké varázsolja a járda kövezetében a paladarabkákat. A lány sárga melltartópántját, ahogy fel-le ugrándozik. Leginkább ezt. Úgy tűnt, valamit eszébe akar juttatni, de egy melltartópánt néha csak egy melltartópánt.

– És egy ember nem lehet egyszerre két helyen – suttogta.

– Ralph, magadban beszélsz?

A férfi összerezzent és felnézett. Jeannie állt az ajtóban.

– Úgy tűnik, igen, mert más nincs itt.

– De, én – felelte az asszony. – Jól vagy?

– Nem igazán – felelte Ralph, és elmondta, mi történt Fred Petersonnal. Jeannie válla láthatóan megroskadt.

– Istenem! Ezzel vége annak a családnak. Hacsak fel nem épül.

– Mindenképpen vége, akár felépül, akár nem. – Ralph felállt. – Nemsokára bemegyek az őrsre, megnézem azt a papírcetlit. Azt az étlapot vagy mit.

– Előbb zuhanyozz le. Árad belőled az olaj és a fűnyírás szaga.

Ralph elmosolyodott és tisztelgett. – Igenis.

Jeannie lábujjhegyre állt és arcon csókolta. – Ralph, ez is el fog múlni egyszer. Tényleg. Hidd el nekem.

8

Jó pár dolog volt, amit Ralph nem tudott a rendelkezési állományba helyezésről, tekintve, hogy sosem volt még benne része. Az egyik az volt, hogy vajon egyáltalán bemehet-e még az őrsre. Ezt észben tartva a délután közepéig várt azzal, hogy odamenjen, mert az őrs napi ritmusa akkor volt a leglassabb. Mikor beérkezett, a központi helyiségben senkit nem talált, csak Stephanie Gouldot, még mindig civilben, amint épp jelentéseket iktatott az egyik régi számítógépen, aminek a lecserélését a városi közgyűlés folyamatosan ígérgette, valamint Sandy McGillt a diszpécseri poszton, ahol a People magazint olvasta. Geller rendőrfőnök irodája üresen állt.

– Üdv, nyomozó – mondta Stephanie felnézve. – Mit csinálsz itt? Úgy hallottam, fizetett szabadságon vagy.

– Próbálok elfoglaltságot keresni.

– Abban segíthetek – felelte Stephanie, és megveregette a számítógépe melletti aktakupacot.

– Talán majd máskor.

– Sajnálom, hogy így alakultak a dolgok. Mind sajnáljuk.

– Köszi.

A diszpécseri asztalhoz ment, és elkérte Sandytől a bűnjelraktár kulcsát. Sandy habozás nélkül odaadta, alig nézett fel a magazinjából. A raktár mellett, egy kampón jegyzetfüzet és golyóstoll lógott. Ralphban felmerült, hogy kihagyja a bejelentkezést, aztán mégis beírta a nevét, a dátumot és az időpontot: 15:30. Nem igazán volt választása, tekintve, hogy Gould és McGill is tudta, hogy itt van, és hogy miért jött. Ha bárki megkérdezi, mit akar megnézni, egyenesen megmondja. Elvégre rendelkezési állományban van, nem felfüggesztve.

A raktár alig volt nagyobb egy szekrénynél, fülledt forróság uralkodott benne. Ralph feje fölött vibráltak a fénycsövek. Az ősrégi számítógépekhez hasonlóan ezek is lecserélésre szorultak. Flint City a szövetségi dollárok segítségével gondoskodott róla, hogy a rendőrség megkapjon minden fegyvert, amire szüksége volt, és még annál is többet. Akkor kit érdekel, hogy az infrastruktúra szétesik?

Ha a Frank Peterson elleni gyilkosságot akkor követték volna el, amikor Ralph belépett a rendőrséghez, négydoboznyi Maitland-bűnjel is lett volna itt, talán fél tucat is, de a számítógépes korszak csodákat tett az adatok tömörítésével, így most csak két doboz volt itt, plusz a szerszámosláda, amit a furgon hátuljában találtak. Utóbbiban csavarkulcsok, kalapácsok és csavarhúzók szokásos sokasága volt. Terry ujjlenyomatait sem a szerszámokon, sem magán a ládán nem találták meg. Ralphnak ez azt sugallta, hogy a szerszámosláda már a furgonban volt, amikor ellopták, és Terry nem nézett bele, miután saját céljaira ellopta a járművet.

Az egyik bizonyítékos dobozon a MAITLAND-HÁZ felirat állt, a másikon a FURGON/SUBARU. Ralph ez utóbbit kereste. Levágta róla a szalagot. Nem volt rá oka, hogy ne tegye, most, hogy Terry meghalt.

Rövid kotorászás után kihalászott egy műanyag bűnjeltároló tasakot, benne a papírcetlivel, amire emlékezett. Kék volt, nagyjából háromszög alakú, tetején vastag, fekete betűkkel a TOMMY ÉS TUP felirat. Bármi volt is eredetileg a TUP után, az eltűnt. A felső sarokban pite apró rajza, fölötte kavargó gőzzel. Erre Ralph nem emlékezett ugyan, de ez lehetett az oka, hogy úgy vélte, a cetli egy ételfutárcég étlapja lehet. Mit is mondott Jeannie ma kora reggeli beszélgetésükkor? Hiszek abban, hogy tucatnyi gondolat rejlik az agyamban minden egyes olyan mögött, amelynek tudatában vagyok. Ha ez igaz, Ralph szép kis pénzt hajlandó lett volna adni azért, hogy elcsípje azt a gondolatot, ami a sárga melltartópánt mögött bujkál. Mivel ott lennie kellett egy gondolatnak, ebben majdnem teljesen biztos volt.

Egy másik dolog, amiben majdnem teljesen biztos volt, az volt, ahogy ez a papírdarab a furgon padlójára kerülhetett. Valaki odatette ezt az étlapot minden jármű ablaktörlője alá valahol, ahol a furgon leparkolt. A sofőr – talán a gyerek, aki ellopta New Yorkban, talán az, aki azután lopta el, hogy a gyerek otthagyta – leszakította, ahelyett hogy csak leemelte volna róla az ablaktörlőt, így a háromszögletű darabka ottmaradt. A sofőr akkor nem vette észre, de amikor elindult, már fel kellett hogy tűnjön neki. Talán kinyúlt és kihúzta, majd a padlóra dobta ahelyett, hogy csak úgy eldobta volna. Talán azért, mert a szemetelés nem volt jellemző rá, csak a lopás. Talán mert épp egy rendőrautó jött mögötte, ő pedig semmit nem akart tenni, még egy ilyen apróságot se, ami felkeltette volna a rendőrök figyelmét. Még az is lehet, hogy megpróbálta kidobni az ablakon, de egy széllöket rögtön vissza is fújta az utastérbe. Ralph vizsgált már ki olyan autóbaleseteket – az egyik kifejezetten véres volt –, ahol cigarettacsikkekkel történt ugyanez.

Elővette farzsebéből a jegyzetfüzetét – rendelkezési állomány ide vagy oda, ez már a vérévé vált –, és egy üres lapra nyomtatott betűkkel felírta, hogy TOMMY ÉS TUP. Visszatette a FURGON/SUBARU feliratú dobozt a polcra, ahonnan levette, kilépett a bűnjelraktárból (nem felejtette el feljegyezni, mikor), és visszazárta az ajtót. Mikor visszaadta a kulcsot Sandynek, a nő elé tartotta nyitott jegyzetfüzetét. Sandy felpillantott Jennifer Aniston legújabb kalandjaiból, hogy vessen rá egy pillantást.

– Mond ez neked valamit?

– Nem.

Ezzel visszafordult a magazinjához. Ralph most Gould rendőrhöz lépett, aki még mindig a papíralapú adatokat vitte fel valami adatbázisba, és halkan káromkodott, amikor rossz billentyűt nyomott le, ami gyakran előfordult. Ő is vetett egy pillantást a jegyzetfüzetre.

– A „tup”-ról leginkább a tapizás jut eszembe, másra nem tudok gondolni. Fontos?

– Nem tudom. Valószínűleg nem.

– Miért nem keresel rá a Google-on?

Míg várta, hogy saját, elavult számítógépe elinduljon, Ralph úgy döntött, megkérdezi azt az adatbázist, amit feleségül vett. Jeannie az első kicsengésre felvette, és még csak gondolkoznia sem kellett, amikor Ralph feltette neki a kérdést.

– Lehet, hogy a Tommy és Tuppence. Két ilyen cukimuki nyomozó, akiknek a kalandjairól Agatha Christie írt, amikor éppen nem Hercule Poirot-ról vagy Miss Marple-ről. Ha így van, akkor alighanem olyan étterem lesz, amit itt élő britek vezetnek és specialitásuk a Yorkshire puding meg hasonlók.

– Milyen puding?

– Mindegy.

– Valószínűleg semmi jelentősége nincs – ismételte Ralph. De lehet, hogy mégis van. A nyomába kellett eredni minden apróságnak, hogy meggyőződjön róla, így vagy úgy. Elnézést, Sherlock Holmes, de a nyomozó munkájának nagy része az apró vackok üldözése.

– Felkeltetted a kíváncsiságom. Ha hazaérsz, majd mondd el. Ja, és elfogyott a narancslé.

– Majd beugrom Gerald üzletébe – mondta Ralph, és letette.

Elindította a Google-t, beírta, hogy TOMMY ÉS TUPPENCE, majd hozzátette, hogy ÉTTEREM. A rendőrőrs számítógépei régiek voltak, de a wifi új és gyors. Pár másodperc alatt rátalált arra, amit keresett. A Tommy és Tuppence Pub és Café az ohiói Daytonban volt, a Northwoods Boulevardon.

Dayton. Mi is volt Daytonnal? Nem merült már fel egyszer ez a név ezzel a szomorú üggyel kapcsolatban? Ha igen, hol? Ralph hátradőlt a székében, és lehunyta a szemét. Bármit próbált is felidézni a sárga melltartópánttal kapcsolatban, az továbbra sem jutott az eszébe, ez azonban igen. Dayton akkor került szóba, amikor utoljára folytatott igazi beszélgetést Terry Maitlanddel. A furgonról beszéltek, és Terry azt mondta, azóta nem járt New Yorkban, hogy oda mentek nászútra a feleségével. Az egyetlen út, amit mostanában tett, Ohióba vitte. Épp Daytonba, ami azt illeti.

A lányok tavaszi szünetében. Látni akartam az apámat. És mikor Ralph megkérdezte, ott él-e az apja, Terry azt felelte: Már ha életnek nevezhető az, amit mostanában csinál.

Felhívta Sablót. – Szia, Yune! Én vagyok.

– Szia, Ralph! Milyen a nyugdíj?

– Jó. Látnod kellene a füvet a kertemben. Hallom, dicséretben részesültél, amiért fedezted annak a hígagyú riporternek a bájos testét.

– Szóval beszélik. Mit is mondjak, egészen jól alakul az élet ennek a szegény mexikói parasztfiúnak.

– Mintha azt mondtad volna, hogy apád Amarillo legnagyobb autókereskedését vezette.

– Lehet, hogy mondtam. De ha választhatsz az igazság és a legenda között, tesó, válaszd a legendát. John Ford bölcsessége az Aki lelőtte Liberty Valance-t című filmben. Mit tehetek érted?

– Beszélt neked Samuels a srácról, aki eredetileg ellopta a furgont?

– Igen. Elképesztő egy történet. A srácot Merlinnek hívták, tudtad? És tényleg varázslónak kellett lennie, ha eljutott ilyen messzire, Dél-Texasba.

– Ki tudnál deríteni nekem valamit El Pasóból? Ott ért véget az útja, de Samuelstől tudom, hogy a furgont Ohióban hagyta. Arra lennék kíváncsi, hogy nem egy kocsma vagy kávézó közelében tette-e le, aminek a neve Tommy és Tuppence, a daytoni Northwoods Boulevardon.

– Megpróbálhatom, persze.

– Samuels azt mondta, ez a Merlin varázsló jó sokáig volt úton. Ki tudnád deríteni azt is, mikor hagyta ott a furgont? Esetleg nem áprilisban-e?

– Ezt is megpróbálhatom. El akarod mondani, miért?

– Terry Maitland áprilisban Daytonban volt. Az apját látogatta meg.

– Tényleg? – Yune figyelmét most már teljes mértékben felkeltette az ügy. – Egyedül?

– A családjával – ismerte el Ralph –, és oda-vissza repülővel utaztak.

– Akkor erről ennyit.

– Lehet, de akkor is különösen érdekfeszítő hatást gyakorol a tudatomra.

– Hát ezt érthetőbben kéne mondania, nyomozó úr, én csak egy szegény mexikói parasztfiú vagyok.

Ralph felsóhajtott.

– Megnézem, mit tudok kideríteni.

– Köszönöm, Yune.

Amint letette, bejött Geller rendőrfőnök, vállán sporttáskával, frissen, mint aki most zuhanyzott. Ralph intett neki, és válaszként mogorva szájhúzást kapott. – Nem kellene itt lenned.

Ez meg is válaszolta azt a kérdést.

– Menj haza. Nyírd le a füvet, vagy ilyesmi.

– Már megtettem – felelte Ralph, és felkászálódott. – Most a pince kitakarítása jön.

– Remek, jobb, ha rögtön hozzá is látsz. – Geller megállt az irodája ajtajánál. – És, Ralph… sajnálom, hogy így történt. Pokolian sajnálom.

Mindenki ezt mondogatja, gondolta Ralph, miközben kilépett a délutáni hőségbe.

9

Yune aznap este negyed tízkor hívta fel, mikor Jeannie épp zuhanyozott. Ralph mindent leírt. Nem tudott meg sokat, de épp eleget ahhoz, hogy érdekes legyen a dolog. Egy órával később lefeküdt, és most először volt képes igazán aludni azóta, hogy Terryt lelőtték a bíróság épületének lépcsőjén. Péntek reggel négykor ébredt fel álmából, melyben a tizenéves lányt látta, amint barátja vállán ül, és öklével az ég felé üt. Ralph hirtelen felült az ágyban. Még mindig inkább volt alvó, mint éber, és fel sem tűnt neki, hogy kiabál, míg ijedt felesége fel nem ült mellette és meg nem ragadta a vállát.

– Mi az? Ralph, mi az?

– Nem a pánt! A pánt színe!

– Miről beszélsz? – Jeannie megrázta. – Álmodtál, drágám? Rémálom volt?

Hiszek abban, hogy tucatnyi gondolat rejlik az agyamban minden egyes olyan mögött, amelynek tudatában vagyok. Ezt mondta. És ez az volt, ez az álom, ami már kezdett szertefoszlani, ahogy az álmok általában. Az egyik ilyen gondolat.

– Rájöttem – mondta. – Álmomban rájöttem.

– Mire, drágám? Terryvel kapcsolatban valamire?

– A lánnyal kapcsolatban. A melltartópántja élénksárga volt. De volt valami más is. Álmomban tudtam, mi az, de most… – Nagy lendülettel a padlóra tette lábát és kiült az ágy szélére, keze térdét markolta a bő bokszer alatt, amiben aludt. – Elfelejtettem.

– Vissza fog jönni. Feküdj le. A frászt hoztad rám.

– Sajnálom. – Ralph visszafeküdt.

– Vissza tudsz aludni?

– Nem tudom.

– Mit mondott Sablo hadnagy, amikor felhívott?

– Nem mondtam el? – Tudta, hogy nem.

– Nem, és nem akartam faggatózni. Gondolkodó arcot vágtál.

– Reggel majd elmondom.

– Tekintve, hogy azzal ébresztettél, hogy halálra rémítesz, akár most is elmondhatod.

– Túl sokat nem tudok mondani. Yune utánanyomozott a fiúnak a rendőrön át, aki letartóztatta – a járőr megkedvelte a gyereket, érdeklődni kezdett utána, számon tartja, mi lett vele. Az ifjú Mr. Cassidy jelenleg az El Pasó-i gyermekvédelmi rendszer vendége. Lesz valami meghallgatása a fiatalkorúak bíróságán autólopásért, de még senki nem tudja pontosan, hol. A legnagyobb valószínűséggel a New York állambeli Dutchess megyében, de nem nagyon törik magukat, hogy visszakapják a fiút, és annyira ő sem töri magát, hogy visszakerüljön. Szóval egyelőre afféle jogi patthelyzet alakult ki körülötte, és Yune szerint ezt nem is bánja. A mostohaapja elég gyakran nekiment, azt mesélte. Az anyja úgy tett, mintha nem történt volna semmi. A szokásos gyermekbántalmazási ügy.

– Szegény gyerek, nem csoda, hogy elszökött. Mi lesz vele?

– Hát, végül vissza fogják küldeni. Az igazságszolgáltatás malma lassan őröl, de hihetetlenül alaposan. Felfüggesztett büntetést kap majd, vagy kitalálnak valamit, beszámítják az állami gondozásban töltött idejét. A városának a rendőrségét értesítik az otthoni helyzetéről, végül azonban ugyanúgy megy majd tovább minden. A gyermekbántalmazók néha szünetet tartanak, de ritkán állnak le.

Kezét a feje mögé tette és Terryre gondolt, aki korábban semmi jelét nem mutatta erőszaknak, még csak a bírót sem lökte meg a meccsen.

– A gyerek Daytonban járt, ezt tudjuk – folytatta Ralph –, és addigra már kezdett idegeskedni a furgon miatt. Leparkolt egy nyilvános parkolóban, mert ingyenes volt, nem őrizte parkolóőr, és mert pár utcával arrébb meglátta a McDonald’s logóját. Nem emlékszik rá, hogy elment volna a Tommy és Tuppence kávézó mellett, de emlékszik egy fiatalemberre, akinek a pólója hátulján valami Tommyt említettek. A pasasnál volt egy halom kék papír, amiből tett a járda mellett parkoló autók ablaktörlője alá. Észrevette a gyereket – Merlint –, és felajánlott neki két dollárt, ha a parkolóban álló autók közül mindegyiknek az ablaktörlője alá tesz egy étlapot. A fiú nemet mondott és továbbment a Mekibe, hogy ebédeljen. Amire visszaért, a szórólapos srác eltűnt, de a parkolóban minden kocsi és kisteherautó ablaktörlője alatt volt egy étlap. A gyerek megijedt, valamiért rossz előjelnek vette a szórólapot, isten tudja, miért. Mindenesetre úgy döntött, itt az ideje autót cserélni.

– Ha nem ijedt volna meg, valószínűleg jóval hamarabb elkapják – jegyezte meg Jeannie.

– Igazad van. Mindenesetre körbejárt a parkolóban, nézte, melyik autót nem zárták be. Yune-nak elmondta, hogy meglepte, milyen sokat.

– Lefogadom, hogy téged nem lepett meg.

Ralph elmosolyodott. – Az emberek gondatlanok. Az ötödiket vagy hatodikat nyitva találta, és volt egy pótkulcs a napellenző fölött. Pont megfelelt neki a kocsi – egyszerű fekete Toyota volt, amiből mindennap ezret is látni az úton. Mielőtt azonban elhúzott volna vele, visszadugta a furgon kulcsát a helyére. Azt mondta Yune-nak, remélte, hogy valaki más ellopja, mert, idézem, „eltereli rólam a zsernyákok figyelmét”. Érted, mintha körözött gyilkos lett volna, nem csak egy elszökött gyerek, aki sosem felejtett el indexelni.

– Ezt mondta? – Jeannie mintha jól szórakozott volna a dolgon.

– Igen. És egyébként is vissza kellett mennie a furgonhoz valamiért. Egy rakás összelapított kartondobozért, amin ült, hogy magasabbnak tűnjön a volán mögött.

– Egészen megkedveltem ezt a srácot. Dereknek ilyen sosem jutott volna az eszébe.

Mi nem is adtunk rá okot, gondolta Ralph.

– Azt nem tudod, hogy az étlapot otthagyta-e az ablaktörlő alatt?

– Yune kérdezte, és a gyerek azt mondta, persze, miért vitte volna el?

– Tehát aki letépte – és otthagyta belőle azt a kis darabot, ami bekerült a kocsi belsejébe –, az a személy volt, aki Daytonban ellopta a parkolóból.

– Szinte biztos, hogy csak ő lehetett. Most jön az, ami miatt gondolkodó arcot vágtam. A fiú azt mondta, hogy úgy emlékszik, áprilisban történt. Ezt némi fenntartással fogadom el, mert kétlem, hogy fontosnak tartotta volna számon tartani az időt, de Yune-nak azt mondta, tavasszal történt, amikor már kinőttek a levelek a fákon, és nem volt még túl meleg az idő. Szóval valószínűleg április volt. Terry áprilisban járt Daytonban, hogy meglátogassa az apját.

– De ő a családjával volt, és oda-vissza repülővel mentek.

– Tudom. Nevezheted véletlennek is. Viszont ugyanez a furgon ezután Flint Cityben kötött ki, és nekem nehezemre esik elhinni két véletlent is ugyanazzal a Ford Econoline furgonnal kapcsolatban. Yune felvetette az ötletet, hogy Terrynek talán volt egy tettestársa.

– Olyan, aki pont úgy nézett ki, mint ő? – Jeannie felvonta a szemöldökét. – Talán egy ikertestvér, akit William Wilsonnak hívnak?

– Tudom, már az ötlet is nevetséges. De te is belátod, milyen fura az ügy, nem? Terry Daytonban van, a furgon Daytonban van. Terry visszajön Flint Citybe, a furgon megjelenik Flint Cityben. Van erre egy kifejezés, de nem jut eszembe.

– A véletlenek egybeesése? Szerintem ezt a kifejezést kerested.

– Beszélni akarok Marcyval – jelentette ki Ralph. – Ki kell kérdeznem Maitlandék daytoni útjával kapcsolatban. Mindenről, amire emlékszik. Csak hát nem fog szóba állni velem, nekem pedig abszolúte semmi lehetőségem nincs, hogy kényszerítsem.

– De azért megpróbálod?

– Persze, megpróbálom.

– Most már tudsz aludni?

– Azt hiszem. Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Már majdnem elnyomta az álom, amikor Jeannie a fülébe súgott valamit, határozottan, szinte nyersen, mint aki annyira rá akar ijeszteni, hogy eszébe jusson a válasz. – Ha nem a melltartópánt volt az, akkor mi?

Ralph egy pillanatig tisztán látta a NEM szót, de kékeszöld betűkkel, nem sárgákkal. Valami volt ott. Ralph utánakapott, de a gondolat elsiklott előle.

– Nem megy – mondta.

– Most még nem – felelte Jeannie –, de menni fog. Ismerlek.

Elaludtak. Mikor Ralph felébredt, nyolc óra volt, és odakinn minden madár énekelt.

10

Péntek reggel tízre Sarah és Grace elértek a Hard Day’s Night albumig, és Marcy úgy érezte, mindjárt tényleg megőrül.

A garázsban berendezett műhelyben a lányok megtalálták Terry lemezjátszóját – amiről Terry egykor biztosította Marcyt, hogy potom áron vette az eBayen –, mellette gondosan összeválogatott Beatles-gyűjteményét. Grace szobájába vitték a lemezjátszót és a lemezeket, és a Meet the Beatles! albummal indítottak.

– Mindet le fogjuk játszani – mondta Sarah az anyjának. – Hogy emlékezzünk apára. Ha nem bánod.

Marcy azt mondta, rendben. Mi mást is mondhatott volna, amikor sápadt, komoly arcukra és vöröslő szemükbe nézett? De nem volt tudatában annak, milyen érzékenyen fogják érinteni ezek a dalok. A lányok persze mindet ismerték; mikor Terry lement a garázsba, a lemezjátszó folyamatosan forgott és a műhelyt megtöltötte azoknak a brit együtteseknek a zenéje, amelyekről ugyan nem első kézből hallott, mert ahhoz túl későn született, de attól még szerette őket: a Searchers, a Zombies, a Dave Clark Five, a Kinks, a T. Rex, és – természetesen – a Beatles. Főleg ők.

A lányok szerették ezeket az együtteseket és ezeket a dalokat, mert az apjuk is szerette őket, de volt a dalok mögött egy teljes érzelmi skála, amelyet ők nem ismertek. Nem hallották az „I Call Your Name”-et, miközben Terry apjának autójában ölelkeztek; Terry ajka a nyakán, Terry keze a pulóvere alatt. Nem hallgatták a „Can’t Buy Me Love”-ot, ami jelenleg szólt az emeleten, miközben első közös lakásukban ültek a díványon, kéz a kézben, és nézték az A Hard Day’s Night-ot a megviselt videókazettán, amit húsz dollárért vettek egy zsibvásáron; a négy gombafejű fekete-fehérben, fiatalon ökörködött a képernyőn, Marcy pedig tudta, hogy feleségül fog menni a mellette ülő fiatalemberhez, még ha ő ezt nem sejtette is akkor. Vajon meghalt már John Lennon, amikor azt a régi videókazettát nézték? Lelőtték már az utcán, ahogy Marcy férjét is?

Nem tudta, nem emlékezett rá. Csak azt tudta, hogy ő, Sarah és Grace méltóságuk sérülése nélkül csinálták végig a temetést, most azonban, hogy a temetésen túl voltak, előtte állt eljövendő élete egyedülálló anyaként (borzalmas kifejezés!), és a vidám zene hallatán úgy érezte, beleőrül a fájdalomba. Minden harmóniában felcsendülő vokál, minden ügyes George Harrison-riff friss sebet ejtett rajta. Kétszer is felállt a konyhaasztal mellől, ahol üldögélt, maga előtt egy lassan kihűlő csésze kávéval. Kétszer is elment a lépcső aljáig, és nagy levegőt vett, hogy felkiáltson: Elég volt! Kapcsoljátok ki! És mind a kétszer visszament a konyhába. A lányok is gyászoltak.

Most, mikor felállt, az evőeszközös fiókhoz ment, és teljesen kihúzta. Azt hitte, semmit nem talál, de keze ráakadt egy csomag Winston cigarettára. Három szál maradt benne. Nem, négy – az egyik egészen a hátuljában rejtőzött. Nem dohányzott kisebbik lánya ötödik születésnapja óta, amikor köhögésroham tört rá Gracie tortája tésztájának kikeverése közben, és ott rögtön megesküdött, hogy örökre leszokik. Ahelyett azonban, hogy kidobta volna a ráknak ezeket az utolsó katonáit, az evőeszközös fiók hátuljába dobta őket, mintha énjének sötét, jövőbe látó része tudta volna, hogy egyszer majd újra szüksége lesz rájuk.

Ötévesek. Pokolian állottak lesznek. Alighanem addig fogsz köhögni, amíg el nem ájulsz tőle.

Jó. Annál jobb.

Kivett egy szálat a dobozból, és máris elöntötte a mohóság. Egy dohányos sosem szokik le, csak szünetet tart, gondolta. A lépcső aljához ment, és oldalra hajtotta a fejét. Az „And I Love Her”-t a „Tell Me Why” – az örök kérdés, a „mondd, miért” – követte. Szinte látta maga előtt a lányokat, amint ott ülnek Grace ágyán, és nem beszélgetnek, csak hallgatják. Talán fogják egymás kezét. Szentségben részesülnek, az apjuk emlékében. Apa albumait hallgatják, melyek némelyikét a Fordítsd vissza az idő kerekét lemezboltban vette Cap Cityben, némelyiket az internetről, de mindet tartotta abban a kezében, amelyikben egykor a lányait is.

Átment a nappalin, a kis pókhasú kályhához, amit csak a tényleg nagyon hideg téli éjszakákon fűtöttek be, és vakon tapogatózott a közeli polcon lévő Diamond gyufásdoboz után – vakon, mert a polcon volt egy sor fénykép is, amelyekre jelenleg nem volt képes ránézni. Talán egy hónap múlva képes lesz majd rá. Talán egy év múlva. Mennyi időbe telik felépülni a gyász első, legkínzóbb fázisából? Lehet, hogy utána lehet nézni a WebMD-n, de félt megnézni.

A temetés után legalább a riporterek távoztak, siettek vissza Cap Citybe, hogy valami friss politikai botrányról tudósítsanak, így Marcynak nem kellett megkockáztatnia, hogy a hátsó verandára megy ki, ahol valamelyik lánya, ha kinéz az ablakon, észreveheti, hogy visszatért régi rossz szokásához. A garázsba sem kell kimennie, ahol megérezhetik a dohányfüstöt, ha kijönnek egy halom új lemezért.

Kinyitotta az ajtót, és ott állt Ralph Anderson, kopogtatásra emelt kézzel.

11

A rémület, amellyel Marcy nézett rá – mintha szörnyeteg lenne, talán zombi abból a tévésorozatból –, úgy érte Ralphot, mint egy erős ütés a mellkasára. Volt elég ideje észrevenni Marcy hajának rendezetlenségét, egy foltot a köntöse hajtókáján (a köntös túl nagy volt rá, talán Terryé lehetett), az enyhén elgörbült cigarettát az ujjai között. És valami mást is. Marcy mindig szép nő volt, de már most kezdett veszíteni a vonzerejéből. Ralph korábban azt mondta volna, ez lehetetlen.

– Marcy…

– Nem. Magának semmi keresnivalója itt. Menjen innen! – Az asszony hangja halk volt, mintha nem kapna levegőt, mintha valaki kiszorította volna belőle a szuszt.

– Beszélnem kell magával. Kérem, hadd váltsunk pár szót!

– Megölte a férjemet. Nincs mit mondanunk egymásnak.

Be akarta csapni az ajtót, de Ralph visszatartotta a kezével. – Nem én öltem meg, de igen, nekem is szerepem volt benne. Hívjon tettestársnak, ha ezt akarja. Nem lett volna szabad ezen a módon letartóztatnom. Isten tudja csak, hányféle szempontból volt hiba, amit tettem. Megvoltak rá az okaim, de nem jó okok voltak. Én…

– Vegye le a kezét az ajtóról. Most azonnal, különben letartóztattatom.

– Marcy…

– Ne hívjon így! Semmi joga nincs a keresztnevemen szólítani, azok után, amit tett. Csak azért nem kezdek sikítani, mert a lányaim fent vannak az emeleten, és a halott apjuk lemezeit hallgatják.

– Kérem! – Azt akarta mondani, hogy Ne akarja, hogy könyörögjek, de nem lett volna jó, nem volt elég. – Könyörgök. Kérem, álljon szóba velem!

Marcy felemelte a cigarettát. Torkából borzalmas, hangtalan nevetés tört fel.

– Azt hittem, most, hogy azok a kis tetvek elmentek, el tudok szívni egy cigit a küszöbömön. Erre itt találom a nagy tetűt, a tetvek tetvét. Utolsó figyelmeztetés, Tetű úr, férjem gyilkosa. Takarodjon… a picsába… az ajtóm elől!

– És ha nem ő követte el?

Marcy szeme kitágult, fogása az ajtón engedett, legalábbis egy időre.

– Ha nem…? Jézusom, hiszen mondta, hogy nem ő követte el! Mondta, ahogy ott feküdt és haldokolt! Mire vár még, személyesen kézbesített táviratra Gábriel arkangyaltól?

– Ha nem ő tette, akkor az elkövető még mindig szabadlábon van, és ő felel a Peterson család tönkretételéért, ahogy a magáéért is.

Marcy egy pillanatig gondolkodott, aztán megszólalt. – Oliver Peterson azért halt meg, mert magának és annak a senkiházi Samuelsnek muszáj volt cirkuszt rendeznie. És őt maga ölte meg, nem igaz, Anderson nyomozó? Fejbe lőtte. Lelőtt egy embert. Egy fiút.

Becsapta az ajtót Ralph orra előtt. Ralph ismét felemelte a kezét, hogy kopogtasson, aztán meggondolta magát, és elfordult.

12

Marcy remegve állt az ajtó túloldalán. Érezte, hogy térde elgyengül, és nagy nehezen elvánszorgott az ajtó melletti padig, ahová akkor ültek le, amikor levetették a sáros csizmát. Odafent a meggyilkolt Beatle arról énekelt, mi mindent fog csinálni, ha hazaért. Marcy az ujjai közt lévő cigarettára nézett, mintha nem lenne biztos benne, hogy került oda, aztán kettétörte és a darabjait a köntös zsebébe tette (a köntös tényleg Terryé volt). Legalább megóvott attól, hogy megint szívni kezdjem ezt a szart, gondolta. Lehet, hogy írnom kellene neki egy köszönőlevelet.

Milyen pofátlan, hogy eljött ide, a házához, miután feszítővassal ment neki a családjának és addig csapkodott vele, amíg romba nem döntött mindent? Micsoda kegyetlen, az arcodba mászó pofátlanság kellett ehhez? Csak hát…

Ha nem ő tette, akkor az elkövető még mindig szabadlábon van.

És ő mihez kezdjen ezzel, amikor még ahhoz sem képes erőt gyűjteni, hogy megnyissa a WebMD-t és megnézze, mennyi ideig tart a gyász első fázisa? És miért kellene neki tennie bármit is? Miért az ő felelőssége lenne ez? A rendőrség nem a megfelelő embert tartóztatta le, és makacsul kitartott a tévedése mellett még azután is, hogy utánanézett Terry alibijének és szilárdnak találta, akár Gibraltár szikláit. Keressék meg ők az igazi elkövetőt, ha elég tökösek hozzá. Az ő feladata most az, hogy kibírja a mai napot anélkül, hogy megőrülne, és aztán – valami távoli jövőben, amit elképzelni is nehéz volt – találja ki, mit kezdjen ezután az életével. Itt kellene maradnia, ahol a fél város azt hiszi, hogy aki meggyilkolta a férjét, csak azt tette, ami helyes volt? Arra kellene ítélnie a lányait, hogy vessék őket az általános iskola és középiskola néven ismert kannibálközösségekbe, ahol már azért is kinevetnek és kiközösítenek valakit, mert nem a megfelelő márkájú cipőt hordja?

Helyesen döntöttem, amikor elküldtem Andersont. Nem léphet be a házamba. Igen, hallottam a hangjában az őszinteséget – legalábbis azt hiszem –, de hogy engedhetném be, azután, amit tett?

Ha nem ő tette, akkor az elkövető…

– Fogd be – suttogta saját magának. – Fogd be, kérlek, fogd be.

…még mindig szabadlábon van.

És ha még egyszer lesújt?

13

Flint City lakosságának felsőbb rétegében a legtöbben azt hitték, Howard Gold gazdagnak vagy legalábbis jómódúnak született. Bár ő maga nem szégyellte ahogy-sikerült neveltetését, nem is törekedett rá, hogy szétoszlassa ezt a tévhitet. A valóságban vándor napszámos (időnkénti ökörhajcsár, néhanapján rodeós) fiaként született, apja egy régi lakókocsiban járta a délnyugati államokat feleségével és két fiával, Howarddal és Edwarddal. Howard elvégezte az egyetemet, aztán segített, hogy Eddie is elvégezhesse. Gondoskodott a szüleiről, amikor nyugdíjba mentek (Andrew Gold egy fityinget sem tett félre), és még így is rengeteg pénze maradt.

Tagja volt a Rotary Clubnak és a Rolling Hills Country Clubnak. Fontos ügyfeleit Flint City legjobb éttermeibe vitte (összesen kettő volt belőlük), és tucatnyi különféle jótékonysági szervezetet támogatott, köztük az Estelle Barga Park sporttelepeit is. Tudott minőségi bort rendelni legjelentősebb ügyfeleivel, és míves Harry & David ajándékdobozokat küldött nekik karácsonyra. Mikor azonban egyedül volt az irodájában, ahogy most, péntek délben is, szívesebben evett úgy, mint amikor még kisfiú volt, úton egy oklahomai és egy nevadai porfészek között és vissza, mikor Clint Blacket hallgatott a rádión és anyja mellett tanulta a leckét, amikor épp nem járt iskolába valahol. Sejtette, hogy epehólyagja előbb-utóbb véget vet majd magányos, csupa zsír étkezéseinek, de elérte hatvanas évei elejét, és egy mukkanást sem hallott felőle, Isten áldja a genetikát. Mikor megcsörrent a telefon, épp egy tükörtojásos szendviccsel küzdött meg, csupa majonézzel, hozzá sült krumplival, éppen úgy, ahogy szerette: sötétre és ropogósra sütve, nyakon öntve ketchuppal. Az asztal szélén egy szelet almás pite várta, tetején fagylalt olvadozott.

– Itt Howard Gold.

– Howie, itt Marcy. Ralph Anderson itt járt a reggel.

Howie a homlokát ráncolta. – Elment a házatokhoz? Semmi dolga nincs ott. Rendelkezési állományban van. Még jó ideig nem lesz aktív a rendőrség kötelékében, már ha egyáltalán úgy dönt, hogy visszatér. Akarod, hogy felhívjam Geller rendőrfőnököt és bogarat ültessek a fülébe?

– Nem. Rávágtam az ajtót.

– Jól tetted!

– Nem érzem így. Mondott valamit, amit nem tudok kiverni a fejemből. Howard, mondd el az igazat. Szerinted Terry ölte meg azt a fiút?

– Jézusom, nem! Mondtam már. Van bizonyíték, ami emellett szól, mindketten tudjuk, de túl sok minden van ellene. Kiengedték volna. De hagyjuk ezt. Nem is lett volna képes ilyesmire. És haldokló ember nem hazudik.

– Az emberek azt fogják mondani, hogy nem akarta előttem beismerni. Valószínűleg már mondják is.

Drágám, gondolta Howie, én abban sem vagyok biztos, hogy tudta, hogy ott vagy.

– Szerintem igazat mondott.

– Szerintem is, és ha igen, akkor az elkövető még mindig szabadlábon van, és ha egy gyereket megölt, akkor előbb-utóbb meg fog ölni még egyet.

– Szóval ezt a gondolatot ültette el a fejedben Anderson – mondta Howie. Félretolta szendvicse maradékát. Már nem kívánta. – Nem lep meg, a bűntudatkeltés régi rendőrtrükk, de rajtad nem lett volna szabad kipróbálnia. Ralphnak valamennyire meg kell ütnie a bokáját ezért. Alaposan le kell hogy tolják, ez a minimum. Az ég szerelmére, csak most temetted el a férjed!

– De amit mondott, az igaz.

Talán, gondolta Howie, de akkor is felmerül a kérdés: miért mondta neked?

– Van még valami – folytatta Marcy. – Ha nem találják meg az igazi gyilkost, a lányoknak és nekem el kell költöznünk a városból. Egyedül talán szembe tudnék szállni az összesúgásokkal a hátam mögött, a pletykálkodással, de nem lenne igazságos a lányoktól is elvárnom. Nem jut eszembe más hely, ahová mehetnék, mint a nővéremékhez Michiganbe, és ez meg Debrával és Sammel szemben nem lenne igazságos. Nekik is van két gyerekük, és kicsi a házuk. Mindez azzal járna, hogy elölről kellene kezdenem az életem, és ehhez túl fáradtnak érzem magam. Úgy érzem… Howie, megtörtnek érzem magam.

– Ezt megértem. Mit szeretnél, mit tegyek?

– Hívd fel Andersont. Mondd meg neki, hogy ma este várom itt, a házamban, és felteheti a kérdéseit. De szeretném, ha te is itt lennél. Te és az a nyomozó, akit felbéreltél, ha ráér és hajlandó eljönni. Megtennéd?

– Természetesen, ha ezt szeretnéd. És biztos vagyok benne, hogy Alec is eljön. De szeretnélek… nem mondanám, hogy figyelmeztetni, inkább úgy fogalmaznék, hogy megkérlek, légy óvatos. Biztos vagyok benne, hogy Ralph borzalmasan érzi magát a történtek miatt, és gondolom, elnézést is kért…

– Azt mondta, könyörög.

Ez egészen elképesztő volt, de talán nem teljesen idegen a jellemétől.

– Nem rossz ember ő – mondta Howie. – Jó ember, aki nagy hibát követett el. De, Marcy, akkor is jelentős érdeke fűződik annak bebizonyításához, hogy Terry ölte meg a Peterson fiút. Ha képes rá, akkor a karrierje újra sínen van. Ha sem bizonyítani, sem kizárni nem sikerül, hogy ő volt a tettes, akkor a karrierje még mindig sínen van. De ha előkerül az igazi gyilkos, Ralph pályájának vége a Flint City-i rendőrségnél. Elmehet biztonsági őrnek Cap Citybe, a jelenlegi fizetése feléért. És akkor még nem is beszéltünk arról, milyen perek indulnak majd ellene.

– Megértem, de…

– Még nem fejeztem be. Bármilyen kérdést tesz fel neked, az Terryről kell hogy szóljon. Lehet, hogy csak vaktában tapogatózik, de lehetséges, hogy azt hiszi, talált valamit, ami más módon kapcsolja Terryt a gyilkossághoz. Nos, még mindig szeretnéd, ha elintéznék egy találkozót vele?

Marcy egy pillanatig hallgatott, aztán megszólalt. – Jamie Mattingly a legjobb barátnőm Barnum Courtban. Amikor Terryt letartóztatták a sportpályán, hazavitte magához a lányokat, most azonban nem veszi fel a telefonját, amikor hívom, és törölt az ismerősei közül a Facebookon. A legjobb barátnőm hivatalosan is törölt a barátai sorából.

– Majd visszajön.

– Igen, ha elkapják az igazi gyilkost. Akkor térden csúszva jön majd vissza. Lehet, hogy megbocsátok neki, amiért a férje hatására megtört – mert ez történt, biztos vagyok benne –, de lehet, hogy nem. De ezt a döntést nem hozhatom meg, amíg nem fordul jobbra a helyzet. Ezzel azt akarom mondani, hogy hozd össze nekem ezt a találkozót Andersonnal. Te is itt leszel, hogy megvédj. És Mr. Pelley is. Tudni akarom, mitől lett Andersonnak annyi bátorsága, hogy idetolja a képét.

14

Aznap délután négy órakor egy régi Dodge kisteherautó zötyögött végig egy farmon, Flint Citytől tizenöt mérföldre délre. Nyomában porfelhő kavarodott fel. Elhaladt egy törött lapátú, elhagyott szélmalom mellett, egy omladozó farmház mellett, melynek ablakai helyén lyukak tátongtak, egy rég elhagyott temető mellett, melyet a helyiek cowboytemetőként ismertek, egy szikla mellett, melynek oldaláról már kezdett lekopni a ráfestett TRUMP ÚJRA NAGGYÁ TESZI AMERIKÁT TRUMP felirat. A platón zománcozott tejeskannák gurultak ide-oda és csapódtak neki a plató oldalfalának. A kormány mögött egy Dougie Elfman nevű, tizenhét éves fiú ült, aki vezetés közben egyre a mobiltelefonját leste. Amire elért a 79-es főútig, már két csíkot látott, és úgy vélte, ennyi elég is lesz. A kereszteződésnél megállt, kiszállt és hátranézett. Semmi. Persze hogy nincs ott semmi. Mégis megkönnyebbült. Felhívta az apját. Clark Elfman a második kicsengésre felvette.

– Ott voltak a kannák a fészerben?

– Aha – felelte Dougie. – Két tucatot elhoztam, de ki kell mosnunk. Még mindig aludttejszaguk van.

– És a lószerszám?

– Az már nincs ott, apa.

– Hát, ez nem a legjobb hír, amit kaptam a héten, de másra nem is számítottam. Miért hívtál, fiam? És hol vagy? Úgy hangzik, mintha a Hold sötét oldalán lennél.

– Kinn a 79-esen. Figyelj, apa, valaki megszállt odakinn.

– Mi? Mármint valami csövesek vagy hippik?

– Nem. Szemetet nem hagyott – se sörösdobozokat, se kajászacskókat, se piásüvegeket –, és annak sincs semmi jele, hogy szart volna valaki bárhol a közelben, hacsak nem sétált negyed mérföldet a legközelebbi bozótosig. Tábortűznek sem volt semmi nyoma.

– Hála istennek – felelte Elfman –, amekkora szárazság van. De mi az, amit találtál? Nem mintha számítana, semmi nincs ott, amit érdemes lenne ellopni, azok a régi épületek is félig összeomlottak és nem érnek egy fityinget se.

Dougie továbbra is hátrapillantgatott. Az út üresnek tűnt, eddig rendben is volt, de azért azt kívánta, bár gyorsabban leülepednének a porfelhők.

– Egy pár farmernadrágot, ami újnak tűnt, és alsógatyát, ami szintén újnak tűnt, meg egy pár drága edzőcipőt is, azt a zselétalpút, és az is újnak tűnik. Csak éppen valami összekoszolta, és a szalmát is, amin feküdt.

– Vér?

– Nem, nem vér. Fekete lett tőle a szalma, bármi volt is.

– Olaj? Motorolaj? Vagy hasonló?

– Nem, maga az a cucc nem volt fekete, csak a szalma lett az tőle. Nem tudom, mi volt.

Azt azonban tudta, mitől lettek azok a megkeményedett foltok a farmernadrágon és az alsónadrágon. Napjában háromszor, néha négyszer is maszturbált, amióta betöltötte a tizennégyet, egy régi törülközőbe spriccelt, amit hátul, a kerti csapnál mosott ki, amikor a szülei elmentek otthonról. Néha elfelejtette, és a törülköző eléggé kérges lett.

Csak éppen itt nagyon sok volt ebből a cuccból, rengeteg, és őszintén, ki veri ki a farkát egy pár vadonatúj Adipowersre, egy ilyen menő cipőre, ami több mint száznegyven dollárba került még a Walmartban is? Más körülmények között Dougie-ban felmerült volna, hogy elhozza magának, de így, hogy rájuk került ez a szar, így nem. És még valamit észrevett, ami megakadályozta benne.

– Mindegy, hagyd és gyere haza – mondta Elfman. – Legalább a kannákat elhoztad.

– Nem, apa hívnod kell a rendőrséget. Volt egy öv azon a nadrágon, fényes ezüst övcsattal, ami lófejet mintáz.

– Nekem ez nem mond semmit, fiam, de gondolom, neked igen.

– A hírekben mondták, hogy Terry Maitland egy ilyen övcsatot viselt, amikor látták a dubrow-i vasútállomáson. Miután megölte azt a kisfiút.

– Tényleg ezt mondták?

– Igen, apa.

– A picsába. Maradj ott, a kereszteződésnél, amíg vissza nem hívlak. Szerintem a rendőrök is jönni akarnak majd. Én is jövök.

– Mondd meg nekik, hogy Biddle üzleténél várom őket.

– Biddle… De Dougie, ahhoz öt mérföldnyit vissza kell jönnöd Flint felé!

– Tudom. De nem akarok itt maradni. – A porfelhő elült, és semmi nem látszott az úton, de Dougie még mindig nem érezte úgy, hogy minden rendben lenne. Egyetlen autó sem haladt el a főúton, amióta felhívta az apját, és szívesebben lett volna olyan helyen, ahol emberek járnak.

– Mi a baj, fiam?

– Amikor bent voltam a fészerben, ahol megtaláltam a ruhákat – addigra a kannákat már kihoztam, és épp a lószerszámot kerestem, amiről mondtad, hogy odakinn lehet –, rossz előérzet töltött el. Mintha valaki figyelne.

– Csak megijedtél. A pasas, aki megölte azt a fiút, meghalt.

– Tudom, de mondd a rendőröknek, hogy Biddle üzleténél várom őket, és kikísérem őket oda, de egyedül nem maradok ott. – Bontotta a hívást, mielőtt az apja tovább vitatkozhatott volna.

15

A Marcyval való beszélgetést aznap este nyolcra tervezték be, Maitlandék házában. Ralphot Howie Gold értesítette, hogy az asszony beleegyezett; Gold azt is közölte vele, hogy Alec Pelley is ott lesz. Ralph megkérdezte, hogy magával hozhatja-e Yune Sablót, ha ráér.

– Semmiféleképpen – felelte Howie. – Ha magával hozza Sablo hadnagyot vagy bárki mást, akár még a kedves feleségét is, a találkozó lefújva.

Ralph belement. Mást nem tudott tenni. Egy darabig a pincében motoszkált – mást nem nagyon csinált azon kívül, hogy a dobozokat pakolászta az egyik oldalról a másikra, majd vissza –, majd csipegetett egy keveset a vacsorájából. Még kétórányi kitöltetlen ideje maradt. Felállt az asztal mellől. – Bemegyek a kórházba, meglátogatom Fred Petersont.

– Miért?

– Így érzem helyesnek.

– Akarod, hogy veled menjek?

Ralph a fejét rázta. – Onnan egyenesen a Barnum Courtba megyek.

– Túlhajszolod magad. Kidolgozod a beledet is, ahogy nagyanyám mondta volna.

– Jól vagyok.

Jeannie mosolya azt üzente, ő ezt jobban tudja. Felállt, hogy megcsókolja a férfit. – Hívj majd. Bármi történik is, hívj.

Ralph elmosolyodott. – Egy fenét. Hazajövök, és elmondom személyesen.

16

Mikor belépett a kórház előcsarnokába, Ralph összefutott az őrs hiányzó nyomozójával, aki épp kifelé tartott. Jack Hoskins vékony ember volt, idő előtt megőszült, szeme alatt táskák éktelenkedtek, orrán vörös erek látszottak. Még mindig azt viselte, amiben horgászott – khaki színű inget és nadrágot, mindkettőn rengeteg zseb –, de jelvényét már odatűzte az övére.

– Mit csinálsz itt, Jack? Azt hittem, nyaralsz.

– Három nappal korábban visszahívtak – felelte Jack. – Alig egy órája értem vissza a városba. A hálóm, az etetőm, a horgászbotjaim és a csalis dobozom még mindig a kocsimban vannak. A főnök úgy vélte, jobb, ha legalább egy nyomozó szolgálatban van. Betsy Riggins az emeleten van, az ötös kórteremben. Ma késő délután beindult a szülése. Beszéltem a férjével, azt mondta, még sokáig fog tartani. Mintha lenne róla bármi fogalma. Ami téged illet… – hatásszünetet tartott. – Jó nagy szarban vagy, Ralph.

Jack Hoskins meg sem próbálta titkolni elégedettségét. Egy évvel korábban Ralphot és Betsy Rigginset is megkérték, hogy töltse ki a szokásos értékelő kérdőívet Jackről, amikor jogosulttá vált a fizetésemelésre. Betsy, aki a legkevesebb ideje náluk dolgozó nyomozójuk volt, csak a megfelelő dolgokat írta. Ralph úgy adta be Geller rendőrfőnöknek a kérdőívet, hogy mindössze két szót írt rá: „Nincs véleményem.” Ez ugyan nem gátolta meg Hoskinsot abban, hogy megkapja a fizetésemelését, de attól még ugyanúgy vélemény volt. Hoskinsnak elvileg nem kellett volna látnia az értékelőlapokat, és talán nem is látta, de természetesen visszajutott hozzá, hogy mit írt róla Ralph.

– Benéztél Fred Petersonhoz?

– Ami azt illeti, igen. – Jack kidugta alsó ajkát és kifújta gyérülő haját a homlokából. – Sok monitor van a kórtermében, mindegyiken alacsonyan vannak a vonalak. Nem hinném, hogy visszatér közénk.

– Mindenesetre üdv újra itthon.

– Baszd meg, Ralph. Még három napom lett volna, remek kapása volt a sügérnek, erre még annyi időt sem kapok, hogy lecseréljem az ingem, ami halak beleitől bűzlik. Geller is felhívott, meg Doolin seriff is. Ki kell mennem egészen addig a Canning néven ismert haszontalan porfészekig. Úgy tudom, Sablo haverod már ott van. Valószínűleg este tízig vagy tizenegyig nem jutok haza.

Ne engem hibáztass, mondhatta volna Ralph, de ki mást hibáztathatna ez a nagyrészt haszontalan időpazarló? Betsyt, amiért tavaly novemberben teherbe esett? – Mi van Canningben?

– Farmernadrág, alsógatya és edzőcipő. Egy kölyök találta őket valami csűrben vagy fészerben, miközben tejeskannákra vadászott az apjának. Meg egy övet is talált, lófejes csattal. A mobil bűnügyi labor természetesen már ott lesz. Olyan haszontalan leszek, mint bikán a csöcs, de a főnök…

– Az övcsaton lesznek ujjlenyomatok – szakította félbe Ralph. – És lehet, hogy megtaláljátok a furgon vagy a Subaru keréknyomait, esetleg mind a kettőét.

– Engem ne akarj tanítani a szakmámra – mondta Jack. – Már akkor nyomozó voltam, amikor te még egyenruhás zsaru. – Ralph kihallotta szavaiból a mögöttes értelmet: És még akkor is az leszek, amikor te biztonsági őrként dolgozol egy plázában Southgate-ben.

Jack távozott. Ralph örült, hogy elmegy, csak azt bánta, nem mehet ki Canningbe ő maga is. A friss bizonyíték ezen a ponton igen értékesnek bizonyulhat. A dolog jó oldala az volt, hogy Sablo már kiért, és ő fogja felügyelni az igazságügyi szakértőket. A munka nagy részével végezni fognak, amire Jack kiérhet elbaszni valamit, ahogy azt Ralph tudomása szerint már legalább két alkalommal megtette.

Először a szülészet várótermébe ment fel, de minden szék üresen állt, ami arra utalt, a szülés gyorsabban haladhat, mint azt Billy Riggins, aki ezen a téren ideges újonc volt, feltételezte. Ralph elkapott egy ápolónőt és megkérte, adja át Betsynek jókívánságait.

– Amint lehetőségem nyílik rá, átadom – felelte az ápolónő –, de jelenleg nagyon elfoglalt. A kisember igencsak igyekszik kifelé.

Ralphnak eszébe villant Frank Peterson véres, meggyalázott teste, és arra gondolt: Ha a kisember tudná, milyen ez a világ, küzdene, hogy odabent maradhasson.

Lement a lifttel két szinttel lejjebb, az intenzívre. A Peterson család egyetlen, még élő tagja a 304-es kórteremben volt, nyakán rengeteg kötés és egy nyakmerevítő. A lélegeztetőgép sípolt, benne a kis harmonikaszerű szerkezet fel-le ugrált. Az ágyat körülvevő monitorokon a vonalak, ahogy Jack Hoskins is mondta, igen alacsonyan voltak. Virágokat nem látott Ralph (volt egy olyan sejtése, hogy az intenzíven nem engedik), de pár, az ágy lábához kötött fóliás léggömb ott lebegett a mennyezet közelében. A léggömbökön vidám, lelkesítő üzenetek voltak, amelyekre Ralph nem szívesen nézett. Hallgatta a Fred helyett lélegző gépezet süvítését, nézte az alacsonyan húzódó vonalakat, és Jack járt a fejében, aki azt mondta: Nem hiszem, hogy visszatér közénk.

Ahogy leült a ágy mellé, eszébe jutott egy emlék gimnazista korából, amikor a ma természettudomány néven ismert tárgyat simán környezetismeretnek nevezték. A környezetszennyezésről tanultak éppen. Greer tanár úr elővett egy üveg ásványvizet és kitöltötte egy pohárba, majd odahívta az egyik diákot – Misty Trenton volt az, aki csábítóan rövid szoknyákat hordott – a katedrára, és megkérte, hogy igyon belőle egy kortyot. A lány megtette. Greer tanár úr ezután elővett egy szemcseppentőt és belemártotta egy üveg tintába, majd egy csepp tintát a pohárba cseppentett. A diákok lenyűgözve nézték, ahogy az az egyetlen csepp elsüllyed, és indigószín csápot húz maga mögött. Greer tanár úr óvatosan körbelötykölte a vizet a pohárban, és nemsokára az egész víz enyhén kékes árnyalatot vett fel. És most meginnád? – kérdezte Greer tanár úr Mistytől, aki olyan hevesen rázta meg a fejét, hogy egyik hajcsatja kilazult, és mindenki nevetett, beleértve Ralphot is. Most azonban nem nevetett.

Kevesebb mint két hete a Peterson család tökéletesen jól volt. Aztán jött a tintacsepp, ami megmérgezte az életüket. Mondhatjuk, hogy Frankie Peterson biciklijének a lánca volt az, hogy ha nem szakad el, akkor a fiú épségben hazaért volna, de akkor is épségben hazaért volna – csak éppen a biciklijét tolva, nem biciklin –, ha Terry Maitland nem várakozott volna az élelmiszerüzlet parkolójában. Terry volt a tintacsepp, nem a bicikli lánca. Terry volt az, aki először megmérgezte, majd elpusztította az egész Peterson családot. Terry, vagy aki Terry bőrébe bújt, bárki legyen is az.

Ha lehámozod a metaforákat, mit találsz? – kérdezte Jeannie. – A megmagyarázhatatlant. A természetfölöttit.

Csak éppen ez nem lehetséges. A természetfölötti csak könyvekben és filmekben létezik, a valóságban nem.

Nem, ebben a valóságban nem, ahol a részeges, tehetségtelen tökfilkók, mint amilyen Jack Hoskins, fizetésemelést kapnak. Minden, amit Ralph eddigi közel ötven éve során megtapasztalt, tagadta ezt az elképzelést. Tagadta még azt is, hogy fennáll a lehetősége az ilyesminek. Mégis, most, amikor itt ült és Fredet nézte (vagy legalábbis azt, ami Fredből megmaradt), Ralphnak be kellett ismernie, hogy volt valami sátáni abban, ahogy a fiú halála továbbterjedt, és nem csak egy vagy két életet követelt közvetlen családjából, hanem az egészet. És a pusztítás nem állt meg Petersonéknál: senki nem kételkedhetett abban, hogy Marcy és lányai egész életükben hordozni fogják a sebeket, talán még állandó jelleggel meg is nyomorodnak tőle.

Ralph mondhatta magának, hogy minden atrocitást hasonló, járulékos veszteségek követtek – nem látott-e ilyet újra és újra? De igen, látott. Ez a mostani azonban valahogy annyira személyesnek tűnt. Mintha ezeket az embereket kiszemelték volna. És ami őt magát illeti? Ő talán nem része a járulékos veszteségnek? És Jeannie? Még Derek is, aki arra fog hazatérni a táborból, hogy jó pár dolog, amit eddig magától értetődőnek vélt – például apja állása –, most veszélybe került.

A lélegeztetőgép sipított. Fred Peterson mellkasa emelkedett és süllyedt. Torkából néha vaskos hang tűnt fel, ami furamód kuncogásra emlékeztetett. Mintha egy kozmikus léptékű vicc lenne az egész, de csak az érthetné meg, aki kómában van.

Ralph nem bírta tovább elviselni. Elhagyta a kórtermet, és mire a lifthez ért, szinte már futott.

17

Amint kiért, leült egy árnyékban lévő padra, és felhívta az őrsöt. Sandy McGill vette fel a telefont, és mikor Ralph megkérdezte, hallott-e bármit is Canning községből, a nő elhallgatott. Mikor újra megszólalt, úgy tűnt, zavarban van.

– Nem lenne szabad erről beszélnem veled, Ralph. Geller rendőrfőnök kifejezetten megtiltotta. Sajnálom.

– Semmi baj – mondta Ralph, és felkelt. Árnyéka hosszúra nyúlt, egy akasztott ember árnyékának tűnt, és erről természetesen megint eszébe jutott Fred Peterson. – A parancs az parancs.

– Köszönöm, hogy megérted. Jack Hoskins visszajött, ő megy ki.

– Semmi baj. – Letette a telefont, és elindult a rövid távú parkoló felé. Azt mondta magának, nem számít, Yune majd mindenről tájékoztatja.

Valószínűleg.

Kinyitotta az autóját, és feltekerte a légkondit. Negyed nyolc volt. Túl késő ahhoz, hogy hazamenjen, túl korán ahhoz, hogy Maitlandékhez. Nem maradt más, mint hogy céltalanul autózgasson a városban, mint egy öntelt tizenéves, és közben gondolkodjon. Arról, hogy Terry asszonyomnak szólította Willow Rainwatert. Arról, hogy Terry útbaigazítást kért a legközelebbi orvosi rendelő felé, annak ellenére, hogy egész életét Flint Cityben töltötte. Arról, hogy Terry egy szállodai szobán osztozott Billy Quade-del, ami épp kapóra jött neki az alibijéhez. Arról, hogy felállt, hogy feltegye a kérdését Mr. Cobennek, ami még inkább kapóra jött. A tintacseppre gondolt a pohár vízben, arra, hogyan vált világoskékké; a hirtelen véget érő lábnyomokra gondolt, a kívülről tökéletesnek tűnő sárgadinnyében tekergő kukacokra. Arra, hogy ha valaki valóban elkezd természetfölötti lehetőségeket is számba venni, akkor többé nem lesz képes rá, hogy teljesen épelméjűnek tartsa magát, és arra, hogy talán nem a legjobb jel, ha valaki azon tűnődik, mennyire épelméjű. Olyan, mint amikor a szívverésére gondol valaki: ha már egyáltalán ezen kell gondolkodnia, akkor lehet, hogy már baj van.

Bekapcsolta az autórádiót és hangos zenét keresett, végül ráakadt az Animalsre, akik a „Boom Boom”-ot harsogták. Céltalanul járta tovább a várost, várta, hogy teljen az idő és indulhasson Maitlandék házához a Barnum Courtba. Végül eljött az idő.

18

Alec Pelley nyitott ajtót a kopogására és kísérte át a nappalin, a konyhába. Fentről ismét az Animals egyik számát hallotta. Ezúttal a legnagyobb slágerük szólt. It’s been the ruin of many a poor boy, sírta Eric Burdon, and God, I know I’m one.

Véletlenek egybeesése, gondolta. Jeannie így mondta.

Marcy és Howie Gold a konyhaasztalnál ültek. Kávét ittak. Ott is volt egy csésze, ahol Alec Pelley ült, de senki nem ajánlotta fel, hogy Ralphnak is tölt egy csésze kávét. Az ellenség táborába érkeztem, gondolta, és leült.

– Köszönöm, hogy fogad.

Marcy nem válaszolt, csak felemelte a csészéjét, nem teljesen stabil kézzel.

– Ez nagyon fájdalmas az ügyfelemnek – mondta Howie –, szóval igyekezzünk röviden. Azt mondta Marcynak, hogy beszélni akar vele…

– Hogy beszélnie kell velem – szakította félbe Marcy. – Így mondta.

– Megjegyeztem. Miről akart beszélni vele, Anderson nyomozó? Ha azért, hogy elnézést kérjen, csak nyugodtan, de tudnia kell, hogy minden jogi lehetőségünket fenntartjuk.

Ralph a történtek ellenére sem állt készen arra, hogy elnézést kérjen. Az itt ülő három ember egyike sem látta a Frank Peterson fenekéből kiálló véres ágat, de ő igen.

– Új információk kerültek napvilágra. Lehet, hogy nem lényegesek, de valamire utalnak, bár nem tudom, pontosan mire. A feleségem a véletlenek egybeesésének nevezte.

– Kifejtené kicsit pontosabban? – kérdezte Howie.

– Kiderült, hogy a furgont, amivel a Peterson fiút elrabolták, egy fiatal srác lopta el, alig idősebb Frank Petersonnál. A neve Merlin Cassidy. A bántalmazó mostohaapjától szökött meg. New Yorktól eljutott egészen Dél-Texasig, ahol végül letartóztatták, és útja során jó pár járművet ellopott. A furgont áprilisban hagyta ott az ohiói Daytonban. Marcy… Mrs. Maitland, az ön családja áprilisban Daytonban járt.

Marcy épp emelte csészéjét, hogy megint belekortyoljon, de most lecsapta. – Nem. Ezt nem fogja rákenni Terryre. Oda- és visszafelé is repülővel mentünk, és egész idő alatt együtt voltunk, kivéve, amikor Terry az apját ment meglátogatni. Itt a sztori vége, és azt hiszem, most akár haza is mehet.

– Várjon! – kiáltotta Ralph. – Jóformán azóta tudtuk, hogy családi utazás volt, és azt is, hogy repülővel mentek, hogy Terry gyanúsítottá vált. Csak hát… nem veszi észre, milyen fura ez az egész? Amikor a családjuk ott van, a furgon is ott van, aztán egyszer csak itt bukkan fel. Terry azt mondta nekem, sosem látta, nemhogy még ő lopta volna el. Szeretnék hinni neki. Tele van ugyan az ujjlenyomataival az egész átkozott furgon, de akkor is hinni akarok. És majdnem tudok is.

– Kétlem – jegyezte meg Howie. – Ne próbálja felkelteni a szimpátiánkat.

– Segítene abban, hogy higgyenek nekem – és talán bízzanak is bennem egy kicsit –, ha elmondanám, hogy most már fizikai bizonyítékunk is van arra, hogy Terry Cap Cityben volt? Az ujjlenyomatai egy könyvön, a szálloda újságosánál? Egy vallomás, hogy azokat az ujjlenyomatokat nagyjából ugyanabban az időben hagyta ott, amikor a Peterson fiút elrabolták?

– Most viccel? – kérdezte Alec Pelley. Hangja szinte döbbentnek tűnt.

– Nem. – Még így is, hogy az ügy gyakorlatilag halott, akár maga Terry, Bill Samuels dühöngene, ha megtudná, hogy Ralph beszámolt Marcynak és Marcy ügyvédjének Flint megye, Douree megye és Canning község képekkel illusztrált történeté-ről, de eltökélte, hogy ez az este nem fog anélkül véget érni, hogy választ kapna pár kérdésre.

Alec füttyentett. – Szent egek!

– Tehát maga tudja, hogy ott volt! – kiáltott fel Marcy. Arcán vörös foltok égtek. – Tudnia kell!

Ralph nem akart ebbe belemenni, már így is túl sok időt áldozott rá. – Terry megemlítette a daytoni utazást, amikor utoljára beszéltem vele. Azt mondta, az apját akarja meglátogatni, de azt, hogy akarja, vicces fintorral mondta. És amikor megkérdeztem, ott él-e az apja, azt mondta, „Ha életnek lehet nevezni, amit mostanában csinál”. Mit értett ezen?

– Azt, hogy Peter Maitland előrehaladott Alzheimer-kórban szenved – mondta Marcy. – A Heisman idegszanatóriumban van. A Kindred kórházkomplexum része.

– Értem. Gondolom, nem volt könnyű Terrynek meglátogatnia.

– Nagyon nehéz volt – bólintott Marcy. Kezdett kicsit felengedni. Ralph örömmel látta, hogy nem veszítette még el minden képességét, bár ez persze nem olyan volt, mint a vallatóhelyiségben leülni egy gyanúsítottal. Howie és Alec Pelley is teljes riadókészültségben ültek Marcy mellett, készen arra, hogy leállítsák, ha érezték, hogy túl közel lép egy rejtett aknához. – De nem csak azért, mert Peter már nem ismerte fel Terryt. Jó ideje nem tartották már a kapcsolatot egymással.

– Miért nem?

– Ez mennyiben kapcsolódik a témához, nyomozó úr? – kérdezte Howie.

– Nem tudom. Talán semennyire. De tekintve, hogy nem a bíróságon vagyunk, ügyvéd úr, hagyná, hogy válaszoljon erre az átkozott kérdésre?

Howie Marcyra nézett, és vállat vont. Tőled függ.

– Terry volt Peter és Melinda egyetlen gyermeke – mondta Marcy. – Itt nőtt fel Flint Cityben, mint azt maga is tudja, és egész életét itt töltötte, leszámítva négy évét az Ohiói Állami Egyetemen.

– Ahol megismerkedtek? – kérdezte Ralph.

– Igen. Szóval Peter Maitland a Cheery Olajtársaságnak dolgozott, még amikor jelentős olajkitermelés folyt ezen a vidéken. Beleszeretett a titkárnőjébe, és elvált a feleségétől. Elég viharos válás volt, és Terry az anyja mellé állt. Terrynek nagyon fontos volt a hűség, már kisfiú korában is. Hűtlennek tartotta az apját, amiben persze igaza is volt, és Peter minden magyarázkodása csak rontott a helyzeten. Rövidre fogva a szót, Peter feleségül vette a titkárnőt – Doloresnek hívták –, és kérte áthelyezését a cég központjába.

– Ami Daytonban volt?

– Igen. Peter nem próbált perelni a közös felügyeletért, vagy ilyesmi. Megértette, hogy Terry döntött. Melinda azonban ragaszkodott hozzá, hogy Terry időnként meglátogassa, úgy volt vele, hogy a fiúnak ismernie kell az apját. Terry elment, de csak az anyja kedvéért. Az apjában továbbra is csak a patkányt látta, aki lelépett.

– Ez rávall arra a Terryre, akit ismertem – szólalt meg Howie.

– Melinda 2006-ban meghalt szívrohamban. Peter második felesége két évvel később halt meg tüdőrákban. Terry évente egyszer vagy kétszer továbbra is elment Daytonba, az anyja iránti tiszteletből, és viszonylag kulturált kapcsolatot ápolt az apjával, gondolom, ugyanebből az okból. 2011-ben – azt hiszem, akkor történt – Peter kezdett feledékeny lenni. A cipőjét a zuhanyzóban hagyta, nem az ágy alatt, a kocsikulcsait a hűtőben, ilyesmi. Mivel Terry volt az egyetlen közeli hozzátartozója, aki még élt, ő intézte el, hogy bekerüljön a Heisman Szanatóriumba. Ez 2014-ben történt.

– Az ilyen helyek elég drágák – jegyezte meg Alec. – Ki fizette?

– A biztosító. Peter Maitlandnek elég jó biztosítása volt. Dolores ragaszkodott hozzá. Peter egész életében erős dohányos volt, és lehet, hogy az asszony azt hitte, sokat örököl majd utána. De ő halt meg hamarabb. Talán a passzív dohányzástól.

– Úgy emlegeti Peter Maitlandet, mintha már meghalt volna – jegyezte meg Ralph. – Így van?

– Nem, még él. – Aztán, szándékosan visszhangozva férje szavait: – Már ha ezt életnek akarjuk nevezni. Még a dohányzásról is leszokott. A szanatóriumban nem engedik.

– Mennyi időt töltöttek Daytonban, amikor utoljára odalátogattak?

– Öt napot. Terry ezalatt háromszor látogatta meg az apját.

– Maga és a lányok nem mentek vele?

– Nem. Terry nem akarta, és én sem. Peter úgysem tudott volna igazi nagyapaként viselkedni Sarah-val és Grace-szel, és Grace nem is értette volna, mi történik.

– Mit csináltak, miközben Terry az apjánál volt?

Marcy elmosolyodott. – Ezt úgy kérdezi, mintha Terry rengeteg időt töltött volna az apjával. Nem így volt. Rövid látogatásokat tett nála, legfeljebb egy-két órásakat. Legtöbbször mind a négyen együtt voltunk. Mikor Terry a Heismanba ment, mi a szállodában maradtunk, és a lányok úsztak a beltéri medencében. Az egyik nap hármasban elmentünk a Művészeti Intézetbe, egy délután pedig Disney-matinéra vittem a lányokat. Van egy mozi a szálloda közelében. Két vagy három másik filmet is megnéztünk, de azt már négyesben. Négyen mentünk el a légierő múzeumába is, és a Boonshoftba, ami egy tudományos múzeum. A lányok nagyon élvezték. Tipikus családi nyaralás volt, Anderson nyomozó, melynek során Terry pár órára elment, teljesíteni gyermeki kötelességét.

És talán azért is, hogy ellopjon egy furgont, gondolta Ralph.

Lehetséges volt, elvégre az bizonyos, hogy Merlin Cassidy és a Maitland család ugyanabban az időben tartózkodtak Daytonban, de elég valószínűtlennek tűnt. Még ha így történt is, ott volt a kérdés, hogyan juttatta el Terry a furgont Flint Citybe. Vagy miért tette volna egyáltalán. Flint Cityben és környékén is rengeteg autó volt, amit ellophatott volna, ezt Barbara Nearing Subaruja is bizonyítja.

– Párszor étterembe is elmentek, igaz? – kérdezte Ralph.

Howie ennek hallatán előrehajolt, de egyelőre nem szólt semmit.

– Inkább ételt rendeltünk, Sarah és Grace imádták, de igen, étterembe is mentünk. Már amennyiben a szálloda étterme annak számít.

– Nem látogattak el véletlenül egy Tommy és Tuppence nevű helyre?

– Nem. Egy ilyen nevű étteremre emlékeznék. Az egyik este az IHOP-ban ettünk, és kétszer talán a Cracker Barrelben is. Miért?

– Csak úgy kérdeztem – mondta Ralph.

Howie mosolya tükrözte, hogy tudja, hogy ez nem igaz, de az ügyvéd újra hátradőlt. Alec karba font kézzel ült, arca kifejezéstelen maradt.

– Ez minden? – kérdezte Marcy. – Mert elegem van ebből az egészből. Magából is.

– Történt bármi szokatlan is, amíg Daytonban voltak? Bármi. Előfordult-e, hogy valamelyik lányuk kis időre eltűnik, vagy Terry azt mondja, találkozik egy régi barátjával, vagy maga találkozik egy régi barátjával, vagy érkezik egy csomag…

– Vagy egy repülő csészealj? – kérdezte Howie. – Vagy egy fekete kabátos férfi, aki rejtjelezett üzenetet hoz? Vagy fellépett-e a Rockettes a parkolóban?

– Ez nem volt túl segítőkész, ügyvéd úr. Én az ügy megoldásán próbálok dolgozni.

– Nem volt semmi. – Marcy felállt, és elkezdte összeszedni a kávéscsészéket. – Terry meglátogatta az apját, vakációztunk egy jót, majd hazarepültünk. Nem ettünk annál a Tommynál vagy kinél, és nem loptunk furgont. Most szeretném, ha…

– Apa megvágta magát.

Mindannyian az ajtó felé fordultak. Sarah Maitland állt ott. Sápadtnak tűnt és túl soványnak farmernadrágjában és Rangers pólójában.

– Sarah, te mit csinálsz idelenn? – Marcy a pultra tette a kávéscsészéket, és a kislányhoz ment. – Mondtam neked és a húgodnak, hogy maradjatok odafenn, amíg be nem fejeztük a beszélgetést.

– Grace már alszik – felelte Sarah. – Tegnap egész éjjel rosszul aludt, rémálmai voltak arról az emberről, akinek szalma van a szeme helyén. Remélem, ma nem lesznek rémálmai. Ha felébred, adhatnál neki egy kis Benadrylt.

– Biztos vagyok benne, hogy jól fog aludni. Most menj!

Sarah azonban maradt. Ralphra nézett, és szemében nem ellenszenv és bizalmatlanság tükröződött, mint az anyjáéban, hanem tömény kíváncsiság, amitől Ralph kényelmetlenül érezte magát. Állta a kislány tekintetét, de nem volt könnyű.

– Anyukám azt mondta, maga ölette meg apukámat – jelentette ki. – Ez igaz?

– Nem. – Ekkor végre ajkára tolult a bocsánatkérés, legnagyobb meglepetésére majdnem minden erőfeszítés nélkül. – De nekem is volt benne szerepem, és ezt nagyon sajnálom. Hibát követtem el, és ez egész hátralévő életemben kísérteni fog.

– Helyes – jelentette ki Sarah. – Valószínűleg meg is érdemli. – Az anyjához fordult. – Most felmegyek, de ha Grace kiabálni kezd az éjszaka közepén, akkor az ő szobájában alszom.

– Sarah, mielőtt felmennél, mondanál még valamit arról a vágásról? – kérdezte Ralph.

– Akkor történt, amikor meglátogatta az apját – felelte Sarah. – Egy ápolónő rögtön kezelte is. Tett rá olyan Betadine nevű valamit, meg egy ragtapaszt. Nem volt komoly. Apa azt mondta, nem fájt.

– Indulás az emeletre! – mondta Marcy.

– Jó. – Nézték, ahogy a kislány mezítláb a lépcső felé üget. Mikor odaért, még visszafordult. – Az a Tommy és Tuppence étterem ugyanabban az utcában volt, ahol a szálloda. Láttam a cégtáblát, amikor a bérelt kocsival a művészeti múzeumba mentünk.

19

– Meséljen erről a vágásról – mondta Ralph.

Marcy csípőre tette a kezét. – Miért? Hogy ennek is nagy feneket kerítsen? Mert nincs értelme.

– Azért kérdezi, mert másba már nem tud belekapaszkodni – jegyezte meg Alec –, de engem is érdekel.

– Ha túl fáradt vagy… – kezdte Howie.

– Nem, semmi baj. Nem volt nagy ügy, csak egy karcolás. Talán a második alkalommal történt, amikor meglátogatta az apját. – Lehajtotta a fejét, és a homlokát ráncolta. – Nem, az utolsó alkalommal, mert másnap reggel repültünk haza. Terry, mikor kijött az apja szobájából, nekiütközött egy kórházi ápolónak. Azt mondta, egyikük sem figyelt, merre megy. Csak egy egyszerű összeütközés volt, ami sima „elnézést”-tel lerendezhető, de a takarító épp akkor mosta fel a padlót, és még mindig nedves volt, az ápoló megcsúszott és elkapta Terry karját, de így is elesett. Terry felsegítette, megkérdezte, jól van-e, a fickó pedig azt mondta, igen. Ter már félúton volt kifelé az előcsarnokból, amikor észrevette, hogy vérzik a csuklója. Az ápoló egyik körme biztos felsértette, amikor megpróbált talpon maradni és elkapta Terry karját. Egy ápolónő fertőtlenítette és tett rá ragtapaszt, ahogy Sarah mondta. Ennyi a történet. Ennek alapján meg tudja oldani az ügyet?

– Nem – felelte Ralph. Ez azonban most nem olyan volt, mint a sárga melltartópánt. Ez egy kapcsolódási pont volt – egy véletlen egybeesés, ahogy Jeannie mondaná –, amiről úgy érezte, meg tudja fejteni, de szüksége lesz hozzá Yune Sablo segítségére. Felállt. – Köszönöm, hogy időt szánt rám, Marcy.

Az asszony hideg mosolyt vetett rá. – Magának Mrs. Maitland.

– Megértettem. És, Howard, köszönöm, hogy segített összehozni ezt a találkozót. – Kezet nyújtott az ügyvédnek. Egy darabig csak tartotta, végül azonban Howie megrázta.

– Kikísérem – mondta Alec.

– Azt hiszem, kitalálok magamtól is.

– Biztos vagyok benne, de tekintve, hogy én kísértem be, szépen egyensúlyban leszünk.

Átmentek a nappalin, majd végig a rövid előszobán. Alec kinyitotta az ajtót. Ralph kilépett, és meglepődött, amikor Alec is kiment utána.

– Mi volt ez az egész azzal a sebbel?

Ralph méregetni kezdte. – Nem tudom, miről beszél.

– Szerintem tudja. Megváltozott az arca.

– Kicsit ég a gyomrom. Hajlamos vagyok rá, és ez a megbeszélés elég kemény volt. Bár nem annyira, mint a kislány tekintete. Úgy éreztem magam, mint bogár a csúszdán.

Alec becsukta mögöttük az ajtót. Ralph már tett két lépést lefelé a lépcsőn, de magassága miatt így is majdnem egy vonalban volt a szemük. – Valamit mondani akarok – közölte Alec.

– Rendben. – Ralph felkészült rá.

– Az a letartóztatás katasztrofális volt. Kibaszottul. Biztos vagyok benne, hogy már maga is rájött.

– Nem hinném, hogy ma este szükségem van még egy letolásra. – Ralph el akart fordulni.

– Még nem fejeztem be.

Ralph visszafordult, fejét lehajtotta, lábai enyhe terpeszben álltak, mintha felkészülne a harcra.

– Nekem nincs gyerekem, Marie-nak nem lehetett. De ha lenne egy akkora fiam, mint a magáé, és szilárd bizonyítékom lenne arra, hogy egy szexuálisan deviáns gyilkos fontos volt neki, olyasvalaki, akire felnézett, akkor lehet, hogy én is ugyanezt tettem volna, vagy még rosszabbat. Azt akarom mondani, hogy megértem, miért nem volt képes tisztán gondolkodni.

– Értem – mondta Ralph. – Ettől ugyan semmi nem lesz jobb, de azért köszönöm.

– Ha meggondolja magát, és el akarja mondani, mi volt fontos abban a sebben, hívjon fel. Még az is lehet, hogy mindannyian ugyanazon az oldalon állunk.

– Jó éjszakát, Alec.

– Jó éjt, nyomozó úr. Vigyázzon magára.

20

Ralph éppen Jeannie-nek mesélte, hogyan zajlott a beszélgetés, amikor megcsörrent a telefonja. Yune hívta.

– Beszélhetnénk holnap, Ralph? Volt valami fura abban a csűrben, ahol a srác megtalálta azokat a ruhákat, amiket Maitland viselt a vasútállomásra menet. Ami azt illeti, nemcsak egyvalami.

– Mondd el most!

– Nem, most megyek haza. Fáradt vagyok. És át kell gondolnom az egészet.

– Oké, akkor holnap. Hol?

– Valami nyugodt, félreeső helyen. Nem szabad hogy lássák, hogy beszélünk. Te rendelkezési állományban vagy, tőlem meg elvették az ügyet. Tulajdonképpen nincs is ügy, így, hogy Maitland halott.

– Mi lesz a ruhákkal?

– Cap Citybe küldik őket igazságügyi vizsgálatra. Utána átadják Flint City rendőrőrsének.

– Viccelsz? A többi Maitland-bűnjel közé kellene kerülniük. Egyébként is, Dick Doolin a saját orrát sem tudja kifújni használati utasítás nélkül.

– Ez lehet, hogy így van, de Canning község a megyéhez tartozik, nem a városhoz, ami azt jelenti, hogy a seriff hatásköre. Hallottam, hogy Geller rendőrfőnök kiküld egy nyomozót, de csak udvariassági gesztusként.

– Hoskinsot.

– Igen, így hívják. Még nincs itt, és mire kiér, már nem lesz itt senki. Lehet, hogy eltévedt.

Valószínűbb, hogy beugrott valahová egy italra, gondolta Ralph.

Yune folytatta. – Azok a ruhák a seriffhivatalban kötnek majd ki egy bűnjeles dobozban, és még akkor is ott lesznek, amikor felvirrad a huszonkettedik század. Le sem szarják majd. Mindenki úgy van vele, hogy Maitland volt a tettes, Maitland halott, akkor lépjünk tovább.

– Erre még nem állok készen – felelte Ralph, és elmosolyodott, amikor a díványon ülő Jeannie felemelte mindkét öklét és kinyújtotta két hüvelykujját. – És te?

– Hívtalak volna most, ha készen állnék? Hol találkozzunk holnap?

– Van egy kis kávézó a dubrow-i vasútállomás közelében. O’Malley Ír Étkezdéje, ez a neve. Meg fogod találni?

– Mindenképpen.

– Tízkor?

– Az jó lesz. Ha mennem kell valahová, hívlak és választunk másik időpontot.

– A tanúvallomások mind nálad vannak, igaz?

– A laptopomon.

– Ne felejtsd el magaddal hozni őket. Nekem mindenem bent van az őrsön, és tiltja a szabályzat, hogy odamenjek. Sok mondanivalóm van.

– Nekem is – felelte Yune. – Lehet, hogy még mindig van esély megoldani ezt az ügyet, Ralph, de nem tudom, tetszeni fog-e nekünk, amit találunk. Elég szövevényes ügy.

Valójában, gondolta Ralph, ahogy véget vetett a hívásnak, az egész egy sárgadinnye. És tele van férgekkel a rohadék.

21

Jack Hoskins az Elfman-tanya felé menet beugrott a Csak Uraknak bárba. Rendelt egy vodka-tonikot, mert úgy érezte, megérdemli, miután hamarabb visszarendelték a szabadságáról, egy hajtásra kiitta, majd rendelt még egyet, és lassan kortyolgatni kezdte. A színpadon két sztriptíztáncosnő táncolt, teljesen felöltözve (ami itt azt jelentette, hogy volt rajtuk melltartó és bugyi), de ahogy testük lusta mozdulatokkal egymásnak ütközött, attól Jacknek kezdett felállni.

Mikor elővette a tárcáját, hogy fizessen, a pultos legyintett. – A ház vendége volt.

– Köszi. – Jack borravalót dobott a pultra és távozott. Valamivel jobban érezte magát. Mikor elindult, kivett egy guriga mentolos cukorkát a kesztyűtartóból, és bekapott párat. Mindenki azt mondja, hogy a vodkának nincs szaga, de ez hülyeség.

A farm felé vezető utat sárga rendőrségi kordonszalag kerítette el – a megyéé, nem a városé. Hoskins kiszállt, kihúzta az egyik póznát, amire a kordont erősítették, áthajtott, majd visszaszúrta a póznát. Kibaszott macera, gondolta, és ingerültsége csak nőtt, amikor odaért a pár szedett-vedett épülethez – egy csűrhöz és három fészerhez –, de senkit nem talált ott. Megpróbálta hívni az őrsöt, hogy megossza valakivel frusztrációját – még ha csak Sandy McGill-lel is, akit száz százalékban beképzelt picsának tartott. A rádióban csak statikus zajt hallott, térerő meg persze nem volt itt, kinn a halál faszán.

Felkapta hosszúkás elemlámpáját, és kiszállt, leginkább azért, hogy kinyújtóztassa lábát; teendője nem akadt itt semmi. Ilyen feladatot csak egy bolond vállal el, és most belőle csináltak bolondot. Erősen fújt a szél, forró lélegzete egy esetlegesen kigyulladó bozóttűz legjobb barátja lehetett volna. Egy régi vízszivattyú körül nyárfák csoportosultak. Leveleik táncoltak, zizegtek, árnyékuk végigfutott a földön a holdfényben.

Annak a csűrnek a bejárata előtt, ahol a ruhákat találták, újabb sárga szalag húzódott. A ruhákat mostanra persze bezacskózták és már úton voltak Cap Citybe, de akkor is hátborzongató volt belegondolni, hogy Maitland ide jött ki valamikor, miután megölte a gyereket.

Tulajdonképpen, gondolta Jack, az ő útját járom végig. Elmentem a csónakkikötő mellett, ahol lecserélte a véres ruháit, majd bementem a Csak Uraknak bárba. A cicibárból Dubrow-ba ment, de valamikor vissza kellett jönnie… ide.

A csűr nyitott ajtaja olyan volt, mint egy kitátott száj. Hoskins nem akart a közelébe menni, itt a semmi közepén és egyedül semmiképpen sem. Maitland halott volt, és kísértetek nem léteznek, de akkor sem akart a közelébe menni. Így aztán kényszerítette magát, hogy megtegye, lassú léptekkel, lépésről lépésre, míg be nem tudott világítani.

Valaki állt a csűr végében.

Jack halkan felkiáltott, a fegyveréért nyúlt, és rájött, hogy nincs nála. A Glockot a kis Gardall széfben hagyta, amit a kisteherautójában tartott. Leejtette az elemlámpát. Lehajolt, hogy felvegye, és érezte, hogy a vodka kavarogni kezd a fejében – nem annyira, hogy berúgjon, épp csak annyira, hogy bizonytalannak érezze magát és ne tudjon stabilan állni a lábán.

Újra bevilágított a csűrbe, és felnevetett. Senki nem volt ott, csak egy régi lószerszám pántja, ami csaknem teljesen kettészakadt.

Ideje elhúzni innen. Talán benézek a bárba, iszom még egyet, aztán hazamegyek és egyenesen lefek…

Valaki állt mögötte, és ezt nem csak képzelte. Látta az árnyékát: hosszú volt és vékony. És… légzést hallott volna?

Egy pillanat, és megragad. Le kell buknom, hogy félreguruljak.

Csak éppen nem tudott. Mozdulatlanná merevedett. Miért nem fordult vissza, amikor látta, hogy mindenki elment a helyszínről? Miért nem vette elő fegyverét a széfből? Egyáltalán, miért szállt ki a kisteherautójából? Jack hirtelen megértette, hogy itt fog meghalni, egy földút végén, Canning községben.

Ekkor érintette meg valami. Egy kéz, ami olyan meleg volt, mint egy forró vizes palack, végigsimította a tarkóját. Sikoltani próbált, de nem tudott. Torka elzáródott, mint a Glock a széfben. Mindjárt újabb kéz csatlakozik az előzőhöz, és kezdődik a fojtogatás.

A kéz ekkor visszahúzódott. Az ujjak azonban nem. Előre-hátra mozogtak – könnyedén, csak az ujjhegyek –, játszottak a bőrével, nyomukban forróságot hagytak.

Jack nem tudta, mennyi ideig állt ott, meddig nem volt képes megmozdulni. Lehet, hogy húsz másodperc volt, lehet, hogy két perc. Fújt a szél, összekócolta a haját és úgy simogatta a nyakát, ahogy azok az ujjak. A nyárfák árnyéka rajokban úszott végig a porban és a gyomokon át, mint a menekülő halak. Az az ember – vagy dolog – mögötte állt, árnyéka hosszú volt és vékony. Hozzáért és cirógatta.

Aztán az ujjak és az árnyék is eltűntek.

Jack megpördült, és ezúttal feltört torkából a sikoly, hosszan és hangosan, ahogy zakójának szárnya lobogott mögötte a szélben és csapkodó hangot adott. Ránézett a…

Semmire.

Csak pár elhagyatott épület volt mögötte és egy jó hektárnyi föld.

Senkit nem látott. Eddig sem volt ott senki. Senki nem volt a csűrben sem, csak egy szakadt lószerszám. Nem voltak ujjak izzadt nyakán, csak a szél. Hatalmas léptekkel sietett vissza a kisteherautóhoz, közben hátrapillantott a válla fölött egyszer, kétszer, háromszor is. Beszállt, összerezzent, amikor a szélben sodródó árnyék elszáguldott a visszapillantója előtt, aztán beindította a motort. Jó nyolcvannal húzott vissza a farmhoz vezető útra, el a régi temető és az elhagyatott farmház mellett; ezúttal a sárga rendőrségi szalagnál sem állt meg, egyszerűen áthajtott rajta. Csikorgó kerekekkel kanyarodott fel a 79-es főútra és indult vissza Flint City felé. Amire elérte a városhatárt, meggyőzte magát, hogy semmi nem történt odakinn, az elhagyatott csűrnél. A tarkóján érzett lüktetés sem jelentett semmit.

Semmit az égvilágon.

SÁRGA

Július 21–22.

1

Szombat reggel tíz órakor O’Malley Ír Étkezdéje olyan közel állt ahhoz, hogy kihalt legyen, amennyire csak lehet. A bejárat közelében két vénember ült, mellettük kávé, közöttük sakktábla. Az egyedüli pincérnő le sem vette a szemét a pult fölötti kis tévéről, ahol egy reklámcsatorna műsora ment. Valami golfütőnek tűnő tárgyat árultak.

Yune Sablo a helyiség hátuljában ült egy asztalnál. Kifakult farmert viselt és szűk pólót, ami semmit nem rejtett el lenyűgöző izomzatából (Ralphnak legalább 2007 óta nem volt lenyűgöző izomzata). Ő is a tévét nézte, de amikor észrevette Ralphot, felemelte a kezét és intett neki.

Mikor Ralph leült, Yune megszólalt. – Nem tudom, miért érdekli a pincérnőt ennyire az a golfütő.

– A nők szerinted nem golfoznak? Miféle hímsoviniszta világban élsz te, amigo?

– Tudom, hogy a nők is golfoznak, de ez az ütő üreges. A lényege az, hogy ha már a tizennegyedik lyuknál tartasz és elkap a pisilhetnék, belepisilhetsz. Még egy kis kötény is van hozzá, amivel takarhatod a tököd. Egy nőnél ez nem működne.

A pincérnő odajött, hogy felvegye a rendelésüket. Ralph rántottát kért rozskenyérrel, és igyekezett az étlapra nézni a nő helyett, hogy ki ne törjön belőle a nevetés. Nem számított rá, hogy ezzel az ingerrel kell megküzdenie ma reggel, és egy apró, visszafojtott kuncogás így is kiszökött a torkán. A kötény gondolata okozta.

A pincérnőnek nem volt szüksége gondolatolvasásra. – Igen, tényleg viccesnek tűnhet – jegyezte meg. – Kivéve, ha az ember férjének akkora prosztatája van, mint egy grépfrút, és nehéz kitalálni, mit kapjon a születésnapjára.

Ralph és Yune tekintete összetalálkozott, és ettől mindkettejükből kitört a nevetés. Mélyről jövő, ordító kacagásuktól a két sakkozó helytelenítőn nézett körül.

– Rendel is valamit, drágám – kérdezte a pincérnő Yune-tól –, vagy csak azért jött, hogy kávét igyon és a Kilences Komfort golfütőn nevessen?

Yune huevos rancherost rendelt. Mikor a pincérnő elment, megszólalt. – Különös világ ez, ese, tele különös dolgokkal. Te nem így gondolod?

– Tekintve, hogy mivel kapcsolatban találkoztunk most, egyet kell értenem. Mi volt olyan fura kinn, Canning községben?

– Sok minden.

Yune egy bőr oldaltáskát hozott magával, azt a fajtát, amit Jack Hoskins többször is (lekezelően) férfiretikülnek hívott. Egy iPad Minit vett ki belőle, megviselt tokban, ami jó pár viszontagságos útra elkísérhette már. Ralphnak feltűnt, hogy egyre több rendőr tart magánál ilyen kütyüket, és arra tippelt, 2020-ra, legkésőbb 2025-re teljesen le fogják váltani a zsaruk hagyományos jegyzetfüzetét. A világ változik. Az ember vagy halad vele, vagy lemarad. Összességében ő szívesebben kapott volna ilyet a születésnapjára, mint egy Kilences Komfort golfütőt.

Yune megérintett pár ikont, és előhozta a jegyzeteit. – Egy Douglas Elfman nevű srác talált rá az otthagyott ruhákra tegnap délután. Felismerte a lófejes övcsatot, mert látta a hírekben. Felhívta az apját, aki azonnal értesítette az állami rendőrséget. Úgy háromnegyed hat körül értem oda a bűnügyi helyszínelő furgonnal. A farmerről nem tudom megállapítani, Maitlandé volt-e, az ilyen kék farmer kábé mindenhol kapható, de az övcsatot azonnal felismertem. Nézd csak meg te is!

Újra megérintette a képernyőt, amit kitöltött az övcsat közelképe. Ralph nem kételkedett afelől, hogy ugyanazt látja, amit Terry a Vogel Közlekedési Központ biztonsági kamerájának felvételén viselt Dubrow-ban.

Ralph éppannyira beszélt magához, mint Yune-hoz, amikor megszólalt. – Oké, újabb láncszem a láncban. Otthagyta a furgont Shorty kocsmája mögött. Elvitte a Subarut, majd otthagyta a vashídnál. Tiszta ruhát vett fel…

– 501-es farmert, Jockey alsónadrágot, fehér sportzoknit és egy elég drága edzőcipőt. Hozzá az övet a flancos csattal.

– Aha. Miután átöltözött olyan ruhákba, amin nem volt vér, hívott egy taxit a Csak Uraknak bárba, és Dubrow-ba ment. Mikor azonban odaért az állomásra, nem szállt fel a vonatra. Miért nem?

– Talán hamis nyomot akart hagyni. Ebben az esetben végig a terv része volt, hogy visszajön. Vagy… Van egy őrült elméletem. Akarod hallani?

– Persze – felelte Ralph.

– Szerintem Maitland el akart szökni. Fel akart szállni arra a Dallas–Fort Worth felé tartó vonatra, majd onnan is tovább akart menni. Talán Mexikóba, talán Kaliforniába. Miért akart volna itt maradni Flint Cityben, miután megölte a Peterson fiút, ha egyszer tudta, hogy az emberek meglátták? Csak…

– Csak mi?

– Csak nem bírta elviselni a gondolatot, hogy úgy megy el, hogy a nagy meccs még nem zajlott le. Szerette volna, ha a csapata még egy győzelmet arat. El akarta juttatni őket a döntőbe.

– Ez tényleg őrültségnek tűnik.

– Nagyobb őrültségnek, mint az, hogy egyáltalán megölte a fiút?

Yune-nak ebben igaza volt, de Ralph megmenekült attól, hogy felelnie kelljen, mert megérkezett az étel. Amint a pincérnő távozott, Ralph megszólalt. – Voltak ujjlenyomatok az övcsaton?

Yune végigsimított a Mini képernyőjén, és mutatott Ralphnak egy újabb közelképet a ló fejéről. Ezen a képen az övcsat ezüstös ragyogását fehér ujjlenyomat-rögzítő por homályosította el. Ralph ujjlenyomatokat látott, melyek egymást érték, mint a lábnyomok a régi „hogyan kell táncolni” rajzokon.

– Az igazságügyiseknek megvoltak Maitland ujjlenyomatai a számítógépen – mondta Yune –, és a program azonnal összepárosította őket. De itt az első furcsaság, Ralph. Az övcsaton talált ujjlenyomatokon a vonalak és fodrok halványak, pár helyen megszakadnak. Eléggé passzolnak Maitlandéhez ahhoz, hogy bizonyítéknak számítsanak a bíróság előtt, de a technikus, aki azonosította őket – és több ezer ilyet csinált már –, azt mondta, olyanok, mint egy öregember ujjlenyomatai. Egy nyolcvan- vagy akár kilencvenévesé. Megkérdeztem, lehetséges-e, hogy azért ilyen, mert Maitland kapkodott, gyorsan át akart öltözni valamibe, hogy elhúzzon onnan a francba. A technikus azt mondta, lehetséges, de az arcán láttam, hogy nem igazán fogadja el ezt a magyarázatot.

– Hű – mondta Ralph, és beletúrt villájával a rántottába. Étvágya kellemes meglepetésként érte, épp mint a hirtelen kitörő nevetés, ami a kettős funkciójú golfütő láttán fogta el. – Ez tényleg fura, de valószínűleg nem bír nagy jelentőséggel.

De vajon meddig fogom még figyelmen kívül hagyni és jelentéktelennek ítélni az anomáliákat, amelyek folyton felbukkannak ezzel az üggyel kapcsolatban? – tűnődött.

– Volt még rajta más ujjlenyomat is – mondta Yune. – Ezek is homályosak, túl homályosak voltak ahhoz, hogy a technikus egyáltalán bajlódjon azzal, hogy elküldje őket az FBI országos adatbázisába, de megvolt neki az összes ismeretlen ujjlenyomat a furgonból is, és az övcsaton lévő ismeretlen ujjlenyomatok… nézd meg. Te mit gondolsz?

Átadta az iPadet Ralphnak. Két sor ujjlenyomat volt rajta, az egyiken a FURGON – ISMERETLEN UJJLENYOMAT, a másikon az ÖVCSAT – ISMERETLEN UJJLENYOMAT felirat. Hasonlítottak egymásra, de csak nagyjából. A bíróság előtt semmiképpen nem állnának meg bizonyítékként, bármit próbálnának is bizonyítani velük, főleg egy olyan harcias védőügyvéddel szemben, mint Howie Gold. Most azonban Ralph nem a bíróságon volt, és úgy vélte, a két ujjlenyomat ugyanahhoz az ismeretlenhez tartozik, mert mindez egybevágott azzal, amit előző nap tudott meg Marcy Maitlandtől. Nem tökéletesen egyeztek, az igaz, de eléggé egyeztek egy olyan, rendelkezési állományban lévő nyomozó szemével nézve, akinek nem kellett mindent megtárgyalnia a feletteseivel – vagy egy kerületi ügyésszel, aki foggal-körömmel küzd az újraválasztásáért.

Míg Yune elfogyasztotta a huevos rancherost, Ralph beszámolt neki a Marcyval folytatott beszélgetéséről. Csak egyvalamit tartott meg egyelőre magának.

– A furgon a lényeg – fejezte be. – Az igazságügyisek biztos találnak rajta pár ujjlenyomatot a gyerektől, aki eredetileg ellopta…

– Már találtak. Megkaptuk Merlin Cassidy ujjlenyomatait az El Pasó-i rendőrségtől. A számítógépes pasas szerint egyeznek pár, a furgonon talált ujjlenyomattal – ezek nagyrészt a szerszámosládán vannak, amit Cassidy kinyithatott, hogy megnézze, van-e bennük bármi értékes. Tiszták, és nem egyeznek ezekkel. – Visszalapozott a homályos ISMERETLEN feliratú ujjlenyomatokra, melyek mellett a FURGON és az ÖVCSAT szó állt.

Ralph előrehajolt, és félretolta tányérját. – Látod, hogy illeszkednek össze a puzzle-darabkák, igaz? Tudjuk, hogy nem Terry lopta el a furgont Daytonban, mert Maitlandék repülővel mentek haza. De amennyiben a furgonon és az övcsaton talált homályos ujjlenyomatok valóban egyeznek…

– Úgy gondolod, mégiscsak lehetett egy tettestársa. Valaki, aki elvezette a furgont Daytonból Flint Citybe.

– Kellett hogy legyen – felelte Ralph. – Más magyarázat nincs.

– Olyasvalaki, aki pont úgy nézett ki, mint ő?

– Már megint itt tartunk – felelte Ralph, és sóhajtott.

– És az övcsaton mindkettejük ujjlenyomata ott van – folytatta Yune. – Ami azt jelenti, hogy Maitland és a hasonmása ugyanazt az övet viselték, talán az összes ruhát viselték mind a ketten. Elvégre mindkettejükre jók voltak, nem? Ikertestvérek, akiket születésukkor elválasztottak egymástól. Leszámítva, hogy az anyakönyvek szerint Terry egyke volt.

– Van még valami más? Bármi?

– Igen. Most érkeztünk el az igazán fura dologhoz. – Megfogta a székét, és átült Ralph mellé. Az iPadjén most látható képen közelről látszott a farmernadrág, a zokni, az alsógatya és az edzőcipő, rendetlen halomban. Mellette egy műanyag bűnjeltábla, rajta római egyessel. – Látod a foltokat?

– Igen. Mi a franc ez?

– Nem tudom – felelte Yune. – És az igazságügyisek sem tudják, de az egyikük szerint spermának tűnik, és én valamennyire egyetértek vele. Ezen a képen nem látszik valami jól, de…

– Sperma? Viccelsz?

A pincérnő visszajött. Ralph képernyővel lefelé fordította az iPadet.

– Kér még valamelyikük kávét?

Mindketten kértek. Mikor a pincérnő távozott, Ralph újra megnézte a ruhákat ábrázoló fotót, és széthúzta ujjait, hogy kinagyítsa a képet.

– Yune, ez ott van a farmer ágyékrészén, mindkét lábán, a felhajtott lábszárán…

– Az alsógatyán és a zoknin is – felelte Yune. – Az edzőcipőt nem is említve, a külsejét és a belsejét is, szép ropogósra száradt, mint a cserép. Annyi van belőle, hogy az megtöltene egy üreges kilences golfütőt.

Ralph nem nevetett. – Nem lehet sperma. Ennyit még John Holmes sem tudott volna fénykorában…

– Tudom. És a sperma nem csinálja ezt.

Lapozott a képernyőn. Az új kép a csűr padlóját ábrázolta távolról. Egy halom lazán felpakolt szalma – legalábbis Ralph szalmának nézte – mellett újabb bűnjeltábla volt, 2-es számmal. A fotó bal oldalán látszott a 3-as bűnjeltábla, egy összeomlott szalmabálán, ami úgy nézett ki, mint ami hosszú ideje ott áll már. Nagy része fekete volt. A bála oldala szintén fekete volt, mintha valami maró anyag folyt volna végig rajta a padlóig.

– Ez ugyanaz a cucc? – kérdezte Ralph. – Biztos vagy benne?

– Kilencven százalékban. És a padláson is van belőle. Ha ez sperma, akkor ez az éjszakai magömlés bekerülhetett volna a Guinness Rekordok Könyvé-be.

– Nem lehet az – mondta Ralph. – Valami másnak kell lennie. Először is, a spermától nem lesz fekete a szalma. Ez így nem áll össze.

– Szerintem sem, de persze én csak egy szegény mexikói farmercsalád fia vagyok.

– De az igazságügyisek már nekiláttak kielemezni, igaz?

Yune bólintott. – Épp csinálják.

– És beszámolsz majd az eredményről.

– Igen. Érted már, mire gondoltam, amikor azt mondtam, egyre furább az ügy?

– Jeannie megmagyarázhatatlannak nevezte. – Ralph a torkát köszörülte. – Még azt is mondta, hogy természetfölötti.

– Az én Gabrielám ugyanezt mondta – felelte Yune. – Lehet, hogy ez afféle csajos dolog. Vagy mexikói dolog.

Ralph felvonta a szemöldökét.

– Sí, señor – mondta Yune, és felnevetett. – A feleségem anyja, aki fiatalon meghalt, az abuelá-ja mellett nőtt fel. Az idős hölgy teletömte a fejét legendákkal. Mikor átbeszéltem vele ezt a zavaros ügyet, Gaby mesélt nekem a mexikói mumusról. Állítólag egy tuberkulózisban haldokló pasas az, akinek egy bölcs öregember, aki kint élt a sivatagban, egy ermitaño azt mondta, hogy meggyógyul, ha gyerekek vérét issza és a zsírjukkal keni be a mellkasát és az intim testrészeit. A mumus megtette, és most örökké él. Elvileg csak a rendetlen gyerekeket viszi el. Egy nagy, fekete zsákba teszi őket, ami mindig nála van. Gaby azt mondta, hogy kislány korában – talán hétéves lehetett – egyszer sikoltozni kezdett, amikor ellátogatott hozzájuk az orvos, hogy kezelje a skarlátban szenvedő öccsét.

– Mert az orvosnak fekete táskája volt?

Yune bólintott. – Hogy is hívták azt a mumust? Itt van a nyelvem hegyén, de nem jut eszembe. Te is utálod az ilyesmit?

– Szóval szerinted erről van itt szó? A mumusról?

– Nem. Lehet, hogy csak szegény mexikói parasztcsalád fia vagyok, ese, vagy esetleg egy amarillói autókereskedőé, de nem vagyok atontado. Frank Petersont egy ember ölte meg, halandó, mint te vagy én, és ez az ember majdnem minden kétséget kizáróan Terry Maitland volt. Ha rá tudnánk jönni, mi történt, minden a helyére kerülne, én pedig újra nyugodtan aludnék éjszakánként. Mert ez az egész ügy rohadtul idegesít. – Az órájára nézett. – Mennem kell. Megígértem a feleségemnek, hogy elviszem Cap Citybe, a kézművesvásárra. Vannak még kérdéseid? Legalább egynek lennie kell, mert van még egy fura dolog, és ott van az orrod előtt.

– Voltak keréknyomok a csűrnél?

– Nem erre gondoltam, de ami azt illeti, igen. Viszont semmi hasznunkra nem voltak – a bemélyedést látni, némi olajat is, de nem elég kivehetőek a nyomok az összehasonlításhoz. Szerintem a furgon nyoma, amelyikkel Maitland elrabolta a gyereket. Annyira nem voltak közel egymáshoz, hogy a Subaru nyomai lehettek volna.

– Aha. Figyelj, a tanúvallomások mind itt vannak ezen a varázskütyüdön, igaz? Mielőtt lelépnél, kikeresnéd nekem azt, amikor Claude Boltont hallgattam ki? Ő a Csak Uraknak kidobóembere. Bár ez a megnevezés nem tetszett neki, ha jól emlékszem.

Yune kikeresett egy fájlt, megrázta a fejét, megnyitott egy másikat, majd átadta az iPadet Ralphnak. – Görgess le.

Ralph lejjebb görgetett, túl azon, amit keresett, de végül sikerült rátalálnia. – Itt van. Bolton azt mondta: „Még valami eszembe jutott. Nem nagy dolog, de ha tényleg ő ölte meg azt a srácot, akkor elég hátborzongató.” Azt mondta, a pasas megkarcolta. Mikor megkérdeztem, mit ért ezen, Bolton azt mondta, megköszönte Maitlandnek, hogy annyit dolgozik a barátja unokaöccseivel, aztán kezet rázott vele. Maitland kisujja ekkor megkarcolta Bolton kézfejét. Kicsit felsebezte. Bolton azt mondta, ez a drogos időket idézte fel benne, mert némelyik motoros, akikkel együtt lógott, megnövesztette a kisujja körmét, hogy azzal szívja fel a kokaint. Afféle divat volt.

– És ez miért fontos? – Yune ismét az órájára nézett, meglehetősen feltűnően.

– Valószínűleg nem az. Valószínűleg…

Nem akarta megint azt mondani, hogy jelentéktelen. Minél többször mondta ki ezt a szót, annál kevésbé tetszett neki.

– Valószínűleg nem nagy dolog, de a feleségem az ilyesmit hívja véletlen egybeesésnek. Terryt is hasonlóan karcolták meg, amikor meglátogatta az apját egy demens betegeket gondozó intézményben Daytonban. – Ralph sietve elmesélte, hogyan esett el a kórházi alkalmazott, hogyan kapta el Terry karját és karcolta meg közben.

Yune eltűnődött, majd vállat vont. – Szerintem ez puszta véletlen, ese. És most tényleg mennem kell, ha nem akarom felkelteni Gabriela haragját, de van még valami, ami nem tűnt fel neked, és nem a keréknyomokról beszélek. Még Bolton haverod is említést tesz róla. Görgess vissza, és megtalálod.

Ralphnak azonban nem kellett visszagörgetnie. Ott volt az orra előtt. – Nadrág, alsónadrág, zokni és cipő… de inget nem említ.

– Pontosan – felelte Yune. – Vagy a kedvenc inge volt, vagy nem volt nála másik, amibe átöltözhetett volna, amikor távozott a csűrből.

2

Félúton vissza Flint Citybe Ralph végre rájött, mi motoszkált a tudata mélyén a melltartópánttal kapcsolatban.

Lehúzódott a Byron Italraktára gigantikus parkolójába, és lenyomta a gyorstárcsázót. Yune hangpostája jelentkezett. Ralph bontotta a hívást anélkül, hogy üzenetet hagyott volna. Yune már így is többet tett, mint ami a kötelessége lett volna, hadd élvezze a hétvégét. És most, hogy volt egy kis ideje átgondolni a dolgot, Ralph úgy döntött, ezt a véletlen egybeesést nem is akarja mással megbeszélni, talán csak a feleségével.

A melltartópánt nem az egyetlen élénksárga dolog volt, amit látott azokban a rendkívül éber pillanatokban Terry lelövése előtt; csak behelyettesítette az agya egy másik helyére, ami a groteszkekből álló nagyobb képtár része volt, és elterelte róla a figyelmét Ollie Peterson, aki alig pár másodperccel később húzta elő a régi revolvert újságkihordó zsákjából. Nem csoda, hogy elfelejtette.

A borzalmasan összeégett arcú, kezén tetovált férfi sárga fejkendőt viselt, talán hogy takarjon valamennyit a sebhelyeiből. De valóban fejkendő lett volna? Nem lehet, hogy valami más? Például a hiányzó ing, amit Terry a vasútállomáson viselt?

Szalmaszálakba kapaszkodom, gondolta, és talán tényleg így volt… leszámítva, hogy a tudatalattija (a gondolatok mögötti gondolatai) egész idő alatt ezt kiabálta felé.

Lehunyta a szemét és próbálta pontosan felidézni, mit is látott Terry életének utolsó pillanataiban. A szőke riporternő csúnya vicsorát, ahogy a vért nézte az ujjain. A transzparenst, rajta az injekciós tűvel és az ITT AZ ORVOSSÁGOD, MAITLAND felirattal. A nyúlajkú fiút. A nőt, aki előrehajolt, hogy középső ujjával beintsen Marcynak. És az összeégett férfit, aki úgy nézett ki, mintha Isten radírral ment volna neki arcvonásai nagy részének, melyek helyén csak csomókat hagyott, nyers rózsaszín bőrt és lyukakat ott, ahol az orra volt, mielőtt a tűz a kezén lévőknél sokkal vadabb tetoválásokat mart volna az arcára. És amit Ralph a visszaemlékezésnek ebben a pillanatában látott, az nem kendő volt a férfi fején, hanem valami jóval nagyobb, valami, ami úgy lógott le egészen a vállaira, mint egy fátyol.

Igen, az a valami lehetett akár egy ing is… de még ha az volt is, ez azt jelentené, hogy az az ing volt? Az, amit Terry viselt a biztonsági kamera felvételén? Van rá mód, hogy ezt kiderítse?

Úgy vélte, van, de ehhez szüksége volt Jeannie segítségére – az asszony sokkal jobban értett a számítógépekhez, mint ő. Emellett eljött az ideje annak is, hogy ne gondoljon többé ellenségként Howard Goldra és Alec Pelley-re. Még az is lehet, hogy mindannyian ugyanazon az oldalon állunk, mondta Pelley tegnap éjjel, amikor Maitlandék verandáján álltak, és talán igaza is volt. Lehetett igaza.

Ralph beindította a kocsit és hazafelé indult, egész úton a maximális megengedett sebességgel.

3

Ralph és a felesége a konyhaasztalnál ültek. Jeannie laptopja előttük az asztalon. Cap Cityben négy nagyobb tévécsatornát lehetett fogni: a nagy tévéadókat, valamint a 81-es csatornát, a közszolgálati adót, ami a helyi híreket, a közgyűlés üléseit és különféle, közérdeklődésre számot tartó műsorokat sugárzott (mint például Harlan Coben előadását, ahol Terry minden valószínűség ellenére az est vendégszereplőjévé vált). Mind az ötnek ott voltak az emberei a bíróság előtt, amikor vádemelésre vitték Terryt, mind az öten felvették a lövöldözést és mindnek volt legalább pár felvétele a tömegről. Amint kitört a lövöldözés, természetesen minden kamera Terry felé fordult – felvették, ahogy Terrynek vér csorog az arcán, ahogy félrelöki a feleségét a tűzvonalból, majd összeesik az utcán, ahogy eltalálja a gyilkos lövés. A CBS kamerájának képe elsötétült, mielőtt erre sor került, mert az övéket találta el Ralph lövése, ami széttörte a lencsét és fél szemére megvakította az operatőrt.

Miután kétszer is végignéztek minden felvételt, Jeannie Ralph felé fordult. Ajkát összeszorította. Egyetlen szót sem szólt, nem volt rá szükség.

– Játszd le újra a 81-es csatorna felvételét – mondta Ralph. – Az ő kamerájuk is ugyanezt vette, amikor a lövöldözés kezdődött, de előtte nekik vannak a legjobb képeik a tömegről. És vedd le a hangot. A riporter szövegelése elvonja a figyelmemet.

Jeannie megtette, amire kérték, és együtt nézték végig a felvételt. Mozogtak a transzparensek, az emberek hangtalanul kiabáltak, szájuk úgy nyílt és csukódott, mint a partra vetett halaké. A kamera egy ponton gyorsan végigpásztázta a tömeget, épp nem látszott rajta az, aki Terry arcába köpött, de azt már mutatta, ahogy Ralph elgáncsolja a bajkeverőt, ami így indokolatlan támadásnak tűnt. Nézte, ahogy Terry felsegítette azt, aki leköpte (emlékezett rá, hogy az járt a fejében, hogy mintha a kibaszott Bibliában szerepelne), aztán a kamera újra a tömeg felé fordult. Látta a két törvényszolgát – a kövéret és a soványat –, amint minden erejükkel igyekeznek távol tartani a tömeget a lépcsőtől. Látta a 7-es csatorna szőke riporternőjét, amint feltápászkodik, és még mindig hitetlenül néz véres ujjaira. Látta Ollie Petersont újságkihordó zsákjával, katonai sapkája alól előbukkanó pár vörös hajfürtjével, még mindig pár másodpercnyire attól, hogy a műsor sztárjává váljon. Látta a nyúlszájú fiút – a 81-es csatorna operatőre kicsit elidőzött rajta, hogy látszódjon Frank Peterson arca a fiú pólóján, majd a kép továbbmozdult…

– Állj! – szólalt meg Ralph. – Merevítsd ki, ezen a ponton!

Jeannie megtette. Nézték a képet – kissé életlen volt az operatőr gyors mozgásától, ahogy mindenből fel akart venni egy kicsit.

Ralph megérintette a képernyőt. – Látod a cowboykalapot lóbáló pasast?

– Persze.

– A megégett arcú férfi közvetlenül mellette állt.

– Értem… – felelte Jeannie, de különös, nyugtalan hangon. Ralph nem emlékezett rá, hogy valaha is hallotta volna korábban ilyen hangon beszélni.

– Esküszöm, hogy ott volt. Láttam, és olyan volt, mintha LSD-t vagy meszkalint vettem volna be – mindent láttam. Játszd le még egyszer a többi felvételt! A tömegről ez a legjobb, de a FOX stábjáé sem volt rossz, és…

– Nem. – Jeannie megnyomta a kikapcsológombot, és lecsukta a laptopot. – A férfi, akit keresel, egyik felvételen sincs rajta, Ralph. Te is pont úgy tudod, ahogy én.

– Azt hiszed, megőrültem? Erről van szó? Azt hiszed, hogy olyan… tudod…

– Hogy idegösszeomlásod van? – Jeannie újra férje karjára tette a kezét, és gyöngéden megszorította. – Természetesen nem. Ha azt mondod, láttad, akkor láttad. Ha úgy gondolod, azért hordta azt az inget, hogy védje a napfény elől, vagy védje a haját, vagy nem tudom, mi, akkor valószínűleg igen. Kemény hónap áll mögötted, életed legrosszabb hónapja, de bízom a megfigyelőképességedben. Csak hát… most már be kell látnod…

Elhallgatott. Ralph várt. Jeannie végül folytatta.

– Valami nagyon nem stimmel ebben az egészben, és minél több dologra bukkansz, annál kevésbé stimmel minden. Megijeszt. Az a sztori, amit Yune mesélt neked, az is megijeszt. Gyakorlatilag vámpíros történet, igaz? Gimiben olvastam a Drakulá-t, és emlékszem belőle arra, hogy a vámpíroknak nincs tükörképük. És aminek nincs tükörképe, az valószínűleg a tévések kamerájának felvételén sem látszik.

– Ez hülyeség! Szellemek nem léteznek, se boszorkányok, se vám…

Jeannie nyitott tenyérrel az asztalra csapott. A pisztolylövésre emlékeztető hangtól Ralph összerezzent. Az asszony szeme villámlott a dühtől. – Ébredj fel, Ralph! Azt se látod, ami kiböki a szemed! Terry Maitland két helyen volt egyszerre! Ha abbahagynád a magyarázatok keresését, és elfogadnád…

– Nem tudom elfogadni, drágám. Ez szembemegy mindennel, amit egész életemben hittem. Ha elfogadnék valami ilyesmit, tényleg megőrülnék.

– Egy fenét. Ennél erősebb vagy. De még csak fontolóra sem kell venned az elképzelést, ezt próbálom megértetni veled. Terry halott. Hagyd a fenébe az ügyet.

– Ha hagyom a fenébe, és mégsem Terry ölte meg Frankie Petersont, akkor mi van? Mi lesz akkor Marcyval? Mi lesz a lányaival?

Jeannie felállt, a mosogató fölötti ablakhoz ment, és kinézett a hátsó kertbe. Keze ökölbe szorult. – Derek megint felhívott. Még mindig haza akar jönni.

– Mit mondtál neki?

– Hogy most már bírja ki a jövő hónap végéig, amíg véget nem ér a turnus. Annak ellenére is, hogy szeretném, ha hazajönne. Sikerült rábeszélnem a maradásra, és tudod, miért tettem? – Visszafordult. – Mert nem akarom, hogy itt legyen, ebben a városban, amíg még mindig ebben a káoszban kotorászol. Mert ma este, amikor besötétedik, félni fogok. Tegyük fel, hogy tényleg valami természetfölötti lény az, Ralph. Mi lesz, ha rájön, hogy szaglászol utána?

Ralph a karjaiba zárta az asszonyt. Érezte, hogy remeg. Arra gondolt: Egy része tényleg elhiszi, amit mond.

– Ezt a történetet Yune mesélte nekem, de Yune úgy véli, ember a gyilkos. Én is úgy vélem.

Jeannie a férfi mellkasába fúrta a fejét. – Akkor miért nincs rajta az az égett arcú ember egyik felvételen sem?

– Nem tudom.

– Én is sajnálom Marcyt, tényleg. – Jeannie felnézett, és Ralph látta, hogy sír. – És a lányait is. Terryt is sajnálom, ami azt illeti… és Petersonékat… de te és Derek fontosabbak vagytok nekem. Nincs rajtatok kívül senkim. Nem tudnád hagyni ezt az egészet? Töltsd le a szabadságod, menj el az agyturkászhoz, és zárd le a dolgot.

– Nem tudom, hagyni fogom-e – felelte Ralph, de valójában tudta. Csak nem akarta közölni Jeannie-vel, legalábbis ebben a mostani különös állapotában. Nem zárhatta le a dolgot.

Még nem.

4

Aznap éjjel kint ült a hátsó kertben, a piknikasztalnál, egy Tiparillót szívott és az eget nézte. Nem látszottak a csillagok, de a Holdat még ki tudta venni a gyülekező felhők mögött. Gyakran az igazság is ilyen volt, gondolta – ködös fénykör a felhők mögött. Néha áthatolt a fény, néha viszont összesűrűsödtek a felhők, és a fény teljesen eltűnt.

Egyvalami biztos volt: mikor leszállt az éj, a Yune Sablo tündérmeséjében szereplő sovány, tüdőbajos férfi sokkal könnyebben elképzelhetővé vált. Nem hihetőbbé, Ralph éppannyira nem tudott hinni egy efféle lényben, mint a Mikulásban, elképzelni azonban el tudta: a kamaszkorú amerikai lányok mumusának, Slendermannek a sötétebb bőrű változataként jelent meg lelki szemei előtt. Magas és komor, fekete öltönyben, arca akár egy lámpa, kezében akkora zsák, amibe belefér egy kisgyerek, ha térdét felhúzza a mellkasáig. Yune szerint a mexikói mumus azzal hosszabbította meg életét, hogy gyerekek vérét itta és a zsírjukkal dörgölte be a testét… és bár a Peterson fiúval nem pontosan ez történt, azért elég közel volt hozzá. Elképzelhető vajon, hogy a gyilkos – talán Maitland, talán az azonosítatlan ujjlenyomatok tulajdonosa – tényleg vámpírnak vagy valami más természetfölötti lénynek hitte magát? Hiszen Jeffrey Dahmer is azt hitte, amikor meggyilkolta azokat a hajléktalanokat, hogy zombikat hoz létre.

Ezek egyike sem magyarázza meg, miért nem szerepel a megégett férfi a kamerafelvételeken.

Jeannie kiszólt neki. – Gyere be, Ralph. Esni fog. A konyhában elszívhatod azt a büdös vackot, ha már mindenképpen muszáj.

Nem ezért akarod, hogy bemenjek, gondolta Ralph. Azért akarod, mert éned egy része nem tud nem hinni abban, hogy Yune zsákos embere idekint ólálkodik, a kerti lámpások fénykörén túl.

Ez persze nevetséges volt, de meg tudta érteni az asszony nyugtalanságát. Ő maga is érezte. Hogy is mondta Jeannie? Minél több dologra bukkansz, annál kevésbé stimmel minden.

Ralph bement, kioltotta a Tiparillót a mosogató csapja alatt, majd felkapta telefonját a töltőállványról. Mikor Howie felvette, Ralph megszólalt. – Át tudnának jönni Mr. Pelley-vel holnap? Mondanom kell pár dolgot, és van közte, ami egészen hihetetlen. Jöjjenek el ebédre. Elmegyek Rudy üzletébe és hozok pár szendvicset.

Howie azonnal beleegyezett. Ralph bontotta a hívást, és az ajtóban megpillantotta Jeannie-t, aki karba font kézzel nézett rá.

– Nem tudod annyiban hagyni, igaz?

– Nem, drágám, nem megy. Sajnálom.

Az asszony sóhajtott. – Óvatos leszel, ugye?

– A legnagyobb óvatossággal járok el.

– Ajánlom is, különben minden óvatosság nélkül csaplak nyakon. És nem kell elmenned Rudy üzletébe, majd én készítek valamit.

5

Vasárnap esett az eső, így Andersonék ritkán használt ebédlőasztalához ültek le mind a négyen: Ralph, Jeannie, Howie és Alec. Yune Sablo, aki otthon volt Cap Cityben, Howie Gold laptopja segítségével csatlakozott hozzájuk Skype-on.

Ralph azzal kezdte, hogy összefoglalta, amit mindannyian tudnak, majd átadta a szót Yune-nak, aki beszámolt Howie-nak és Alecnek az Elfmanék csűrjében találtakról. Mikor befejezte, Howie megszólalt.

– Ennek az egésznek semmi értelme. Mérföldekre van attól, hogy minimálisan is értelme legyen.

– Ez a személy kint aludt, az elhagyatott csűr padlásán? – kérdezte Alec Yune-tól. – Ott bujkált? Ezt akarta mondani?

– Ha igen, akkor nem lehetett Terry – jelentette ki Howie. – Ő egész szombaton benn volt a városban. Délelőtt elvitte a lányokat a városi uszodába, délután pedig végig az Estelle Barga Parkban volt, hogy előkészítse a pályát – a hazai csapat edzőjeként ez az ő feladata volt. Mindkét helyen rengetegen tanúsítják, hogy látták.

– Vasárnaptól hétfőig pedig a megyei börtönben csücsült – tette hozzá Alec –, ahogy azt maga nagyon jól tudja, Ralph.

– Terry hollétét rengetegen tanúsítják, szinte minden lépéséről van tanú – bólintott Ralph. – Végig ez volt a probléma gyökere, de most hagyjuk ezt egy percre. Szeretnék mutatni valamit. Yune már látta, ma reggel küldtem el neki a felvételt. De mielőtt megnézte, kérdeztem tőle valamit, és most ugyanezt a kérdést felteszem maguknak is. Észrevettek egy csúnyán eltorzult arcú férfit a bíróság előtt? Volt valami a fején, de egyelőre nem mondom el, micsoda. Látta valamelyikük?

Howie azt mondta, nem. Figyelmét teljes egészében ügyfele és annak felesége kötötte le. Alec Pelley azonban mást mondott.

– Igen, láttam. Úgy nézett ki, mint aki megégett egy tűzben. És amit a fején viselt… – Elhallgatott, szeme tágra nyílt.

– Folytassa – szólalt meg Yune a nappalijából Cap Cityben. – Mondja csak ki, amigo. Jobban érzi majd magát.

Alec a halántékát dörgölte, mintha a feje fájna. – Akkor azt hittem, kendő vagy ilyesmi. Talán mert a tűzben leégett a haja és nem tudott visszanőni a sebhelyek miatt, ő meg védeni akarta a fejbőrét a naptól. De lehet, hogy egy ing volt az. Úgy gondolja, az volt az, ami a csűrből hiányzott? Amit Terry a biztonsági kamera felvétele szerint a vasútállomáson viselt?

– Maga nyerte a hangszórót – felelte Yune.

Howie homlokráncolva fordult Ralph felé. – Még mindig Terry nyakába akarja varrni az ügyet?

Jeannie szólalt meg, most először. – Csak az igazságot akarja kideríteni… de én nem vagyok benne biztos, hogy remek ötlet.

– Nézze meg ezt, Alec – mondta Ralph –, és mutasson rá a megégett férfira!

Ralph lejátszotta nekik a 81-es csatorna felvételét, majd a FOX csatornáét, végül Alec kérésére (aki mostanra olyan közel hajolt Jeannie laptopjához, hogy az orra majdnem hozzáért a képernyőhöz), még egyszer a 81-es csatornáét. Végül hátradőlt. – Nincs ott. Ez lehetetlen.

– A cowboykalapot lóbáló férfi mellett állt, igaz? – kérdezte Yune.

– Azt hiszem, igen – felelte Alec. – Mellette, kicsivel magasabban a szőke riporternél, akit fejbe vertek a transzparenssel. A transzparenst lóbáló pasast és a riportert is látom… de az égett arcút nem. Hogy lehet ez?

Egyikük sem felelt.

Howie szólalt meg. – Térjünk csak vissza az ujjlenyomatokra! Hány különböző emberét találták meg a furgonban, Yune?

– Az igazságügyisek szerint legalább fél tucatét.

Howie felmordult.

– Nyugalom! Legalább négyet kizártunk: a New York-i gazdát, a furgon tulajdonosát; a gazda legidősebb fiát, aki néha vezette; a gyereket, aki ellopta; Terry Maitlandet. Marad egy tisztán kivehető ujjlenyomatsorozat, amit nem tudtunk azonosítani – talán a gazda egyik barátjáé vagy kisebb gyerekéé, aki a furgonban játszott –, meg azok az elmosódottak.

– Ugyanazok az elmosódottak, amiket az övcsaton találtak.

– Valószínűleg, de biztosak nem lehetünk benne. Az övcsaton lévőn csak pár kivehető vonal és fodor van, messze nem annyira tisztán azonosítható, hogy bekerülhessen a bizonyítékok közé, ha bíróság elé kerül az ügy.

– Aha, értem. Akkor hadd kérdezzek valamit mindhármuktól, uraim. Lehetséges, hogy egy olyan ember, akinek az arca és a keze is csúnyán megégett, ilyen ujjlenyomatokat hagyjon? Olyanokat, amik a felismerhetetlenségig eltorzultak?

– Igen – felelte Yune és Alec egyszerre; hangjuk csak a számítógép rövid adatátviteli késése miatt szólt kánonban.

– Ezzel az a probléma – felelte Ralph –, hogy a bíróság előtt látott, égett arcú férfinak tetoválások voltak a kezén. Ha az ujjhegyei megégtek, a tetoválások is leégtek volna róla, nem?

Howie megrázta a fejét. – Nem feltétlenül. Ha kigyulladok, lehet, hogy megpróbálom a kezemmel eloltani magam, de ezt nem a kézfejemmel teszem, igaz? – Csapkodni kezdte méretes mellkasát, hogy demonstrálja. – A tenyeremmel próbálom.

Pillanatnyi csend állt be, aztán Alec Pelley szólalt meg halkan, alig hallhatóan. – Az a megégett arcú pasas ott volt. Egy egész halom Bibliára megesküdnék.

– Az állami rendőrség igazságügyi szakértői vélhetően kielemzik azt a valamit a csűrben, amitől elfeketült a szalma – szólalt meg Ralph –, de addig is, van bármi, amit tehetnénk? Nyitott vagyok a javaslatokra.

– Térjünk vissza Daytonra – felelte Alec. – Tudjuk, hogy Maitland ott járt, és tudjuk, hogy a furgon is volt ott. Legalább pár válaszra is ott fogunk rátalálni. Én nem repülhetek oda, túl sok vasat tartok jelenleg a tűzben, de ismerek ott valakit, aki érti a szakmáját. Hadd hívjam fel, hogy megkérdezzem, ráér-e.

Ebben maradtak.

6

A tízéves Grace Maitland rosszul aludt az apja meggyilkolása óta, és amikor sikerült elszunnyadnia, rémálmok gyötörték. Ezen a vasárnap délutánon minden kimerültsége puha súlyként ereszkedett le rá. Miközben anyja és nővére süteményt sütöttek a konyhában, Grace felosont az emeletre és lefeküdt az ágyra. Bár esett az eső, épp eléggé világos volt, aminek örült. Mostanában félt a sötéttől. Odalentről hallotta anyja és Sarah beszélgetését. Ennek is örült. Grace lehunyta a szemét, és bár mintha csak egy-két pillanat telt volna el, mielőtt újra kinyitotta, óráknak kellett eltelniük, mert erősebben zuhogott odakint az eső, és a világosság átadta helyét a szürkületnek. Szobája megtelt árnyakkal.

Ágya szélén egy férfi ült, és őt nézte. Farmernadrágot viselt zöld pólóval. Kézfejét tetoválások borították, melyek felkúsztak karjain is: kígyók, egy kereszt, egy tőr és egy koponya. Arca már nem úgy festett, mint amit gyurmából gyúrt össze egy tehetségtelen gyerek, de Grace így is felismerte: ugyanaz a férfi volt, akit odakinn látott, Sarah ablakán át. Most legalább nem volt szalma a szeme helyén. Most olyan volt a szeme, mint Grace apjáé. A kislány bárhol felismerte volna ezt a szempárt. Eltűnődött rajta, hogy mindez valóban megtörténik, vagy álom csupán. Ha igen, akkor jobb, mint a rémálmok. Legalábbis valamivel.

– Apa, te vagy az?

– Igen – felelte a férfi. Zöld pólója átváltozott apja Golden Dragons-logós mezévé, és ebből Grace tudta, hogy mégiscsak álmodik. Az ing ezután fehér, laza valamivé változott, aztán újra zöld pólóvá. – Szeretlek, Gracie.

– Ez nem apa hangja – jelentette ki Gracie. – Ezt csak kitalálja.

A férfi közelebb hajolt. Grace visszahőkölt, szemét apja szemébe fúrta. Jobb volt, mint a „szeretlek” hang, de akkor sem az apja volt az.

– Szeretném, ha elmenne – mondta a kislány.

– Ebben biztos vagyok, a pokolban lévők pedig jeges vizet szeretnének. Szomorú vagy, Grace? Hiányzik apukád?

– Igen! – Grace elsírta magát. – És szeretném, ha elmenne! Ez nem apukám igazi szeme, maga csak megjátssza!

– Tőlem ne várj együttérzést – felelte a férfi. – Szerintem jó, hogy szomorú vagy. Remélem, sokáig leszel még szomorú, és sokáig sírsz. Oá-oá-oá, mint egy kisbaba.

– Kérem, menjen el!

– A kisbaba kéri a cumisüveget? A kisbaba bepisilt a pelusába, és átázott? A kisbaba oázik?

– Hagyja abba!

A férfi hátradőlt. – Rendben, ha valamit megteszel nekem. Megteszel nekem valamit, Grace?

– Mi az?

A férfi elmondta, és Sarah rázni kezdte, hogy keljen fel és jöjjön le sütit enni, szóval akkor mégis álom volt csak, egy rémálom, és nem kell megtennie semmit, de ha mégis megteszi, elképzelhető, hogy az az álom nem tér vissza többé.

Magába erőltetett egy kis süteményt, bár semennyire nem kívánta, és mikor anyja és Sarah a kanapén ültek és valami buta filmet néztek, Grace azt mondta, nem szereti a szerelmes filmeket és felmegy Angry Birdsszel játszani. De nem játszott. Bement szülei hálószobájába (már csak anyja hálószobája, és ez elszomorította), és levette anyja telefonját a fésülködőasztalról. A rendőr nem volt a kapcsolatok között, de Mr. Gold igen. Grace felhívta, és mindkét kezével tartotta a telefont, hogy ne reszkessen. Imádkozott, hogy az ügyvéd felvegye, és fel is vette.

– Marcy? Mi történt?

– Nem. Grace vagyok. Anyukám telefonjáról hívom.

– Nahát, szia, Grace! Örülök, hogy hallok felőled. Miért hívsz?

– Mert a nyomozót nem tudom felhívni. Azt, aki letartóztatta apukámat.

– Miért kellene…

– Van egy üzenetem a számára. Egy férfi küldi. Tudom, hogy valószínűleg csak álmodtam, de a biztonság kedvéért átadom. Elmondom magának, maga pedig felhívja a nyomozót.

– Milyen férfi, Grace? Ki küldte az üzenetet?

– Amikor először láttam, szalma volt a szeme helyén. Azt mondta, nem jön vissza többé, ha átadom Anderson nyomozónak az üzenetet. El akarta hitetni velem, hogy a szeme az apukámé, de nem az volt, valójában nem. Most már jobb az arca, de még mindig ijesztő. Nem akarom, hogy visszajöjjön, akkor se, ha csak álom, szóval megtenné, hogy szól Anderson nyomozónak?

Anyja most már az ajtóban állt, és némán figyelte. Grace úgy érezte, ebből még baj lesz, de nem érdekelte.

– Mit mondjak neki, Grace?

– Hogy hagyja abba. Ha nem akarja, hogy valami rossz történjen vele, akkor mondja meg neki, hogy abba kell hagynia.

7

Grace és Sarah a nappaliban ültek, a kanapén. Anyjuk közöttük ült, mindkettejüket fél karral átkarolta. Howie Gold a fotelban ült, ami Terryé volt, amíg a világ a feje tetejére nem állt. A fotelhoz egy zsámoly is tartozott; Ralph Anderson a kanapé elé húzta, és ráült. Lába olyan hosszú volt, hogy térdét majdnem az arca elé kellett húznia. Érezte, hogy komikus látványt nyújt, de úgy vélte, ha ez kicsit feldobja Grace Maitland kedvét, annál jobb.

– Biztosan csak egy ijesztő álom volt, Grace. Biztos vagy benne, hogy álmodtad?

– Persze hogy álmodta – jelentette ki Marcy. Arca feszült volt és sápadt. – Semmiféle férfi nem járt a házban. Kizárt, hogy feljuthatott volna az emeletre úgy, hogy nem vesszük észre.

– Vagy legalábbis úgy, hogy nem halljuk – vetette közbe Sarah, de félénk volt a hangja. Mintha félne. – A lépcső őrülten nyikorog.

– Egyetlen oka van, hogy idejött: hogy megnyugtassa a lányomat – mondta Marcy. – Megtenné, kérem?

– Bármi volt is az, ugye, tudod, hogy most már nincs itt az a férfi, igaz, Grace? – kérdezte Ralph.

– Igen – felelte Grace, és úgy tűnt, biztos ebben. – Elment. Azt mondta, ha átadom magának az üzenetet, elmegy. Nem hinném, hogy még egyszer visszajön, akár álom volt, akár nem.

Sarah drámaian sóhajtott. – Micsoda megkönnyebbülés!

– Csitt, kisbogaram – felelte Marcy.

Ralph elővette a jegyzetfüzetét. – Mondd el, hogy nézett ki ez a férfi az álmodban. Mivel nyomozó vagyok, és most már biztos vagyok benne, hogy álom volt.

Marcy Maitland ugyan nem kedvelte Ralphot, és valószínűleg soha nem is fogja, de a tekintete hálás volt, amiért legalább ennyit megtesz érte.

– Jobban nézett ki – felelte Grace. – Jobban, mint a múltkor. Már nem volt gyurmaarca.

– Legutóbb úgy nézett ki – mondta Sarah Ralphnak. – Grace mondta.

Marcy megszólalt. – Sarah, kimennél a konyhába Mr. Golddal, és hoznál mindenkinek egy szelet süteményt, kérlek?

Sarah Ralphra nézett. – Sütit, neki is? Most már kedveljük?

– Mindenkinek – felelte Marcy, ügyesen elkerülve a kérdést. – Ezt hívják vendégszeretetnek. Menj szépen.

Sarah felkelt a kanapéról, átszelte a szobát, és Howie-hoz ment. – Ki vagyok rúgva.

– Megfelelőbb emberrel nem is történhetett volna – felelte Howie. – Csatlakozom hozzád a száműzetésben.

– A miben?

– Mindegy. – Együtt mentek ki a konyhába.

– Csak röviden, kérem – mondta Marcy Ralphnak. – Csak azért jöhetett ide, mert Howie azt mondta, fontos. Mert lehet valami köze a… tudja.

Ralph bólintott, anélkül, hogy levette volna a tekintetét Grace-ről. – Ez a férfi, akinek gyurmaarca volt, amikor először megjelent…

– És szalmából volt a szeme – tette hozzá Grace. – Kiállt belőle, mint egy rajzfilmben, és lyuk volt annak a fekete körnek a helyén, ami az emberek szemében szokott lenni.

– Értem. – Ralph lefirkantotta a jegyzetfüzetébe, hogy Szalma a szeme helyén? – Mikor azt mondtad, olyan az arca, mint a gyurma, azt okozhatta az, hogy megégett?

A kislány elgondolkodott. – Nem. Inkább olyan volt, mintha nem lenne kész. Nem… tudja, ugye?

– Befejezetlen? – kérdezte Marcy.

Grace bólintott, és szájába vette a hüvelykujját. Ralph arra gondolt: Ez a tízéves lány a sebzett tekintetével, aki az ujját szopja… őt én tettem ilyenné. Ez igaz volt, és a látszólag egyértelmű bizonyítékok sora, amelyek alapján cselekedett, mit sem változtatott ezen.

– Ma hogy nézett ki, Grace? Milyen volt a férfi az álmodban?

– Rövid, fekete haja volt, ami felállt, mint egy sün tüskéi, és kis szakáll volt a szája körül. A szeme olyan volt, mint az apukámé, de valójában nem az ő szeme volt. Tetoválások voltak a kezén, egészen fent, a karján is. Volt közte, amelyik kígyót ábrázolt. Az inge először zöld volt, aztán átváltozott apukám baseballmezének felsőjévé, amin az arany sárkány van, aztán fehér lett, mint amit Mrs. Gerson visel, amikor megcsinálja anyukám frizuráját.

Ralph Marcyra pillantott.

– Azt hiszem, parasztingre gondol – mondta az asszony.

– Igen – felelte Grace –, arra. De aztán visszaváltozott azzá a zöld inggé, innen tudom, hogy álmodtam. Csak… – Ajka megremegett, szemébe könnyek gyűltek, melyek lecsordultak kipirult arcán. – Gonosz dolgokat mondott. Azt mondta, örül, hogy szomorú vagyok. Kisbabának hívott.

Arcát nekinyomta anyja mellének, és zokogott. Marcy Ralphra nézett a kislány feje fölött; egy pillanatig nem az látszott rajta, hogy haragszik a férfira, hanem hogy aggódik a lányáért. Tudja, hogy nem csak álom volt, gondolta Ralph. Észrevette, hogy jelent számomra valamit a dolog.

Mikor a kislány sírása csillapodott, Ralph megszólalt. – Minden rendben, Grace. Köszönöm, hogy beszámoltál nekem az álmodról. Most már elmúlt, ugye, tudod?

– Igen – felelte a kislány, könnyektől rekedtes hangon. – Elment. Megtettem, amit akart, és elment.

– Itt esszük meg a süteményt – jelentette ki Marcy. – Menj, segíts a nővérednek behozni a tányérokat.

Grace szaladt a tányérokért. Mikor kettesben maradtak, Marcy megszólalt. – Nagyon nehezen viselik mind a ketten, különösen Grace. Én azt mondanám, csak ez van a dolog hátterében, de hát Howie nem így véli, és szerintem maga sem. Igaz?

– Mrs. Maitland… Marcy… nem tudom, mit gondoljak. Megnézte Grace szobáját?

– Természetesen. Amint elmondta, miért hívta Howie-t.

– Behatolónak semmi jele?

– Semmi. Az ablak csukva volt, a szúnyogháló a helyén, Sarah-nak pedig igaza volt a lépcsővel kapcsolatban. Régi ház ez, minden lépcsőfok nyikorog.

– És az ágya? Grace azt mondta, a férfi ott ült.

Marcy szórakozottan felnevetett. – Honnan tudnám, állandóan forgolódik, amióta… – Arca elé emelte a kezét. – Olyan borzalmas ez az egész!

Ralph felkelt, és a kanapéhoz ment. Csak vigasztalni akarta Marcyt, de az asszony megmerevedett és elhúzódott. – Kérem, ne üljön ide. És ne érjen hozzám. Épp hogy csak megtűröm a jelenlétét, nyomozó úr. Csak azért, hogy a kisebbik lányom átaludja a ma éjszakát anélkül, hogy sikoltozva ébresztené az egész házat.

Ralph megmenekült attól, hogy válaszolnia kelljen, mert Howie és a két Maitland lány visszatért. Grace mindkét kezében egy-egy tányért egyensúlyozott. Marcy megtörölte a szemét, szinte észrevehetetlen gyorsasággal, és ragyogó mosollyal fordult Howie és a lányai felé. – Hurrá, süti! – kiáltotta.

Ralph elvett egy szeletet, és megköszönte. Az járt a fejében, hogy eddig mindenről beszámolt Jeannie-nek ezzel az elbaszott rémálomba illő üggyel kapcsolatban, de a kislány álmáról nem fog beszélni neki. Nem, erről nem.

8

Alec Pelley azt hitte, a szám, amit keres, el van mentve a telefonjában, mikor azonban hívni próbálta, csak egy automata üzenetet kapott, miszerint az előfizető nem található. Megtalálta régi, fekete noteszét (amely egykor hűséges társaként kísérte mindenhová, de ennek a digitális korszaknak a beköszöntével egy fiók mélyére került, ráadásul a lentebbi fiókok egyikébe), és egy másik számon próbálkozott.

– Becsületes megtaláló – szólalt meg egy hang a vonal túlsó végén. Alec azt hitte, üzenetrögzítő – logikus feltételezés volt, tekintve, hogy vasárnap este hívta –, és várta, hogy végigsorolja a nyitvatartási időt, majd a lehetséges menüpontokat, amiket a különféle gombok lenyomásával érhet el, végül a felszólítást, hogy hagyjon üzenetet a sípszó után. Ehelyett a hang, némileg panaszosan, ezt mondta: – Halló! Van ott valaki?

Alec rájött, hogy ismeri ezt a hangot, bár nevet nem tudott kapcsolni hozzá. Milyen régen beszélt utoljára ennek a hangnak a gazdájával? Két éve? Három?

– Leteszem, ha…

– Ne! Itt vagyok. A nevem Alec Pelley, és Bill Hodgest próbáltam elérni. Pár évvel ezelőtt dolgoztam vele egy ügyön, rögtön azután, hogy nyugdíjba mentem az állami rendőrségtől. Volt egy rossz színész, Oliver Madden, aki ellopott egy repülőgépet egy texasi olajbárótól…

– Dwight Crammtól. Emlékszem. És magára is emlékszem, Mr. Pelley, bár sosem találkoztunk személyesen. Sajnálattal közlöm, hogy Mr. Cramm nem fizetett elég gyorsan. Legalább fél tucat számlát kellett küldenem neki, aztán ügyvéddel fenyegettem. Remélem, maga jobban járt vele.

– Nem ment egykönnyen – felelte Alec. Az emlék megmosolyogtatta. – Az első csekk, amit küldött, visszapattant, de a másodikkal nem volt gond. Maga Holly, igaz? A vezetéknevére nem emlékszem, de Bill igen jó véleménnyel volt magáról.

– Holly Gibney – felelte a nő.

– Nagyon örülök, hogy ismét válthattunk pár szót, Ms. Gibney. Próbáltam felhívni Billt, de alighanem megváltoztatta a számát.

Csend.

– Ms. Gibney, ott van még?

– Igen – felelte a nő –, itt vagyok. Bill két éve meghalt.

– Jézusom! Sajnálattal hallom. A szívével volt a baj? – Alec csak egyszer találkozott ugyan Hodgesszal, nagyrészt telefonon és e-mailben érintkeztek, de arra emlékezett, hogy elég testes volt.

– Rákja volt. Hasnyálmirigy. Most Peter Huntley-val vezetem a céget. Ő volt Bill partnere, amikor még a rendőrségnél szolgáltak.

– Szerencsés lány.

– Nem – felelte Holly –, nem vagyok szerencsés. Az üzlet egész jól megy, de azonnal lemondanék róla, ha visszakapnám Billt, épen és egészségesen. A rák mocsok egy dolog.

Alec már azon volt, hogy köszönetet mond, még egyszer részvétet nyilvánít, és leteszi. Később eltűnődött azon, mennyire másként alakultak volna a dolgok, ha ezt teszi. Eszébe jutott azonban valami, amit Bill mondott erről a nőről, miközben épp Dwight Crammnek próbálták visszaszerezni a King Airjét: Különc egy lány, kicsit kényszerbeteg, nem nagyon van oda a személyes érintkezésért, de nincs, ami elkerülné a figyelmét. Hollyból fantasztikus nyomozó lett volna.

– Azt reméltem, Bill segít nekem egy nyomozásban – mondta –, de talán maga is elvállalná. Bill igen jó véleménnyel volt önről.

– Örömmel hallom, Mr. Pelley, de kétlem, hogy én lennék a megfelelő személy. A Becsületes megtalálónál többnyire az óvadék ellenére meglépő szökevényeket és eltűnt személyeket hajszolunk. – Holly szünetet tartott, majd hozzátette: – Azonkívül ott van még az is, hogy jó messze vagyunk öntől, kivéve, ha valahonnan északkeletről hív.

– Nem, de ami érdekelne, az éppen Ohióban van, és most nem alkalmas az idő odarepülnöm – ideköt pár olyan esemény, amit követnem kell. Milyen messze vannak Daytontól?

– Egy pillanat – mondta Holly, majd szinte azonnal folytatta. – A MapQuest szerint kétszázharminckét mérföldre. Nagyon jó program. Mit kell kinyomoznunk önnek, Mr. Pelley? Még mielőtt válaszolna, el kell mondanom, hogy ha az erőszak bármilyen lehetősége felmerül, inkább kihagyom a lehetőséget. Gyűlölöm az erőszakot.

– Nincs köze erőszakhoz – mondta Pelley. – Történt erőszakos cselekmény, egy gyereket meggyilkoltak, de idelent történt, és akit letartóztattak érte, meghalt azóta. A kérdés az, hogy valóban ő volt-e a tettes, és ahhoz, hogy erre választ találjunk, le kell ellenőriznünk egy utazást, amit áprilisban tett Daytonba a családjával.

– Értem. És ki fog fizetni a cégünk szolgáltatásáért? Ön?

– Nem, egy Howard Gold nevű ügyvéd.

– És a maga ismeretei szerint Gold ügyvéd úr gyorsabban fizet, mint Dwight Cramm?

Alec elvigyorodott. – Abszolúte.

És bár az előleget valóban Howie fizeti, a Becsületes megtaláló teljes díját – amennyiben Ms. Holly Gibney elvállalja a daytoni nyomozást – végül Marcy Maitland fogja kifizetni, aki megengedheti magának. A biztosító nem szívesen fog fizetni egy elítélt gyilkos miatt, de tekintve, hogy Terryt semmiért nem ítélték el, muszáj lesz megtenniük. Emellett ott volt a foglalkoztatás körében elkövetett, halált okozó veszélyeztetés miatti per Flint City ellen, amit Howie indít majd Marcy nevében; elmondta Alecnek, hogy a város valószínűleg a hét számjegyűt is elérő összeget is ki fogja fizetni. Egy szép nagy összeg ugyan nem hozza vissza Marcynak a férjét, de a nyomozást ki tudja fizetni belőle, akár a költözést is, ha úgy dönt, hogy az a legjobb megoldás, valamint a lányok egyetemi tandíját is, ha eljön az ideje. A pénz ugyan nem jelent gyógyírt minden fájdalomra, gondolta Alec, de azt lehetővé teszi, hogy az ember viszonylagos kényelemben gyászoljon.

– Beszéljen egy kicsit az ügyről, Mr. Pelley, és megmondom, el tudom-e vállalni.

– Kis időbe fog telni. Fel tudom hívni holnap, munkaidőben is, ha jobban megfelel.

– Ma este is jó lesz. Csak adjon egy percet, hogy kikapcsoljam a filmet, amit néztem.

– Megzavartam az estéjét.

– Nem igazán. Legalább tucatszor láttam már A dicsőség ösvényei-t. Mr. Kubrick egyik legjobb filmje. Véleményem szerint sokkal jobb, mint A ragyogás vagy a Barry Lyndon, de sokkal fiatalabb is volt még, amikor leforgatta. A fiatal művészek véleményem szerint sokkal hajlamosabbak a kockázatvállalásra.

– Nem vagyok valami nagy filmrajongó – felelte Alec, és eszébe jutott, hogy jellemezte Hollyt Hodges: különc és egy kicsit kényszerbeteg.

– A filmek szebbé teszik a világot. Én így látom. Egy pillanat… – A háttérben elhallgatott az alig hallható filmzene. Holly visszatért. – Mondja el, mit kellene elvégeznünk Daytonban, Mr. Pelley.

– Nem csak nagyon hosszú történet, de nagyon furcsa is. Jobb, ha előre figyelmeztetem erre.

Holly felnevetett – nevetésének hangja sokkal érzelemdúsabb volt, mint szokott, óvatos beszédéé. Fiatalabbnak hallatszott tőle. – Nem a magáé lesz az első különös történet, amit hallok, higgye el. Mikor Bill-lel dolgoztam… de hagyjuk ezt most. De ha jó darabig beszélni fogunk, nyugodtan szólítson Hollynak. Kihangosítom, hogy szabad legyen a kezem. Várjon… Oké, kezdheti. Mondjon el mindent!

A biztatás hatására Alec beszélni kezdett. A háttérből filmzene helyett most a billentyűzet folyamatos kopogása hallatszott, ahogy Holly jegyzetelt. Még el sem értek a beszélgetés végére, és Alec már örült, hogy nem tette le a telefont. Holly jó kérdéseket tett fel, lényegretörőeket. Az ügy furcsaságai mintha a legkevésbé sem zavarták volna. Igen nagy kár volt, hogy Bill Hodges meghalt, de Alec úgy érezte, abszolúte alkalmas utód került a helyére.

– Érdekli az ügy? – kérdezte, mikor befejezte mondandóját.

– Igen. Mr. Pelley…

– Alec. Ha maga Holly nekem, én Alec vagyok magának.

– Rendben, Alec. A Becsületes megtaláló vállalja az ügyet. A rendszeres jelentéseket telefonon, e-mailben vagy FaceTime-on kapja meg, utóbbit sokkal jobbnak tartom a Skype-nál. Amint kiderítettem mindent, amit tudok, teljes összefoglalót is küldök.

– Köszönöm. Ez nagyon…

– Rendben. Hadd adjam meg a számlaszámomat, hogy átküldhesse az előleg összegét, amelyben megegyeztünk.

HOLLY

Július 22. – július 24.

1

Holly visszatette a hivatali telefont (amit mindig hazahozott magával, még akkor is, ha Pete ugratta miatta) a tartóra az otthoni telefonja mellé, és úgy harminc másodpercen át némán ült a számítógépe előtt. Aztán megnyomta Fitbitjén a gombot, hogy ellenőrizze a pulzusát. Hetvenötöt mutatott, nyolc-tíz szívveréssel többet a normálisnál. Nem lepte meg. Pelley története a Maitland-ügyről jobban fellelkesítette és magával ragadta, mint bármelyik ügy azóta, hogy pontot tettek a néhai (és igencsak borzalmas) Brady Hartsfield esete végére.

Ez azonban nem volt teljesen igaz. Az igazság az volt, hogy semmi nem tudta igazán fellelkesíteni Bill halála óta. Pete Huntley rendes ember volt, de – itt, szép lakása csendjében beismerhette – nem túl nagyratörő. Beérte azzal, hogy adósokat, óvadék ellenére meglépő gyanúsítottakat, lopott autókat, elveszett házikedvenceket és gyerektartással késlekedő apukákat üldöz. És bár Holly a színtiszta igazat mondta Alec Pelley-nek – valóban gyűlölte az erőszakot, kivéve a filmekben; megfájdult tőle a gyomra –, Hartsfield üldözése közben minden ízében érezte, hogy él, és azóta semmi nem töltötte el ezzel az érzéssel. Ugyanez volt igaz Morris Bellamyra is, az őrült irodalomrajongóra, aki meggyilkolta kedvenc íróját.

Daytonban nem várja egyetlen Brady Hartsfield vagy Morris Bellamy sem, ami jó volt, mert Pete nyaralni ment Minnesotába, ifjú barátja, Jerome pedig a családjával vakációzott Írországban.

– Megcsókolom teéretted a Blarney-követ, leányka – mondta a repülőtéren. Ír tájszólása pont olyan borzalmas volt, mint amikor Amos és Andy kiejtését utánozta, amit időnként még szokott, főleg azért, hogy Hollyt bosszantsa vele.

– Inkább ne tedd – felelte Holly –, gondolj bele, mennyi bacilus lehet rajta! Pfuj!

Alec Pelley azt hitte, ha furcsának találom az ügyet, elmegy tőle a kedvem, gondolta kis mosollyal. Azt hitte, azt mondom majd: „Ez lehetetlen, egy ember nem lehet egyszerre két helyen, és nem tűnhet el valaki egy tévés archív felvételről. Ez az egész vagy tréfa, vagy átverés.” Csak hát Alec Pelley nem tudja – és tőlem nem is fogja megtudni –, hogy lehet az ember egyszerre két helyen. Brady Hartsfield is ezt csinálta, és amikor Brady végre meghalt, egy másik ember testébe került.

– Minden lehetséges – közölte az üres szobával. – Minden. A világ csupa különös zegzug és sarok.

Elindította a Firefoxot, és kikereste a Tommy és Tuppence Pub címét. A hozzá legközelebbi szállás a Northwoods Boulevardon álló Fairviews Hotel volt. Vajon ugyanebben a hotelban szállt meg a Maitland család is? Majd meg kell kérdeznie Alec Pelley-től e-mailben, de lehetséges, figyelembe véve, amit a nagyobbik Maitland lány mondott. Holly megnézte a Trivagón, és látta, hogy napi kilencvenkét dollárért elfogadható szobát kap. Felmerült benne, hogy egy kisebb lakosztályt vesz ki, de csak egy pillanatra. Ezzel feltornázná a költségeket ügyfele számára, ami nemcsak hogy tisztességtelen üzleti praktika lett volna, hanem csúszós lejtő is.

Felhívta a Fairview-t (a céges telefonon, mivel ez jogosan elszámolható költség volt), lefoglalt egy szobát három éjszakára aznapi érkezéssel, majd megnyitotta számítógépén a Math Crunchert, ami véleménye szerint a legjobb program volt mindennapi kérdések megválaszolására. A Fairview-ban délután három órától lehetett elfoglalni a szobát, Priusa pedig hatvanhárom mérföld per órás sebességnél érte el az optimális üzemanyag-fogyasztást. Hozzászámolt némi időt arra, hogy megtankoljon és elfogyasszon egy vélhetően nem túl jó minőségű reggelit egy autópálya-pihenőben… hozzáadott negyvenöt percet az útjavító munkálatok miatt elkerülhetetlen lassítás miatt…

– Tíz órakor indulok – jelentette ki. – Nem, legyen inkább kilenc óra ötven, a biztonság kedvéért. – És, a még nagyobb biztonság kedvéért, megnyitotta a Waze alkalmazást, hogy találjon egy alternatív útvonalat is, ha esetleg szükség lesz rá.

Lezuhanyzott, hogy reggel már ne kelljen, hálóingbe bújt, megmosta a fogát, fogselyemmel megtisztította (a legújabb kutatások szerint ugyan a fogselyem nem segített a fogak romlásának megelőzésében, de Holly napi rutinjának akkor is a része volt, és akár haláláig is hajlandó volt folytatni), előszedte hajcsipeszeit és sorba rendezte őket, majd mezítláb betalpalt a vendégszobába.

Itt tartotta a filmgyűjteményét. A polcokon DVD-k sorakoztak, némelyikük színes bolti tokban, de nagy részük házilag készült, Holly csúcsmodern DVD-írójának köszönhetően. Több ezer volt belőlük (egész pontosan jelenleg 4375), de így is könnyen megtalálta, amelyiket kereste, mert ábécésorrendben tartotta őket. Leemelte és az éjjeliszekrényre tette, ahol mindenképpen észre fogja venni, amikor reggel összecsomagol.

Mikor mindezt elintézte, letérdelt, lehunyta a szemét, és összekulcsolta a kezét. A reggeli és esti ima a terapeutája ötlete volt, és mikor Holly tiltakozott, és közölte, hogy nem igazán hisz Istenben, a terapeuta azt mondta, hogy az, hogy hangosan megfogalmazza félelmeit és terveit egy feltételezett felsőbb hatalomnak, akkor is segít, ha nem hisz benne. És úgy tűnt, ez valóban így van.

– Itt megint Holly Gibney, és még mindig igyekszem a legjobbat kihozni magamból. Kérlek, áldd meg Pete-et, miközben horgászik, mert csak egy hülye indul el csónakkal úgy, hogy úszni se tud. Kérlek, áldd meg Robinsonékat odaát, Írországban, és ha Jerome tényleg meg akarja csókolni a Blarney-követ, kérlek, érd el, hogy meggondolja magát. Iszom a Boostot, hogy felszedjek pár kilót, mert dr. Stonefield szerint túl sovány vagyok. Nem ízlik, de minden egyes dobozban kétszáznegyven kalória van, legalábbis a felirata szerint. Szedem a Cipralexet és nem dohányzom. Holnap Daytonba megyek. Kérlek, segíts, hogy biztonságosan vezessek, betartsak minden közlekedési szabályt, és a lehető legjobb munkát végezzem, amit a rendelkezésre álló adatok alapján lehet. Amik elég érdekesek. – Kicsit eltűnődött. – Hiányzik Bill. Azt hiszem, ma estére ennyi.

Ágyba bújt, és öt perc múlva már aludt is.

2

Holly délután 3:17-kor érkezett a Fairview Hotelhoz, nem pont az ideális időben, de nem is rosszkor. Úgy vélte, 3:12-kor ért volna oda, ha nem fordult volna ellene minden egyes közlekedési lámpa, amióta elhagyta a főutat. A szoba tetszett neki. A zuhanyzó ajtaján kicsit ferdén lógtak a törülközők, de rendbe szedte őket, miután vécére ment, majd kezet-arcot mosott. A tévéhez nem volt DVD-lejátszó, de napi kilencvenkét dollárért nem is számított rá. Ha meg akarja nézni a filmet, amit magával hozott, a laptop is tökéletesen megfelel. Nem volt nagy költségvetésű film, és alighanem legfeljebb tíz nap alatt forgatták, így nem az a fajta film volt, ami nagy felbontást és Dolby hangzást igényel.

A Tommy és Tuppence alig egy kereszteződésnyire volt a szállodától. Holly látta a cégtábláját, amint kilépett a szálloda bejáratának napernyője alól. Odament, és megnézte az ablakba kitett étlapot. A bal felső sarokban egy gőzölgő pite rajza volt, alatta felirat: A MARHAHÚSOS-VESÉS PITE A SPECIALITÁSUNK.

Sétált még egy utcányit, és egy parkolóhoz ért, ami úgy háromnegyedrészt volt tele. VÁROSI PARKOLÓ, hirdette elöl egy tábla. MAXIMUM 6 ÓRA. Bement, megnézte, vannak-e büntetőcédulák a szélvédőkön vagy krétával rajzolt jelek a gumiabroncsokon. Egyikből sem látott egyet sem, ami azt jelentette, senki nem tartatja be a hatórás korlátozást. Tisztán becsületességre alapozott rendszer volt, ami New Yorkban nem válna be, de Ohióban valószínűleg tökéletesen működött. Így, hogy nem figyelte senki, képtelenség lett volna megmondani, milyen sokáig állt itt a furgon, miután Merlin Cassidy otthagyta, de úgy vélte, így, hogy az ajtaja nyitva maradt és a slusszkulcs hívogatóan lógott a gyújtásban, valószínűleg nem maradt itt túl sokáig.

Visszament a Tommy és Tuppence-ig, bemutatkozott a pincérnőnek, és elmondta, hogy az ügynek, amelyben nyomoz, köze van egy férfihoz, aki a múlt tavasszal szállt meg a közelben. Kiderült, hogy a pincérnő egyben az étterem társtulajdonosa is, és most, amikor még egy óra hátravolt az esti csúcsforgalomig, nagyon is szívesen beszélt. Holly megkérdezte, nem emlékszik-e véletlenül, mikor szórta tele az étterem az étlapos szórólapjaival a környéket.

– Mit követett el a pasas? – kérdezte a pincérnő. Marynek hívták, nem Tuppence-nek, és kiejtése alapján inkább volt New Jersey-i, mint newcastle-i.

– Nem áll jogomban elmondani – felelte Holly. – Jogi előírás. Biztosan megérti.

– Emlékszem hát – mondta Mary. – Fura is lenne, ha nem emlékeznék.

– Hogyhogy?

– Amikor két éve megnyitottunk, az étterem neve még Fredo étterme volt. Tudja, mint A Keresztapá-ban.

– Igen – felelte Holly –, bár Fredo leginkább A Keresztapa II.-ből ismert, különösen arról a jelenetről, ahol a testvére, Michael megcsókolja és azt mondja: Tudom, hogy te voltál, Fredo! A szívem szakad meg!

– Erről nem tudok, azt viszont igen, hogy van vagy kétszáz olasz étterem Daytonban, és kiszorítottak minket. Így aztán úgy döntöttünk, átállunk a brit ételekre – konyhaművészetnek nem igazán nevezhetjük, sült halat árulunk sült krumplival, kolbászt krumplipürével, még babot is pirítóson –, és megváltoztattuk a nevünket Tommy és Tuppence-re, mint egy Agatha Christie-regényben. Azon a ponton úgy voltunk vele, nincs veszítenivalónk. És képzelje, bejött. Meglepődtem, de jó értelemben, higgye el. Ebédidőben megtelik az étterem, és legtöbb este vacsoraidőben is. – Közelebb hajolt, és Holly tisztán érezte a gint a leheletén. – Mondjak egy titkot?

– Imádom a titkokat – felelte Holly őszintén.

– A marhahúsos-vesés pite fagyasztva érkezik egy cégtől Paramusból. Mi csak felmelegítjük a sütőben. És képzelje, a Dayton Daily News étteremkritikusa imádta! Öt csillagot adott nekünk! – Még jobban előrehajolt, és Holly fülébe súgta: – Ha bárkinek elmondja, meg kell hogy öljem.

Holly végighúzta hüvelykujját vékony ajka előtt, és úgy tett, mint aki elfordít egy láthatatlan kulcsot – Bill Hodgestól rengetegszer látta ezt a mozdulatot. – Szóval amikor az új névvel és új étlappal újranyitottak, vagy nem sokkal előtte…

– Johnny, ő a férjem, ki akarta plakátolni vele a környéket a nyitás előtti héten, de mondtam neki, hogy az nem jó semmire, az emberek elfelejtik, ezért előtte való nap csináltuk. Felvettünk egy srácot, és annyi étlapot nyomtattunk, hogy kilencutcás körzeten belül mindenhová jusson.

– A parkolóba is itt, az utca végén.

– Igen. Ez fontos valamiért?

– Megnézné a naptárában, milyen napra esett ez?

– Nem kell megnéznem, az agyamba véstem. – Megütögette a homlokát. – Április tizenkilencedikén történt. Egy csütörtöki napon. Pénteken gyütt a megnyitás – vagyis az újranyitás.

Holly leküzdötte az ingert, hogy kijavítsa Mary beszédét, megköszönte az információt és elfordult, hogy elinduljon.

– Biztosan nem mondhatja el, mit követett el a pasas?

– Nagyon sajnálom, de elveszíteném a munkámat.

– Akkor legalább nézzen majd be vacsorára, ha itt lesz egy ideig a városban.

– Majd benézek – felelte Holly, de tudta, hogy nem fog. Isten tudja csak, mi más van még az étlapon, amit fagyasztva szállítanak ide Paramusból.

3

A következő lépés az volt, hogy ellátogat a Heisman Szanatóriumba, és elbeszélget Terry Maitland apjával, feltéve, hogy jó napja van (már ha vannak még egyáltalán jó napjai mostanában). Még ha ő nincs is teljesen az eszénél, Holly akkor is válthat pár szót az itt dolgozókkal. Addig is az egész jó hotelszobájában ütötte el az időt. Bekapcsolta a laptopját, és küldött Alec Pelley-nek egy e-mailt GIBNEY-JELENTÉS #1 címmel.

A Tommy & Tuppence étlapos szórólapjait kilencutcányi körzetben terjesztették április 19-én, csütörtökön. A társtulajdonossal, MARY HOLLISTERREL folytatott beszélgetésem alapján biztos vagyok benne, hogy a dátum helyes. A fentiek figyelembevételével biztosak lehetünk benne, hogy MERLIN CASSIDY ezen a napon hagyta ott a furgont a közeli parkolóban. Tudjuk, hogy a MAITLAND CSALÁD április 21-én, szombaton, dél körül érkezett Daytonba. Majdnem teljesen biztos vagyok benne, hogy a furgon addigra már eltűnt. Holnap egyeztetni fogok a helyi rendőrséggel, hogy ki tudjak zárni még egy felmerülő lehetőséget, utána ellátogatok a Heisman Szanatóriumba. Ha kérdése van, küldjön e-mailt vagy hívjon a mobilomon.

Holly Gibney

Becsületes megtaláló

Mikor ezt elintézte, Holly lement a szálloda éttermébe és könnyű ebédet rendelt (a szobaszerviz fel sem merült benne, nevetségesen túlárazottnak találta). A kölcsönözhető filmek között talált egy Mel Gibson-filmet, amit még nem látott, és megrendelte, 9,99 dollárért, amit majd levon a költségeket összesítő beszámolóból, amikor elküldi. A film nem volt valami jó, de Gibson kihozta belőle a legtöbbet, amit tudott. Holly feljegyezte a film címét és hosszát jelenlegi filmes naplójába (már két tucat másikat megtöltött), és három csillaggal értékelte. Mikor ezzel is végzett, meggyőződött róla, hogy az ajtó mindkét zárja be van zárva, elmondta imáit (mint mindig, most is azzal fejezte be, hogy elmondta Istennek, mennyire hiányzik neki Bill), és lefeküdt az ágyba, ahol aztán nyolc órát átaludt, és nem álmodott semmit. Legalábbis nem emlékezett rá.

4

Másnap reggel, kávé, egy energikus séta, egy közeli büfében elfogyasztott reggeli és egy forró zuhany után Holly felhívta a daytoni rendőrőrsöt, és a közlekedési osztályt kérte. Üdítően rövid várakoztatás után egy bizonyos Linden rendőr jelentkezett, és megkérdezte, miben tud segíteni. Holly nagyon örült ennek – egy udvarias rendőr mindig feldobta a napját. Bár, hogy őszinte legyen, nagy részük a Középnyugaton volt.

Bemutatkozott, elmondta, hogy egy fehér Econoline furgon érdekli, amit áprilisban hagytak a Northwoods Boulevard nyilvános parkolójában, és megkérdezte, hogy a rendőrség ellenőrzi-e rendszeresen a város becsületkasszás parkolóit.

– Persze – felelte Linden rendőr –, de nem azért, hogy betartassák a hatórás parkolási korlátot. Elvégre zsaruk vagyunk, nem parkolóőrök.

– Megértem – felelte Holly –, de az esetlegesen otthagyott lopott autók azért feltűnnek, nem?

Linden felnevetett. – Gondolom, jó sok lopott autót kellett már visszaszereznie a cégének.

– Ezekből jön be a bevételünk nagy része, meg a szökésben lévő szabadlábon védekezőkből.

– Akkor tudja, hogy megy ez. Főleg azok a drága autók keltik fel az érdeklődésünket, amelyek már egy ideje ott állnak ezekben a parkolókban, akár a városban, akár a hosszú távú reptéri parkolóban. A Denalik, az Escalade-ek, a Jaguarok, a Bömösök. Azt mondja, ennek a furgonnak, ami érdekli magát, New York-i rendszámtáblája volt?

– Igen.

– Egy ilyen furgon az első nap még valószínűleg nem keltette volna fel az érdeklődésünket – New Yorkból tényleg jönnek emberek Daytonba, bármilyen valószínűtlennek hangzik is –, de ha még másnap is ott van? Az valószínűleg feltűnik.

Ami még mindig egy teljes nappal Maitlandék érkezése előtt kellett hogy legyen. – Köszönöm.

– Megnézhetem az elvontatott autók közt, ha gondolja.

– Nem lesz rá szükség. A furgon legközelebb innen ezer mérföldre délre bukkant fel.

– Miért érdekli, ha nem bánja, hogy megkérdezem?

– Dehogy bánom – felelte Holly. Elvégre most rendőrrel beszélt. – Elraboltak vele egy gyereket, akit később meggyilkoltak.

5

Holly, aki most már kilencvenkilenc százalékban biztos volt benne, hogy a furgon már jóval azelőtt eltűnt, hogy Terry Maitland április 21-én Daytonba érkezett volna feleségével és lányaival, a Heisman Szanatóriumba hajtott Priusával. A szanatórium alacsony, hosszú, homokkő épülete legalább négyholdas, szépen gondozott telken állt. Egy fás liget választotta el a Kindred Kórháztól, ami feltehetőleg a tulajdonosa, működtetője és szép kis bevételének haszonélvezője volt; az biztos, hogy az intézmény nem tűnt olcsónak. Vagy nagy összegű megtakarítása volt Peter Maitlandnek, vagy igen jó biztosítása, vagy mindkettő, gondolta Holly elismerően. A délelőttnek ebben az órájában jó pár, a látogatók számára fenntartott parkolóhely üresen állt, de Holly a parkoló legvégében lévőt választotta. A Fitbiten napi 12 000 lépést állított be célnak, és minden lépés számított.

Megállt egy percre, hogy nézze, ahogy három gondozó három bentlakóval sétál (utóbbiak közül az egyik úgy festett, mint aki tudatában van, hol van), aztán bement. A magas mennyezetű előcsarnok kellemes helynek tűnt, de a padlóviasz és bútorápoló illata nem fedte el teljesen az enyhén érezhető vizeletszagot, ami az épület belsejéből áradt, és valami más, súlyosabb szagot is. Túl ostoba és melodramatikus lett volna az elveszett remény szagának nevezni, de Holly attól még annak érezte. Valószínűleg azért, mert fiatalabb koromban életem túl nagy részét töltöttem azzal, hogy a lyukat nézem a fánk helyett, gondolta.

A recepciós asztalán álló tábla figyelmeztette, hogy MINDEN LÁTOGATÓNAK JELENTKEZNIE KELL A RECEPCIÓN. Az asztal mögött ülő hölgy (a pulton lévő táblácska szerint Mrs. Kelly) barátságos mosollyal üdvözölte Hollyt. – Jó napot! Miben segíthetek?

Eddig minden hétköznapi, érdektelen módon zajlott. A baj akkor kezdődött, amikor Holly megkérdezte, meglátogathatja-e Peter Maitlandet. Mrs. Kelly ajkán ottmaradt a mosoly, de a tekintetéből eltűnt. – Maga a családtagja?

– Nem – felelte Holly –, a család barátja vagyok.

Azt mondta magának, ez tulajdonképpen nem is igazi hazugság. Elvégre Mrs. Maitland ügyvédjének dolgozik, az ügyvéd pedig Mrs. Maitlandnek dolgozik, és ez egyfajta barátságnak minősül, ugyebár, ha már egyszer őt bízták meg azzal, hogy tisztára mossa az özvegy elhunyt férjének a nevét?

– Attól tartok, az nem lesz elég – felelte Mrs. Kelly. Ami a mosolyából megmaradt, mostanra kifejezetten felületessé vált. – Ha nem a család tagja, akkor meg kell kérnem, hogy távozzon. Mr. Maitland egyébként sem ismerné fel. Ezen a nyáron sokat romlott az állapota.

– Csak a nyáron, vagy már azóta, hogy Terry a tavasszal meglátogatta?

A mosoly eddigre teljesen eltűnt. – Maga riporter? Ha igen, akkor a törvény kötelezi arra, hogy ezt közölje velem, én pedig azonnal meg fogom kérni, hogy távozzon a szanatórium területéről. Amennyiben erre nem hajlandó, hívom a biztonságiakat, és ők kikísérik. Épp elég bajunk volt már a magafajtával.

Ez érdekes volt. Lehet, hogy nem állt kapcsolatban az üggyel, aminek a kinyomozása érdekében idejött, de talán igen. Elvégre a nő addig nem kezdett szemétkedni vele, amíg Holly meg nem említette Peter Maitland nevét. – Nem vagyok riporter.

– Elhiszem magának, de ha nem a rokona, akkor továbbra is arra kell kérnem, hogy távozzon.

– Rendben – felelte Holly. Egy-két lépést távolodott, majd támadt egy ötlete, és visszafordult. – Tegyük fel, hogy Mr. Maitland fia, Terry felhívná és szavatolna értem. Az segítene?

– Gondolom, igen – felelte Mrs. Kelly, de elég kelletlennek tűnt. – Persze meg kellene válaszolnia pár kérdést, hogy biztosan tudjam, nem a maga egyik kollégája adja ki magát Mr. Maitlandnek. Lehet, hogy ez paranoiásnak tűnik ön szerint, Ms. Gibney, de rengeteg problémánk akadt, tényleg sok, én pedig nagyon komolyan veszem a kötelességemet.

– Megértem.

– Talán igen, talán nem, de egyébként se menne semmire azzal, hogy beszél Peterrel. Erre már a rendőrség is rájött. Az Alzheimer végső stádiumában jár. Ha beszél az ifjabb Mr. Maitlanddel, ő is megmondhatja.

Az ifjabb Mr. Maitland nem mondhat meg semmit, Mrs. Kelly, mert már egy hete halott. De maga ezt nem tudja, igaz?

– Mikor volt az utolsó alkalom, hogy a rendőrség beszélni próbált Mr. Maitlanddel? A család barátjaként kérdezem.

Mrs. Kelly eltűnődött, majd azt mondta: – Nem hiszek magának, és nem válaszolok a kérdéseire.

Bill ezen a ponton átváltott volna barátságosba és bizalmaskodóba, ő és Mrs. Kelly a végén talán még e-mail-címet is cseréltek volna és bejelölik egymást a Facebookon, de Hollynak, bár a dolgok kikövetkeztetésében rendkívüli tehetséggel bírt, azon, amit a terapeutája „társas kapcsolatoknak” nevezett, még dolgoznia kellett. Kicsit letörten távozott, de korántsem szegte kedvét a kudarc.

A dolog egyre érdekesebbnek tűnt.

6

Ezen a napfényes, ragyogó kedd délelőttön, tizenegy órakor Holly egy padon ült az Andrew Dean Parkban, egy lattét kortyolgatott a közeli Starbucksból, és a Mrs. Kellyvel folytatott furcsa beszélgetésén tűnődött.

A nő nem tudta, hogy Terry halott, valószínűleg senki nem tudta a Heisman alkalmazottai közül, és Hollyt ez nem lepte meg különösebben. Frank Peterson és Terry Maitland meggyilkolására egy innen több száz mérföldre fekvő kisvárosban került sor; ha egyáltalán bekerült volna az országos hírekbe egy olyan héten, amikor az Iszlám Állam egyik szimpatizánsa nyolc embert lőtt agyon egy tennessee-i plázában, egy indianai kisvárost pedig tornádó pusztított el, csak egy apró hír jutott neki a Huffington Post lapalján, és onnan is huss, eltűnt. Marcy Maitland pedig nem lépett kapcsolatba az apósával, hogy elmondja neki a szomorú hírt – miért is tette volna, tekintettel az öregember állapotára?

Maga riporter? – kérdezte Mrs. Kelly. Épp elég bajunk volt már a magafajtával.

Rendben, tehát jártak itt riporterek, a rendőrség szintén, és Mrs. Kellynek, a Heisman Szanatórium előtérbe tolt alkalmazottjának kellett foglalkoznia velük. De a kérdéseik nem Terry Maitlandről szóltak, mert akkor Mrs. Kellynek tudnia kellett volna, hogy meghalt. Akkor mi az ördögről volt szó?

Holly félretette a kávéját, elővette válltáskájából az iPadjét, bekapcsolta és ellenőrizte, hogy van térerő, vagyis nem kell visszamennie a Starbucksba. Befizetett egy kisebb összeget, hogy elérje a helyi újság archívumát (az összeget gondosan feljegyezte a költségei közé), és április 19-ével kezdte a keresést, azzal a nappal, amikor Merlin Cassidy otthagyta a furgont. Ami majdnem teljesen biztosan egybeesett azzal a nappal, amikor újra ellopták. Gondosan végigolvasta a helyi híreket, de semmit nem talált a szanatóriummal kapcsolatban. Ez a következő öt napra is igaz volt, bár másféle hírt rengeteget talált: autóbaleseteket, két lakásbetörést, egy nightclubban történt tűzesetet, egy benzinkúti robbanást, nyomozást két eltűnt lánytestvér után (fehérek) a közeli Trotwoodból, egy rendőrt, aki lelőtt egy fegyvertelen tizenévest (feketét), egy horogkereszttel meggyalázott zsinagógát.

Aztán, április 25-én a címoldal nagy betűkkel sikoltotta, hogy megtalálták Amber és Jolene Howard, az eltűnt trotwoodi lányok megcsonkított holttestét egy vízmosásban, nem messze az otthonuktól. Egy meg nem nevezett rendőrségi forrás szerint „a kislányok elképzelhetetlen kegyetlenség áldozatai lettek”. És igen, mindkettejüket bántalmazták szexuálisan is.

Terry Maitland április 25-én Daytonban volt. Persze a családjával, de…

Április 26-án, aznap, amikor Terry Maitland utoljára látogatta meg az apját, semmi új fejlemény nem derült ki, ahogy 27-én sem, aznap, amikor a Maitland család hazarepült Flint Citybe. Aztán 28-án, szombaton a rendőrség közzétette, hogy kihallgatnak egy gyanúsítottat. Két nappal később a gyanúsítottat le is tartóztatták. A neve Heath Holmes volt, harmincnégy éves daytoni lakos, aki a Heisman Szanatóriumban dolgozott ápolóként.

Holly felemelte a lattét, nagy kortyokban kiitta a felét, majd tágra nyílt szemekkel a park árnyas mélységeibe bámult. Megnézte Fitbitjét. Pulzusa percenként száztizet mutatott, és nem csak a koffein emelte a magasba.

Visszatért a Daily News archívumához, végiggörgette a májust is egészen a júniusig, követte a történet szálát. Terry Maitlanddel ellentétben Heath Holmes túlélte a vádemelését, de Terryhez igencsak hasonlóan (Jeannie Anderson a véletlenek egybeesésének nevezte volna) nem került bíróság elé Amber és Jolene Howard meggyilkolásáért. Június 7-én öngyilkos lett a Montgomery megyei börtönben.

Holly újra megnézte Fitbitjét, és látta, hogy a pulzusa felment százhúszra. Ettől függetlenül megitta a maradék lattéját. Élj veszélyesen!

Bill, bárcsak itt lennél velem ennél az ügynél. Annyira jó lenne. És Jerome is. Hárman már elkaptuk volna ennek a pacinak a gyeplőjét és addig lovagoltuk volna, amíg abbahagyja a futást.

Bill azonban meghalt, Jerome pedig Írországban volt, és Holly nem fog közelebb kerülni a megoldáshoz, mint amilyen közel most van hozzá. Legalábbis nem egyedül. Ez azonban nem jelentette, hogy Daytonban már végzett. Nem egészen.

Visszament a szállodai szobába, rendelt egy szendvicset a szobaszerviztől (fene essen a költségbe), és kinyitotta a laptopját. Mindazt, amit eddig kiderített, hozzáírta azokhoz a jegyzetekhez, amelyeket Alec Pelley-vel folytatott telefonbeszélgetése során lejegyzett. A képernyőre meredt, és ahogy görgetett fel- és lefelé, anyja egyik régi mondása ötlött az eszébe: A Coca-Cola sem árul el titkokat a Pepsinek. A daytoni rendőrség nem tudott Frank Peterson meggyilkolásáról, és a Flint City-i sem tudott a Howard testvérekéről. Miért is tudnának? A gyilkosságok az ország két különböző részén történtek, több hónap eltéréssel. Senki nem tudta, hogy Terry Maitland mindkét helyen járt, és senki nem tudott a Heisman Szanatóriumhoz fűződő kapcsolatáról. Mindkét eseten áthaladt egy információs sztráda, de ez legalább két helyen beszakadt.

– Én azonban tudom – jelentette ki Holly. – Legalábbis egy részét. Tudom. Csak hát…

Összerezzent, mikor kopogtattak az ajtón. Beengedte a szobaszerviz pincérét, aláírta a csekket, adott tíz százalék borravalót (miután meggyőződött róla, hogy az árban nincs benne a szervizdíj), és rövid úton megszabadult a pincértől, majd fel-alá kezdett járkálni a szobában, miközben a baconös-salátás szendvicset majszolta, aminek alig érezte az ízét.

Mit nem tud még, amit tudhatna? Aggasztotta, szinte már nyugodni sem hagyta a gondolat, hogy a kirakósnak, amit épp ki akart rakni, egyes darabjai hiányoztak. Nem azért, mert Alec Pelley bármit is szándékosan eltitkolt volna előle – ezt nem feltételezte volna –, hanem azért, mert voltak olyan információk – létfontosságú információk –, amelyeket Pelley nem ítélt elég fontosnak.

Úgy érezte, fel kellene hívnia Mrs. Maitlandet, de tudta, hogy az asszony sírni fog, és szomorú lesz, Holly pedig nem tudta, mivel vigasztalhatná, az ilyesmi sosem ment neki. Egyszer, nem is olyan régen segített Jerome Robinson húgának, amikor nehéz időszakot élt át, de általában rettentően nem értett az ilyesmihez. Emellett szegény asszony agyát elködösíti majd a fájdalom, és lehet, hogy fontos tényekről megfeledkezik, azokról az apróságokról, amelyek segítségével a töredékekből összeáll egy teljes kép; amelyek olyanok, mint az a három vagy négy puzzle-darabka, ami mindig leesik a padlóra és nem látod a teljes képet, amíg el nem kezded keresni és meg nem találod őket.

Az a személy, aki a legnagyobb valószínűséggel ismer minden részletet, a kicsiket és a nagyokat is, a nyomozó lesz, aki a legtöbb tanúvallomást rögzítette és aki letartóztatta Maitlandet. Azután, hogy Bill Hodgesszal dolgozott, Holly hitt a rendőrségi nyomozókban. Nem mindegyikük volt jó ugyan; kevéssé tisztelte például Isabelle Jaynest, aki Pete Huntley partnere lett, miután Bill nyugdíjba vonult a rendőrségtől, ez a Ralph Anderson pedig hatalmas hibát követett el, amikor nyilvános helyen tartóztatta le Maitlandet, de egyetlen rossz döntéstől még nem lesz valaki rossz nyomozó, és Pelley elmondta neki a legfontosabb mentő körülményt: Terry Maitland közelről ismerte Anderson fiát. Az Anderson által kihallgatott tanúk vallomásai elég alaposnak tűntek. Holly úgy vélte, ő ismeri a legnagyobb eséllyel a hiányzó részleteket.

Ezen érdemes volt elgondolkodnia. De addig is, ideje volt visszalátogatnia a Heisman Szanatóriumba.

7

Két óra harminckor érkezett, és ezúttal az épület bal oldalánál parkolt le, ahol táblák hirdették, hogy ITT DOLGOZÓK PARKOLÓJA és A MENTŐ MEGÁLLÓJÁT KÉRJÜK SZABADON HAGYNI. A parkoló túlsó végében állt meg, mert innen szemmel tarthatta az épületet. Két óra negyvenötkor szállingózni kezdtek az autók: megérkeztek a háromtól tizenegyig dolgozók. Három óra körül a délelőtti műszakosok – nagyrészt gondozók, pár ápoló, néhány öltönyös pasas, akik valószínűleg orvosok voltak – távozni kezdtek. Az egyik öltönyös egy Cadillacben hajtott el, a másik Porschéban. Tényleg orvosok lehettek. Holly alaposan szemügyre vette a többit, és kiszemelt egy célpontot: egy középkorú ápolónőt, akinek tunikáját táncoló játék mackók díszítették. Autója egy régi Honda Civic volt, aminek az oldala már rozsdásodott; repedezett stoplámpáját ragasztószalag tartotta össze, lökhárítóján kifakult HILLARYT TÁMOGATOM matrica látszott. Mielőtt beszállt volna, megállt rágyújtani. Az autója régi volt, a cigije drága. Egyre jobb.

Holly követte, ahogy kihajtott a parkolóból, majd három mérföldön át nyugatnak tartott. A várost kellemes kertváros váltotta fel, melyet egy kevésbé kellemes külváros követett. Itt a nő behajtott egy kockaház kocsibehajtójára egy utcában, ahol a hasonló kockaházak szinte egymáshoz simulva álltak, sokuk előtt a zsebkendőnyi gyepen olcsó műanyag játékok hevertek. Holly leparkolt a járda mellé, elmormolt egy gyors imát, hogy erőt, türelmet és bölcsességet adjon, majd kiszállt.

– Asszonyom! Nővér! Elnézést!

A nő megfordult. Holly egy láncdohányos ráncos arcát és idő előtt megőszült haját látta; nem tudta megállapítani a korát. Negyvenöt lehetett vagy talán ötven. Nem viselt karikagyűrűt.

– Segíthetek?

– Igen, és fizetek is érte – felelte Holly. – Száz dollár készpénzben, ha hajlandó beszélni nekem Heath Holmesról és arról, milyen kapcsolatban állt Peter Maitlanddel.

– A munkahelyemről követett idáig?

– Tulajdonképpen igen.

A nő a homlokát ráncolta. – Maga riporter? Mrs. Kelly azt mondta, járt nálunk egy riporternő, és azt is mondta, mindenkit kirúg, aki szóba áll vele.

– Én vagyok az a nő, akit említett, de nem vagyok riporter. Magánnyomozó vagyok, Mrs. Kelly pedig sosem fog rájönni, hogy beszéltünk.

– Van valami igazolványa?

Holly megmutatta a jogosítványát és a Becsületes megtaláló óvadéki ügynökségi kártyáját. A nő alaposan szemügyre vette mindkettőt, majd visszaadta. – Candy Wilson vagyok.

– Örvendek.

– Én is, de ha kockára kell tennem az állásomat a maga kedvéért, akkor kétszázat kérek. – Kis szünetet tartott. – Kétszázötvenet.

– Rendben – felelte Holly. Úgy vélte, valószínűleg le tudná alkudni kétszázra, akár százötvenre is, de alkudozásban nem volt jó. És ez a nő úgy is nézett ki, mint akinek szüksége van a pénzre.

– Jobb, ha bejön – mondta Wilson. – A szomszédoknak igen éles a fülük ebben az utcában.

8

A háznak erős cigarettaszaga volt, amitől Holly hosszú idő óta először rettentően megkívánta a cigit. Wilson lezöttyent a fotelba, amit – kocsija stoplámpájához hasonlóan – ragasztószalaggal tákolt össze. Mellette egy álló hamutartó volt, az a fajta, amilyet Holly azóta nem látott, hogy a nagyapja meghalt (tüdőtágulásban). Wilson műszálas nadrágja zsebéből előásott egy doboz cigarettát és az öngyújtót, majd rágyújtott. Nem kínálta meg Hollyt, ami nem meglepő, tekintve, mennyire felment a dohány ára, de Holly hálás volt érte, mert lehet, hogy elfogadta volna.

– Előbb a pénzt – mondta Candy Wilson.

Holly, aki a szanatóriumba tett második útja előtt nem felejtett el megállni egy bankautomatánál, elővette táskájából a tárcáját, és kiszámolta a pontos összeget. Wilson még egyszer megszámolta, majd a zsebébe tette a cigaretta mellé.

– Remélem, igazat mond és tényleg tartani fogja a száját, Holly. Isten látja a lelkemet, szükségem van a pénzre, a seggfej férjem kiürítette a bankszámlánkat, amikor lelépett, de Mrs. Kelly nem viccel. Olyan, mint a sárkányok a Trónok akármijében.

Holly most is elhúzta az ujját az ajka előtt, majd elfordította a láthatatlan kulcsot. Candy Wilson elmosolyodott és láthatóan megkönnyebbült. Körülnézett a szobában, ami kicsi volt, sötét, berendezésének stílusa korai amerikai garázsvásári. – Kurva ronda egy hely, mi? Szép házunk volt a West Side-on. A seggfej férjem eladta a seggem alól, mielőtt eltűnt a naplementében. Tudja, hogy van a szólás: senki nem olyan vak, mint az, aki nem akar látni. Néha azt kívánom, bár lennének gyerekeink, hogy ellene nevelhetném őket.

Bill tudta volna, mit válaszoljon erre, de Holly nem tudta, ezért elővette a jegyzetfüzetét, és a lényegre tért. – Heath Holmes gondozóként dolgozott a Heismanban.

– Igen. Helyes Heathnek hívtuk, félig poénból, félig nem. Nem egy Chris Pine vagy Tom Hiddleston volt, de azért nem is kellemetlen látvány. És rendes fiú. Mindenki így gondolta. Ami csak bizonyítja, hogy sosem tudjuk, mi rejlik az ember szívében. Erre már a seggfej férjem esetében is rájöttem, de ő legalább nem erőszakolt meg és nem csonkított meg kislányokat. Látta a képüket az újságban?

Holly bólintott. Két aranyos, szőke kislány, egyforma bájos mosollyal. Tizenkét és tízévesek voltak, éppannyi idősek, mint Terry Maitland lányai. Még valami, ami mintha kapcsolódást jelentett volna a két eset között. Lehet, hogy nem az volt, de valami egyre hangosabban súgta neki, hogy a két eset valójában egy és ugyanaz volt. Még pár megfelelő tény, és nem súgni, hanem ordítani fogja.

– Ki képes ilyesmire? – kérdezte Wilson, de költői volt a kérdés. – Egy szörnyeteg, más nem.

– Mennyi ideje dolgoztak együtt, Ms. Wilson?

– Szólítson nyugodtan Candynek. Aki kifizeti nekem a jövő havi rezsit, az nyugodtan hívhat a keresztnevemen. Hét éve dolgoztam vele, és sosem sejtettem semmit.

– Az újság azt írja, vakációzni volt, amikor a lányokat megölték.

– Igen, felment Regisbe, ami innen úgy harminc mérföldnyire van északra. Az anyjához. Aki azt mondta a zsaruknak, hogy egész idő alatt ott volt. – Wilson a szemét forgatta.

– Az újságban azt is írják, hogy priusza is volt.

– Igen, volt, de semmi komoly, csak tizenhét évesen elment autókázni egy lopott kocsival. – Homlokráncolva nézett a cigarettára. – Ennek nem kellett volna benne lennie az újságokban, tudja, fiatalkorú volt, így a priusza elvileg titkos. Ha nem lett volna az, akkor valószínűleg nem kapott volna állást a Heismanban, még azután sem, hogy a hadseregben volt, meg öt évig dolgozott a Walter Reed Kórházban. Lehet, hogy mégis, de valószínűbb, hogy nem.

– Úgy beszél, mintha jól ismerte volna.

– Nem védeni akarom, ne higgye. Párszor ittunk együtt, az igaz, de nem randi volt vagy olyasmi. Páran elmentünk néha munka után a Shamrockba, még amikor volt pénzem és megengedhettem magamnak, hogy meghívjam őket, amikor rajtam volt a sor. Azok az idők már elmúltak. Mindenesetre Feledékeny Ötöknek hívtuk magunkat, mert…

– Azt hiszem, értem – felelte Holly.

– Igen, azt elhiszem, és persze mind ismertünk alzheimeres vicceket. Nagy részük elég gonosz, és sok páciensünk tulajdonképpen nagyon kedves, mi csak azért meséltünk ilyen vicceket, hogy… nem is tudom…

– Oldják kicsit a feszültséget – mondta Holly.

– Igen, ez az. Kér egy sört, Holly?

– Igen. Köszönöm. – Nem nagyon kedvelte a sört, és a Cipralex mellé nem is volt ajánlott, de szerette volna, ha gördülékeny a beszélgetés.

Wilson hozott két doboz Bud Lightot. Poharat éppúgy nem kínált Hollynak, ahogy cigarettát sem.

– Igen, tudtam a kocsilopási ügyéről – mondta, és megint leült a toldott-foldott fotelba, ami fáradtan megnyikordult. – Mind tudtunk. Tudja, milyen beszédes lesz az ember, ha van már benne pár pohárral. De ez a közelébe sem jön annak, amit áprilisban elkövetett. Még mindig nem tudom elhinni. Ezt a férfit én megcsókoltam a fagyöngy alatt a tavalyi karácsonyi bulin. – Vagy megrázkódott az undortól az emlék hatására, vagy csak úgy tett.

– Tehát az április 23-ai héten szabadságon volt…

– Ha maga mondja. Én csak azt tudom, hogy tavasszal volt, mert előjöttek az allergiáim. – Újabb cigarettára gyújtott. – Azt mondta, felmegy Regisbe, azt mondta, az anyja meg ő misét mondatnak az apjáért, aki tavaly halt meg. Megemlékezésnek hívta. És lehet, hogy el is ment, de aztán visszajött, hogy meggyilkolja azokat a trotwoodi lányokat. Efelől semmi kétség: az emberek látták, és egy benzinkút biztonsági kamerája is rögzítette, ahogy megtankol.

– Milyen kocsiba tankolt? – kérdezte Holly. – Nem egy fehér furgon volt az? – Az ilyesmit úgy hívták, hogy „szavakat adni a tanú szájába”, és Billnek nem tetszett volna, de nem bírta ki, hogy meg ne kérdezze.

– Nem tudom. Nem hiszem, hogy benne lett volna az újságban. Valószínűleg a kisteherautóját. Egy Tahoe-ja volt, szépen kiglancolva. Egyedi gumik, rengeteg króm, hátul lakókocsirész. Lehet, hogy oda zárta be a lányokat, és elkábította őket, amíg készen nem állt… tudja… használni őket.

– Ú – mondta Holly. Nem akarta, de kijött.

Candy Wilson bólintott. – Aha. Az ember nem akar belegondolni, de az agyába tolakszik. Nekem legalábbis. Megtalálták a DNS-ét is, biztosan maga is tudja, mert ez is benne volt az újságban.

– Igen.

– És én is láttam őt azon a héten, mert az egyik nap bejött dolgozni. – Nem bírsz távol maradni ettől a helytől, igaz? – kérdeztem. Nem mondott semmit, csak hátborzongatóan rám vigyorgott, majd ment tovább, a B szárny felé. Sosem láttam még így vigyorogni. Lefogadom, hogy a lányok vérét is megtalálták a körme alatt. Talán még a farkán és a golyóin is. Jézusom, kiráz a hideg, ha csak rágondolok.

Hollyt is kirázta a hideg, de nem mondta, csak ivott egy korty sört, és megkérdezte Wilsont, milyen napra esett ez.

– Így fejből nem tudom, de a lányok eltűnése utáni napra. Most jut eszembe, lefogadom, hogy meg tudom mondani pontosan, mert aznap munka után bejelentkeztem a fodrászhoz. Hogy befestessem a hajam. Azóta sem voltam a szépségszalonban, ahogy, gondolom, ez látszik is rajtam. Egy pillanat.

A szoba sarkában álló kisasztalhoz ment, egy jegyzetfüzettel tért vissza, és gyorsan átlapozta. – Itt van. Debbie Hajászata. Április 26.

Holly felírta a dátumot, és tett mellé egy felkiáltójelet. Terry ezen a napon látogatta meg utána az apját. Ő és a családja másnap repültek haza.

– Peter Maitland ismerte Mr. Holmest?

Wilson felnevetett. – Peter Maitland senkit nem ismer, drágám. Tavaly volt pár tiszta napja, még most, év elején is volt annyi tudata, hogy magától lemenjen a büfébe és csokit kérjen – általában azokra emlékeznek a legtovább, amiket szeretnek. Most csak ül és néz maga elé. Ha én is elkapom ezt a szart, inkább beveszek egy marék gyógyszert és meghalok, amíg még van elég működő agysejtem ahhoz, hogy tudjam, mire valók azok a tabletták. De ha arra kíváncsi, Heath ismerte-e Maitlandet, a válaszom: persze, természetesen. Némelyik gondozót időnként áthelyezik, de Heath eléggé ragaszkodott a B szárny páratlan számú szobáihoz. Mindig azt mondta, hogy a páciensek énjének egy része felismerte őt, még akkor is, amikor agyuk nagy része már nem működött. És Maitland a B–5-ös szobában van.

– Meglátogatta Maitland szobáját aznap, amikor látta?

– Biztosan. Tudok valamit, amit az újságok nem írtak meg, de mérget vehet rá, hogy Heath perén nagy ügyet csináltak volna belőle, ha eljut odáig a dolog.

– Igen, Candy? Mi volt az?

– Amikor a zsaruk megtudták, hogy a gyilkosságok után bent járt a szanatóriumban, átkutatták a B szárny összes szobáját, különösen Maitlandét, mert Cam Melinsky látta Heathet kijönni onnan. Cam az egyik takarító. Azért tűnt fel neki Heath, mert épp felmosta a folyosó kövét, mármint Cam, Heath pedig megcsúszott és seggre esett.

– Biztos ebben, Candy?

– Igen, de tudja, mi a lényeg? Az ápolónők közt a legjobb barátnőm Penny Prudhomme, aki hallotta, mit mond az egyik rendőr a telefonjába a B–5-ös szoba átkutatása után. Azt mondta, hajszálakat találtak a szobában, szőkéket. Maga mit gondol erről?

– Gondolom, elvégezték rajta a DNS-vizsgálatot, hogy lássák, nem az egyik Howard lányé-e.

– Abszolút. Az igazságügyisek.

– De az eredményét nem hozták nyilvánosságra – mondta Holly. – Igaz?

– Nem. De tudja, mit találtak Mrs. Holmes alagsorában, igaz?

Holly bólintott. Ezt a részletet nyilvánosságra hozták, és a szülőket úgy érhette, mintha kést döftek volna a szívükbe, amikor olvasták. Valakinek eljárt a szája, és bekerült az újságba. Valószínűleg a tévébe is.

– Nagyon sok kéjgyilkos tesz el valamiféle trófeát – mondta Candy, mint aki szakértője a témának. – Láttam a Bűnügyi akták-ban meg a hasonlókban. Gyakori viselkedés ezeknél az elmebetegeknél.

– De Heath Holmes maga szerint nem tűnt elmebetegnek.

– Eltitkolják – jelentette ki Candy Wilson baljós hangon.

– Amit elkövetett, azt viszont nem nagyon igyekezett titkolni, nem igaz? Az emberek látták, ott volt a biztonsági kamera felvétele is…

– Na és? Megőrült, és az őrülteket nem érdekli semmi.

Biztos vagyok benne, hogy Anderson nyomozó és a Flint City-i kerületi ügyész ugyanezeket mondták Terry Maitlandről, gondolta Holly. Annak ellenére is, hogy egyes sorozatgyilkosok – kéjgyilkosok, ahogy Candy Wilson hívta őket – éveken át képesek elkerülni az igazságszolgáltatást. Például Ted Bundy, vagy John Wayne Gacy.

Holly felállt. – Nagyon köszönöm a segítségét.

– Köszönje meg azzal, hogy gondoskodik róla, Mrs. Kelly nem jön rá, hogy beszéltem magával.

– Nem fogja megtudni – felelte Holly.

Mikor kilépett az ajtón, Candy utánaszólt. – Tudja, mi lett az anyjával, igaz? Hogy mit csinált, miután Heath kinyírta magát a börtönben?

Holly megállt, az autókulccsal a kezében. – Nem.

– Egy hónappal később történt. Gondolom, eddig még nem jutott el a nyomozása során. Felakasztotta magát. Ugyanúgy, ahogy a fia, csak nem egy cellában, hanem a pincében.

– Jézusom! Hagyott hátra búcsúlevelet?

– Azt nem tudom – felelte Candy –, de az alagsorban tette, ahol a rendőrök megtalálták a véres bugyikat, Micimackó, Tigris és Zsebibaba képével. Ha a fia ilyesmit követ el, kinek van szüksége búcsúlevélre?

9

Holly, amikor nem volt biztos benne, mi legyen a következő lépés, majdnem mindig keresett egy palacsintázót vagy gyorséttermet. Az IHOP és a Denny’s is egész nap kínált reggelit, egyszerű falatokat, amiket el lehetett fogyasztani anélkül is, hogy közben itallappal zaklatnák a tolakodó pincérek. A szálloda közelében talált egy IHOP-ot.

Leült egy kétszemélyes asztalhoz a sarokban, és rendelt pár palacsintát (egy kisebb halommal), rántottát egy tojásból és sült krumplit (ami itt mindig ínycsiklandó volt). Míg várta, hogy hozzák az ételt, bekapcsolta a laptopját és megpróbálta kideríteni Ralph Anderson telefonszámát. Nem találta, ami nem lepte meg különösebben; a rendőrök majdnem mindig titkosították a számukat. Tudta azonban, hogy így is majdnem teljesen biztos, hogy ki tudja deríteni – Bill minden trükkre megtanította –, és mindenképpen beszélni akart vele, mert biztos volt benne, hogy mindkettejüknél vannak még hiányzó puzzle-darabkák, amik a másiknak nincsenek meg.

– Ő a Coca-Cola, én a Pepsi – mondta.

– Tessék? – kérdezte a pincérnő, aki épp hozta a lakomát.

– Csak azt mondtam, nagyon éhes vagyok – felelte Holly.

– Jobb is, ha éhes, mert ez rengeteg kaja. – A pincérnő letette elé a tányérokat. – De rá is fér magára, hogy egyen, már ha szabad ezt mondanom. Túl sovány.

– Volt egy barátom, aki mindig ezt mondta – jegyezte meg Holly, és hirtelen sírni lett volna kedve. A múlt idő tette – volt egy barátom. Telt az idő, ami lehet, hogy minden sebre gyógyír, de, isten tudja, némelyik seb igen lassan gyógyult. Hatalmas volt a szakadék a van egy barátom és a volt egy barátom között.

Lassan evett, és alaposan leöntötte a palacsintákat sziruppal. Nem igazi volt, nem valódi juharszirup, de akkor is finom, és jó volt végre úgy enni, hogy leül és időt fordít rá.

Amire végzett, vonakodva meghozta a döntését. Ha felhívja Anderson nyomozót úgy, hogy előtte nem egyeztet Pelley-vel, akkor fix, hogy kirúgatja magát, miközben – Bill fogalmazott mindig így – ő az ügy nyomába akart eredni. Ami még fontosabb: nem is lett volna etikus.

A pincérnő visszajött, hogy még több kávéval kínálja, Holly pedig kért még. A Starbucksnál nem töltötték ingyen újra a kávét, az IHOP kávéja pedig, ha nem is volt elsőrangú, de azért egész jónak minősült. Mint a szirup. És mint én, gondolta Holly. A terapeutája azt mondta, szüksége van ilyen önmegerősítő gondolatokra, naponta többször is. Lehet, hogy nem vagyok egy Sherlock Holmes, vagy akár Tommy és Tuppence, de elég jó vagyok, és tudom, mit kell tennem. Lehet, hogy Mr. Pelley vitatkozni fog, én pedig utálok vitatkozni, de ha muszáj, megteszem. Megidézem a bennem rejlő Bill Hodgest.

Igyekezett kapaszkodni ebbe a gondolatba, miközben telefonált. Mikor Pelley felvette, Holly megszólalt.

– Nem Terry Maitland ölte meg a Peterson fiút.

– Mi? Jól hallottam, amit most…

– Igen. Pár nagyon érdekes dologra bukkantam itt, Daytonban, Mr. Pelley, de mielőtt megírnám a jelentésemet, beszélnem kell Anderson nyomozóval. Van bármi ellenvetése?

Pelley nem ment bele a vitába, amitől annyira félt. – Meg kell beszélnem Howie Golddal, akinek engedélyt kell kérnie rá Marcytól. De szerintem mindketten bele fognak menni.

Holly megnyugodott, és ivott egy korty kávét. – Rendben. Szerezze meg az engedélyüket olyan gyorsan, amennyire csak lehet, kérem, és adja meg nekem a számát. Ma este beszélni szeretnék vele.

– De miért? Mire jött rá?

– Hadd kérdezzek valamit. Tud róla, hogy történt-e valami szokatlan a Heisman Szanatóriumban aznap, amikor Terry Maitland utoljára látogatta meg ott az apját?

– Milyen szokatlan dologra gondol?

Holly ezúttal nem adott szavakat a tanúja szájába. – Bármi. Lehet, hogy nem tudja, de az is lehet, hogy igen. Például mondott-e Terry bármit is a feleségének, mikor visszaértek a szállodába. Bármit.

– Nem… hacsak nem arra gondol, hogy Terry beleütközött az egyik gondozóba, amikor kifelé ment. A gondozó elesett, mert vizes volt a padló, de véletlen balesetről van csak szó. Egyikük sem sérült meg, vagy ilyesmi.

Holly olyan erősen szorította a telefont, hogy recsegtek az ízületei. – Eddig semmi ilyesmit nem mondott.

– Nem gondoltam volna, hogy fontos.

– Ezért kell beszélnem Anderson nyomozóval. Vannak hiányzó részletek. Maga most elmondott egyet. Lehet, hogy ő többet is tud. És rájöhet olyasmikre, amikre én nem tudok.

– Azt mondja, annak, hogy Maitland nekiment valakinek, van valami jelentősége? Ha igen, micsoda?

– Hadd beszéljek előbb Anderson nyomozóval. Kérem.

Hosszú szünet után Pelley megszólalt. – Megnézem, mit tehetek.

A pincérnő épp akkor tette le elé a számlát, amikor Holly zsebre dugta a telefonját. – Elég heves vita volt.

Holly rámosolygott. – Köszönöm a remek kiszolgálást.

A pincérnő távozott. A számlán tizennyolc dollár húsz cent állt. Holly hagyott öt dollár borravalót a tányérja alatt. Ez jóval több volt, mint a javasolt összeg, ő azonban nagyon izgatott volt.

10

Alig tért vissza a szobájába, amikor megcsörrent a telefonja. ISMERETLEN SZÁM, jelezte a képernyő.

– Halló! Itt Holly Gibney. Kivel beszélek?

– Itt Ralph Anderson. Alec Pelley adta meg a számát, Ms. Gibney, és azt is elmondta, mit csinál. Az első kérdésem ez lenne: tudja, hogy mit csinál?

– Igen. – Hollyt rengeteg minden aggasztotta, és többévnyi terápia után is tele volt kétségekkel, ennyiben azonban biztos volt.

– Aha, aha, rendben, lehet, hogy tudja, de lehet, hogy nem. Nekem nem áll módomban eldönteni, igaz?

– Nem – mondta Holly. – Legalábbis jelenleg még nem.

– Alec szerint maga azt mondta neki, hogy nem Terry Maitland ölte meg Frank Petersont. Azt mondta, nagyon biztosnak tűnt a dolgában. Kíváncsi vagyok, hogy jelenthet ki ilyesmit, amikor maga Daytonban van, a Peterson-gyilkosság pedig Flint Cityben történt.

– Mert itt is történt egy hasonló eset, nagyjából akkor, amikor Maitland itt volt. Itt nem egy kisfiút gyilkoltak meg, hanem két kislányt. Ugyanaz volt az elkövetés módja: nemi erőszak és csonkítás. A férfi, akit a rendőrség letartóztatott, azt állította, a kérdéses időben az anyjánál tartózkodott, egy innen harminc mérföldre lévő kisvárosban, és ezt az anyja is megerősítette, ugyanakkor látták őt Trotwoodban is, abban a városrészben, ahonnan elrabolták a két lányt. A biztonsági kamerák is felvették. Ismerős az ügy?

– Ismerős, de nem meglepő. A legtöbb gyilkos kitalál valami alibit, amikor elkapják. Lehet, hogy maga nem találkozott ilyesmivel a munkája során, amikor szökésben lévő tyúktolvajokat kerget, Ms. Gibney – Alec elmondta, hogy nagyrészt ilyesmivel foglalkozik a cégük –, de a tévéből bizonyosan tudja.

– Ez a férfi a Heisman Szanatórium egyik gondozója volt, és bár szabadságon kellett volna lennie, legalább egyszer bent járt a munkahelyén azon a héten, amikor Mr. Maitland az apját látogatta. Mr. Maitland utolsó látogatása alkalmával – ez április 26-án volt – ez a két állítólagos gyilkos állítólag összeütközött. Mármint szó szerint.

– Most szórakozik velem? – Anderson szinte kiabált.

– Nem. A régi partnerem a Becsületes megtalálónál erre mondta volna, hogy abszolút nem szórakozós helyzet. Felkeltettem az érdeklődését?

– Pelley elmondta, hogy a gondozó megsebezte Maitlandet, amikor elesett? Kinyújtotta felé a kezét, elkapta, és megkarcolta a karját?

Holly hallgatott. A film járt az agyában, amit becsomagolt a bőröndjébe. Nem volt szokása gratulálni magának – épp ellenkezőleg –, de ez most ösztönösen zseniális gondolatnak tűnt. De kételkedett valaha is abban, hogy van valami nagyon is rendkívüli a Maitland-ügyben? Nem. Nagyrészt azért, mert ő foglalkozott a szörnyeteg Brady Wilson Hartsfield ügyével is. Az ilyesmi igencsak hajlamos szélesíteni az ember látókörét.

– És nem ez volt rajta az egyetlen seb. – Anderson hangja olyan volt, mintha magában beszélne. – Volt egy másik is, de azt már itt szerezte. Frank Peterson meggyilkolása után.

Újabb hiányzó darab a kirakósból.

– Mondja el, nyomozó úr. Mondja el, mondja el!

– Azt hiszem… jobb lenne személyesen. Ide tudna repülni? Leülhetnénk beszélgetni. Maga, én, Alec Pelley, Howie Gold és az állami rendőrség egyik nyomozója, aki szintén ezen az ügyön dolgozik. És talán Marcy. Ő is.

– Szerintem jó ötlet, de meg kell beszélnem az ügyfelemmel, Mr. Pelley-vel.

– Beszéljen inkább Howie Golddal. Megadom a számát.

– Előírás, hogy…

– Alecet Howie alkalmazta, szóval az előírás nem érdekes.

Holly átgondolta a dolgot. – Fel tudná hívni a daytoni rendőrséget és a Montgomery megyei ügyészt? Nem sikerült mindent kiderítenem a Howard lányok meggyilkolásáról és Heath Holmesról – ő volt a gondozó –, de szerintem magának menni fog.

– Ennek a pasasnak függőben van még az ügye? Ha igen, valószínűleg nem fognak túl sok információt kiad…

– Mr. Holmes meghalt. – Holly szünetet tartott. – Ahogy Terry Maitland.

– Jézusom – suttogta Ralph. – Lehet még ennél furcsább ez az ügy?

– Lehet – felelte Holly. Efelől sem volt kétsége.

– Lehet – ismételte Ralph. – Kukacok a sárgadinnyében.

– Tessék?

– Semmi. Hívja fel Mr. Goldot, rendben?

– Azt hiszem, jobb, ha előbb Mr. Pelley-t hívom fel. Csak a biztonság kedvéért.

– Ha gondolja. És, Ms. Gibney… azt hiszem, mégiscsak tudja, mit csinál.

Holly ettől elmosolyodott.

11

Holly megkapta az engedélyt Mr. Pelley-től, és azonnal fel is hívta Howie Goldot. Annyit járkált fel-alá, hogy léptei nyomán szinte kikopott az olcsó szállodai szőnyeg, és közben megszállottan nyomkodta Fitbitjét, hogy ellenőrizze a pulzusát. Igen, Mr. Gold is úgy gondolja, hogy jó ötlet, ha odarepül, és nem, nem kell turistaosztályon utaznia.

– Foglaljon business osztályra – mondta Howie Gold. – Nagyobb a lábtér.

– Rendben. – Holly szinte szédült az izgalomtól. – Arra foglalok.

– Tényleg nem hiszi, hogy Terry ölte meg a Peterson fiút?

– Ahogy azt sem, hogy Heath Holmes ölte meg azt a két lányt – felelte Holly. – Szerintem valaki más volt az. Szerintem egy kívülálló tette.

LÁTOGATÁSOK

Július 25.

1

Jack Hoskins, a Flint City-i Rendőrőrs nyomozója aznap, szerda hajnalban két órakor háromszoros nyomorúságra ébredt: másnapos volt, leégett a napon és szarnia is kellett. Ezt érdemli, aki a Los Tres Molinosban eszik, gondolta… de valóban ott evett volna? Egész biztos volt benne, hogy igen – sertéshússal töltött enchiladát azzal a csípős sajttal –, de nem volt teljesen biztos. Lehet, hogy a Hacienda volt az. A tegnap este homályba burkolózott.

Ideje visszavennem a vodkaivásból. Vége a szabadságnak.

Igen, és túl korán lett vége. Mert a szaros kis őrsüknek jelenleg csak egy dolgozó nyomozója van. Az élet néha köcsög módon bánik az emberrel. Sőt gyakran.

Felkelt az ágyból, és összerándult a fejébe nyilalló fájdalomtól, amikor talpa a padlóhoz ért. Megdörgölte leégett tarkóját, feljebb rángatta alsógatyáját, felkapta az éjjeliszekrényen heverő újságot és kivánszorgott a mosdóba, hogy elvégezze a dolgát. Letelepedett a vécécsészére, és várta, hogy kitörjön belőle a félig-meddig folyékony áradat, ami mindig jelentkezett hat órával azután, hogy mexikói kaját evett (vajon soha nem fog tanulni a hibájából?), kinyitotta a Harsoná-t és végiglapozta zörgő lapjait a képregényig, a helyi újság egyetlen oldaláig, ami ért is valamit.

Hunyorogva olvasta a Garfield kis szövegbuborékjait, mikor hallotta, hogy megrezzen a zuhanyfüggöny. Felnézett, és egy árnyat pillantott meg a műanyagra nyomtatott százszorszépek mögött. Gyomra felszökött a torkába. Valaki állt a fürdőkádjában – egy betolakodó, és nem csak valami belőtt drogos, aki benyomakodott a fürdőszobaablakon és bebújt az egyedüli elérhető búvóhelyre, amikor látta, hogy felkapcsolják a villanyt a hálószobában. Nem. Ez ugyanaz a valaki volt, aki annál a kibaszott elhagyatott csűrnél állt mögötte kinn, Canning községben. Ebben olyannyira biztos volt, mint a saját nevében. Az a találkozás (már ha tényleg találkozás volt) nem volt hajlandó törlődni az agyából, szinte olyan volt, mintha számított is volna erre a… visszatérésre.

Tudod, hogy ez baromság. A csűrnél azt hitted, egy embert látsz, de amikor rávilágítottál a lámpáddal, kiderült, hogy csak egy halom ócska farmfelszerelés az. Most meg azt hiszed, van valaki a fürdőkádadban, de amit a fejének néztél, csak a zuhanyrózsa, amit meg a karjának, az csak a hosszú nyelű hátvakaró, a fali kapaszkodón átdugva. A zizegő zajt vagy a huzat okozta, vagy csak a fejedben létezett.

Lehunyta a szemét, majd újra kinyitotta, és a zuhanyfüggönyre nézett, az ostoba műanyag virágokra. Az a fajta zuhanyfüggöny volt, ami csak egy exfeleség szerint lehet szép. Most, hogy teljesen felébredt, a valóság ismét helyreállt. Csak a zuhanyrózsa, csak a kapaszkodó a beledugott hátvakaróval. Hülye volt. Másnapos hülye, a létező legrosszabb fajta. Ő…

A zuhanyfüggöny ismét rezegni kezdett. Azért kezdett rezegni, mert amiről azt akarta hinni, hogy a hátvakarója, az most árnyékujjakat növesztett, és az ujjak kinyúltak megérinteni a műanyagot. A zuhanyrózsa megfordult, és mintha rámeredt volna az áttetsző függönyön át. Hoskins elernyedő ujjai közül kicsúszott az újság, és halk zajjal a padlócsempére esett. Feje egyre csak lüktetett és lüktetett. Tarkója égett és égett. Belei ellazultak, és a kis fürdőszoba megtelt annak a bűzével, amiről Jack most úgy érezte, biztosan tudja, hogy az utolsó vacsorája volt. A kéz a függöny széle felé nyúlt. Egy másodperc múlva – legfeljebb kettő – széthúzza majd, és Jack szeme elé valami olyan borzalmas dolog tárul, amitől eddigi legrosszabb rémálma édes álomnak tűnik majd csupán.

– Ne! – suttogta. – Ne!

Megpróbált felállni a vécéről, de a lába nem bírta megtartani, méretes feneke visszazöttyent a vécécsészére. – Kérlek, ne! Ne!

Egy kéz kúszott elő a függöny széle körül, de ahelyett, hogy félrehúzta volna a függönyt, ujjai csak megmarkolták. Az ujjakra egy szót tetováltak: NEM.

– Jack!

Hoskins nem bírt felelni. Meztelenül ült a vécén, a szar utolsó cseppjei még csepegtek a vécécsészébe, szíve megvadult gépezetként dübörgött mellkasában, úgy érezte, nemsokára kiszakad, és az utolsó látvány, ami a szeme elé tárul ebben az életben, a padlócsempén heverő szíve lesz, amint utolsó, rángatózó dobbanásaitól vér fröcsköl belőle a bokájára és a Flint City-i Harsona képregényoldalára.

– Nem a naptól égtél le, Jack.

Hoskins azt kívánta, bár elájulna, összerogyna és lezuhanna a vécéről, és ha beveri a fejét a padlócsempén, akár össze is töri a koponyáját, az sem baj – legalább megmenekül mindettől. A tudata azonban makacs módon maradt. A kádban álló árnyalak maradt. A függönyre kulcsolódó ujjak maradtak, ahogy fakuló kék betűkkel a rajtuk lévő NEM felirat is.

– Érintsd meg a tarkódat, Jack. Ha nem akarod, hogy félrehúzzam ezt a függönyt és megmutassam magam, tedd meg.

Hoskins felemelte és tarkójához nyomta a kezét. Teste azonnal reagált: fájdalom nyilallt belé, egészen a halántékáig és le, a válláig. A kezére nézett és látta, hogy véres lett.

– Rákos vagy – közölte vele a függöny mögött álló alak. – Ott van a nyirokcsomóidban, a torkodban, az orrüregedben. A szemedben is ott van, Jack. Kezdi beleenni magát a szemedbe. Nemsokára már látni is fogod, apró, szürke göbök rosszindulatú rákos sejtekből, amik ott úszkálnak majd a látóteredben. Tudod, mikor kaptad el?

Persze hogy tudta. Amikor ez a lény megérintette, odakinn, Canning községben. Amikor megcirógatta.

– Én adtam neked, de vissza is vehetem. Szeretnéd, ha visszavenném?

– Igen – suttogta Jack. Elsírta magát. – Vedd vissza! Kérlek, vedd vissza!

– Megteszel valamit, amire megkérlek?

– Igen.

– Nem fogsz habozni?

– Nem!

– Hiszek neked. És nem akarsz okot adni arra, hogy ne higgyek neked, igaz?

– Nem! Nem!

– Jó. Akkor most tisztálkodj meg. Bűzlesz.

A NEM kéz visszahúzódott, de a zuhanyfüggöny mögötti alak még mindig őt figyelte. Mégsem ember volt. Valami sokkal rosszabb, mint a valaha élt legrosszabb ember. Hoskins a vécépapírért nyúlt, és közben érezte, hogy féloldalasan lecsúszik az ülőkéről, a világ pedig egyszerre halványodik és fogyatkozik körülötte. És ez jó volt. Elesett, de nem érzett fájdalmat. Már azelőtt elvesztette az eszméletét, hogy a padlóra zuhant volna.

2

Jeannie Anderson hajnali négykor ébredt aznap, hólyagja megtelt, ahogy kora reggelre szokott. Ilyenkor rendszerint kiment a mosdójukba, de Ralph rosszul aludt azóta, hogy Terry Maitlandet lelőtték, ma éjjel pedig különösen nyugtalanul. Jeannie felkelt és elindult a folyosó végén lévő vécé felé, Derek szobáján túl. Először le akarta húzni, miután könnyített magán, de aztán úgy döntött, még ez is felébresztheti férjét. Várhat reggelig.

Még két órát, istenem, gondolta, mikor kilépett a mellékhelyiségből. Még két óra jó alvás, csak ennyire vá…

Félúton visszafelé megállt a folyosón. Mikor kijött a hálószobából, sötét volt a földszinten, nem? Igaz, hogy félig aludt még, de azt biztosan észrevette volna, ha ég lent a lámpa.

Biztos vagy ebben?

Nem, nem teljesen, de most biztos, hogy fény jött lentről. Fehér fény. Tompa. A gáztűzhely fölötti lámpáé.

A lépcsőhöz ment és megállt a tetején, lenézett a fényre, a homlokát ráncolta és erősen gondolkodott. Bekapcsolták a riasztót, mielőtt aludni tértek volna? Igen. Házi szabály volt, hogy alvás előtt bekapcsolják. Ő beállította, Ralph pedig kétszer is ellenőrizte, mielőtt felmentek. Mindig az egyikük állította be és a másikuk ellenőrizte, de a kétszeri ellenőrzés, ahogy Ralph rossz alvása, csak Terry Maitland halálakor kezdődött.

Felmerült benne, hogy felébreszti Ralphot, de ellene döntött. Férjének szüksége volt az alvásra. Az is felmerült benne, hogy visszamegy a férfi szolgálati revolveréért, ami a szekrény legfelső polcán van egy dobozban, de a szekrényajtó nyikorgott, és Ralph arra biztosan felébred. És vajon nem csak paranoia ez az egész? A lámpa valószínűleg fel volt kapcsolva akkor is, amikor kiment a mosdóba, csak nem vette észre. Vagy hibás és magától kapcsolódott fel. Csendesen lement a lépcsőn, és a harmadik lépcsőfokon balra, a kilencediken jobbra lépett, hogy elkerülje a nyikorgást, anélkül, hogy tudatában lett volna.

A konyhaajtóhoz ment, és bekukucskált az ajtókeret mellett. Egyszerre érezte magát ostobának és egyáltalán nem ostobának. Sóhajtott, és félrefújta homlokából a frufruját. A konyha üres volt. Elindult, hogy lekapcsolja a lámpát a gáztűzhely fölött, majd megállt. A konyhaasztalnál négy széknek kellett volna állnia, három a családnak, egyet pedig vendégszéknek neveztek ki. Most azonban csak három volt ott.

– Ne mozdulj – szólalt meg valaki. – Ha megmozdulsz, megöllek. Ha sikítasz, megöllek.

Jeannie megállt, pulzusa erősen vert, tarkóján felállt a haja. Ha nem végezte volna el a dolgát, mielőtt lejön, most vizelet folyna végig a lábán és gyűlne tócsába a padlón. A férfi, a betolakodó a nappaliban ült a vendégszéken, épp elég messze a boltíves ajtótól ahhoz, hogy Jeannie csak térdtől lefele lássa. Kifakult farmert viselt és mokaszint, zokni nélkül. Bokáján vörös foltok, melyeket talán pikkelysömör okozott. Felsőtestéből csak alig kivehető árnyék látszott. Jeannie csak azt látta, hogy válla széles és enyhén megereszkedett – nem úgy, mint egy fáradt emberé, hanem mint egy olyané, aki olyan izomtömeget pakolt magára edzéssel, hogy nem képes kihúzni magát. Vicces, hogy mennyi mindent észrevesz az ember egy ilyen pillanatban. A rémület megfagyasztotta agya szelektálóképességét, és minden válogatás nélkül a gondolataiba ömlött. Ez a férfi ölte meg Frank Petersont. Ez az, aki megharapta, mint egy vadállat, és megerőszakolta egy faággal. Ez az ember itt van, a házában, ő pedig itt áll, a rövid pizsamanadrágjában, és a mellbimbója kétségkívül előreáll, mint a reflektor.

– Figyelj rám – szólalt meg a férfi. – Figyelsz?

– Igen – suttogta Jeannie, de megszédült, mintha mindjárt elájulna, és félt, hogy el fogja veszíteni az eszméletét, mielőtt a betolakodó elmondja, amit akar. És akkor meg fogja ölni, utána pedig lehet, hogy elmegy, de az is lehet, hogy felmegy és megöli Ralphot. Még azelőtt megöli, hogy Ralph agya eléggé kitisztulna és felfogná, mi történik.

Derek pedig árvaként tér haza a táborból.

Nem. Nem. Nem!

– M… mit akar?

– Mondd el a férjednek, hogy Flint Cityben ennyi volt a dolga. Mondd neki, hogy abba kell hagynia. Mondd meg neki, hogy ha abbahagyja, a dolgok visszatérnek a normális kerékvágásba. Mondd meg neki, hogy ha nem hagyja abba, megölöm őt. Megölök mindenkit.

Az idegen kinyújtotta a kezét a nappali árnyai közül, ki a halovány fénybe, amit az egyetlen fénycső árasztott. Nagy keze volt. Ökölbe szorította.

– Mi van az ujjaimon? Olvasd fel nekem.

Jeannie a kifakult kék betűkre meredt. Megpróbált megszólalni, de nem bírt. Nyelve élettelen húsdarabként tapadt szájpadlására.

A férfi előrehajolt. Jeannie látta a szemét széles homloka alatt. Fekete haj, elég rövid ahhoz, hogy szúrjon. Fekete szempár tekintete, nemcsak őrajta, de benne, kutatón a szívében, az agyában.

– Az van rajta, hogy KELL – mondta a férfi. – Látod, igaz?

– I-i-i…

– És amit kell: közölnöd vele, hogy hagyja abba. – Vörös ajkak fekete kecskeszakáll fölött. – Mondd meg neki, hogy ha ő vagy bármelyikük megpróbál megkeresni, megölöm őket és a beleiket kint hagyom a sivatagban, a dögkeselyűknek. Megértetted?

Igen, akarta mondani, de a nyelve nem volt hajlandó megmozdulni, térde összecsuklott. Kinyújtotta a karját, hogy fékezze az esését, de nem tudta, sikerrel járt-e, mert még mielőtt a padlóra zuhant volna, körbevette a sötétség.

3

Jack hétkor ébredt fel, a ragyogó nyári napsütés besütött az ablakon, végig az ágyán. Odakinn csipogtak a madarak. Jack hirtelen felült, és vadul körülnézett. Csak halványan volt tudatában, hogy feje szétmegy a tegnap esti vodkától.

Kiugrott az ágyból, kihúzta éjjeliszekrénye fiókját, és kivette a .38-as Pathfindert, amit a betörők elleni védekezésül tartott. Nagy léptekkel átszelte a hálószobát, fegyverét jobb arca mellett tartotta, csövét a plafonnak szegezte. Félrerúgta bokszerét, és mikor a nyitott ajtóhoz ért, megállt mellette, hátát a falnak vetve. A kiáradó szag enyhe volt, de ismerős: a tegnap esti enchiladakalandok utóhatása. Akkor tényleg felkelt, hogy könnyítsen magán; legalább ez nem álom volt.

– Van ott valaki? Ha igen, válaszoljon! Fegyver van nálam, és kész vagyok használni!

Semmi. Jack vett egy mély lélegzetet, és megkerülte az ajtófélfát. Összehúzódva settenkedett, a .38-as csöve jobbra-balra járt, ahogy a helyiséget pásztázta. Látta a vécét, a teteje fel volt hajtva, az ülőkéje le. Látta a padlón a karikatúráknál nyitott újságot. Látta a fürdőkádat, az áttetsző, virágos zuhanyfüggönyt, ami végig be volt húzva. Látta mögötte az árnyakat, de csak a zuhanyrózsáét, a kapaszkodóét, a hátvakaróét.

Biztos vagy benne?

Mielőtt idegei felmondták volna a szolgálatot, gyorsan tett egy lépést előre, megcsúszott a fürdőszobai kilépőn, és elkapta a zuhanyfüggönyt, hogy seggre ne essen. A függöny leszakadt a tartójáról, és az arcára borult. Jack felsikoltott, félrelökte, és fegyverét a kád felé szegezte – de nem volt ott senki. Nem volt ott semmiféle mumus. A fürdőkád aljára meredt. Nem valami lelkiismeretesen takarította, és ha valaki állt volna benne, biztos, hogy ottmarad a lába nyoma. A kád aljára száradt szappan- és samponfoltokban azonban nem látott lábnyomokat. Az egészet csak álmodta. Csak egy különösen élethű rémálom volt az egész.

Ennek ellenére ellenőrizte a fürdőszobaablakot és a házból kifelé nyíló három ajtót is. Minden be volt zárva.

Akkor oké. Ideje lazítani. Visszament a fürdőszobába, hogy még egyszer körülnézzen; ezúttal benézett a törülközős szekrénybe (nem volt ott semmi), majd undorodva megbökte lábujjával a leesett zuhanyfüggönyt. Ideje lecserélni ezt a szart. Ma beugrik a Home Depot-ba egy újért.

Szórakozottan hátranyúlt, hogy megdörzsölje a tarkóját, de amint ujja a bőréhez ért, felszisszent a fájdalomtól. A mosdóhoz ment és megfordult, de esélytelen lett volna megnéznie a tarkóját a tükörben úgy, hogy hátrafordul. Kihúzta a mosdó alatti legfelső fiókot, de semmit nem talált benne, csak borotválkozócuccot, fésűket, valami kigöngyölődött kötszert és a világ legrégebben gyártott tubus Canestenjét: még egy apró szuvenírt a Greta-korszakból. Mint az az ostoba zuhanyfüggöny.

Az alsó fiókban megtalálta, amit keresett: egy törött nyelű tükröt. Letörölte róla a port, addig hátrált, míg feneke hozzá nem ért a mosdó széléhez, majd felemelte a tükröt. Tarkója tűzvörösen lángolt, már látta a kialakuló apró hólyagocskákat. Hogy lehet ez, amikor alaposan nyakon öntötte magát naptejjel, és sehol máshol nem is égett le?

Nem a naptól égtél le, Jack.

Hoskins halkan felnyüszített. Az biztos, hogy senki nem járt ma, kora reggel a fürdőkádjában, semmiféle fura szerzet nem járt itt, akinek a NEM szót tetoválták az ujjaira – ez biztos –, egyvalami azonban kétségtelen volt: a családjában többször is előfordult már bőrrák. Az anyja és az egyik nagybátyja is abban halt meg. A vörös hajjal jár, mondta az apja, miután neki magának is több helyen el kellett távolítani a bőrt arról a karjáról, amit vezetés közben ér a nap, továbbá számos, elrákosodásnak indult anyajegyet a bokájáról és egy bazálsejtes karcinómát a tarkójáról.

Jacknek eszébe jutott a hatalmas, fekete (és növekvő, egyre csak növekvő) anyajegy Jim bácsikája arcán; eszébe jutottak anyja mellén a nyers kelések, melyek elkezdték felfalni a bal karját is. A bőr a test legnagyobb szerve, ha az megkergül, annak sosincs szép eredménye.

Akarod, hogy visszavegyem? – kérdezte az alak a függöny mögött.

– Csak álmodtam – jelentette ki Hoskins. – Canningben rám jött a frász, és tegnap este rohadtul bezabáltam mexikói kajából, így rémálmom volt. Ennyi az egész.

Ez azonban nem akadályozta meg abban, hogy csomók után kutatva végigtapogassa hónalját, állkapcsa szögleteit, orra belsejét. Semmi. Csak egy kicsit túl sok nap érte a nyakát. Csak hát sehol máshol nem égett le, egyedül ezen az egyetlen, lüktető sávon. Nem vérzett – ami tulajdonképpen bizonyította, hogy kora reggeli találkozása csak rossz álom volt –, de már kezdtek megjelenni rajta a hólyagok. Valószínűleg el kellene mennie az orvoshoz miatta, és el is fog… miután hagyott rá pár napot, hogy magától elmúljon.

Megteszel valamit, amire megkérlek? Nem fogsz habozni?

Senki nem habozna, gondolta Jack, miközben tarkóját nézte a tükörben. Ha az az alternatíva, hogy valami kívülről felzabálja – élve felzabálja –, akkor senki nem habozna.

4

Jeannie felébredt, és a mennyezetre meredt. Először nem értette, miért telt meg szája a pánik fémes ízével, mintha épp hogy csak elkerült volna egy csúnya zuhanást, és miért emelte maga elé a kezét, nyitott tenyérrel, mintha távol akarna tartani magától valamit. Aztán meglátta, hogy az ágy bal oldala üres, hallotta, ahogy Ralph vízcsobogás közepette zuhanyzik, és arra gondolt: Csak álom volt. Minden idők legélénkebb rémálma, az igaz, de csak ennyi.

Mégsem töltötte el a megkönnyebbülés, mert maga sem hitte el, hogy csak álom. Nem kezdett fakulni az emléke, ahogy ébredés után szokott az álmoké, még a legrosszabbaké is. Mindenre emlékezett, attól, hogy meglátta a földszinten a világosságot egészen a férfiig, aki a vendégszékben ült a nappali bejáratán túl. Emlékezett a kézre, ami kinyúlt a félhomályba, és ökölbe szorult, hogy elolvashassa a bütykeire tetovált, fakuló betűket: KELL.

Amit kell: közölnöd vele, hogy hagyja abba.

Jeannie ledobta magáról a takarót, és majdnem futva ment ki a szobából. A konyhában nem égett a tűzhely fölötti lámpa, és mind a négy szék a szokott helyén állt, az asztal körül, ahol rendszerint leültek enni. Ettől már el kellett volna múlnia a rossz érzésnek.

Nem múlt el.

5

Ralph, mikor lejött a lépcsőn – közben fél kézzel az ingét tűrte a nadrágjába, a másikban edzőcipőjét tartotta –, feleségét ott találta a konyhaasztalnál ülve. Nem volt előtte semmi, se egy csésze kávé, se gyümölcslé, se müzli. Ralph megkérdezte, minden rendben van-e.

– Nincs. Járt itt egy férfi az éjjel.

Ralph megállt, ott, ahol volt. Ingét az egyik oldalon már betűrte, a másik oldalon szabadon lógott. Leejtette az edzőcipőt. – Tessék?

– Egy férfi. Az, aki meggyilkolta Frank Petersont.

Ralph körülnézett, hirtelen teljesen felébredt. – Mikor? Miről beszélsz?

– Ma éjjel. Már elment, de van egy üzenete számodra. Ülj le, Ralph.

A férfi leült, Jeannie pedig elmondta neki, mi történt. A férfi némán hallgatta végig, és közben a szemébe nézett, melyben nyomát sem látta kételynek. Mikor az asszony befejezte, Ralph felállt, és megnézte a riasztó kezelőfelületét a hátsó ajtónál.

– Be van kapcsolva, Jeannie. És az ajtó is zárva. Legalábbis ez.

– Tudom, hogy be van kapcsolva. És minden ajtó zárva van. Megnéztem. Az ablakok is.

– Akkor hogyan…

– Azt nem tudom, de itt volt.

– És itt ült? – mutatott Ralph a boltív felé.

– Igen. Mintha nem akart volna túl közel ülni a fényhez.

– És nagydarab volt, azt mondod?

– Igen. Talán nem akkora, mint te – nem tudom, milyen magas lehetett pontosan, mert ült –, de széles válla volt és rengeteg izma. Mintha napi három órát töltene az edzőteremben. Vagy súlyokat emelne a börtönudvaron.

Ralph otthagyta az asztalt, és letérdelt a konyha fapadlója és a nappaliszőnyeg határánál. Az asszony tudta, mit keres, és azt is, hogy nem fogja megtalálni. Ő is megnézte a padlót, de semmiről nem győzte meg, hogy nem lát semmit. Ha az ember nem őrült meg, akkor tudja a különbséget álom és valóság között, még akkor is, ha a valóság teljesen kívül esik a hétköznapi élet határain. Egykor még kételkedett volna ebben (ahogy, ebben biztos volt, Ralph is kételkedik most), de többé nem fog kételkedni. Már van annyi esze.

A férfi felállt. – Ez egy vadonatúj szőnyeg, drágám. Ha egy férfi ott ült volna, még ha csak rövid ideig is, a szék lábai nyomot hagytak volna rajta. De semmi nyomot nem látok.

Az asszony bólintott. – Tudom. De akkor is itt volt.

– Mit akarsz ezzel mondani? Hogy kísértet volt?

– Nem tudom, mi volt, de azt tudom, hogy igazat beszélt. Le kell állnod. Ha nem teszed, valami rossz fog történni. – Az asszony odament hozzá, fejét kissé elfordította, hogy felnézhessen a férfi arcára. – Valami borzalmas.

Ralph megfogta a kezét. – Nehéz időszak áll mögöttünk, Jeannie. Neked éppolyan nehéz volt, mint…

Az asszony elhúzódott. – Ebbe ne menjünk bele, Ralph. Ne. Itt volt.

– A vita kedvéért tegyük fel, hogy tényleg itt volt. Kaptam már fenyegetést korábban is. Amelyik rendőr még nem kapott, az nem is ér semmit.

– Nem egyedül téged fenyeget! – Jeannie-nek nagy önuralomra volt szüksége, hogy ne ordítson. Úgy érezte magát, mintha egy nevetséges horrorfilmben szerepelne, ahol senki nem hisz a női főszereplőnek, amikor azt mondja, Jason, Freddy vagy Michael Myers vissza fog térni. – Itt volt, a házunkban!

Ralph azon volt, hogy megint felsorolja: az ajtók be voltak zárva, az ablakok be voltak zárva, a riasztó be volt kapcsolva – aztán inkább hallgatott. Arra gondolt, emlékezteti a feleségét arra, hogy reggel a saját ágyában ébredt, épen és egészségesen. Látta azonban Jeannie arcán, hogy ezzel most nem menne semmire, és, tekintve az asszony idegállapotát, vitatkozni sem akart vele.

– Voltak égési sebhelyei, Jeannie? Mint annak a férfinak, akit a bíróság előtt láttam?

Az asszony megrázta a fejét.

– Biztos vagy benne? Mert azt mondtad, az árnyékban ült.

– Egyszer előrehajolt, és akkor láttam belőle valamennyit. Épp eleget. – Megremegett. – Széles homloka volt, kiugrott a szeme fölé. A szeme sötét volt, talán fekete, talán barna, talán sötétkék. Nem voltam biztos benne. A haja rövid, kefehaj. Valamennyire ősz, de nagy része még fekete. Kecskeszakálla volt. Az ajka nagyon vörös.

A leírás valamit megpendített Ralph agyában, de a férfi nem bízott a megérzésben: valószínűleg csak az asszony heves szavai váltották ki belőle a csalóka érzést. Isten a tanúja, hinni akart a feleségének. Ha csak egyetlen apró nyoma lett volna, hogy valóban megtörtént…

– Várj egy kicsit! A lába! Mokaszint viselt, zokni nélkül, és tele volt vörös foltokkal. Pikkelysömörnek néztem, de alighanem lehettek égési sebek is.

Ralph bekapcsolta a kávéfőzőt. – Nem tudom, mit mondjak, Jeannie. Az ágyadban ébredtél fel, és semmi nyoma annak, hogy bárki is…

– Egyszer felvágtál egy sárgadinnyét, és tele volt kukacokkal – felelte az asszony. – Ez megtörtént, emlékszel rá. Akkor amit én mondtam, arról miért nem tudod elhinni, hogy megtörtént?

– Még ha elhinném is, nem hagyhatnám abba a nyomozást. Nem érted?

– Én csak azt értem, amit a nappalinkban ülő férfi mondott: az ügynek vége. Frank Peterson halott. Terry halott. Téged vissza fognak helyezni szolgálatba, mi pedig… mi talán…

Hangja elhalt, mert a férfi arckifejezéséből nyilvánvalóvá vált számára, hogy nem lenne értelme folytatnia. Nem hitetlenkedés látszott Ralph arcán, hanem csalódottság, amiért a felesége komolyan azt hitte, hogy képes lesz lezárni magában az ügyet. Azzal, hogy letartóztatta Terry Maitlandet az Estelle Barga sportpályán, feldöntötte az első dominót, ami elindította az erőszaknak és a szenvedésnek ezt a láncreakcióját. Most pedig vitatkozik a feleségével egy olyan férfiról, aki itt sem volt. Mind az ő hibája, vélte.

– Ha nem állsz le – mondta Jeannie –, akkor jobb lenne mostantól megint magadnál tartanod a fegyveredet. Én biztosan magamnál tartom a kis .22-est, amit három éve kaptam tőled. Akkor nagyon hülye ajándéknak tartottam, de most azt hiszem, igazad volt. Lehet, hogy a jövőbe láttál.

– Jeannie…

– Kérsz tojást?

– Azt hiszem, igen. – Nem volt éhes, de ha csak annyit tud ma megtenni az asszonyért, hogy megeszi a főztjét, hát megteszi.

Jeannie kivette a tojást a hűtőből és megszólalt, anélkül hogy visszafordult volna. – Szeretném, ha estére rendőri védelmet kapnánk. Nem kell folyamatosan itt lenniük, de szeretném, ha valaki rendszeresen felénk nézne. El tudod intézni?

Kísértet ellen nem megyünk sokra a rendőri védelemmel, gondolta Ralph, de már túl régóta volt házasember ahhoz, hogy ki is mondja. – Azt hiszem, igen.

– Szólnod kell Howie Goldnak és a többieknek is. Még ha őrültségnek hangzik is.

– Drágám…

Jeannie félbeszakította. – Azt mondta, sem te, sem ők. Azt mondta, kint hagyja a beleiteket a sivatagban a dögkeselyűknek.

Ralph emlékeztetni akarta, hogy bár dögkeselyűket láttak errefelé repülni néhanapján (főleg amikor jöttek a szemétszállítók), sivatag nem nagyon volt Flint City közelében. Már önmagában ez is arra utalt, hogy az egész találkozás csak álom volt, de ezt is magában tartotta. Nem akarta megint felszítani a vitát, amikor úgy tűnt, épp kezd lecsendesedni.

– Rendben – felelte, és ezt az ígéretét szándékában állt be is tartani. Mindent fel kellett tárniuk egymás előtt, még azt is, ami őrültségnek tűnik. – Tudod, hogy megbeszélésünk lesz Howie Gold irodájában, ugye? Azzal a nővel együtt, akit Alec Pelley felvett, hogy nézzen utána Terry daytoni utazásának.

– Azzal, aki határozottan kijelentette, hogy Terry ártatlan volt.

Amit Ralph ezúttal gondolt és nem mondott ki (úgy tűnt, a hosszú házasságok alatt egész óceán gyűlik össze kimondatlan dolgokból), ez volt: Uri Geller is határozottan jelentette ki, hogy a gondolataival meg tud görbíteni egy kanalat.

– Igen. Iderepül. Lehet, hogy az fog kiderülni, hogy összevissza hazudozott, de a vállalkozását egy kitüntetett exzsaruval együtt vezette, és a nyomozási módszere elég értelmesnek tűnt, szóval lehet, hogy tényleg talált valamit Daytonban. Az biztos, hogy magabiztosnak tűnt.

Jeannie elkezdte feltörni a tojásokat. – Akkor is elmennél, ha arra jöttem volna le, hogy a riasztót kikapcsolták, a hátsó ajtó nyitva áll, és a férfi lábnyomai ott vannak a padlócsempén. Még akkor is elmennél.

– Igen. – Jeannie megérdemelte a színtiszta igazat.

Az asszony ekkor megfordult, a fakanalat magasra emelte, mint egy fegyvert. – Mondhatom, hogy szerintem megbolondultál?

– Mondhatsz bármit, de két dolgot ne felejts el, drágám. Akár ártatlan volt Terry, akár bűnös, szerepet játszottam a letartóztatásában.

– Te…

– Psszt! – szakította félbe Ralph. – Most én beszélek, neked pedig meg kell értened.

Az asszony elhallgatott.

– És ha ártatlan volt, akkor van egy gyerekgyilkosunk, aki szabadlábon van.

– Megértem, de lehet, hogy olyan dolgokba nyúlsz bele, amik meghaladják a felfogóképességedet. Vagy az enyémet.

– Természetfölötti dolgokba? Ezt akarod mondani? Mert abban nem fogok hinni. Nem vagyok képes hinni benne.

– Higgy, amiben akarsz – felelte Jeannie, és visszafordult a tűzhely felé –, de az a férfi itt volt. Láttam az arcát, láttam az ujjain azt a szót. KELL. Borzalmas volt. Csak így tudom jellemezni. Attól, hogy nem hiszel nekem, legszívesebben sírnék, vagy a fejedre borítanám ezt a tojásokkal teli tálat, vagy… nem is tudom.

Ralph odament hozzá, és átkarolta a derekát. – Elhiszem, hogy te elhiszed. Ennyi igaz. És valamit megígérek: ha ezen a ma esti megbeszélésen semmi értelmeset nem tudok meg, akkor sokkal nyitottabb leszek arra, hogy hagyjam a fenébe az egészet. Ez így megfelel?

– Azt hiszem, jobb híján igen, legalábbis egyelőre. Tudom, hogy hibát követtél el a sportpályán. Tudom, hogy vezekelni próbálsz érte. De mi van, ha azzal még nagyobb hibát követsz el, hogy ennyire ragaszkodsz ehhez az ügyhöz?

– És ha Dereket találták volna meg a Figgis Parkban? – vetette ellene Ralph. – Akkor is azt akarnád, hogy hagyjam annyiban a dolgot?

Jeannie haragudott a kérdésért, övön alulinak tartotta, de választ nem tudott adni rá. Mert ha Derek lett volna az, akkor azt akarta volna, hogy Ralph a világ végéig is üldözze azt az embert – vagy azt a valamit –, ami megtette. Ő pedig vele tartott volna.

– Jó. Te győztél. De még valamit kérek, és ebből nem engedek.

– Igen?

– Amikor elmész a ma esti megbeszélésre, én is veled megyek. És meg ne próbálj lerázni azzal, hogy ez rendőrségi ügy, mert mindketten tudjuk, hogy nem az. Edd meg a rántottádat.

6

Jeannie elküldte Ralphot Krogerék üzletébe egy bevásárlólistával, mert bárki járt is a házukban előző éjjel – ember, kísértet vagy csak egy hihetetlenül valósághű álom szereplője –, Mr. és Mrs. Andersonnak akkor is ennie kellett. Ralph félúton volt már az élelmiszerbolt felé, amikor összeállt a fejében a kép. Nem volt drámai a pillanat, mert a nyilvánvaló tények végig ott voltak előtte, szó szerint az orra előtt, a rendőrségi kihallgatóhelyiségben. Lehetséges, hogy Frank Peterson valódi gyilkosát tanúként hallgatta ki, megköszönte neki a segítségét, majd szépen elengedte? Ez lehetetlennek tűnt, tekintve, milyen sok bizonyíték volt arra, hogy a gyilkosságot Terry követte el, de…

Félrehúzódott, és felhívta Yune Sablót.

– Ott leszek ma este, ne aggódj – mondta Yune. – Véletlenül sem hagynám ki a híreket ennek a katasztrofális ügynek az ohiói oldaláról. És már rajta vagyok Heath Holmeson. Egyelőre nem sok mindent tudok, de amire találkozunk, jóval több információm lesz.

– Remek, de nem ezért hívlak. Elő tudnád szedni Claude Bolton adatait a bűnügyi nyilvántartásból? Tudod, a Csak Uraknak bár kidobójáét. Nagyrészt kábítószer-birtoklást fogsz találni, egy-két esetben talán kereskedelmi szándékkal, vádalkuval.

– Ő az, aki jobban szereti, ha biztonsági őrnek hívják, igaz?

– Igen, ő a mi emberünk.

– Mi van vele?

– Ma este elmondom, ha jutok valamire. Egyelőre csak annyit tudok mondani, hogy úgy tűnik, van egy eseménysor, ami Holmestól Maitlanden át Boltonig vezet. Lehet, hogy tévedek, de nem hinném.

– Megöl a kíváncsiság, Ralph! Mondd el!

– Még nem. Amíg nem vagyok biztos benne, addig nem. És még valamire szükségem van. Bolton egy két lábon járó tetoválásreklám, biztos vagyok benne, hogy az ujjain is láttam valamit. Fel kellett volna hogy tűnjön, de tudod, milyen kihallgatni valakit, főleg ha az asztal túloldalán ülőnek már priusza van.

– Az arcán tartod a szemed.

– Pontosan. Mindig az arcán. Mert az ő fajtája, amikor hazudni kezd, az olyan, mintha felemelne egy hatalmas transzparenst MOST HAZUDOK felirattal.

– Szerinted Bolton hazudott, amikor azt mondta, Maitland bement használni a telefont? Mert a taxishölgy mintha megerősítette volna, amit elmondott.

– Akkoriban nem gondoltam, hogy hazudott, de most egy kicsivel többet tudok. Nézd meg, ki tudod-e deríteni, mi volt az ujjaira tetoválva, ha volt valami.

– Mit gondolsz, mi lehet rajtuk, ese?

– Nem akarom elmondani, de ha igazam van, benne lesz az aktájában. Még valami. Tudnál küldeni róla egy képet?

– Nem gond. Pár perc, és küldöm.

– Kösz, Yune.

– Meg akarod keresni Mr. Boltont?

– Még nem. Nem akarom, hogy tudja, hogy érdeklődöm utána.

– És este tényleg elmagyarázol mindent?

– Igen, amennyire tudom.

– Segíteni fog?

– Őszinte legyek? Nem tudom. Van már valami infód arról a fekete anyagról, amit abban a csűrben találtak a ruhákon meg a szalmán?

– Még nincs. Megnézem, mit tudok kideríteni Boltonról.

– Köszi.

– Hová mész most?

– Bevásárolni.

– Remélem, nem hagytad otthon a feleséged kuponjait.

Ralph elmosolyodott, és a gumival összefogott kötegre pillantott az anyósülésen. – Szerinted hagyná, hogy megfeledkezzem róluk? – kérdezte.

7

Háromszatyornyi élelmiszerrel jött ki az üzletből, berakta őket a csomagtartóba, majd a telefonjára pillantott. Két üzenete jött Yune Sablótól. Először azt nyitotta ki, amihez képet csatolt. A letartóztatásakor készített képen Claude Bolton jóval fiatalabbnak tűnt, mint a férfi, akit Ralph kihallgatott Maitland letartóztatása előtt. Az is látszott rajta, hogy eszméletlenül be van állva: szeme a semmibe meredt, arca csupa horzsolás, az állán folt, ami lehetett tojás vagy hányás is. Ralphnak eszébe jutott, hogy Bolton azt mondta, mostanában eljár az Anonim Kábítószerfüggők üléseire, és már öt vagy hat éve tiszta. Lehet, hogy igazat mondott, lehet, hogy nem.

Yune második e-mailjének csatolmánya Bolton rendőrségi aktáját tartalmazta. Számtalan alkalommal tartóztatták le, többnyire kisebb kihágásokért, és rengeteg ismertetőjegye is volt: egy sebhely a hátán, egy a bal oldalán, a bordája alatt, egy a jobb halántékán, valamint vagy két tucat tetoválás – egy sas, egy véres hegyű kés, egy sellő, egy koponya, szemgödrében gyertyákkal, és jó pár másik, ami nem érdekelte Ralphot. Ami érdekelte, azok az ujjaira írt szavak voltak: jobb kezén NEM, a balon KELL.

A bíróság előtt látott, égési sebhelyekkel teli férfinak is volt tetoválás az ujjain, de vajon rajta is a NEM és KELL szavak álltak? Ralph lehunyta a szemét és megpróbált visszaemlékezni, de nem sikerült. Tapasztalatból tudta, hogy akik ültek már börtönben, azok között nem szokatlan az ujjtetoválás; valószínűleg a filmekből lesték el. Ralph egyvalamiben volt biztos: a megégett férfinak a karján nem látott tetoválást. Claude Bolton karján rengeteg volt, de persze a tűz, ami a megégett férfi arcát tönkretette, a karján lévő tetoválásokat is leégethette. Csak hát…

– Csak hát esélytelen, hogy Bolton volt az a férfi a bíróságnál – jelentette ki. Kinyitotta a szemét, nézte az élelmiszerboltba érkezőket és a távozókat. – Kizárt. Bolton nem égett meg.

Lehet még ennél furcsább ez az ügy? – kérdezte azt a Gibney nevű nőt tegnap este, telefonon. Lehet, felelte a nő. És mennyire igaza volt!

8

Ralph és Jeannie együtt pakolták el az élelmiszereket. Mikor végeztek, Ralph közölte, hogy szeretne mutatni valamit az asszonynak a telefonján.

– Miért?

– Csak nézd meg, jó? És gondolj arra, hogy a képen látott személy mostanra jóval öregebb lett.

Odaadta neki a telefont. Jeannie másodpercekig meredt a fényképre, majd visszaadta neki. Arcából minden szín eltűnt.

– Ő az. A haja most rövidebb, és kecskeszakállat növesztett ahelyett a kis bajusz helyett, de ez a férfi járt tegnap este a házunkban. Ő mondta, hogy megöl, ha nem állsz le. Hogy hívják?

– Claude Bolton.

– Le fogod tartóztatni?

– Még nem. Nem biztos, hogy meg tudnám tenni, még akkor sem, ha akarom, tekintve, hogy rendelkezési állományban vagyok.

– Akkor mihez kezdesz most?

– Most? Kiderítem, hol van.

Először arra gondolt, visszahívja Yune-t, Yune azonban a daytoni gyilkos, Holmes után nyomozott éppen. Másodjára Jack Hoskins jutott eszébe, de ezt az ötletet is gyorsan elvetette. Hoskins részeges volt és folyton eljárt a szája. Volt azonban egy harmadik választási lehetősége is.

Felhívta a kórházat, ahol közölték vele, hogy Betsy Riggins már hazament újszülöttjével, majd felhívta a nőt otthon. Miután megkérdezte, hogy van a kisbaba (amivel kiprovokált egy tízperces összefoglalót mindenről, a szoptatástól a Pampers egekbe szökő áráig), megkérdezte Betsyt, kisegítené-e azzal, hogy elintéz pár hívást hivatalos minőségében, és elmondta neki, mire kíváncsi.

– Maitlanddel kapcsolatos a dolog? – kérdezte Betsy.

– Hát, Betsy, jelen helyzetemben inkább azt mondanám, jobb, ha nem akarod tudni.

– Ha igen, akkor bajba kerülhetsz miatta. És én is bajba kerülhetek, amiért segítettem neked.

– Ha Geller rendőrfőnök miatt aggódsz, tőlem nem fogja megtudni.

Betsy sokáig hallgatott. Ralph türelmesen várt. A rendőrnő végül megszólalt. – Tudod, sajnáltam Maitland feleségét. Nagyon sajnáltam. Az jutott eszembe róla, amikor az öngyilkos merényletek helyszínét mutatják a tévében a robbanás után, amikor a túlélők véres hajjal mászkálnak és fogalmuk sincs, mi történt. Lehet, hogy ezzel segítünk rajta?

– Lehetséges – felelte Ralph. – Ennél jobban nem akarok belemenni.

– Megnézem, mit tudok tenni. John Zellman nem akkora seggfej, és az a cicibárja a városhatárnál évente meg kell hogy kapja a működési engedélyt. Lehet, hogy ez majd segítőkészségre ösztökéli. Ha kudarcot vallok, felhívlak. Ha úgy sikerül a dolog, ahogy szerintem fog, akkor ő fog felhívni.

– Köszönöm, Betsy.

– És ez köztünk marad, Ralph. Számítok arra, hogy amikor véget ér a gyermekgondozási szabadságom, még lesz munkám, amihez visszatérhetek. Megértetted, ugye?

– Tisztán és világosan.

9

John Zellman, a Csak Uraknak tulajdonosa és működtetője tizenöt perccel később felhívta Ralphot. Hangja inkább kíváncsi volt, mint ingerült, és készen állt segíteni. Igen, biztos volt benne, hogy Claude Bolton bent volt aznap, amikor azt a szegény gyereket elrabolták és megölték.

– Miért ilyen biztos benne, Mr. Zellman? Azt hittem, délután négy előtt nem dolgozik.

– Igen, de aznap korábban bejött. Kettő körül. Szeretett volna szabadságot kivenni, hogy bemenjen a nagyvárosba az egyik sztriptíztáncossal. Azt mondta, a nőnek személyes elintéznivalói akadtak. – Zellman felhorkant. – Szerintem Claude-nak volt elintéznivalója. A slicce mögött.

– A lányt Carla Jeppesonnak hívják? – kérdezte Ralph, miközben Bolton kihallgatási jegyzőkönyvét nézegette az iPadjén. – Más néven Pixie Dreamboatnak?

– Igen, ő az – mondta Zellman, és felnevetett. – Ha valaki csöcsök nélkül is képes befutni ebben a szakmában, akkor az a lány még sokáig itt lesz. Vannak férfiak, akiknek ez jön be, ne tőlem kérdezze, miért. Ő meg Claude együtt vannak, de nem fog sokáig tartani a dolog. A férje bent van a McAlesterben – azt hiszem, csekket hamisított –, de karácsonyra szabadul. Claude-dal csak elüti az időt addig. Ezt mondtam Claude-nak is, de tudja, hogy van ez: fasz feláll, ész megáll.

– Biztos benne, hogy aznap este korábban jött be? Július 10-éről beszélek.

– Biztos. Meg is jegyeztem, mert bele nem mentem volna, hogy két napot fizessek Claude-nak azért, hogy Cap Cityben bassza a rezet, amikor alig két hét múlva egyébként is szabadságra ment volna – fizetett szabadságra.

– Elég felháborító. Nem merült fel magában, hogy kirúgja?

– Nem. Legalább őszinte volt, tudja. És Claude még a normálisabbak közé tartozik, ami ritka kincsnek számít manapság. A biztonsági őrök nagy része vagy nyámnyila, aki keménynek tűnik, de nem tud mit kezdeni, ha bunyó tör ki a kifutó előtt, ahogy időnként szokott, vagy pedig az a fajta, aki rögtön átmegy Terminátorba, amint egy vendég kicsit beszól neki. Claude bárkit ki tud hajítani, ha úgy hozza a szükség, de többnyire nem szorul rá. Elég jól le tudja nyugtatni őket. Van érzéke hozzá. Alighanem azok miatt a gyűlések miatt, amikre jár.

– Anonim Kábítószerfüggők. Mondta nekem.

– Igen, elég nyíltan vállalja. Büszkén, ami azt illeti, és szerintem minden joga meg is van hozzá. Sokan vannak, akik soha többé nem szabadulnak meg, ha egyszer rákapnak a drogra. Kitartó egy szörnyeteg a kábszer, hosszú karmai vannak.

– Azóta tiszta?

– Ha nem az, én nem vettem észre rajta. Felismerem a függőket, higgye el nekem, Anderson nyomozó. Az én bárom drogmentes hely.

Ralphnak megvoltak a kétségei, de annyiban hagyta. – Egyszer sem esett vissza?

Zellman felnevetett. – Mind visszaesnek, legalábbis az elején, de ő, amióta nekem dolgozik, nem esett vissza. Még csak nem is iszik. Egyszer megkérdeztem, miért, hiszen baja csak a droggal volt. Azt mondta, a kettő ugyanaz. Azt mondta, ha inna valamit, akár csak egy kortyot is, rögtön elmenne drogot keresni. – Zellman elhallgatott, majd folytatta. – Lehet, hogy amikor még drogozott, szemétláda volt, de már nem az. Rendes fickó. Ritka az ilyen abban az üzletágban, ahol az ember abból él, hogy vedeli a margaritát és borotvált pinákat bámul.

– Megértem. Bolton szabadságon van jelenleg?

– Igen. Vasárnaptól. Tíz napig.

– De a városban maradt?

– Mármint itt, Flint Cityben? Nem. Lement Texasba, valahová Austin környékére. Ott nőtt fel. Várjon egy pillanatig, elővettem az aktáját, mielőtt felhívtam magát. – Papírzörgés hallatszott, majd ismét Zellman hangja. – Marysville-nek hívják a várost. A szavaiból úgy vettem ki, pár házból álló porfészek. Megvan a címe, mert a fizetése egy részét minden második héten oda küldöm. Az anyjának. Már idős és elég beteges. Tüdőtágulása is van. Claude elment megnézni, be tudja-e juttatni egy olyan idősek otthonába, de túl sok reményt nem fűzött hozzá. Azt mondja, az öregasszony makacs, akár a kecske. Egyébként se tudom, hogyan telne rá neki, abból kiindulva, mennyi a fizetése itt. Szerintem ha az idősek ellátásáról van szó, az államnak kellene segítenie az olyan átlagembereken, mint Claude, de segít? Egy lófaszt.

Mondja az, aki nagy valószínűséggel Trumpra szavazott, gondolta Ralph. – Hát, köszönöm, Mr. Zellman.

– Megkérdezhetem, miért akar beszélni vele?

– Csak pár utólagos kérdés – felelte Ralph. – Apróságok.

– Csak a végső simítások, igaz?

– Pontosan. Megvan magának Bolton címe?

– Persze, oda szoktam küldeni a pénzt. Van ceruza a keze ügyében?

Ralphnál megbízható iPadje volt csak. Megnyitotta a Quick Notes appot. – Mondja.

– 397-es ház, Rural Star Route 2., Marysville, Texas.

– És hogy hívják a mamát?

Zellman vidáman felnevetett. – Lovie. Hát nem cuki név? Lovie Ann Bolton.

Ralph megköszönte az infót, és letette.

– Nos? – kérdezte Jeannie.

– Várj egy kicsit – felelte Ralph. – Látod, hogy épp gondolkodó arcot vágok.

– Aha, értem. Kérsz egy kis jeges teát a gondolkodáshoz? – Jeannie elmosolyodott. Jól állt neki az a mosoly. Egy lépés volt a jó irányba.

– Persze.

Figyelme újra az iPad felé fordult (eltűnődött azon, hogy bírta ki, amíg fel nem találták ezt a vackot), és megtalálta Marysville-t, Austintól úgy hetven mérföldnyire nyugatra. Alig egy pont jelezte a térképen, az egyetlen dolog, amiről valamennyire híresnek volt mondható, egy Marysville-i Lyuk nevű valami volt.

Ralph, míg a jeges teát kortyolta, eltűnődött, mi legyen a következő lépés, majd felhívta Horace Kinney-t a Texasi Autópálya-felügyelőségtől. Kinney-t mostanra előléptették kapitánnyá, és főként íróasztal mögött töltötte napjait, de Ralph korábban többször is dolgozott vele több államot érintő ügyeken, amikor Kinney még egyszerű rendőr volt és évente kilencvenezer mérföldet is megtett Texas északi és nyugati részén.

– Horace – mondta, miután túlestek a kezdeti udvariaskodáson –, kérnék egy szívességet.

– Kicsit vagy nagyot?

– Közepeset, és olyat, ami némi érzékenységet igényel.

Kinney felnevetett. – Ahhoz New Yorkba vagy Connecticutba kell menned, haver. Ez itt Texas. Mire lenne szükséged?

Ralph elmondta. Kinney azt mondta, erre épp ő a megfelelő ember, és épp ott is tartózkodik azon a környéken.

10

Aznap délután, úgy három óra körül Sandy McGill, a Flint City-i rendőrőrs diszpécsere felnézett és látta, hogy Jack Hoskins áll háttal neki, az asztala előtt.

– Jack? Szükséged van valamire?

– Nézd meg a tarkómat, és mondd, mit látsz.

Sandy meglepődött, de készségesen felállt, és megnézte. – Fordulj kicsit jobban a fény felé! – És, mikor Jack megfordult: – Ú, hát borzalmasan leégtél. Be kellene menned a Walgreensbe aloe vera krémért.

– Az rendbehozza?

– Csak az idő hozza rendbe, de kicsit enyhíteni fogja.

– De csak arról van szó, hogy leégtem, igaz?

Sandy a homlokát ráncolta. – Persze, de épp eléggé ahhoz, hogy helyenként felhólyagosodjon. Nincs annyi eszed, hogy bekend magad napolajjal, amikor horgászni mész? Bőrrákot akarsz kapni?

Jacknek már attól is jobban kezdett égni a nyaka, hogy hallotta ezeket a szavakat. – Azt hiszem, elfelejtettem.

– A karodon mennyire égtél le?

– Nem ennyire. – Semennyire, ami azt illeti, csak a tarkóján. Ahol valaki megérintette abban az elhagyatott csűrben. Megcirógatta, csak az ujja hegyével. – Kösz, Sandy.

– A szőkék és a vörösek égnek le a legcsúnyábban. Ha nem javul, meg kéne nézetned egy orvossal.

Jack válasz nélkül távozott, és az a férfi járt az agyában, akit álmában látott. Aki a zuhanyfüggöny mögött bujkált.

Én adtam neked, de vissza is vehetem. Szeretnéd, ha visszavenném?

Arra gondolt: Magától is el fog múlni, mint mindig, amikor leégtem.

Talán igen, talán nem, és az biztos, hogy most még jobban fájt. Alig bírt hozzáérni, és egyre csak a nyílt kelések jártak a fejében, amelyek felzabálták az anyja húsát. A rák eleinte csak lassan kúszott, de amint kezdett erőre kapni, már vágtatott. A végén már az anyja torkát és hangszálait falta, amitől a sikolyok hörgésekké váltak, de a betegszoba zárt ajtajánál hallgatózó, tizenegy éves Jack Hoskins még így is képes volt kivenni, mit mondott az apjának: hogy szabadítsa meg szenvedéseitől. Egy kutyának megtennéd, mondta az anyja. Nekem miért nem?

– Csak leégtem a napon – jelentette ki, és elindította autóját. – Ennyi az egész, bassza meg. Csak leégtem.

Szüksége volt egy italra.

11

Már öt óra felé járt az idő aznap délután, amikor a Texasi Autópálya-rendőrség egyik autója végighajtott a Rural Star Route 2.-n, és befordult a 397-es ház kocsibehajtójára. Lovie Bolton a verandán ült, egyik kezében cigarettával. Hintaszéke mellett oxigénpalackja állt egy gurulós kiskocsin.

– Claude! – kiáltotta rekedten. – Látogatónk jött! Az autópálya-rendőrség! Gyere ki, kérdezd meg, mit akar!

Claude a kis, pár helyiségből álló ház gyomos hátsó kertjében épp a frissen mosott ruhákat vette le a szárítókötélről és hajtogatta szépen össze, majd tette a fonott kosárba. Anyja mosógépe jól működött, a centrifuga azonban beszart, nem sokkal Claude érkezése előtt, anyja pedig mostanában gyakran fulladni kezdett, ha maga próbált teregetni. Claude-nak szándékában állt venni neki egy új centrifugát, mielőtt elmegy, de egyre halogatta. Erre most itt az autópálya-rendőrség, már ha az anyja nem téved, de valószínűleg nem. Rengeteg bajtól szenvedett, de a látása remek volt.

Megkerülte a házat, és egy magas zsarut pillantott meg, aki épp egy fekete-fehér dzsipből szállt ki. Claude megpillantotta a texasi rendőrség aranyszínű logóját a sofőroldali ajtón, és összeszorult a gyomra. Hosszú ideje nem követett el semmit, amiért letartóztathatták volna, de a pánik reflexszerűen jött. A zsebébe nyúlt és megmarkolta medálját, melyet a drogról való leszokása hatodik évfordulójára kapott az Anonim Kábítószerfüggőktől, ahogy stresszes pillanatokban gyakran tette, anélkül hogy tudatában lett volna.

A rendőr mellzsebébe dugta napszemüvegét. Mama küszködött, hogy felálljon a hintaszékből.

– Ne álljon fel, asszonyom – mondta a rendőr –, miattam fölösleges.

Mama rekedtesen felnevetett, és visszaült. – Nem valami nagy ember? Hogy hívják?

– Sipe, asszonyom. Owen Sipe tizedes. Örvendek. – Megrázta azt a kezet, amiben Mama nem a cigarettát tartotta, és vigyázott, ne szorítsa meg túlságosan az öregasszony ízületeit.

– Szintúgy, uram. Ő a fiam, Claude. Odalentről, Flint Cityből jött, most ő segít nekem.

Sipe Claude-hoz fordult, aki elengedte a medálját, és kezet nyújtott.

– Örvendek, Mr. Bolton. – Pár pillanatig tartotta Claude kezét, és szemügyre vette. – Kicsit tintás lett a keze.

– Mindkettőt látnia kell a teljes üzenethez – mondta Claude, és kinyújtotta másik kezét is. – Én magam csináltam, a börtönben. De ha engem jött meglátogatni, akkor valószínűleg már tudja.

– NEM és KELL – jegyezte meg Sipe rendőr, ügyet sem vetve a megjegyzésre. – Láttam már ujjon tetoválást, de ilyet még soha.

– Hát, története van – felelte Claude –, el is mondom, amikor csak tudom. Ezzel teszem jóvá a bűneimet. Mostanában tiszta vagyok, de kemény küzdelem volt. A sitten jó sok Anonim Alkoholisták és Anonim Kábítószerfüggők találkozóra elmentem. Eleinte azért, mert adtak fánkot a Krispy Kreme-ből, de később már azért is, mert megfogott, amit mondtak. Megtudtam, hogy minden drogfüggő két dolgot tud: hogy nem szabad drogoznia, és hogy drogoznia kell. Olyan ez, mint egy csomó a fejben. Nem vághatja át, nem bogozhatja ki, ezért meg kell tanulnia felülemelkednie rajta. Meg lehet csinálni, de emlékezni kell az alaphelyzetre. Muszáj, de tilos.

– Ejha – mondta Sipe. – Mint egy példabeszéd, nem igaz?

– Ezekbe a napokba mán nem iszik meg nem is drogozik – mondta Lovie a hintaszékből. – Mán ezt a szart sem szívja. – A földre pöckölte a csikket. – Jó fiú.

– Nem azért jöttem, mert bárki is azt hinné, hogy elkövetett valamit – mondta Sipe szelíden, és Claude megnyugodott. Egy kicsit. Az ember sosem nyugodott meg teljesen, amikor váratlanul meglátogatta egy rendőr. – Kaptam egy hívást Flint Cityből, gondolom, épp próbálnak lezárni egy ügyet, és valamit meg kellene erősítenie egy Terry Maitland nevű férfival kapcsolatban.

Sipe elővette a telefonját, valamit nyomkodott rajta, majd egy képet tartott Claude elé.

– Ez az az övcsat, amit az a Maitland nevű pasas viselt aznap este, amikor találkozott vele? És ne kérdezze, miért kérdezem, mert tényleg nem tudom. Engem csak kiküldtek ide, hogy feltegyem ezt a kérdést.

Sipe-ot nem ezért küldték ugyan, de Ralph Anderson üzenete, amelyet Horace Kinney rendőrkapitány adott tovább Sipe-nak, úgy szólt, hogy barátságosan érdeklődjön, minimálisan se keltsen gyanút.

Claude megnézte a képet, majd visszaadta a telefont. – Nem esküszöm meg rá, régen volt, de az biztos, hogy hasonlít.

– Hát, köszönöm. Mindkettejüknek. – Sipe zsebre vágta a telefont, és megfordult, hogy távozzon.

– Ennyi? – kérdezte Claude. – Azért jött ki egészen idáig, hogy feltegyen egyetlen kérdést?

– Röviden, igen. Hosszan sem tudok többet mondani. Azt hiszem, valaki igencsak tudni akarja. Köszönöm az idejüket. Felhívom az érdeklődőt, miközben hazafelé megyek Austinba.

– Az jó hosszú út lesz – jegyezte meg Lovie. – Előbb jöjjön be, igyon egy pohár teát. Csak teaporból van, de nem rossz.

– Köszönöm, de nem mehetek be, haza akarok érni sötétedés előtt, ha lehet… de idekinn meginnék egy pohárral, ha nem bánja.

– Dehogy bánjuk. Claude, menj be, hozz ennek a kedves embernek egy pohár teát.

– Kis pohárral – mondta Sipe, és ujjával mutatta, hogy nagyon kicsit. – Két korty, és már indulok is.

Claude bement. Sipe vállal nekidőlt a veranda oldalának, és felnézett Lovie Boltonra, akinek jóindulatú arcára térképet rajzoltak a ráncok.

– A fia nagyon jól bánik magával, látom.

– Né’küle elveszett lennék – jelentette ki Lovie. – Minden második héten kűd nekem pézt, és amikor tud, el is gyün. Be akar rakni valami öregek otthonába Austinban, és lehet, hogy egy nap be is kőtözöm, ha tuggya fizetni, de jelenleg pont nem tuggya. Ez a legjobbfajta fiúgyerek, Sipe rendőr. Fiatalon ördög, felnőttként angyal.

– Én is így hallottam – felelte Sipe. – Vitte már el magát a Big 7 étterembe, itt lentebb az úton? Remek a reggelijük.

– Nem bízok az ilyen út menti étkezdékben – mondta az asszony. Elővette otthonkája zsebéből a cigarettásdobozt, és műfogsora közé tolt egy cigit. – Az egyikbe elkaptam valamit odaát Abilene-ben, még ’74-be, aszittem, meghalok. A fiam átveszi tőlem a főzést, amikor itt van. Nem egy Jamie Oliver, de nem is rossz. Tuggya, mit csináljon a serpenyővel. Nem égeti oda a bacont. – A rendőrre kacsintott, és rágyújtott. Sipe elmosolyodott, és remélte, hogy az oxigénpalack rendesen le van zárva és az öregasszony nem robbantja fel mindkettejüket.

– Gondolom, ma reggel is ő csinálta a reggelit – jegyezte meg.

– Ő hát. Kávét, pirítóst, rántottát rengeteg vajjal, pont, ahogy szeretem.

– Korán szokott felkelni, asszonyom? Csak azért kérdezem, mert az oxigén, meg minden…

– A fiam is meg én is – felelte az asszony. – Mán mikó felgyön a nap.

Claude visszatért, három pohár jeges teát hozott egy tálcán, két nagy pohárral és egy kisebbel. Owen Sipe két kortyra kiitta a magáét, csettintett a nyelvével, majd közölte, hogy távoznia kell. Boltonék nézték, ahogy elmegy, Lovie a hintaszékéből, Claude pedig a lépcsőn ült, és a homlokát ráncolta, mikor látta, mekkora porfelhő kavarodik fel a rendőrautó nyomában, ahogy visszatér a főútra.

– Látod, mennyivel rendesebbek a zsaruk, amikó’ nem csinász semmi rosszat? – kérdezte Lovie.

– Aha – felelte Claude.

– Kigyött egészen idáig, csak hogy valami övcsatró’ kérdezzen! Gondolj csak bele!

– Nem azért jött, mama.

– Nem? Akkor mért?

– Nem tudom, de az biztos, hogy nem azért. – Claude letette a poharát a lépcsőre, és az ujjaira nézett. A NEM és KELL szavaknál a fejében lévő csomó végül felszínre bukkant. Claude felállt. – Azt hiszem, jobb, ha leszedem a többi ruhát is a szárítókötélről. Aztán átmegyek Jorge-hoz és megkérdezem, kell-e neki segítség holnap. Épp a tetőt javítja.

– Rendes fiú vagy te, Claude. – A férfi látta, hogy az anyja szemébe könnyek gyűlnek, és ez megindította. – Gyere, öleld meg öreg anyádat!

– Igenis – felelte Claude, és megölelte.

12

Ralph és Jeannie Anderson épp készülődtek indulni Howie Gold irodájába, amikor Ralphnak csörgött a mobilja. Horace Kinney hívta. Ralph beszélt vele, míg Jeannie feltette a fülbevalóját és felvette a cipőjét.

– Köszönöm, Horace. Jövök neked egy szívességgel. – Ralph letette.

Jeannie várakozón nézett rá. – Nos?

– Horace kiküldött egy autópálya-rendőrt Boltonék marysville-i házához. Volt egy fedősztorija, de valójában azért ment…

– Tudom, miért ment.

– Oké. Szóval Mrs. Bolton szerint Claude aznap reggel hat körül reggelit készített kettejüknek. Ha négykor Boltont láttad idelent…

– Láttam az órát, amikor felkeltem pisilni – mondta Jeannie. – 4:06-ot mutatott.

– A MapQuest szerint a Flint City és Marysville közti távolság négyszázharminc mérföld. Képtelenség, hogy időben odaért volna innen ahhoz, hogy hatkor reggelit csináljon.

– Lehet, hogy az anyja hazudott – felelte Jeannie, nem túl meggyőzően.

– Sipe, a rendőr, akit Horace küldött, azt mondta, nem érezte úgy, hogy hazudna, és úgy véli, észrevette volna.

– Szóval megint az történt, ami Terryvel – mondta az asszony. – Egy ember, egyszerre két helyen. Mert itt volt, Ralph. Itt volt.

Mielőtt Ralph válaszolhatott volna, csöngettek. Ralph magára kapott egy zakót, hogy takarja az övén lógó Glockot, és lement. A verandán Bill Samuels kerületi ügyész állt, farmernadrágban és egyszerű kék pólóban, amiben nagyon eltért megszokott önmagától.

– Howard hívott. Mondta, hogy lesz valami találkozó, egy „nem hivatalos beszélgetés a Maitland-ügyről”, ahogy ő fogalmazott, és azt mondta, lehet, hogy nekem is ott kéne lennem. Arra gondoltam, mehetünk együtt, ha nektek is megfelel.

– Persze – felelte Ralph –, de, figyelj, Bill, beszéltél erről bárkinek is? Geller rendőrfőnöknek? Doolin seriffnek?

– Senkinek. Nem vagyok zseni, de nem is estem fejre a bolondfáról.

Jeannie csatlakozott Ralphhoz az ajtóban, és ellenőrizte táskája tartalmát. – Helló, Bill. Meglep, hogy itt látlak.

Samuels mosolya nem tükrözött jókedvet. – Az igazat megvallva engem is meglep, hogy itt vagyok. Ez az ügy olyan, mint egy zombi: nem akar halott maradni.

– Mit gondol az exed erről az egészről? – kérdezte Ralph, majd, mikor Jeannie a homlokát ráncolta, hozzátette: – Nyugodtan szólj, ha túl bizalmas a kérdés.

– Megbeszéltük a dolgot – mondta Samuels. – Jó, ez nem egészen pontos. Ő beszélt, én meg hallgattam. Azt hiszi, nekem is volt szerepem Maitland meggyilkolásában, és nem is nagyon téved. – Megpróbált mosolyogni, de nem nagyon sikerült. – De honnan tudhattuk volna, Ralph? Mondd, honnan? Annyira egyértelműnek tűnt, nem? Így visszatekintve, tudva, mit tettünk mind… mondanád teljes őszinteséggel, hogy bármit is máshogy tettél volna?

– Igen – felelte Ralph. – Nem az egész kibaszott város előtt tartóztattam volna le, és gondoskodtam volna róla, hogy a hátsó ajtón vigyék be a bíróság épületébe. Gyere, induljunk. El fogunk késni.

A COCA-COLA
SEGÍT A PEPSINEK

Július 25.

1

Holly végül nem business osztályon repült, bár megtehette volna, ha a Delta 10:15-kor induló járatával megy, amivel 12:30-kor ért volna Cap Citybe. Mivel azonban szüksége volt még egy kis időre Ohióban, fárasztó, három szakaszból álló utazást foglalt le kis méretű gépeken, amik a nyugtalan júliusi levegőben valószínűleg a lelket is kirázzák majd belőle. Zsúfolt lesz és nem különösebben kellemes, de elviselhető. Amit nehezebben tudott elviselni, az a tudat volt, hogy csak hatra ér Flint Citybe, és hatra is csak akkor, ha minden tökéletesen alakul. Hétre beszélték meg a találkozót Gold ügyvéd úr irodájában, és Holly mindennél jobban utált elkésni egy megbeszélt találkozóról. A késéssel tudta az ember a leginkább elszúrni, hogy kedvező első benyomást keltsen.

Összecsomagolta kevés holmiját, kijelentkezett a hotelból és levezette a harminc mérföldet Regisig. Először ahhoz a házhoz ment el, ahol Heath Holmes az anyját látogatta meg a szabadsága alatt. A ház zárva volt, ablakai bedeszkázva, valószínűleg azért, mert vandálok célpontjává vált. Előtte a füvön, amire igencsak ráfért volna egy alapos fűnyírás, egy tábla állt: ELADÓ. ÉRDEKLŐDJÖN A FIRST NATIONAL BANK DAYTONI FIÓKJÁNÁL.

Holly a házra nézett, tudta, hogy a helyi gyerekek hamarosan suttogni kezdik majd, hogy kísértet járja (ha ugyan nem suttogják már most is), és eltűnődött a tragédia természetén. A kanyaróhoz, mumpszhoz vagy rubeolához hasonlóan a tragédia is fertőzőnek tűnt, a betegségekkel ellentétben azonban nem létezett ellene védőoltás. Frank Peterson halála Flint Cityben megfertőzte balszerencsés családját, és elterjedt az egész városban. Kételkedett benne, hogy ugyanez lenne a helyzet itt, ebben a kertvárosi közösségben is, ahol az emberek ritkábban telepednek le hosszú távra, de az biztos volt, hogy a Holmes család eltűnt: nem maradt belőlük más, mint ez az üres ház.

Megfordult az agyában, hogy lefényképezi a bedeszkázott házat, előtte az ELADÓ táblával – kép ennél jobban még nem fejezte ki a szomorúságot és a veszteséget –, majd ellene döntött. Lesznek a megbeszélésen, akik megértik majd, átérzik majd, de nagy részük valószínűleg nem. Nekik ez csak egy fénykép lesz.

Holmesék házától a Békés nyugalom temetőhöz hajtott, a város szélére. Itt újra együtt látta a családot: az apát, anyát és egyetlen fiukat. A síron nem voltak virágok, a követ, amely Heath Holmes nyughelyét jelezte, feldöntötték. Arra gondolt, ugyanez történhetett Terry Maitland sírkövével is. A fájdalom fertőző volt, de a harag is. Heath Holmes sírköve kicsi volt, semmit nem látott rajta, csak a nevet, a dátumokat és valami rászáradt koszt, ami egy hozzávágott tojás nyoma lehetett. Némi erőfeszítéssel újra felállította a sírkövet. Nem voltak illúziói afelől, hogy így is fog maradni, de az ember tegye meg, amit megtehet.

– Maga nem ölt meg senkit, igaz, Mr. Holmes? Csak rossz időben volt a rossz helyen. – Egy közeli síron látott pár virágcsokrot, és kölcsönvett pár virágot, hogy szétszórja Heath sírján. A vágott virág nem volt a legmegfelelőbb megemlékezés – elhervad –, de a semminél jobb volt. – De ez elől már nem menekülhet, Mr. Holmes. Itt senki nem hinné el az igazságot. És szerintem azok sem fogják elhinni, akikkel ma este találkozom.

Persze attól még megpróbálhatja meggyőzni őket. Az ember tegye meg, amit megtehet, legyen szó akár egy sírkő felállításáról, akár arról, hogy megpróbálja meggyőzni a huszonegyedik század emberét arról, hogy szörnyek igenis léteznek ezen a világon, és a legnagyobb előnyt az jelenti számukra, hogy a gondolkodó emberek nem hajlandóak hinni a létezésükben.

Holly körülnézett, és a közeli, alacsony dombon (Ohiónak ezen a részén minden domb alacsony) egy kriptát pillantott meg. Odament, elolvasta a kapuja fölé, a gránitba vésett nevet – GRAVES –, és lement a három kőlépcsőn. Bekukkantott a kőpadokra, ahová az ember leülhet és tűnődhet a Graves család ide temetett tagjain. Lehetséges, hogy ide rejtőzött el a kívülálló, miután elvégezte mocskos munkáját? Nem tartotta valószínűnek, mert bárkivel előfordulhat – talán még a Heath Holmes sírkövét feldöntő vandálokkal is –, hogy idesétál bekukkantani. Ráadásul délután egy-két óráig idesüt a nap, a padokra, kis időre felmelegíti a helyiséget – és ha a kívülálló az, aminek hiszi, akkor jobban szereti a sötétséget. Nem mindig, de bizonyos időszakokban igen. Bizonyos fontos időpontokban. Holly még nem végzett teljesen a kutatómunkával, de ebben már majdnem teljesen biztos volt. És még valami másban is: az illetőnek a gyilkosság a fő műve ugyan, de a bánat élteti. A bánat és a harag.

Nem, nem ebben a kriptában bújt meg, de Holly úgy vélte, járt ebben a temetőben, talán még Mavis Holmes és fia halála előtt. Holly úgy érezte (bár tudta, hogy valószínűleg csak képzelődik), hogy érzi is a jelenlétét. Brady Hartsfieldnek ugyanilyen szaga volt, a természetellenesség bűze. Bill is tudta, és az ápolónők is tudták, akik a kórházban gondoskodtak Hartsfieldről, annak ellenére is, hogy félkataton állapotban volt.

Lassan kisétált a temető kapuin át a parkolóhoz, táskája minden lépésnél csípőjének csapódott. Priusa egyedül várta a sistergő nyári forróságban. Holly elment az autó mellett, majd lassan teljesen körbefordult, és szemügyre vette a környező táj minden apró részletét. Közel volt a tanyavilághoz – érezte a trágyázott föld szagát –, de közvetlen közelében elhagyatott iparterület terült el meddő csúfságával. Erről nem lesznek képek a kereskedelmi kamara promóciós brosúráiban (már ha Regisnek van kereskedelmi kamarája). Nem volt itt semmi érdekes. Semmi nem vonta magára a tekintetet, inkább taszította, mintha maga a föld is azt mondaná a talpa alatt, hogy menj innen, nincs itt számodra semmi, isten veled, vissza se gyere. A temető persze itt volt, de nem sokan látogathatnak el a Békés nyugalom temetőbe, amint beköszönt a tél és az északi szél elriasztja azt a pár embert is, aki pár percre eljönne leróni tiszteletét a holtak előtt.

Távolabb, észak felé vasúti sínek húzódtak, de a sín rossz állapotban volt, a talpfák közét felverte a gyom. Arrébb rég elhagyott vasútállomás állt, ablakai bedeszkázva, mint a Holmes-házé. Az állomáson túl, egy mellékvágányon két magányos tehervagon állt, kereküket befonta a vadszőlő. Úgy néztek ki, mint ami a vietnami háború kora óta ott áll. Az állomás közelében rég elhagyott raktárak álltak, meg pár építmény, amit Holly használaton kívüli javítóműhelyeknek vélt. Ezeken túl romos gyárépület állt, derékig napraforgókban és bozótban. Az omladozó rózsaszín téglákra, amelyek valamikor nagyon régen vörösek lehettek, festékszóróval horogkeresztet festettek. Az útnak, ami visszaviszi majd a városba, egyik oldalán düledező reklámtábla állt, rajta egy felirat: AZ ABORTUSZ EGY SZÍVVERÉST ÁLLÍT LE! VÁLASZD AZ ÉLETET! A másik oldalon alacsony, hosszú épület húzódott, tetején cégtábla: GYO S AUTÓM SÓ. Üres parkolójában újabb tábla, olyan, amilyet Holly ma már egyszer látott: ELADÓ. ÉRDEKLŐDJÖN A FIRST NATIONAL BANK DAYTONI FIÓKJÁNÁL.

Azt hiszem, jártál itt. Nem a kriptában, de a közelében. Ahol érezted a könnyek szagát, mikor megfelelő irányból fúj a szél. Ahol hallottad azoknak a felnőtt férfiaknak vagy kisfiúknak a nevetését, akik feldöntötték Heath Holmes sírkövét és valószínűleg le is pisilték a sírját.

Holly a hőség ellenére fázni kezdett. Ha kicsivel több ideje van, lehet, hogy szemügyre veszi ezeket az üres épületeket. Nem fenyegette veszély: a kívülálló rég elhagyta Ohiót. Nagy valószínűséggel már Flint Cityt is.

Készített négy fényképet, a vasútállomásról, a tehervagonokról, a gyárról és az elhagyatott autómosóról. Megnézte a képeket, és úgy vélte, megfelelnek a célnak. Meg kell felelniük. El kellett érnie a repülőjét.

És meg kellett győznie pár embert az igazáról.

Már ha sikerülni fog. Ebben a pillanatban nagyon kicsinek és magányosnak érezte magát. Könnyen el tudta képzelni, hogy kinevetik és kigúnyolják; az efféle gondolatok mindig magától értetődően megtalálták. De akkor is meg fogja próbálni. Meg kell próbálnia. A meggyilkolt gyerekekért is, igen – Frank Petersonért, a Howard lányokért és mindenkiért, aki őelőttük meghalt –, de Terry Maitlandért és Heath Holmesért is. Az ember megteszi, amit meg kell tennie.

Még egy megálló várt rá, de az szerencsére útba esett.

2

A Trotwood Közösségi Park egyik padján ülő öregember szívesen útba igazította afelé a hely felé, ahol megtalálták „azoknak a szegény kisjányoknak” a holttestét. Nincs messze, mondta, és Holly rá fog ismerni, amikor odaér.

Ráismert.

Holly megállt, kiszállt és nézte a vízmosást, amelyet a gyászolók – és a magukat gyászolónak tettető kíváncsiskodók – megkíséreltek emlékhellyé változtatni. Csillogó képeslapok, melyeken a BÁNAT és a MENNYORSZÁG feliratok domináltak. Léggömbök, némelyik már leeresztett, némelyik újabb, annak ellenére, hogy Amber és Jolene Howard holttestére három hónappal ezelőtt bukkantak rá itt. Volt egy Mária-szobor, amit valami huligán bajusszal látott el. Egy játék mackó, amitől Hollyt kirázta a hideg. A mackó kövérkés, barna testét penész borította.

Felemelte az iPadjét, és készített egy fényképet.

Itt semmit nem érzett abból a szagból, ami a temetőnél megcsapta az orrát (vagy képzelte, hogy megcsapja az orrát), de semmi kétsége nem volt afelől, hogy a kívülálló ellátogatott erre a helyre valamikor, miután megtalálták Amber és Jolene holttestét, és úgy kóstolgatta a rögtönzött emlékhelyre zarándokolók bánatát, mint a finom, régi burgundit. És persze azok izgatottságát is – ők nem lehettek sokan, legfeljebb páran, de páran mindig voltak –, akik azért jöttek, hogy azon tűnődjenek, milyen érzés lehet elkövetni valami olyasmit, amit a Howard lányokkal tettek, és hallgatni a sikolyaikat.

Igen, eljöttél ide, de nem túl hamar. Addig nem, amíg nem tehetted meg anélkül, hogy nem kívánt figyelmet vontál volna magadra – ahogy aznap, amikor Frank Peterson bátyja lelőtte Terry Maitlandet.

– Csak hát akkor nem bírtál ellenállni, igaz? – suttogta Holly. – Olyan lett volna, mintha egy éhező próbált volna ellenállni egy hálaadási vacsorának az összes megszokott finom falattal.

Egy furgon húzódott le Holly Priusa elé. Egyik oldalán egy ANYATAXI feliratú matrica díszelgett, a másikon a HISZEK A FEGYVERTARTÁSI JOGBAN ÉS SZAVAZOK IS felirat. A nő, aki kiszállt belőle, jól öltözött, duci, csinos asszony volt, a harmincas éveiben járhatott. Kezében virágcsokrot tartott. Letérdelt, letette a csokrot egy fakereszt mellé, melynek egyik karján a KISLÁNYOK, a másikon a JÉZUSSAL VANNAK szöveg állt, majd felállt.

– Olyan szomorú, igaz? – kérdezte Hollyt.

– Igen.

– Keresztény vagyok ugyan, de örülök, hogy a tettes meghalt. Örülök. És örülök, hogy a pokolban van. Rossz ember lennék emiatt?

– Nincs a pokolban – felelte Holly.

A nő hátrahőkölt, mintha megütötték volna.

– Ő hozza el a poklot.

Holly a daytoni repülőtérre hajtott. Kicsit késésben volt, de ellenállt a kísértésnek, hogy áthágja a sebességhatárt. A törvény nem véletlenül volt törvény.

3

Megvoltak a maga előnyei annak, ha az ember az ingázórepülőkkel repült (amiket Bill bádogdobozos légitársaságoknak hívott). Az egyik az volt, hogy az útja utolsó szakaszát teljesítő gép a Flint megyei Kiowa repülőtéren tette le, ami megspórolt neki egy hetvenmérföldes utat Cap Cityből. A több leszállással járó út arra is lehetőséget biztosított, hogy folytassa kutatását. A repülőutak közti rövid várakozások során annyi információt töltött le a reptéri wifin, amennyit csak tudott, és olyan gyorsan, ahogy csak bírta, útja során pedig elolvasta, amiket letöltött – gyorsan végiggörgette őket, erősen koncentrált, és alig hallotta a meglepett kiáltásokat, amikor a második repülőúton a harmincüléses, propelleres gép légtölcsérbe került és akkorát süllyedt, mint a lift.

Alig öt perc késéssel érkezett meg. Futni kezdett, és sikerült elsőként érkeznie a Hertzhez, amiért is dühös pillantást vetett rá az agyonterhelt utazó ügynök látszatát keltő férfi, akit utolsó nekilendülésével legyőzött. Úton a város felé rájött, milyen közel van ahhoz, hogy elkéssen, ezért engedett a kísértésnek és áthágta a sebességhatárt – de csak óránként öt mérfölddel.

4

– Az ő. Csak ő lehet.

Howie Gold és Alec Pelley az épület előtt álltak, ahol Howie irodája volt. Howie egy vékony nő felé mutatott, aki szürke kosztümben és fehér blúzban loholt feléjük a járdán, egyik keskeny csípőjéhez hatalmas szatyor ütődött minden lépésnél. Haja épp csak szabadon hagyta apró arcát, őszülő frufruja majdnem a szemöldökéig ért. Száján félig lekopott rúzs nyoma látszott, más sminket nem viselt. A nap már lefelé tartott, de így is hőség volt, és a nő arcán egy csíkban izzadság folyt végig.

– Ms. Gibney? – kérdezte Howie, és előrelépett.

– Igen – zihálta a nő. – Elkéstem?

– Két perccel még korábban is jött – felelte Alec. – Vihetem a táskáját? Nehéznek tűnik.

– Nem szükséges – mondta Holly, és a zömök, kopaszodó ügyvédről a nyomozóra nézett, aki felbérelte. Pelley jó tizenöt centivel lehetett magasabb, mint a főnöke. Őszülő haját egyenesen hátrafésülte, barna vászonnadrágot viselt és nyakánál nyitott, fehér inget. – A többiek már itt vannak?

– Nagy részük igen – felelte Alec. – Anderson nyomozó még… Na, csak emlegetni kellett.

Holly megfordult, és három embert látott közeledni. Egyikük egy nő volt, aki középkorúként is egészen jól megőrizte fiatalkori szépségét, bár a szeme alatti karikák, melyeket az alapozó és némi púder csak részben fedett el, azt mutatták, hogy nem nagyon aludt jól az utóbbi időben. Balján sovány, ideges külsejű férfi lépdelt, akinek egyébként szigorú rendben tartott hajából hátul felállt egy fürt. Jobbján pedig…

Anderson nyomozó magas, megereszkedett vállú férfi volt, akin már kezdett látszódni az, ami valószínűleg sörhassá fejlődik majd, ha nem kezd többet edzeni és odafigyelni arra, mit eszik. Fejét enyhén előreszegte, élénkkék szeme tetőtől talpig, jobbról balra szemügyre vette Hollyt. Nem Bill volt az, persze, Bill két éve meghalt és nem tér vissza többé. Ráadásul ez az ember sokkal fiatalabb is volt, mint Bill, amikor Holly megismerte. Az arcán látható mohó kíváncsiság volt ugyanaz. Fogta a nő kezét, ami azt sugallta, a nő Mrs. Anderson. Érdekes, hogy ő is elkísérte.

Sor került a bemutatkozásokra. A vékony férfiról, akinek felállt a hajfürtje, kiderült, hogy Flint megye kerületi ügyésze, William („Kérem, szólítson Billnek”) Samuels.

– Menjünk fel, itt túl nagy a meleg – mondta Howie.

Mrs. Anderson – Jeanette – megkérdezte Hollyt, jól utazott-e, Holly pedig a megfelelő válasszal szolgált, majd Howie-hoz fordult és megkérdezte, van-e valamilyen audiovizuális rendszer abban a helyiségben, ahol összeülnek. Howie azt felelte, persze, Holly pedig nyugodtan használhatja, ha hozott anyagot szeretne prezentálni. Mikor kiléptek a liftből, Holly megkérdezte, merre van a női mosdó. – Rám férne pár perc, hogy rendbe tegyem magam. Egyenesen a reptérről jövök.

– Természetesen. A folyosó végén, majd balra. Elvileg nincs zárva.

Holly félt, hogy Mrs. Anderson felajánlja, hogy elkíséri, de Jeanette nem tette. Aminek örült. Hollynak nem kellett pisilnie („csurrantania”, ahogy az anyja mondta mindig), valami sokkal fontosabb dolga volt, olyasmi, amihez teljes egyedüllétre volt szüksége.

A fülkében, felhúzott szoknyával, táskáját kényelmes cipői között tartva lehunyta a szemét. Tudta, hogy az ilyen csempézett helyiségek minden zajt felerősítenek, csendben imádkozott.

Itt megint Holly Gibney, és segítségre van szükségem. Tudod, hogy nem nagyon tudok idegenekkel beszélgetni, még akkor sem, ha csak egy van belőlük, és ma este hattal kell beszélnem egyszerre. Héttel, ha Mr. Maitland özvegye is eljött. Nem rémültem halálra, de hazudnék, ha azt mondanám, kicsit sem félek. Bill képes volt az ilyesmikre, de én nem ő vagyok. Segíts, hogy úgy intézzem ezt az ügyet, ahogyan ő tenné. Segíts, hogy megértsem a természetes hitetlenkedésüket és ne féljek tőle.

Hangosan fejezte be, de suttogva. – Kérlek, Istenem, segíts, hogy ne szúrjam el. – Kis szünetet tartott, majd hozzátette: – Nem dohányzom.

5

A megbeszélésre Howard Gold konferenciatermében került sor, ami kisebb volt ugyan, mint A férjem védelmében sorozatban (Holly mind a hét évadot látta, és a folytatást is elkezdte nézni), azért nagyon szép volt. Ízléses képek, fényes mahagóniasztal, bőrszékek. Mrs. Maitland tényleg eljött. Mr. Gold jobbján ült. Howie leült a helyére az asztalfőn, és megkérdezte, ki vigyáz a kislányaira.

Marcy halványan elmosolyodott. – Lukesh és Chandra Patel felajánlották, hogy vigyáznak rájuk. A fiuk Terry csapatában játszott. Épp Baibir volt a harmadik bázisnál, amikor… – Anderson nyomozóra nézett. – Amikor az emberei letartóztatták. Baibirnek nagyon fájt. Nem értette, mi történik.

Anderson karba fonta a kezét, és hallgatott. Felesége a vállára tette a kezét, és a fülébe suttogott valamit, amit csak az ő fülének szánt. Anderson bólintott.

– Akkor megnyitnám ezt a megbeszélést – szólalt meg Mr. Gold. – Napirendi pontok nincsenek, de talán kezdhetné a vendégünk. Ő Holly Gibney, a magánnyomozó, akit Alec felvett, hogy nézzen utána a Daytonban történteknek, feltéve, hogy a két ügy kapcsolatban áll egymással. Ez az egyik dolog, aminek az eldöntésére összegyűltünk, már ha el lehet dönteni.

– Nem vagyok magánnyomozó – tiltakozott Holly. – A partneremnek, Peter Huntley-nak van magánnyomozói engedélye. A cégünk nagyrészt autólopások felderítésével és eltűntek felkutatásával foglalkozik. Nagy ritkán bűnügyi nyomozásban is részt veszünk, amikor kicsi az esélye, hogy a rendőrség megdorgál miatta. Ellopott állatok terén például egész jó eredményeket értünk el.

Ez ostobán hangzott, és Holly érezte, hogy bőre felhevül az arcába szökő vértől.

– Ms. Gibney kicsit eltúlozza a szerénységet – mondta Alec. – Úgy tudom, köze volt egy erőszakos bűnöző, egy bizonyos Morris Bellamy kézre kerítésében.

– Az a partnerem ügye volt – mondta Holly. – Az első partneremé. Bill Hodgesé. Ő azóta elhunyt, Mr. Pelley… Alec… ahogy már tudja.

– Igen – felelte Alec. – Részvétem.

A latin-amerikai férfi, akit Anderson nyomozó Yunel Sablóként, az állami rendőrség képviselőjeként mutatott be, a torkát köszörülte. – Úgy tudom – mondta –, hogy maga és Mr. Hodges egy járművel elkövetett tömeggyilkosság és egy terrorcselekmény előkészülete ügyét is kinyomozták. Egy Hartsfield nevű fiatalember volt az elkövető. És hogy személyesen ön volt az, Ms. Gibney, aki megállította, mielőtt felrobbanthatott volna egy zsúfolt koncerttermet, ahol több ezer fiatal halhatott volna meg.

Suttogás futott végig az asztal körül. Holly érezte, hogy még forróbb az arca. Legszívesebben elmondta volna nekik, hogy kudarcot vallott, hogy csak egy időre sikerült gátat vetnie Brady gyilkos ösztöneinek, hogy visszatért és még több halálesetet okozott, mielőtt örökre megállították, de erre most nem volt megfelelő sem az idő, sem a hely.

Sablo hadnagy azonban még nem fejezte be. – Ha jól tudom, a város ki is tüntette.

– Valójában hárman kaptunk kitüntetést, de más nem járt vele, csak egy aranykulcs és egy tíz évig jó buszbérlet. – Holly a többiekre nézett, és közben szomorúan megállapította, hogy még mindig pirul, mintha tizenhat éves lenne. – Ez már nagyon régen volt. Ami ezt az esetet illeti, inkább a végén mondanám el, mire jutottam. És hogy milyen következtetéseket vontam le belőle.

– Mintha az utolsó fejezet lenne egy olyan szalonban játszódó, brit krimiben – mosolyodott el Mr. Gold. – Mindannyian elmondjuk, mit tudunk, aztán maga feláll, és elképeszt minket azzal, hogy elmondja, ki követte el és hogyan.

– Sok sikert hozzá – jegyezte meg Bill Samuels. – Nekem már attól is megfájdul a fejem, ha csak rágondolok a Peterson-ügyre.

– Azt hiszem, a kirakós legtöbb darabja megvan – jelentette ki Holly –, de nem hinném, hogy mind előttünk lennének az asztalon, még most sem. Egyre csak az jár a fejemben – és biztos vagyok benne, hogy ezt butaságnak fogják tartani –, amit az a régi mondás tart: a Coca-Cola nem segít a Pepsinek. De most a Coca-Cola és a Pepsi is jelen van…

– Nem is beszélve a Red Bullról, a Schweppesről meg a Costco Gazdaságosról – szúrta közbe Howie, majd Holly arckifejezését látva hozzátette: – Nem ugratni akarom, Ms. Gibney, egyetértek magával. Mindent ki kell tenni az asztalra. Ki kezdi?

– Majd Yune – felelte Anderson. – Mivelhogy én rendelkezési állományban vagyok.

Yune az asztalra tette az aktatáskáját, és kivette belőle a laptopját. – Mr. Gold, megmutatná, hogy kell használni azt a projektoros bigyót?

Howie megmutatta, és Holly erősen figyelt, hogy ő is tudja majd használni, amikor rákerül a sor. Miután a megfelelő kábeleket sikerült csatlakoztatni egymáshoz, Howie kicsit lejjebb vette a világítást.

– Most jó – mondta Yune. – Elnézését kérem, Ms. Gibney, ha elmondok pár olyan dolgot is, amit ön is kiderített daytoni útja során.

– Semmi baj – felelte Holly.

– Beszéltem Bill Darwin kapitánnyal a daytoni rendőrőrsről és George Highsmith őrmesterrel a trotwoodi őrsről. Mikor elmondtam nekik, hogy van egy hasonló ügyünk, amelyeket talán összeköt egy lopott furgon, ami náluk is közel volt a tetthelyhez és nálunk is, készségesen segítettek, és a telekommunikáció csodáinak köszönhetően elvileg mindennek itt kell lennie. Már ha működik ez a bigyó.

A kivetítőn megjelent Yune laptopjának asztala. Yune rákattintott a HOLMES feliratú fájlra. Az első kép egy férfit ábrázolt a megyei börtönök narancssárga rabruhájában. Rövidre vágott, gesztenyebarna haja volt, arcán borosta. Enyhén hunyorgott, amitől külseje baljósnak tűnt, vagy csak döbbentnek, hogy mekkora fordulatot vett hirtelen az élete. Holly látta már ugyanezt a fotót a Daytoni Napi Hírek április 30-ai számának címlapján.

– Ő Heath James Holmes – mondta Yune. – Harmincnégy éves. Őt tartóztatták le Amber és Jolene Howard meggyilkolásáért. Vannak fotóim a lányokról is, akkor készültek, amikor megtalálták őket, de nem fogom megmutatni, mert nem tudnának aludni utána. A csonkítások rémesebbek, mint amiket valaha láttam.

Mind a heten némán hallgatták. Jeannie erősen fogta a férje karját. Marcy szinte hipnotizáltan bámulta Holmes képét, kezét a szájára szorította.

– Egy fiatalkori lopott autóban kocsikázást és pár gyorshajtást leszámítva Holmesnak semmilyen priusza nincsen. A Kindred Kórháznál, majd a Heisman Szanatóriumnál évente kétszer zajló kiértékelés szerint nagyszerű dolgozó. A munkatársai és a páciensek is igen jó véleménnyel vannak róla. Olyan megjegyzéseket fűztek hozzá, hogy mindig barátságos, és hogy többet is megtesz a kelleténél.

– Terryről is ugyanezeket mondták – suttogta Marcy.

– Az semmit nem jelent – vetette ellen Samuels. – Ted Bundyról is mondtak hasonlókat.

Yune folytatta. – Holmes elmondta a munkatársainak, hogy egyhetes szabadságát az anyjánál tervezi tölteni Regisben, egy Daytontól és Trotwoodtól harminc mérföldre északra fekvő kisvárosban. A szabadsága felénél járt, amikor egy, a szokott útvonalát járó postás rábukkant a Howard lányok holttestére. A fickó varjak hatalmas seregét látta gyülekezni egy vízmosásnál, Howardék házától úgy egymérföldnyire, és megállt, hogy megnézze, mi van ott. Tekintve, hogy mit talált, valószínűleg azt kívánja, bár ne tette volna.

Kattintott egyet, és Heath Holmes hunyorgó, borostás képe helyett két szőke kislányé jelent meg. A fénykép egy karneválon vagy vidámparkban készült, Holly egy körhintát látott a háttérben. Amber és Jolene mosolyogtak és két vattacukorfelhőt emeltek a magasba, mint valami díjat.

– Nem akarom az áldozatokat hibáztatni, de a Howard lányokkal elég sok probléma akadt. Az anyjuk alkoholista volt, az apjuk rég eltűnt, szegénynek számítottak és pocsék egy környéken éltek. Az iskola veszélyeztetett diákoknak minősítette őket, és több alkalommal lógtak is. Többek közt április 23-án, hétfőn is megléptek, úgy délelőtt tíz körül. Ambernek lyukasórája volt, Jolene pedig azt mondta, ki kell mennie a mosdóba, ahogy valószínűleg előre eltervezték.

– Szökés az Alcatrazból – mondta Bill Samuels.

Senki nem nevetett.

Yune folytatta. – Nem sokkal dél előtt látták őket egy kis vegyesboltban, az iskolától úgy ötutcányira. Ez a fotó egy pillanatkép a bolt biztonsági kamerájának felvételéből.

A fekete-fehér kép éles volt és kivehető – mint egy régi film képkockája, gondolta Holly. Nézte a két búzaszőke kislányt. Egyiküknél üdítő volt, a másiknál pár cukorrúd. Farmernadrágot viseltek pólóval. Egyiküknek sem volt valami jókedve, a cukorrudakat tartó lány épp ujjal mutatott valamire, szája tágra nyitva, homloka csupa ránc.

– A boltos tudta, hogy iskolában kellene lenniük, és nem volt hajlandó kiszolgálni őket – mondta Yune.

– Ezek nem tréfálnak – jegyezte meg Howie. – Szinte hallom, ahogy a nagyobbik lány elküldi a pokolba.

– Igen – mondta Yune –, de nem ez az érdekes. Nézzék meg a kép jobb felső sarkát! A járdán, befelé néz, a kirakaton át. Kicsit kinagyítom a képet.

Marcy suttogott valamit, nagyon halkan. Talán azt, hogy Jézusom.

– Ő az, igaz? – kérdezte Samuels. – Holmes. Figyeli őket.

Yune bólintott. – Az a boltos volt az utolsó, aki élve látta Ambert és Jolene-t. De legalább egy kamera még felvette őket.

Ismét kattintott, és egy másik térfigyelő kamera felvétele jelent meg a konferenciaterem kivetítőjén. Ez a kamera egy benzinkutat figyelt elektronikus szemével. A sarokban lévő dátumbélyeg szerint a kép április 23-án, délután 12:19-kor készült. Holly arra gondolt, ez lehetett az a kép, amit ápolónő informátora említett. Candy Wilson arra tippelt, hogy a rajta lévő jármű valószínűleg Holmes kisteherautója volt, egy „szépen kiglancolt” Chevy Tahoe, de tévedett. A képen Heath Holmes éppen lépett a lábával, egy zárt furgon felé tartott, melynek oldalán a DAYTONI KERTRENDEZÉS ÉS MEDENCÉK felirat állt. Valószínűleg már kifizette a tankolást, és mindkét kezében üdítővel tért vissza a furgonhoz. A sofőr oldaláról Amber, az idősebbik Howard lány nyúlt ki az üdítőkért.

– Mikor lopták el azt a furgont? – kérdezte Ralph.

– Április 14-én – felelte Yune.

– Elrejtette, amíg készen nem állt. Ami azt jelenti, hogy előre kitervelte a bűncselekményt.

– Igen, úgy tűnik.

Most Jeannie szólalt meg. – És azok a lányok… csak úgy vele mentek?

Yune vállat vont. – Megint nem akarom az áldozatokat okolni – nem hibáztathatok két ennyire fiatal gyereket, amiért rossz döntést hozott –, de ez a kép azt sugallja, szabad akaratukból mentek vele, legalábbis az elején. Mrs. Howard elmondta Highsmith őrmesternek, hogy a nagyobbik lánynak szokása volt stoppolni, amikor el akart jutni valahova, annak ellenére, hogy az anyja mindig mondta neki, hogy ez veszélyes.

Holly arra gondolt, a biztonsági kamerák által készített két fénykép egyszerű történetet mesélt el. A kívülálló látta, hogy a vegyesboltban nem voltak hajlandóak kiszolgálni a két lányt, és felajánlotta, hogy kicsivel arrébb majd vesz nekik üdítőt és cukrot, miután megtankolt. Utána lehet, hogy azt mondta nekik, hogy hazaviszi őket vagy bárhová máshová, ahová menni akarnak. Csak egy rendes fickó, aki segít két, iskolából lógó kislánynak – elvégre ő is volt fiatal.

– Holmest legközelebb valamivel este hat után látták – folytatta Yune. – Egy gofrizóban, Dayton szélén. Véres volt az arca, a keze és az inge is. Azt mondta a pincérnőnek és a szakácsnak, hogy eleredt az orra vére, és bement a férfimosdóba megmosakodni. Mikor kijött, kért némi ételt elvitelre. Amikor távozott, a szakács és a pincérnő látták, hogy az inge hátulja és a nadrágja ülepe is véres, amitől rögtön kevésbé lett hihető a sztorija, tekintve, hogy a legtöbb embernek elöl van az orra. A pincérnő felírta a kocsi rendszámát, és felhívta a rendőrséget. Később mind a ketten ki tudták választani Holmes képét hat fénykép közül. Azt a gesztenyebarna hajat nem lehet eltéveszteni.

– Még mindig azt a furgont vezette, amikor megállt a gofrizónál? – kérdezte Ralph.

– Igen. A furgont később a regisi önkormányzati parkolóban találták meg, nem sokkal azután, hogy rátaláltak a lányok holttestére. Rengeteg vér volt a furgon hátuljában, és minden tele volt a lányok ujjlenyomataival. Némelyik véres volt. Itt is óriási a hasonlóság a Frank Peterson-esettel. Sőt elképesztő.

– A furgont milyen közel találták meg Holmes regisi házához? – kérdezte Holly.

– Kevesebb mint fél mérföldre. A rendőrség feltételezése szerint ott hagyta a furgont, hazasétált, levetette a véres ruháit és finom vacsorát főzött az anyjának. A rendőrség azonnal talált egyezést az ujjlenyomatokkal, de kellett pár nap, hogy átküzdjék magukat a bürokrácián és nevet is kapcsolhassanak hozzá.

– Mert Holmes egyetlen letartóztatása, az autólopásért, még akkor történt, amikor jogilag kiskorúnak számított – mondta Ralph.

– Sí, señor. Április 26-án Holmes bement a Heisman Szanatóriumba. Mikor a főnökasszony – Mrs. June Kelly – megkérdezte, mit csinál bent a szabadsága alatt, Holmes azt mondta, ki akar venni valamit a szekrényéből, és ha már bejött, meg akarja nézni pár betegét is. Ezt Mrs. Kelly kicsit furának tartotta, mert bár az ápolóknak van szekrényük, a gondozóknak csak ilyen műanyag polcsoruk van a pihenőhelyiségükben. Ráadásul a gondozókkal már az elején közlik, hogy a fizetővendégekre bentlakókként kell hivatkozni, Holmes pedig rendszerint úgy emlegette őket, hogy az embereim, Csak így, barátságosan. Mindenesetre az egyik embere, akit aznap meglátogatott, Terry Maitland apja volt, és a rendőrség szőke hajszálakat talált az öreg fürdőszobájában. Hajszálakat, melyek az igazságügyisek szerint Jolene Howard hajából származtak.

– Eléggé jól jött a letartóztatáshoz – jegyezte meg Ralph. – Senki nem vetette fel, hogy Holmest csőbe húzták?

– Amekkora halom bizonyíték gyűlt fel, mindenki azt feltételezte, hogy óvatlan volt, vagy direkt azt akarta, hogy elkapják – felelte Yune. – A furgon, az ujjlenyomatok, a biztonsági kamerák felvételei… a lányok alsóneműje, amit megtaláltak az alagsorában… és végül a hab a tortán, az egyező DNS. A letartóztatásakor vett DNS-minta egyezett a spermáéval, amit az elkövető hagyott a helyszínen.

– Istenem – mondta Bill Samuels. – Tiszta déjà vu.

– Egyetlen nagy kivétellel – mondta Yune. – Heath Holmesnak nem volt akkora szerencséje, hogy lefilmezzék egy előadáson, amin pont akkor vett részt, amikor a Howard lányokat elrabolták és meggyilkolták. Az anyja megesküdött rá, hogy egész idő alatt Regisben volt, sosem ment be a Heismanba, és a lábát sem tette be Trotwoodba. „Miért ment volna oda? – kérdezte. – Szar egy város, szar emberekkel.”

– Gondolom, a vallomása semmit nem ért az esküdtek szemében – mondta Samuels. – Elvégre ha valakiért már az anyja sem hajlandó hazudni, akkor ki fog?

– A környékükön élők közül többen is látták a szabadsága alatt – folytatta Yune. – Levágta a füvet az anyjánál, megjavította a lefolyót, lefestette a verandát, és segített a szemben lakó hölgynek virágot ültetni. Ez ugyanazon a napon történt, amikor a Howard lányokat elrabolták. Meg persze a feltuningolt kocsiját is mindenki könnyen felismerte, amivel a várost járta és intézte a teendőit.

– Ez a szemközt lakó hölgy meg tudta mondani, hogy vele volt-e Holmes nagyjából akkor, amikor a két lányt meggyilkolták?

– Azt mondta, úgy délelőtt tíz körül ment át hozzá. Majdnem elég közel ahhoz, hogy alibinek számítson, de csak majdnem. Regis jóval közelebb van Trotwoodhoz, mint Flint City Cap Cityhez. A rendőrök szerint amint segített a szomszédasszonynak elültetni a petúniákat vagy akármit, elhajtott az önkormányzati parkolóig, lecserélte a Tahoe-t a furgonra, és vadászni indult.

– Terrynek több szerencséje volt, mint Mr. Holmesnak – mondta Marcy, és először Ralphra nézett, majd Bill Samuelsre. Ralph állta a tekintetét, Samuels vagy nem tudta, vagy nem akarta. – De mégsem volt elég.

Yune folytatta. – Van még valami – Ms. Gibney úgy mondaná, a kirakós újabb darabkája –, de majd csak azután mondom el, hogy Ralph előadta a Maitland-nyomozás részleteit, a mellette és ellene szóló bizonyítékokat is.

Ralph nem húzta az időt, rövid mondatokban beszélt, mintha a bíróság előtt tanúskodna. Külön kitért arra, amit Claude Bolton mondott: hogy Terry megkarcolta a körmével, mikor kezet ráztak. Miután beszámolt a Canning községben talált ruhákról – nadrágról, alsóneműről, zokniról, cipőről, arról, hogy ing nem volt köztük –, visszatért a bíróság lépcsőjén látott férfira. Azt mondta, nem biztos benne, hogy azzal az inggel fedte el feltehetőleg sebhelyes, kopasz fejét, amiben Terryt látták a dubrow-i vasútállomáson, de úgy vélte, lehetséges.

– A bíróságnál kellett hogy a tévések felvételeket készítsenek – mondta Holly. – Azokat már megnézte?

Ralph és Sablo hadnagy egymásra néztek.

– Megnéztük – felelte Ralph –, de a férfi nincs rajtuk. Egyik felvételen sem.

Mindenki egyszerre kezdett beszélni. Jeannie megint megfogta Ralph karját – vagyis inkább megmarkolta. Ralph megnyugtatóan megsimogatta az asszony kezét, de közben azt a nőt nézte, aki Daytonból repült ide. Holly nem tűnt meglepettnek. Elégedettnek tűnt.

6

– A férfi, aki megölte a Howard lányokat, egy zárt furgont használt – mondta Yune –, és mikor már nem kellett neki, ott hagyta egy olyan helyen, ahol könnyen megtalálhatták. Frank Peterson gyilkosa ugyanezt tette a kisbusszal, amivel elrabolta a fiút: még fel is hívta rá a figyelmet azzal, hogy ott hagyta Shorty kocsmája mögött és beszélt egypár szemtanúval – ugyanúgy, ahogy Holmes is beszélt a gofrizó szakácsával és pincérnőjével. Az ohiói zsaruk jó pár ujjlenyomatot találtak a furgonon, a gyilkostól és az áldozataitól is; mi is rengeteget találtunk a furgonban. Az ujjlenyomatok közt azonban nálunk volt egy olyan is, amit nem tudtunk beazonosítani. Legalábbis ma délutánig.

Ralph előrehajolt, szemében élénk érdeklődés látszott.

– Hadd mutassak valamit. – Yune a laptopját babrálta. A képernyőn két ujjlenyomat jelent meg. – Ezek annak a srácnak az ujjlenyomatai, aki New York államban ellopta a furgont. Az egyiket a furgonban találtuk, a másikat akkor vettük tőle, amikor El Pasóban letartóztatták. Most ezt nézzék!

Még valamit babrált a laptopon, és a két ujjlenyomat tökéletesen egymásra csúszott.

– Ezzel Merlin Cassidy megvan. Most nézzék Frank Peterson ujjlenyomatait. Az egyik az orvos szakértőtől származik, a másik a furgonból.

A két ujjlenyomat egymásra csúsztatva megint tökéletesen illett egymáshoz.

– A következő Maitland. Egy ujjlenyomat a furgonból – egy a sok közül, hozzá kell tennem –, egy pedig a letartóztatása utánról, a Flint City-i rendőrőrsről.

Egymásra csúsztatta őket, és ismét tökéletesen illettek egymáshoz. Marcy felsóhajtott.

– Most készüljenek fel valamire, amitől meg fognak döbbenni. Baloldalt egy azonosítatlan ujjlenyomat látható ugyanebből a furgonból, jobbra Heath Holmes letartóztatás után felvett ujjlenyomata az ohiói Montgomery megyéből.

Összeillesztette a kettőt. Ezúttal nem illeszkedtek tökéletesen egymásra, de majdnem. Holly úgy vélte, egy esküdtszék ezt már elfogadná egyezőnek. Ő mindenesetre elfogadta.

– Pár apró különbséget észre fognak venni – mondta Yune. – Ez azért van, mert Holmes ujjlenyomata a furgonból egy kicsit már elmosódott, talán mert eltelt némi idő. De annyi egyezés van, amennyi engem már meggyőz. Heath Holmes valamikor használta ezt a furgont. Ez új információ.

A helyiségben néma csend honolt.

Yune még két ujjlenyomatot kivetített. A bal oldali éles volt és kivehető. Holly rájött, hogy már látta. Ralph szintén. – Ez Terryé – jelentette ki. – A furgonból.

– Pontosan. Jobboldalt pedig a csűrben talált övcsaton lévő ujjlenyomat.

A fodrok egyformák voltak, de pár helyen furcsamód elhalványultak. Mikor Yune egymásra illesztette őket, a furgonban talált ujjlenyomat kitöltötte az övcsaton talált ujjlenyomat hiányosságait.

– Kétségkívül egyeznek – mondta Yune. – Mindkettő Terry Maitlandé. De az övcsaton lévő úgy néz ki, mint egy jóval idősebb ember ujjlenyomata.

– Hogy lehetséges ez? – kérdezte Jeannie.

– Nem lehetséges – felelte Samuels. – Láttam Maitland ujjlenyomatait a letartóztatása után készített ujjlenyomatkártyán, amit napokkal azután vettek fel, miután utoljára ért hozzá ahhoz az övcsathoz. Tiszták és kivehetőek voltak. Minden vonal és fodor ép.

– Az övcsaton találtunk egy azonosítatlan ujjlenyomatot is – közölte Yune. – Ez az.

Ezt már egyetlen esküdtszék sem fogadta volna el: látszott pár vonal és fodor, de halványan, szinte alig kivehetően. Nagy része csak elmosódott folt volt.

– A rossz minőség miatt lehetetlen biztosan kijelenteni, de nem hinném, hogy ez Mr. Maitland ujjlenyomata, Holmesé pedig nem lehet, mert ő már jóval azelőtt meghalt, hogy ez az övcsat feltűnt volna a vasútállomás kamerafelvételén – mondta Yune. – És mégis… Heath Holmes ott volt a furgonban, amivel a Peterson fiút elrabolták. El nem bírom képzelni, mikor, hogyan, miért, de nem túlzok, amikor azt mondom, hogy ezer dollárt adnék annak, aki megmondja, ki hagyta a homályos ujjlenyomatot az övcsaton, és annak is adnék legalább ötszázat, aki megmondja, hogy tűnhet Maitland ujjlenyomata ennyire öregnek rajta.

Kihúzta a laptopja kábelét a kivetítőből, és leült.

– Rengeteg kirakósdarabka van az asztalon – mondta Howie –, de átkozott legyek, ha összeáll a kép. Van még valakinél valami?

Ralph a feleségéhez fordult. – Mondd el nekik – kérte. – Mondd el, mit álmodtál, ki járt a házunkban.

– Nem álom volt – felelte Jeannie. – Az álom elhalványul. A valóság nem.

Lassan kezdte, de aztán belemelegedett: elmondta, hogy meglátta a fényt a földszinten, majd ott találta a nappali boltíves bejáratán túl, a konyhaasztaltól elhozott székek egyikén ülő férfit. Azzal fejezte be, hogy beszámolt a figyelmeztetésről, amit kapott tőle, és melyet az ujjaira tetovált fakuló kék felirattal tett nyomatékosabbá. Amit kell: közölnöd vele, hogy hagyja abba. – Elájultam. Korábban sosem fordult még elő velem ilyen.

– Az ágyában ébredt fel – tette hozzá Ralph. – Behatolónak semmi nyoma. A riasztó be volt kapcsolva.

– Csak álom volt – mondta Samuels unott hangon.

Jeannie megrázta a fejét, hajfürtjei csak úgy röpködtek. – Ott volt.

– Valami történt – felelte Ralph. – Ebben biztos vagyok. Az égett arcú férfinak tetoválást láttam az ujjain…

– Annak, aki nem látszott a felvételeken – mondta Howie.

– Tudom, minek hangzik. Őrültségnek. De ennél az esetnél valaki másnak is volt tetoválás az ujján, és végül eszembe is jutott, ki volt az. Megkértem Yune-t, hogy küldjön egy képet, és Jeannie azonosította. A férfi, akit Jeannie álmában – vagy a házunkban – látott, Claude Bolton volt, a Csak Uraknak bár kidobóembere. Az, akit Maitland körme kézfogás közben megkarcolt.

– Ahogy Terryt is megkarcolták, amikor összeütközött a gondozóval – jelentette ki Marcy. – Az a gondozó Heath Holmes volt, nem igaz?

– Biztosan – felelte Holly, szinte szórakozott hangon. A falon lévő egyik képet nézte. – Ki más lehetett volna?

Most Alec Pelley szólalt meg. – Utánanézett bármelyikük is, hol van Bolton?

– Én igen – felelte Ralph, és elmondta. – Egy nyugat-texasi városban van, Marysville-ben, innen négyszáz mérföldre, és hacsak nem rejteget valahol egy magánrepülőgépet, ott kellett lennie akkor is, amikor Jeannie a házunkban látta.

– Már ha az anyja nem hazudott – mondta Samuels. – Ahogy korábban is mondtam, az anyák gyakran hajlandók hazudni, amikor a fiuk gyanúba kerül.

– Jeannie is erre gondolt, de ebben az esetben nem tűnik valószínűnek. A rendőr valami ürüggyel látogatta meg őket, és azt mondta, mindketten nyugodtnak, nyíltnak tűntek. Egyikük sem volt ideges, ahogy egy elkövető szokott lenni.

Samuels karba fonta a kezét. – Nem győzött meg.

– Marcy – szólalt meg Howard –, ideje, hogy te is hozzátedd a kirakósdarabkádat.

– Én… nem szeretném. Majd a nyomozó úr. Grace beszélt vele.

Howie megfogta a kezét. – Terry kedvéért.

Marcy sóhajtott. – Rendben. Grace is látott egy férfit. Kétszer is. A második alkalommal bent, a házban. Azt hittem, csak rosszat álmodott, mert felzaklatta az apja halála… ahogy bármelyik gyereket felzaklatná. – Elhallgatott, és az alsó ajkát harapdálta.

– Kérem – szólalt meg Holly. – Ez nagyon fontos, Mrs. Maitland.

– Igen – bólintott Ralph. – Az.

– Annyira biztos voltam benne, hogy nem valóság volt! Annyira!

– Elmondta, hogy nézett ki a férfi? – kérdezte Jeannie.

– Nagyjából. Először úgy egy hete látta. Sarah és ő együtt aludtak Sarah szobájában, és Grace azt mondta, a férfi kint lebegett az ablak előtt. Azt mondta, gyurmaarca volt, és szalma a szeme helyén. Erről mindenki azt hinné, hogy csak rémálom volt, nem igaz?

Senki nem szólt.

– Másodszor vasárnap látta. Azt mondta, felébredt a délutáni szunyókálásból, és a férfi ott ült az ágya szélén. Azt mondta, már nem szalma volt a szeme, hanem olyan, mint az apjáé, de még így is megijesztette. A karján tetoválást látott. A kezén is.

Most Ralph szólalt meg. – Azt mondta, már nem gyurmából volt az arca. És hogy rövid, fekete haja volt, ami felállt. És kis szakáll a szája körül.

– Kecskeszakáll – felelte Jeannie. Úgy tűnt, rosszul van. – Ugyanaz a férfi volt. Lehet, hogy először még tényleg csak álmodott a kislány, de a második alkalommal… az Bolton volt. Csak ő lehetett.

Marcy a halántékára szorította a kezét és erősen rányomta, mintha a feje fájna. – Tudom, hogy úgy hangzik, de akkor is csak álom lehetett. Azt mondta, az inge színe változott, miközben beszélt hozzá, és ilyesmi csak álomban történik. A többit nem mondaná el maga, Anderson nyomozó?

Ralph megrázta a fejét. – Remekül csinálja.

Marcy megtörölte a szemét. – Grace azt mondta, a férfi kigúnyolta. Kisbabának hívta, és amikor Grace sírni kezdett, azt mondta neki, örül, hogy szomorú. Aztán azt mondta, üzenete van Anderson nyomozó számára. Hogy abba kell hagynia, különben valami rossz fog történni.

– Grace szerint – szólalt meg Ralph –, amikor először látta a férfit, úgy nézett ki, mint aki félkész. Befejezetlen. Amikor másodszor jelent meg, Grace egy olyan férfit írt le, aki tényleg úgy hangzik, mintha Bolton lenne. Csak hát ő Texasban van. Gondoljanak erről, amit akarnak.

– Ha Bolton ott van, akkor nem lehetett itt – jelentette ki Bill Samuels türelmetlenül. – Ez elég nyilvánvalónak tűnik.

– Terry Maitlandnél is nyilvánvalónak tűnt – felelte Howie. – Ahogy, amint most megtudtuk, Heath Holmesnál is. – Holly felé fordult. – Miss Marple ugyan ma nem tudott eljönni, de itt van Ms. Gibney. Össze tudná rakni nekünk a kirakóst?

Holly mintha nem is hallotta volna. Még mindig a falon lévő képet nézte. – Szalma a szeme helyén – mondta. – Igen. Persze. Szalma… – Hangja elhalt.

– Ms. Gibney! – szólította meg Howie. – Akar mondani nekünk valamit, vagy nem?

Holly visszatért onnan, ahol eddig járt, bárhol is volt az. – Igen. El tudom magyarázni, mi folyik itt. Csak arra kérem önöket, álljanak hozzá nyitottan. Azt hiszem, gyorsabban fog menni, ha mutatok önöknek egy részletet egy filmből, amit magammal hoztam. Itt van a táskámban DVD-n.

Magában újabb rövid fohászt mondott, hogy legyen ereje (és hogy megidézze Bill Hodgest, amikor a többiek kifejezik hitetlenkedésüket és – talán – felháborodásukat), felállt, és laptopját az asztal végére tette, ahol eddig a Yune-é volt. Aztán elővette külső DVD-meghajtóját, és a gépre dugta.

7

Jack Hoskinsban felmerült, hogy táppénzre megy a leégett bőrével, és elmagyarázza, hogy a családjában előfordult már bőrrák, de aztán úgy döntött, rossz ötlet. Sőt borzalmas ötlet. Geller rendőrfőnök majdnem teljesen biztosan kizavarná az irodájából, és amikor híre megy a dolognak (Rodney Geller sosem volt képes tartani a száját), Hoskins nyomozón röhögni fog az egész őrs. Ha azonban bekövetkezik az a valószínűtlen eset, hogy a főnök rábólint, akkor Jacknek orvoshoz kell mennie, és erre még nem állt készen.

Viszont három nappal korábban rendelték vissza, ami nem tűnt igazságosnak, tekintve, hogy ez a nyavalyás szabadság már május óta ki volt írva neki. Úgy érezte, emiatt jogában áll (abszolúte jogában áll) ezt a három napot azzal tölteni, amit Ralph Anderson itthon nyaralásnak hív, és a szerda délutánt azzal töltötte, hogy a bárokat járta. A harmadik bárban már nagyrészt sikerült megfeledkeznie a hátborzongató találkozásról, amelyben Canning községben volt része, és a negyediknél már nem aggódott többé sem amiatt, hogy leégett, sem amiatt a fura tény miatt, hogy éjszaka sikerült leégnie.

Ötödik állomása Shorty kocsmája volt. Itt megkérte a pultost – egy nagyon csinos hölgyet, akinek a nevére most nem emlékezett, de arra igen, hogy a lába milyen csábítóan hosszú volt a Wrangler farmerban –, hogy nézze meg a tarkóját és mondja el, mit lát. A nő megnézte.

– Csak leégett – felelte.

– Csak leégett, ugye?

– Igen, csak leégett. – Aztán, kis szünet után: – De elég csúnyán. Pár helyen fel is hólyagzott. Be kellene kennie…

– Aloéval, tudom. Már mondták.

Öt vodka-tonik után (lehet, hogy hat volt) Jack hazahajtott. Pontosan betartotta a sebességkorlátozást, egyenesen ült, és az utat fürkészte maga előtt. Nem lenne jó, ha elkapnák. A még megengedett véralkoholszint ebben az államban 0,8 volt.

Nagyjából akkor ért vissza régi házába, amikor Holly Gibney megkezdte prezentációját Howard Gold konferenciatermében. Alsógatyára vetkőzött, gondosan bezárt minden ajtót, majd a mosdóba ment, hogy lecsapolja a hólyagját, mert már nagyon ideje volt. Mikor ezzel végzett, megint megnézte tarkóját a kézitükör segítségével. Mostanra biztosan javult az égés, talán már hámlani is elkezdett. De nem. Az égésnyom elfeketült. Mély árkok keresztezték egymást cikcakkban, kettőből genny gyöngyözött lefelé patakokban. Jack felnyögött, lehunyta a szemét, majd újra kinyitotta és megkönnyebbülten felsóhajtott. A bőre nem volt fekete, árkokat sem látott, gennyet sem. De tarkója élénken vöröslött, és igen, helyenként fel is hólyagzott. Most nem fájt annyira az érintése, mint korábban, de miért is fájna, amikor teleitta magát orosz érzéstelenítővel?

Nem kellene ennyit innom, gondolta. Az, hogy olyasmit látok, ami nincs ott, elég egyértelmű jel. Akár figyelmeztetésnek is nevezhetjük.

Aloe verás krémje nem volt, ezért árnikával kente be az égésnyomot. Csípett, de a fájdalom hamar elmúlt (vagy legalábbis tompa lüktetéssé enyhült). Ez jó jelnek számít, nem? Fogott egy kéztörlőt, hogy a párnájára borítsa, és ne kenje össze a párnahuzatot, lefeküdt, és lekapcsolta a lámpát. A sötét azonban nem tett jót. Úgy tűnt, sötétben erősebben érzi a fájdalmat, és könnyebben képzeli azt, hogy van még valami a szobában rajta kívül. Az a valami, ami ott volt mögötte abban az elhagyatott csűrben.

Csak a képzeletem volt mögöttem. Ahogy az elfeketült bőrt is csak képzeltem. És az árkokat benne. És a gennyet.

Ez mind igaz, de az is igaz, hogy amikor felkapcsolta a kislámpát az éjjeliszekrényen, jobban érezte magát. Utolsó gondolata az volt, hogy egy jó alvás mindent rendbe hoz majd.

8

– Lejjebb vegyem a világítást? – kérdezte Howie.

– Nem kell – felelte Holly. – Ez most információ, nem szórakozás, és bár a film rövid – csak nyolcvanhét perces –, nekünk nem kell az egészet megnéznünk, még csak a nagy részét sem. – Nem volt olyan ideges, mint amennyire előre félt, hogy az lesz. Legalábbis mindeddig nem. – Mielőtt azonban megmutatnám, valamit tisztáznom kell. Valamit, amit mostanra szerintem mindannyian tudnak már, még ha tudatosan nem teljesen állnak is készen arra, hogy elismerjék.

Mindannyian némán néztek rá. Az a sok szem! Holly el sem bírta hinni, hogy tényleg ezt csinálja – ez nem volt jellemző Holly Gibney-re, a kisegérre, aki az osztályterem hátuljában ült, aki sosem jelentkezett, aki a tornaruháját a szoknyája és blúza alá vette azokon a napokon, amikor testnevelésórájuk is volt. Holly Gibney, aki a húszas éveiig az anyjának sem mert visszafeleselni. Holly Gibney, aki kétszer is elvesztette a józan eszét.

De ez mind még Bill előtt történt. Ő bízott abban, hogy jobbá tudok válni, és az ő kedvéért jobbá is váltam. És most is megteszem, ezekért az emberekért.

– Terry Maitland nem ölte meg Frank Petersont, és Heath Holmes sem ölte meg a Howard lányokat. Ezeket a gyilkosságokat egy kívülálló követte el. A modern tudományt használja ellenünk – a mi modern igazságügyi szakértőinket –, de az igazi fegyvere az, hogy nem vagyunk hajlandók hinni benne. Arra neveltek minket, hogy a tényekre hagyatkozzunk, és néha kiszagoljuk ugyan a jelenlétét, amikor a tények ellentmondanak egymásnak, de akkor sem vagyunk hajlandók a nyomába eredni. Ezt ő tudja. És ki is használja.

– Ms. Gibney – szólalt meg Jeannie Anderson –, azt akarja mondani, hogy a gyilkosságokat valami természetfölötti lény követte el? Például egy vámpír?

Holly fontolóra vette a kérdést, és az ajkát harapdálta. Végül megszólalt. – Erre nem akarok felelni. Még nem. Előbb mutatni akarok valamit a filmből, amit hoztam. Mexikói film, angol szinkronnal autósmozikban jelent meg ötven évvel ezelőtt, Mexikói birkózónők és a szörny címmel, de az eredeti, spanyol címe…

– Ne már – szólt közbe Ralph. – Ez nevetséges!

– Hallgass – szólt rá Jeannie. Hangja halk volt, de mindannyian hallották benne a dühöt. – Adj egy esélyt neki.

– De…

– Te nem voltál ott múlt éjjel. Én igen. Adj egy esélyt a dolognak.

Ralph karba fonta a kezét, ugyanúgy, ahogy Samuels. Holly jól ismerte ezt a gesztust. Távolságtartásról árulkodott. Arról, hogy nem fogják meghallgatni. Folytatta.

– A mexikói címe Rosita Luchadora e Amigas Conocen El Cuco. Spanyolul azt jelenti…

– Ez az! – kiáltott fel Yune. Mindannyian összerezzentek. – Ez a név nem jutott eszembe, amikor szombaton abban az étteremben voltunk! Emlékszel a történetre, Ralph? Amit a feleségemnek mesélt az abuelá-ja, amikor még pequeña volt?

– Hogy is felejthetném el? – kérdezte Ralph. – A fekete zsákkal mászkáló pasas, aki kisgyerekeket gyilkol és bekeni a zsírjukkal a… – Elhallgatott, akarata ellenére eszébe jutott Frank Peterson és a Howard lányok.

– Mit ken be? – kérdezte Marcy Maitland.

– Megissza a vérüket és bekeni magát a zsírjukkal – felelte Yune. – Állítólag ettől marad fiatal. El Cuco.

– Igen – felelte Holly. – Spanyolországban El Hombre con Saco, zsákos ember néven ismerik. Portugáliában Sütőtökfejként. Mikor az amerikai gyerekek tököt faragnak halloweenre, El Cuco képmását faragják ki, ahogy a spanyol gyerekek tették évszázadokkal ezelőtt.

– Volt egy versike is El Cucó-ról – mondta Yune. – Abuela énekelte néha esténként. Duérmete, niño, duérmete ya… a többire nem emlékszem.

– Aludj, gyermek, aludj – mondta Holly. – El Cuco ott van a mennyezeten, azért jött, hogy megegyen.

– Kedves kis altatódal – jegyezte meg Alec. – Biztos szépeket álmodtak tőle a gyerekek.

– Jézusom – suttogta Marcy. – Gondolja, hogy valami ilyesmi volt bent, a házunkban? Ez ült a lányom ágyán?

– Igen is és nem is – felelte Holly. – Hadd tegyem be a filmet. Elég lesz úgy az első tíz perce.

9

Jack azt álmodta, hogy a sivatagban vezet, egy kétsávos úton, körülötte semmi, csak az üresség kétoldalt és a több ezer mérföldnyi kék ég odafenn. Egy nagy teherautó volánjánál ült, talán tartálykocsiénál, mert gázolaj szagát érezte. Mellette egy rövid, fekete hajú, kecskeszakállas férfi ült, akinek mindkét karját tetoválások borították. Hoskins ismerte, mert gyakran ellátogatott a Csak Uraknak bárba (igaz, hivatalos minőségében csak ritkán), és jó pár barátságos beszélgetést folytatott már Claude Boltonnal, akinek priusza volt ugyan, de nem volt rossz ember, amióta összeszedte magát. Csak éppen Claude-nak ez a változata nagyon rossz ember volt. Ez a Claude húzta félre a zuhanyfüggönyt épp csak annyira, hogy Hoskins el tudja olvasni az ujjaira tetovált szót: NEM.

A teherautó elhaladt egy tábla mellett, melyen a MARYSVILLE, NÉPESSÉG: 1280 felirat állt.

– Gyorsan terjed az a rák – jegyezte meg Claude, és igen, ez volt az a hang, amit a zuhanyfüggöny mögül hallott. – Nézz a kezedre, Jack!

Jack lenézett. A kormánykereket tartó két keze elfeketült. Miközben nézte, le is esett mindkettő. A tartálykocsi lerohant az útról, meglódult és kezdett felborulni. Jack felfogta, hogy fel fog robbanni, és kimenekült az álomból, még mielőtt megtörtént volna. Levegőért kapkodott, és a plafont nézte.

– Jézusom! – suttogta, és ellenőrizte, hogy mindkét keze megvan-e még. Megvoltak, ahogy a karórája is. Kevesebb mint egy órát aludt. – Jézusom…

Valaki megmozdult a balján. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy talán hazahozta a csinos pultosnőt, azt a hosszú lábút, de nem, egyedül jött haza. Egy olyan szép, fiatal nő egyébként sem akarna tőle semmit. Neki ő csak egy túlsúlyos, negyvenvalahány éves részeg volt, aki kezdi elveszíteni a…

Körülnézett. A nő, aki az ágyban feküdt mellette, az anyja volt. Csak a pár megmaradt hajszáláról lógó teknősbéka hajcsatról ismerte fel. Ez volt a hajában a temetésén. Arcát a temetkezési vállalkozó sminkelte ki, viaszosra és babaszerűre, de összességében nem nézett ki rosszul. Most azonban ennek az arcnak nagyrészt nyoma veszett, a rothadó hús lefoszlott a csontról. Hálóinge a testére tapadt, mert átáztatta a genny. Bomló hús szaga terjengett. Jack sikoltani próbált, de nem bírt.

– Ez a rák vár rád, Jack – mondta az anyja. Jack látta, ahogy összecsattannak a fogai, mert ajka is eltűnt már. – Felzabál téged. Most még visszaveheti, de nemsokára már ő sem lesz rá képes. Megteszed, amire kér?

– Igen – suttogta Hoskins. – Igen, bármit.

– Akkor figyelj ide!

Jack Hoskins figyelt.

10

Holly filmje elején nem volt szerzői jogi figyelmeztetés, ami nem lepte meg Ralphot. Ki akarna levédetni egy ilyen régi alkotást, ami már újkorában is szemétnek számított? A zene reszkető hegedű és fülsértően vidám norteño harmonikaszó érzelgős egyvelege volt, a kép karcos, mintha túl sokszor játszották volna le rég meghalt mozigépészek, akik szartak rá, mi lesz vele.

El se hiszem, hogy itt ülök, gondolta Ralph. Ez bolondoknak való.

Ennek ellenére a felesége és Marcy Maitland is olyan elmélyülten összpontosított a filmre, mint a záróvizsgájukra készülő diákok, a többiek pedig, bár tisztán látszott, hogy nem fogta meg őket ennyire, szintén erősen figyeltek rá. Yune Sablo ajkán halovány mosoly játszott. Nem egy olyan ember mosolya, aki nevetségesnek tartja, amit lát, ébredt rá Ralph, hanem olyasvalakié, aki bepillantást nyer a múltba, aki előtt életre kel egy gyerekkorában hallott legenda.

A film éjszakai utcaképpel nyitott, egy olyan utcáéval, ahol minden üzlet vagy kocsma volt, vagy bordélyház, vagy mindkettő. A kamera egy mélyen kivágott ruhát viselő, fiatal nőt követett, aki négyévesnek tűnő kislányával sétált kéz a kézben. Lehet, hogy a film később magyarázatot adott arra, miért sétálgat valaki egy ilyen városrészben egy ekkora gyerekkel, akinek már aludnia kellene ilyenkor, de az a rész, amit Ralph és a többiek láttak belőle, nem adott erre választ.

Egy dülöngélő részeg lépett a nőhöz, és míg mozgott a szája, az őt szinkronizáló színész (olyan mexikói akcentussal, mint Speedy Gonzalez) azt mondta: „Akarsz randizni velem, bébi?” A nő elhessentette és továbbment. Ezután a két utcai lámpa közti, sötétbe burkolózó részen, egy sikátorból előugrott egy alak, aki hosszú, fekete kabátot viselt, mintha egy Drakula-filmből lépett volna elő. Egyik kezében fekete zsákot tartott, a másikkal megragadta a gyereket. Az anyuka felsikoltott, és a nyomába eredt. A következő lámpánál sikerült elkapnia, és megragadta a zsákot. Az alak megpördült, az utcai lámpa pedig segítőkészen megvilágította egy középkorú férfi arcát és homlokán a sebhelyet.

A köpönyeges alak vicsorogni kezdett, kivillantak mű vámpírfogai. A nő hátrahőkölt, és felemelte a kezét; nem annyira rémült anyára hasonlított, mint inkább opera-énekesnőre, aki készen áll elzengeni a Carmen egyik áriáját. A gyerekrabló ráborította köpönyegét a kislányra és elmenekült, de előbb még egy pasas, aki épp kilépett az utca számos kocsmájának egyikéből, odaszólt neki, szintén borzasztó Speedy Gonzalez-akcentussal: – Espinoza professzor, hová megy? Hadd hívjam meg egy italra!

A következő jelenetben az anyukát a városi hullaházba vitték (a tejüveg ajtón az EL DEPOSITO DE CADAVERES felirat állt), és következett a várható színpadias sikoltozás, mikor lehúzták a leplet és feltárult a feltehetőleg megcsonkított gyermek. A következő jelenetben letartóztatták a sebhelyes homlokú férfit, akiről kiderült, hogy a közeli egyetem köztiszteletben álló oktatója.

Ezután a filmtörténet egyik legrövidebb pere jött. Először az anya tanúskodott, majd pár Speedy Gonzalez-akcentussal beszélő férfi is, köztük az, aki felajánlotta a professzornak, hogy meghívja egy italra. Az esküdtszék kivonult, hogy meghozza döntését. Az egyébként kiszámítható jelenetsornak szürreális hangulatot adott öt nő jelenléte a leghátsó sorban: mindannyian szuperhősjelmezt viseltek díszes álarccal. A tárgyalóteremben mintha senki nem tartotta volna furcsának a jelenlétüket, még a bíró sem.

Az esküdtek visszatértek. Espinoza professzort bűnösnek találták a legalávalóbb gyilkosságban. A professzor lehajtotta a fejét, áradt belőle a bűntudat. Az egyik álarcos nő talpra ugrott, és felkiáltott. – Hibát követtek el! Espinoza professzor sosem bántana gyereket!

– De láttam őt! – sikoltotta az anya. – Ezúttal tévedsz, Rosita!

Az álarcos, szuperhősjelmezes nők menő csizmáikban kivonultak a tárgyalóteremből, és a kép átváltott egy hóhérkötélre. A kamera hátrébb húzódott, így látni lehetett a vesztőhelyet és a köré gyűlt bámész tömeget. Espinoza professzort felvezették a lépcsőkön. Mikor a nyaka köré tekerték a kötelet, tekintete egy férfira szegeződött, aki csuklyás szerzetesi csuhában állt a tömeg hátuljában. Sarus lábai közt egy fekete zsák hevert.

Ostoba, rosszul megcsinált film volt, de Ralph még így is érezte, hogy karjain borzongás fut végig, és letakarta kezével Jeannie kezét, mikor az asszony felé nyúlt. Pontosan tudta, mi következik. A szerzetes hátralökte a csuklyáját, és feltárult az arca, ami teljes egészében Espinoza professzor arca volt, egészen a sebhelyig a homlokán. Elvigyorodott, kilátszottak nevetséges műanyag vámpírfogai. A fekete zsákra mutatott… és nevetett.

– Ott van! – kiáltott fel az igazi professzor a vesztőhelyen. – Ott van, ott van!

A tömeg megfordult, de a fekete zsákos férfi eltűnt. Espinoza megkapta saját fekete zsákját: fejére húzták a halálraítéltek csuklyáját. Alatta a professzor még mindig sikoltozott. – A szörny, a szörny, a… – Lába alatt kinyílt a csapóajtó, ő pedig alázuhant.

A következő jelenetben az álarcos szuperhős nők az álszerzetest üldözték a tetőkön átugrálva. Holly megállította a filmet. – Huszonöt éve felirattal láttam ezt a filmet, nem szinkronizálva – jelentette ki. – A professzor valójában azt kiabálja a halála előtt: El Cuco, El Cuco!

– Mi mást? – suttogta Yune. – Jézusom, gyerekkorom óta nem láttam ilyen luchadora-filmeket. Lehetett belőlük vagy egy tucat. – Úgy nézett a többiekre, mint aki most ébredt fel. – Las luchadoras, női birkózók. Ennek a filmnek a sztárja, Rosita volt a leghíresebb közülük. Látniuk kellene az álarca nélkül, ay caramba! – Megrázta a kezét, mintha valami forrót érintett volna.

– Nem csak tucatnyi ilyen film készült, hanem legalább ötven – mondta Holly halkan. – Mexikóban mindenki imádta a luchadorá-kat. A filmjeik olyanok voltak, mint a mai szuperhősfilmek, csak jóval kevesebb pénzből.

Szívesen tartott volna előadást a többiek számára a filmtörténetnek erről a (legalábbis szerinte) lenyűgöző epizódjáról, de nem ez volt rá a megfelelő idő, tekintve, hogy Anderson nyomozó olyan képet vágott, mint aki nagyot harapott valami undorító ételből. Azt sem fogja elárulni nekik, hogy ő is szereti a luchadora-filmeket. Gyerekkorában a helyi clevelandi tévécsatorna a poén kedvéért játszotta le őket szombat esténként az Elképesztő mozi műsorában. Holly úgy vélte, a helyi egyetemisták részegen nézték, hogy nevessenek a rossz szinkronon és a jelmezeken, amiket minden bizonnyal röhejesnek tartottak, az a boldogtalan középiskolás lány, aki ő volt, semmi röhejeset nem talált azonban a luchadorá-kban. Carlotta, Maria és Rosita erősek voltak, bátrak és mindig segítettek az elesetteken. Rosita Muñoz, a leghíresebb még azt is büszkén felvállalta, hogy cholita, és a boldogtalan középiskolás lány is általában annak érezte magát: félvérnek. Szörnyszülöttnek.

– A legtöbb ilyen mexikói birkózónős film ősi legendákat dolgoz fel. Ez sem különbözik tőlük. Látják, mennyire illik ahhoz, amit ezekről a gyilkosságokról tudunk?

– Tökéletesen – felelte Bill Samuels –, ezt elismerem. Az egyetlen probléma az, hogy hülyeség. Totális elmebaj. Ha valóban hisz El Cucó-ban, Ms. Gibney, akkor maga egy el kuka.

Mondja az, aki az eltűnő lábnyomokról mesélt nekem, gondolta Ralph. Ő sem hitt El Cucó-ban, de úgy vélte, belevaló lépés volt a nőtől, hogy megmutatta nekik ezt a filmet, amikor tudhatta, mi lesz rá a reakciójuk. Kíváncsian várta, hogyan reagál Ms. Gibney a Becsületes megtalálótól.

– El Cucó-ról azt beszélik, gyerekek vérén és zsírján él – mondta Holly –, a valóságban azonban – a mi valós világunkban – nemcsak ezeknek köszönhetően marad fenn, hanem annak köszönhetően is, hogy az emberek úgy gondolkodnak, mint maga, Mr. Samuels. És ahogy, gondolom, mindannyian. Hadd mutassak még valamit. Csak egy apró részlet lesz, ígérem.

A DVD kilencedik fejezetéhez ment, az utolsó előttihez. Épp ott kapcsolódtak be a történetbe, ahol az egyik luchadora, Carlotta sarokba szorította a csuklyás szerzetest egy elhagyatott raktárépületben. A szerzetes egy keze ügyébe eső létrán próbált menekülni. Carlotta elkapta bő csuhájánál fogva, és áthajította a válla fölött. A szerzetes megpördült a levegőben, és a fenekén landolt. Csuklyája félrecsúszott, és feltárult az arca, ami nem arc volt, hanem dudorokkal teli üresség. Carlotta felsikoltott, mikor két izzó szarv nyúlt ki belőle a szemek helyén. A szarvak valami rejtélyes taszító erővel rendelkezhettek, mert Carlotta nekitántorodott a falnak és egyik kezét luchadora-álarca elé kapta, hogy védje magát.

– Állítsa le! – kiáltotta Marcy. – Az isten szerelmére!

Holly megnyomott valamit a laptopján. A képernyőről eltűnt a kép, de Ralph még látta maga előtt: az optikai trükk őskorinak tűnt azokhoz a speciális effektusokhoz képest, amelyeket ma minden moziban látni lehet, de arra így is nagy hatást gyakorolhatott, aki végighallgatta, amint egy bizonyos kislány a hálószobájában látott támadóról beszél.

– Úgy gondolja, hogy ezt látta a lánya, Mrs. Maitland? – kérdezte Holly. – Nem úgy értem, hogy pontosan, de…

– Igen. Persze. Szalma a szeme helyén. Ezt mondta. Szalma a szeme helyén.

11

Ralph felállt. Hangja nyugodt volt, kimért. – A legnagyobb tisztelettel mondom, Ms. Gibney, és tekintettel korábbi… eredményeire… nincs kétségem afelől, hogy meg is érdemli ezt a tiszteletet, de semmiféle El Cuco nevű, gyerekek vérét szívó természetfölötti szörny nem létezik. Én lennék az első, aki beismeri, hogy ennek az ügynek – ennek a két ügynek, ha kapcsolatban állnak egymással, és egyre inkább úgy tűnik, hogy ez a helyzet – vannak igen különös részletei, de ön tévútra vezet minket.

– Hadd fejezze be – szólalt meg Jeannie. – Mielőtt teljesen elzárkózol a dologtól, az ég szerelmére, hadd mondja el, amit akar.

Ralph látta, hogy felesége ingerültsége már közelít a haraghoz. Megértette, miért, még együtt is érzett vele. Jeannie úgy érezte, hogy azzal, hogy nem hajlandó elgondolkodni Gibney nevetséges El Cuco-történetén, egyben azt sem hajlandó elhinni, amit ő látott a konyhában kora reggel. Ő pedig hinni akart az asszonynak, nemcsak azért, mert szerette és tisztelte, de azért is, mert a férfiról adott személyleírása egy az egyben ráillett Claude Boltonra, és ezt nem tudta megmagyarázni. Mégis, mondta a többieknek, mindannyiuknak, és főleg Jeannie-nek: meg kellett magyaráznia. Egész élete ezen az igazságon alapult. Igen, a sárgadinnyében is voltak kukacok, de valamiféle természetes úton kellett odakerülniük. Az, hogy ő nem jött rá, hogyan, nem változtatott ezen, nem tette semmissé.

Megszólalt. – Ha hiszünk a szörnyekben, a természetfölöttiben, akkor hogyan hihetünk bármiben is?

Ralph leült, és meg akarta fogni Jeannie kezét, de az asszony elhúzta.

– Megértem, mit érez – mondta Holly. – Megértem, higgye el. De láttam olyan dolgokat, Anderson nyomozó, amik lehetővé teszik, hogy higgyek benne. Nem a filmben persze, még csak nem is a legendában, ami a film alapötletét adta. De minden legendának van valami igazságmagva. Egyelőre hagyjuk ezt. Szeretnék mutatni egy idővonalat, amit azelőtt vázoltam fel, hogy eljöttem volna Daytonból. Megengedik? Nem fog sokáig tartani.

– Magáé a terep – mondta Howie. Kicsit zavartnak tűnt.

Holly megnyitotta a fájlt, és kivetítette a falra. Kézírása apró, de olvasható betűkből állt. Ralph úgy érezte, amit összeállított, az bármilyen bíróság előtt megállná a helyét. Ennyit el kellett ismernie.

– Április 19-e, csütörtök. Merlin Cassidy ott hagyja a furgont a daytoni parkolóban. Azt hiszem, még aznap el is lopták. Ne hívjuk El Cucó-nak a tolvajt, hívjuk kívülállónak. Ez jobban megfelel Anderson nyomozónak.

Ralph hallgatott, és ezúttal, amikor Jeannie kezéért nyúlt, az asszony engedte, hogy megfogja, bár ujjait nem kulcsolta össze a férjéével.

– Hová rejtette el? – kérdezte Alec. – Van bármi ötlete?

– Erre is rátérünk, de egyelőre hadd folytassam a daytoni kronológiát.

Alec intett, hogy folytassa.

– Április 21-e, szombat. Maitlandék Daytonba repülnek, és bejelentkeznek a szállodába. Heath Holmes – az igazi – Regisben van, az anyjánál.

– Április 23-a, hétfő. Amber és Jolene Howardot meggyilkolják. A kívülálló eszik a húsukból és iszik a vérükből. – Holly Ralphra nézett. – Nem, nem tudok ilyenről. Nem tudhatom biztosan. De ha a sorok között olvasok az újságcikkekben, akkor biztos vagyok benne, hogy egyes testrészek hiányoztak, és a testek kivéreztek teljesen fehérre. Ilyesmi történt a Peterson fiúval is?

Bill Samuels szólalt meg. – Tekintve, hogy a Maitland-aktát már lezártuk, ez pedig egy nem hivatalos megbeszélés, nyugodtan elmondhatom, hogy igen. Frank Peterson nyakából, jobb vállából, jobb fenekéből és bal combjából is hiányzott hús.

Marcy olyan hangot adott ki, mintha fojtogatnák. Jeannie oda akart menni hozzá, de Marcy intett, hogy ne. – Jól vagyok. Úgy értem… nem, nem vagyok jól, de nem fogok hányni, vagy elájulni, vagy ilyesmi.

Ralph látta, hogy elszürkült a bőre, és nem volt ebben olyan biztos.

Holly folytatta. – A kívülálló ott hagyja a furgont, amivel elrabolta a lányokat, Holmesék háza közelében, ahol biztos benne, hogy meg fogják találni, és része lesz a választott bűnbakja elleni bizonyítéknak. A lányok alsóneműjét Holmesék pincéjében hagyja – újabb mozaikdarabka.

– Április 25-e, szerda. Megtalálják a Howard lányok holttestét Trotwoodban, Dayton és Regis között.

– Április 26-a, csütörtök. Míg Heath Holmes Regisben tartózkodik, és segít az anyjának a ház körül meg egyéb teendőiben, a kívülálló megjelenik a Heisman Szanatóriumban. Vajon kifejezetten Mr. Maitlandet kereste, vagy bárki megfelelt neki? Ezt nem tudom biztosan, de azt hiszem, kinézte magának Terry Maitlandet, mert tudta, hogy Maitlandék látogatóba jöttek, egy másik, távoli államból. A kívülálló, tekintsük természetesnek, természetellenesnek vagy természetfölöttinek, egyvalamiben nagyon hasonlít más sorozatgyilkosokra. Szívesen költözik új helyre. Mrs. Maitland, tudhatta Heath Holmes, hogy az ön férje meg akarja látogatni az apját?

– Elképzelhető – felelte Marcy. – A Heismanban szeretik előre tudni, mikor jönnek rokonok látogatóba az ország többi részéből. Ilyenkor külön felkészülnek, megcsináltatják a bentlakók frizuráját, elintézik, hogy elhagyhassák a szanatóriumot, amikor lehetséges. Terry apjánál nem volt az. Már túl előrehaladott volt a betegsége. – Előrehajolt, tekintetét Hollyra szegezte. – De ha ez a kívülálló nem Holmes volt, akkor honnan tudhatta ezt? Még ha úgy nézett is ki, mint Holmes?

– Ha az alapállítást elfogadjuk, ez könnyű – felelte Ralph. – Ha a pasas lemásolta Holmest, mondjuk így, akkor lehet, hogy hozzáfért minden emlékéhez is. Igazam van, Ms. Gibney? Így folytatódik a történet?

– Mondjuk, hogy igen, legalábbis bizonyos értelemben, de ne akadjunk fenn ilyesmiken. Biztos vagyok benne, hogy mindannyian fáradtak vagyunk már, és Mrs. Maitland valószínűleg szívesen hazamenne a gyerekeihez.

Remélhetőleg még mielőtt elájul, gondolta Ralph.

Holly folytatta. – A kívülálló tudja, hogy a Heisman Szanatóriumnál észreveszik és felismerik majd. Épp ez a célja. És arról is gondoskodik, hogy még több bűnjelet hagyjon hátra, amivel az igazi Mr. Holmesra tereli a gyanút: az egyik meggyilkolt lány hajszálait. De szerintem a legfontosabb célja azzal, hogy április 26-án odament, az volt, hogy Terry Maitland vérét ontsa, ahogy később Mr. Claude Boltonét is. Mindig ugyanaz történik: először a gyilkosságok, aztán megjelöli a következő áldozatát. A következő önmagát, mondjuk így. Utána elrejtőzik – valójában azonban afféle téli álmot alszik, mint egy medve: időnként kimozdul ugyan, de nagyrészt előre kiválasztott fészkében marad, egy bizonyos ideig, amíg a változás le nem zajlik.

– A legendák szerint ez az átváltozás évekbe telik – mondta Yune. – Talán több emberöltőbe. De ez csak a legenda. Maga szerint nem tart ilyen sokáig, igaz, Ms. Gibney?

– Szerintem csak pár hétig, esetleg hónapig. Egy ideig, amíg át nem alakul Terry Maitlandből Claude Boltonná, az arca olyan lehet, mintha gyurmából gyúrták volna. – Ralph felé fordult, és egyenesen ránézett. Nehezére esett az ilyesmi, de néha szükség volt rá. – Vagy mintha csúnyán összeégett volna.

– Nem veszem be – mondta Ralph. – És most finoman fogalmaztam.

– Akkor miért nem látszott a megégett férfi a tévések felvételein? – kérdezte Jeannie.

Ralph sóhajtott. – Nem tudom.

– A legtöbb legendának van igazságmagva – folytatta Holly –, de nem minden igaz bennük. A legendák szerint El Cuco vért iszik és emberhúst eszik, akár egy vámpír, de szerintem ez a lény a negatív érzelmekből is táplálkozik. A pszichikai vérből, hogy így fogalmazzak. – Marcy felé fordult. – Azt mondta a lányának, hogy örül a szomorúságának, a fájdalmának. Szerintem igazat mondott. Szerintem táplálkozott a szomorúságából.

– És az enyémből – felelte Marcy. – És a Sarah-éből.

Most Howie szólalt meg. – Nem akarom azt mondani, hogy mindez igaz lenne, egyáltalán nem akarom, de a Peterson család beleillik ebbe a képbe, nem igaz? Mindannyian meghaltak, kivéve az apát, aki tartós vegetatív állapotba került. Egy olyan lény, ami a boldogtalanságból táplálkozik, imádta volna Petersonékat.

– És az a ramazuri a bíróság előtt? – szólt közbe Yune. – Ha tényleg egy szörny járt ott, ami szereti a negatív érzelmeket, az olyan lehetett neki, mint egy ünnepi lakoma.

– Halljátok ti, hogy miket beszéltek? – kérdezte Ralph. – Komolyan kérdezem.

– Ébredj fel! – szólt rá Yune nyersen. Ralph pislogott, mintha megütötték volna. – Tudom, mennyire hihetetlennek tűnik, mindannyian tudjuk, nem kell ötpercenként emlékeztetned rá, mintha te lennél az egyetlen józan ember egy elmegyógyintézetben. De van valami, amihez hasonlót még egyikünk sem látott soha. Az a férfi a bíróság épülete előtt, aki nem szerepelt a tévések felvételein, ennek csak az egyik része.

Ralph érezte, hogy az arca izzani kezd, de hallgatott, tűrte, hogy összeszidják.

– Nem kellene minden erőddel küzdeni ellene, ese. Tudom, hogy nem szereted ezt a kirakóst, én sem, de legalább azt ismerd el, hogy a darabjai összeillenek. Van egy láncolat, ami Heath Holmestól Terry Maitlanden át Claude Boltonig vezet.

– Tudjuk, hol van Claude Bolton – mondta Alec. – Azt hiszem, logikus lenne következő lépésként elmenni Texasba, hogy kihallgassuk.

– Az ég szerelmére, minek? – kérdezte Jeannie. – Itt láttam azt az embert, aki hasonlít rá, ma reggel!

– Erről is beszélnünk kell – mondta Holly –, de előbb feltennék Mrs. Maitlandnek egy kérdést. Hol temették el a férjét?

Marcy meglepettnek tűnt. – Hogy hol? Hát itt. A városban. A Memorial Park temetőben. Nem… tudja… nem voltak terveink, vagy ilyesmi. Miért lettek volna? Terry csak decemberben töltötte volna be a negyvenet. Azt hittük, nagyon sok évünk van még hátra… hogy még évtizedeket érdemlünk, mint mindenki, aki tisztességes életet él…

Jeannie előhalászott táskájából egy zsebkendőt, és odaadta Marcynak, aki olyan lassúsággal kezdte megtörölni a szemét, mint aki transzba esett.

– Nem tudtam, mit kellene… én csak… tudja, meg voltam döbbenve… próbáltam felfogni, hogy elment. A temetkezési vállalkozó, Mr. Donelli javasolta a Memorialt, mert a Hillview már majdnem megtelt… és egyébként is a város másik oldalán van…

Állítsa le, mondta volna legszívesebben Ralph Howie-nak. Fájdalmas és értelmetlen is. Nem számít, hol temették el, csak Marcyra és a lányaira tartozik.

De ismét csak hallgatott és tűrt, mert ez is egyfajta szidás volt, még ha Marcy Maitland nem annak szánta is. Azt mondta magának, egyszer ennek is vége, és onnantól megint szólhat másról is az élete, mint a kibaszott Terry Maitland-ügyről. Muszáj volt hinnie ebben.

– Ismertem a másikat is – folytatta Marcy –, persze hogy ismertem, de fel sem merült bennem, hogy megemlítsem Mr. Donellinek. Terry elvitt egyszer oda, de olyan messze van a várostól… és olyan elhagyatott…

– Milyen másik helyről beszél? – kérdezte Holly.

Egy kép tolakodott hívatlanul Ralph agyába – hat cowboy képe, amint deszkakoporsót visznek vállukon. Érezte, hogy újabb véletlen egybeesés következik.

– A régi temető Canning községben – mondta Marcy. – Terry egyszer elvitt oda. Úgy nézett ki a hely, mint ahová nagyon régen nem temettek már senkit, és nem is látogatta senki. Se virágokat, se emlékzászlókat nem láttam, csak pár omladozó sírkövet. A legtöbbjén a nevet sem lehetett kivenni.

Ralph meglepetten Yune-ra nézett. Yune alig észrevehetően bólintott.

– Ezért érdekelte annyira az a könyv az újságosnál – mondta Bill Samuels halkan. – Flint megye, Douree megye és Canning község képekkel illusztrált története.

Marcy tovább törölgette a szemét Jeannie zsebkendőjével. – Persze hogy érdekelte volna egy ilyen könyv. A Maitlandek az 1889-es földosztás óta élnek az államnak ebben a részében. Terry üknagyszülei – vagy talán még az előttük lévő nemzedék, nem tudom biztosan – telepedtek le Canningben.

– Nem Flint Cityben? – kérdezte Alec.

– Flint City akkoriban még nem létezett. Csak egy Flint nevű apró falu, alig több porfészeknél. Amíg az állam létre nem jött, a huszadik század elején, Canning volt a környék legnagyobb települése. Persze a legnagyobb földbirtokos után kapta a nevét. A birtokuk területe alapján a Maitlandek a második vagy harmadik legnagyobb földbirtokosok voltak. Canning jelentős városnak számított, amíg a húszas vagy harmincas évek nagy homokviharai el nem fújták a föld felső, termékeny rétegét. Manapság már nincs ott semmi, csak egy üzlet meg egy templom, ahová alig jár valaki.

– És a temető – tette hozzá Alec. – Ahová temetkeztek, amíg a város ki nem halt. Köztük Terry ősei közül is jó párat.

Marcy halványan elmosolyodott. – Borzasztónak tűnt az a temető. Mint egy ház, amivel már nem törődik senki.

Most Yune szólalt meg. – Ha ez a kívülálló az átalakulás során magába szívta Terry gondolatait és emlékeit is, akkor tudnia kellett a temetőről. – A falon lévő egyik képet nézte, de Ralph úgy vélte, pontosan meg tudja mondani, mi jár a fejében. Az övében is az járt. A csűr. Az ott hagyott ruhák.

– A legendák szerint – az El Cucó-ról rengeteg legenda található az interneten – a hozzá hasonló lények szeretik a halállal kapcsolatos helyeket – mondta Holly. – Ott érzik a leginkább otthon magukat.

– Ha vannak olyan lények, amik a szomorúságból táplálkoznak – tűnődött Jeannie –, akkor egy temető nekik valóságos büfé, nem igaz?

Ralph teljes szívéből azt kívánta, bár ne jött volna el a felesége. Ha Jeannie nem lenne itt, Ralph már tíz perce meglépett volna innen. Igen, a csűr, ahol a ruhákat megtalálták, közel volt ahhoz a régi, porlepte temetőhöz. Igen, arra a trutymóra, amitől elfeketedett a széna, még nem volt magyarázat, és igen, talán egy kívülálló követte el a bűncselekményt. Ezt az elméletet hajlandó volt elfogadni, legalábbis egyelőre. Sok mindent megmagyarázott. Egy olyan kívülálló, aki tudatosan leutánoz egy mexikói legendát, még több mindenre magyarázatot adna… kivéve a bíróság előtt látott férfi eltűnésére, vagy arra, hogyan lehetett Terry Maitland egyszerre két helyen. Gondolatai egyre visszatértek erre a két dologra, melyek az agyában ragadtak, mintha a torkán akadt volna meg valami.

– Hadd mutassak pár képet, amit egy másik temetőben készítettem – szólalt meg Holly. – Lehet, hogy ezzel egy normálisabb úton is megindulhat a nyomozás. Már ha Anderson nyomozó vagy Sablo hadnagy hajlandó beszélni az ohiói Montgomery megye rendőrségével.

– Jelen helyzetben akár a pápával is hajlandó lennék beszélni, ha segít felderíteni ezt az ügyet – mondta Yune.

Holly egyenként kivetítette a fotókat a kivetítőre: a vasútállomást, a gyárat, melynek oldalára festékszóróval horogkeresztet fújtak, az elhagyatott autómosót.

– Ezeket a Békés nyugalom temető parkolójában fotóztam, Regisben. Itt temették el Heath Holmest a szüleivel.

Még egyszer végigkattintgatta a képeket: vasútállomás, gyár, autómosó.

– Azt hiszem, a kívülálló ezek közül a helyek közül vitte valamelyikhez a furgont, amit ellopott a daytoni parkolóból, és szerintem meg tudnák győzni a Montgomery megyei rendőrséget, hogy kutassák át ezeket a helyeket, mert valami nyom még lehet ott. Még az is lehet, hogy valami őrá utaló nyomot is találnak. Itt, vagy talán itt.

Ezúttal a mellékvágányon álló, magányosnak és elhagyatottnak tűnő tehervagonok képét vetítette ki. – Ezekben nem tudta volna elrejteni a furgont, de ő maga elrejtőzhetett bennük. Még közelebb is vannak a temetőhöz.

Végre valami, amit már Ralph is fel tudott fogni. Valami valódi. – Széltől és naptól védett helyek. Itt lehetnek nyomok. Akár még három hónap után is.

– Autónyomok – mondta Yune. – Talán még több levetett ruha.

– Vagy bármi más – jelentette ki Holly. – Ellenőriznék? És készüljenek fel foszfátsavas vizsgálatra is.

Spermafoltok, gondolta Ralph, és eszébe jutott a csűrben talált trutymó. Mit is mondott róla Yune? Egy ekkora magömlés bekerülne a Guinness Rekordok Könyvé-be is.

Yune hangjából csodálkozás hallatszott. – Maga aztán érti a dolgát, hölgyem.

Holly elpirult, és lesütötte a szemét. – Bill Hodges nagyon jó volt a szakmájában. Rengeteget tanultam tőle.

– Felhívhatom a Montgomery megyei főügyészt, ha gondolják – mondta Samuels. – Keríthetek arról a rendőrőrsről, amelyikhez az a város – Regis? – tartozik, bármelyik legyen is az, egy embert, aki együttműködik az államiakkal. Ha arra gondolunk, amit az az Elfman gyerek talált abban a csűrben Canning községben, lehet, hogy érdemes megnézni.

– Mit? – Holly azonnal éber lett. – Mit talált, az övcsaton kívül, amin ujjlenyomatok voltak?

– Egy halom ruhát – felelte Samuels. – Nadrágot, alsógatyát, edzőcipőt. Volt rajtuk valami ragacs, a szalmán is. Fekete lett tőle a szalma. – Szünetet tartott. – De ing nem volt. Az ing hiányzott.

– Lehet, hogy az ing volt az, amit a fejére kötve viselt a megégett férfi, amikor a bíróságnál láttuk – tette hozzá Yune.

– Milyen messze van a csűr a temetőtől? – kérdezte Holly.

– Kevesebb mint fél mérföldre – mondta Yune. – A ruhákon lévő anyag spermának tűnt. Erre gondol, Ms. Gibney? Ezért szeretné, hogy az ohiói rendőrök foszfátsavas vizsgálatot végezzenek?

– Nem lehetett sperma – jegyezte meg Ralph. – Ahhoz túl sok volt belőle.

Yune nem figyelt rá. Hollyt nézte, mintha lenyűgözte volna a nő. – Arra gondol, az a valami a csűrben az átváltozás maradványa? Küldtünk belőle mintát a laborba, de még nem érkezett meg az eredmény.

– Nem tudom, mit gondoljak – mondta Holly. – Eddig nem találtam mást El Cucó-ról, csak azt a pár legendát, amit idefelé a repülőúton olvastam, és azok nem megbízhatóak. Nemzedékeken át jártak szájról szájra, már jóval azelőtt is, hogy léteztek volna igazságügyi orvos szakértők. Én csak azt mondom, hogy az ohiói rendőrségnek ellenőriznie kellene azokat a helyeket, amelyeket lefényképeztem. Lehet, hogy nem találnak semmit… de szerintem fognak. Nyomokat, ahogy Anderson nyomozó mondta.

– Végeztünk, Ms. Gibney? – kérdezte Howie.

– Igen, azt hiszem. – Holly leült. Ralph úgy vélte, kimerültnek tűnik, és miért is ne lenne az? Mozgalmas pár nap áll mögötte. Emellett eléggé megviselheti az embert, ha őrült.

Howie megszólalt. – Hölgyeim és uraim, vannak ötleteik, milyen irányba haladhatnánk innen? Szabad a pálya a javaslataik előtt.

– A következő lépés egyértelműnek tűnik – mondta Ralph. – A kívülálló lehet, hogy Flint Cityben van – amit a feleségem és Grace Maitland elmondtak, az mintha ezt sugallná –, de valakinek akkor is el kell mennie Texasba kihallgatni Claude Boltont, kideríteni, mit tud. Ha tud bármit is. Ezennel jelentkezem a feladatra.

– Magával megyek – mondta Alec.

– Azt hiszem, én is szívesen elmennék erre az útra – mondta Howie. – Sablo hadnagy?

– Mennék, de két ügyem is folyamatban van a bíróságon. Ha nem tanúskodom, pár nagyon rossz fiú szabadlábra kerülhet. Felhívom Cap City kerületi ügyészhelyettesét, hátha van esélyem elhalasztani, de nem nagyon reménykedem benne. Elvégre azt mégsem mondhatom neki, hogy egy alakváltó mexikói szörnyeteg nyomába eredtem.

Howie elmosolyodott. – Szerintem sem lenne jó ötlet. És maga, Ms. Gibney? Lenne kedve még délebbre utazni? Természetesen továbbra is honoráljuk a fáradozásait.

– Igen, mennék. Lehet, hogy Mr. Bolton elmondhat pár dolgot, amit tudnunk kell. Már ha a megfelelő kérdéseket tesszük fel.

– És maga, Bill? – kérdezte Howie. – Szeretné végigvinni ezt az ügyet?

Samuels halványan elmosolyodott, megrázta a fejét, majd felállt. – Ez mind nagyon érdekes volt, a maga őrült módján, de ami engem illet, az ügy le van zárva. Felhívok pár embert az ohiói rendőrségnél, de az én részvételem az ügyben ezzel véget ért. Sajnálom, ami a férjével történt, Mrs. Maitland.

– Remélem is – mondta Marcy.

Samuels arca megrándult erre, de folytatta. – Ms. Gibney, lenyűgöző volt, amit elmondott. Értékelem a kemény munkáját és a szorgalmát. Meglepően meggyőző módon érvelt a fantasztikum mellett, ezt minden irónia nélkül mondom, de most hazamegyek, kiveszek egy sört a hűtőből, és kezdem elfelejteni ezt az egészet.

Nézték, ahogy fogja az aktatáskáját és távozik. Ahogy kifelé ment, felálló hajfürtje úgy integetett, mint egy fenyegetően csóvált ujj.

Mikor Samuels távozott, Howie azt mondta, majd ő gondoskodik az utazás részleteiről. – Kibérelem azt a magánrepülőt, amit időnként szoktam. A pilóták tudni fogják majd, hol tudnak a legközelebb leszállni. Szerzek autót is. Ha csak négyen megyünk, egy szedán vagy sportkocsi is megteszi.

– Tartson fenn nekem is egy helyet – mondta Yune. – Arra az esetre, ha ki tudom húzni magam a bírósági tárgyalás alól.

– Örömmel.

– Valakinek fel kell hívnia Mr. Boltont ma este, szólni kell neki, hogy látogatókra számíthat – mondta Alec.

Yune jelentkezett. – Ennyit megtehetek.

– Értesse meg vele, hogy őutána nem nyomozunk, semmiféle illegális ügy miatt – mondta Howie. – Pont nincs szükségünk arra, hogy megszökjön előlünk.

– Hívj fel, miután beszéltél vele – mondta Ralph Yune-nak. – Akkor is, ha késő van. Tudni akarom, hogy reagált.

– Én is – mondta Jeannie.

– Mondjon meg neki még valamit – szólalt meg Holly. – Mondja meg neki, hogy legyen óvatos. Mert ha nem tévedek ebben az egészben, akkor ő a következő.

12

Mire Ralph és a többiek kiléptek Howie irodaházából, már teljesen besötétedett. Maga Howie még odafent volt, másnapi teendőiket szervezte, és a nyomozója vele maradt. Ralph azon tűnődött, vajon miről beszélgetnek, miután mindenki más már távozott.

– Hol szállt meg, Ms. Gibney? – kérdezte Jeannie.

– A Flint Luxury Motelban foglaltam szobát.

– Jaj, ne, oda nem mehet – mondta Jeannie. – Semmi luxus nincs ott azon kívül, amit kiírtak a homlokzatra. Egy koszfészek.

Holly zavartnak tűnt. – Csak van valahol egy Holiday Inn…

– Szálljon meg nálunk – szólalt meg Ralph, még mielőtt Jeannie felajánlhatta volna. Remélte, hogy ezzel szerez pár jó pontot későbbre. Isten a tanúja, épp eléggé ráfért.

Holly habozott. Nem igazán érezte jól magát más emberek házában. Még abban sem érezte jól magát, amelyikben felnőtt, mikor negyedévente kötelességtudóan meglátogatta az anyját. Tudta, hogy ezeknek az idegeneknek a házában sokáig feküdne ébren és korán ébredne, meghallaná a falak és a padló minden ismeretlen nyikordulását, hallaná Andersonék halk mormolását és azon járna az agya, nem őróla beszélnek-e épp… pedig nagy valószínűséggel róla fognak. Remélné, hogy ha éjjel ki kell mennie csurrantani egyet, nem fogják hallani. Szüksége volt az alvásra. A megbeszélés épp eléggé stresszes volt, és az, hogy folyamatosan küzdenie kellett Anderson nyomozó hitetlenségével, érthető volt, de kimerítő.

De, ahogy Bill Hodges mondaná. De.

Anderson hitetlenkedése volt a „de”. Emiatt volt muszáj elfogadnia a meghívást, és el is fogadta.

– Köszönöm, nagyon kedves önöktől, de előbb még van egy kis elintéznivalóm. Nem tart sokáig. Mondja meg a címüket, és az iPadem segítségével meg fogom találni.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Ralph. – Örömmel…

– Köszönöm, de nem. Menni fog. – Holly kezet rázott Yune-nal. – Tartson velünk, Sablo hadnagy, ha van rá lehetősége. Biztos vagyok benne, hogy szívesen jönne.

Yune elmosolyodott. – Szeretnék, higgye el, de tudja, hogy van ez. Ígéretet tettem.

Marcy Maitland egymaga állt, táskáját a gyomrához szorítva. Úgy nézett ki, mint akit nagy trauma ért. Jeannie habozás nélkül odament hozzá. Ralph érdeklődve figyelte, ahogy Marcy először hátrahőköl, mintha megriadt volna, de aztán engedi, hogy megöleljék. Egy pillanattal később még a fejét is Jeannie vállára hajtotta, és viszonozta az ölelést. Egy fáradt kisgyerekre emlékeztetett. Mikor végül a két nő kibontakozott egymás öleléséből, mindketten sírtak.

– Annyira sajnálom a férje halálát – mondta Jeannie.

– Köszönöm.

– Ha bármit tehetek önért, vagy a lányaiért, bármit…

– Maga nem, de ő igen. – Ralph felé fordult, és bár szeme még könnyektől csillogott, tekintete hideg volt. Mintha felmérte volna a férfit. – Szeretném, ha megtalálná ezt a kívülállót. Ne hagyja meglépni, csak mert nem hisz benne. El fogja kapni?

– Nem tudom – felelte Ralph –, de megpróbálom.

Marcy nem szólt többet, csak megfogta Yune Sablo felé nyújtott kezét, és hagyta, hogy odavezesse az autóhoz.

13

Fél utcával lentebb, a rég elhagyatott Woolworth’s áruház előtt Jack a kisteherautójában ült, egy flaskából iszogatott és a járdán álldogáló csoportot figyelte. Az egyetlen, akit nem ismert fel közülük, egy karcsú nő volt, olyasféle kosztümben, amilyet egy üzletasszony vesz fel utazáshoz. Haját rövidre vágva viselte, őszülő frufruja kicsit egyenetlen volt, mintha saját magának vágta volna le. A vállára vetett táska elég nagy volt ahhoz, hogy akár egy rövidhullámú rádió is elférjen benne. A nő figyelte, ahogy Sablo, a tacozabáló állami zsaru elkíséri tőlük Mrs. Maitlandet. Az idegen ezután az autójához ment, ami túl jellegtelen volt ahhoz, hogy bármi más legyen, mint repülőtéren bérelt kocsi. Hoskinsban felmerült, hogy a nő nyomába ered, de úgy döntött, inkább Andersonék közelében marad. Elvégre Ralph miatt van itt, és a szólás is azt tartja, hogy azzal a lánnyal menj haza, akit elvittél a táncestre.

Emellett Andersonra ráfért a megfigyelés. Hoskins sosem kedvelte, és azóta a kétszavas kiértékelés óta (Nincs véleményem, írta… mintha ő nem büdöset szarna) kifejezetten utálta is. Örült, amikor Anderson hasra esett a saját pöcsében Maitland letartóztatásával, és nem lepte meg, amikor kiderült, hogy az önelégült kis köcsög most olyan dolgokhoz nyúlkál, amiket jobb lenne békén hagyni. Például egy lezárt ügyhöz.

Jack megérintette a tarkóját, összerezzent, majd beindította a kisteherautót. Mikor látta, hogy Andersonék bemennek az épületbe, úgy vélte, akár haza is mehetne, de aztán arra gondolt, jobb, ha leparkol az utcában és rajta tartja a szemét a házukon. Volt nála egy Gatorade-es palack, amibe pisilhet, és talán még aludni is képes lesz egy kicsit, ha tarkójának folyamatos, forró lüktetése megengedi. Nem ez lenne az első alkalom, hogy a kocsijában alszik, számtalanszor előfordult már, amióta régi börtönőre beadta a válókeresetet.

Jack nem volt biztos benne, mi legyen a következő lépés, de a fő feladatot világosan látta maga előtt: le kell állítania ezt a beavatkozást. Hogy mibe avatkozik be Ralph, azt nem tudta, csak annyit, hogy a Peterson fiúhoz van valami köze, meg a csűrhöz kinn, Canning községben. Egyelőre ez elég is volt, és – leégett bőr ide, lehetséges bőrrák oda – kezdte érdekelni a dolog.

Úgy érezte, ha eljön az idő megtenni a következő lépést, azt tudatni fogják vele.

14

Navigációs alkalmazása segítségével Holly gyorsan és könnyedén eljutott a Flint City-i Walmarthoz. Szerette a Walmart áruházakat, a méretüket, az anonimitást, amit biztosítottak. Itt a vásárlók nem néztek egymásra, ahogy más üzletekben szoktak; mintha mindannyian saját kapszuláikban mozogtak volna, miközben ruhákat vásároltak, videójátékokat vagy vécépapírt nagy tételben. Még a pénztárossal sem kellett beszélni, ha az önkiszolgáló pénztárat használta, és Holly általában azt használta. Gyorsan vásárolt, mert pontosan tudta, mit akar. Először az ÍRÓSZEREK részlegre ment, majd a FÉRFI- ÉS FIÚRUHÁZAT, végül az AUTÓALKATRÉSZEK részleg következett. Kosarát az önkiszolgáló kasszához vitte, majd tárcájába gyűrte a blokkot. Ezek hivatali kiadások voltak, melyeket számítása szerint megtérítenek majd neki – már ha életben marad addig. Volt egy olyan elképzelése (Holly egyik híres megérzése, szinte hallotta Bill megjegyzését), hogy erre nagyobb az esély, ha Ralph Anderson – aki bizonyos dolgokban annyira hasonlított Billre, más dolgokban annyira nem – képes áttörni a falat az elméjében.

Visszatért az autójához, és Andersonék házához hajtott. Mielőtt azonban elhagyta volna a parkolót, elmondott egy rövid imát. Mindannyiukért.

15

Ralph telefonja akkor csörrent meg, amikor Jeannie és ő beléptek a konyhába. Yune hívta. John Zellmantól, a Csak Uraknak bár tulajdonosától kapta meg Lovie Bolton marysville-i számát, és gond nélkül sikerült elérnie Claude Boltont.

– Mit mondtál neki? – kérdezte Ralph.

– Gyakorlatilag ugyanazt, amit Howie irodájában megbeszéltünk, hogy mondani fogok. Hogy szeretnénk kihallgatni, mert kétségeink merültek fel Terry Maitland bűnösségét illetően. Hangsúlyoztam, hogy nem gondoljuk, hogy maga Bolton bármit is elkövetett volna, és hogy akik holnap meglátogatják, szigorúan magánszemélyként teszik. Megkérdezte, te is köztük leszel-e. Mondtam, hogy igen. Remélem, nem baj. Úgy tűnt, őt nem zavarja.

– Oké. – Jeannie egyenesen felment az emeletre, Ralph hallotta, hogy bekapcsolja közös számítógépüket. – Van még valami?

– Mondtam neki, hogy ha Maitlandet csőbe húzták, akkor lehet, hogy őt is ez fenyegeti, főleg hogy priusza is van.

– Erre hogy reagált?

– Jól. Nem kezdett rögtön védekezni vagy ilyesmi. Utána azonban mondott valami érdekeset. Megkérdezte, tényleg biztos vagyok-e abban, hogy Terry Maitlandet látta a bárban a Peterson fiú meggyilkolásának estéjén.

– Ezt kérdezte? Miért?

– Mert Maitland úgy viselkedett, mint aki még sosem találkozott vele, és amikor Bolton megkérdezte, hogy van a baseballcsapat, Maitland valami kitérő szöveggel lerázta. Semmi részlet, annak ellenére, hogy a csapat épp a döntőben játszott. Azt is elmondta, hogy Maitland valami flancos cipőt viselt. „Azt a fajtát, amire a gyerekek gyűjtenek, hogy aztán nagymenőnek tűnjenek”, mondta. Korábban sosem látta Maitlandet ilyesmiben.

– Ezt a cipőt találtuk meg a csűrben.

– Nem tudjuk bizonyítani, de gondolom, igazad van.

Ralph odafentről most hallotta, hogy régi Hewlett-Packard nyomtatójuk nyöszörgő, reszelő hanggal életre kel. Eltűnődött, mi az ördögöt csinálhat Jeannie.

– Emlékszel, mit mondott az a Gibney nevű nő a hajról, amit Maitland apjának szobájában találtak, abban az idősek otthonában? Az egyik meggyilkolt lány hajáról?

– Persze.

– Fogadnál arra, hogy ha végignéznénk, miket vásárolt Maitland a hitelkártyájával, ki fog derülni, hogy ő maga vásárolta azt a cipőt? Még az aláírása is pontosan stimmelni fog a blokkon.

– Azt hiszem, ez a feltételezett kívülálló képes lehet erre – mondta Ralph –, de csak ha lenyúlta Terry egyik hitelkártyáját.

– Még csak nem is lenne rá szüksége. Ne felejtsd el, Maitlandék ezer éve élnek már Flint Cityben. Valószínűleg fél tucat belvárosi üzletben hiteleznének nekik. A pasasnak nem kellett mást tennie, mint bemenni a sportáruházba, kiválasztania azt a menő cipőt, és aláírnia a nevét. Ki vonná kérdőre? Mindenki ismeri a városban. Ez is ugyanaz a kategória, mint a hajszálak meg a lányok alsóneműje, nem érted? Lemásolja az arcukat, elköveti a bűncselekményt, de ez nem elég neki. A kötelet is megfonja, amivel felakasztják őket. Mert a szomorúságból táplálkozik. Szomorúságot zabál!

Ralph hallgatott. Szemét a keze elé emelte, hüvelykujját egyik halántékára szorította, többi ujját a másikra.

– Ralph, ott vagy még?

– Igen. De, Yune… túl messzire mész a következtetéseiddel, ide még nem követnélek.

– Megértem. Magam sem hiszem el százszázalékosan. De legalább a lehetőségével számolj.

De ez nem lehetőség, gondolta Ralph, hanem lehetetlenség.

Megkérdezte Yune-t, mondta-e már Boltonnak, hogy legyen óvatos.

Yune felnevetett. – Mondtam. Nevetett. Azt mondta, vannak fegyverei a házban, két puska és egy pisztoly, az anyja pedig jobban tud lőni, mint ő, még tüdőtágulással is. Bárcsak veletek mehetnék én is!

– Próbáld elintézni.

– Megpróbálom.

Mikor Ralph letette a telefont, Jeannie lejött az emeletről, kezében pár papírlappal. – Utánanéztem Holly Gibney-nek. Képzeld, ez a halk szavú hölgy, akinek minimális érzéke sincs a divathoz, jó pár ügyet megoldott már.

Ralph épp megfogta a papírokat, amikor egy autó lámpáinak a fénye árasztotta el a kocsibehajtót. Jeannie kikapta a lapokat Ralph kezéből, mielőtt a férfi többet is el tudott volna olvasni az első lapon szereplő címoldalnál: EGY NYUGDÍJAS RENDŐR ÉS KÉT TÁRSA TÖBB EZER EMBER ÉLETÉT MENTETTE MEG A MINGO KONCERTTEREMBEN TARTOTT KONCERTEN. Feltételezte, hogy Ms. Holly Gibney volt az egyik a két társ közül.

– Segíts behozni a csomagjait – mondta Jeannie. – Majd az ágyban elolvasod.

16

Holly csomagjai egy válltáskából álltak, amiben a laptopját tartotta, egy sporttáskából, ami elég kicsi volt ahhoz, hogy elférjen egy repülőgép felső csomagtartójában, valamint egy műanyag walmartos reklámszatyorból. Hagyta, hogy Ralph bevigye a sporttáskát, de ragaszkodott hozzá, hogy a válltáska és a Walmartban vásárolt dolgai nála maradjanak.

– Nagyon kedves önöktől, hogy vendégül látnak – mondta Jeannie-nek.

– Örömmel tesszük. Tegeződhetnénk?

– Igen, persze. Örülnék neki.

– A vendégszobánk az emeleti folyosó végén van. Friss ágyneműt húztam. Fürdőszoba is tartozik hozzá. Csak vigyázz, hasra ne ess a varrógépem asztalában, ha az éjszaka közepén kell kimenned.

Holly arcán egyértelmű megkönnyebbülés tükröződött ennek hallatán. Elmosolyodott. – Igyekszem majd.

– Kérsz kakaót? Készíthetek egy bögrével. Vagy esetleg valami erősebbet?

– Inkább lefeküdnék. Nem szeretnék udvariatlan lenni, de hosszú napom volt.

– Megértem. Gyere, megmutatom a szobát.

Holly azonban még nem mozdult, átnézett a boltíves ajtón Andersonék nappalijába. – A betolakodó ott ült, amikor lejöttél a lépcsőn?

– Igen, az egyik konyhai székünkön. – Jeannie a nappali felé mutatott, majd karba fonta a kezét, tenyere a könyökére simult. – Először csak térdtől lefelé láttam. Aztán észrevettem a betűket az ujjain. KELL. Aztán előrehajolt, és akkor láttam az arcát is.

– Bolton arcát.

– Igen.

Holly eltűnődött ezen, majd arcára ragyogó mosoly ült ki, ami Ralphot és a feleségét is meglepte. Évekkel fiatalabbnak tűnt tőle. – Ha megbocsátotok, vár az álom.

Jeannie felkísérte az emeletre, és közben folyamatosan csevegett. Elérte nála, hogy felengedjen, úgy, ahogy nekem sosem sikerült volna, gondolta Ralph. Ehhez külön tehetsége van, és még ennél a rendkívül különös nőnél is beválik.

Lehet, hogy különös, de furcsamód szerethető, annak ellenére is, hogy őrült elméletei vannak Terry Maitlandről és Heath Holmesról.

Őrült elméletek, amik véletlenül pontosan egybevágnak a tényekkel.

De az lehetetlen.

Tökéletesen illenek a tényekhez.

– Akkor is lehetetlen – mormogta Ralph.

Odafenn a két nő nevetett. Ralph elmosolyodott nevetésük hallatán. Várt, ahol volt, amíg meg nem hallotta Jeannie lépteit, ahogy a szobájuk felé tartott. Ekkor ő is felment. A folyosó végén a vendégszoba ajtaja szigorúan zárva volt. A papírlapok – Jeannie gyors kutatómunkájának eredményei – a párnáján hevertek. Ralph levetkőzött, lefeküdt, és olvasni kezdte Ms. Holly Gibney, a Becsületes megtaláló néven ismert magánnyomozó vállalkozás társtulajdonosának eddigi tevékenységét.

17

Odakinn, lentebb az utcában Jack figyelte, ahogy a kosztümös nő behajt Andersonék kocsibehajtójára. Anderson kijött, és segített neki bevinni a holmiját. Nem sok minden volt nála, kevés poggyásszal utazott. Az egyik szatyorja a Walmartból volt. Szóval ott járt, valószínűleg hálóingért és fogkeféért. A külsejéből ítélve a hálóinge csúnya lehet, a fogkefe sörtéi pedig elég kemények ahhoz, hogy vért fakasszanak a fogínyéből.

Ivott egy kortyot a flaskájából. Épp a kupakot tekerte vissza, és azon tűnődött, ideje lenne hazamenni (miért ne, minden jó kisgyerek alszik már), amikor rájött, hogy már nincs egyedül a kisteherautóban. Valaki ült az anyósülésen, Hoskins a szeme sarkából látta, ahogy megjelent. Ez persze lehetetlen volt, de kizárt, hogy végig ott lett volna. Vagy mégsem?

Hoskins egyenesen előrenézett. Tarkóján a napégette folt, ami mostanáig viszonylag nyugton maradt, ismét lüktetni kezdett, de igen fájdalmasan.

Egy kéz jelent meg látótere szélén, a levegőben lebegett. Jack úgy érezte, majdnem átlát rajta. Az ujjakon fakókék tintával a KELL felirat állt. Hoskins lehunyta a szemét, és imádkozott, hogy látogatója ne érintse meg.

– Autókáznod kellene egyet – szólalt meg a látogató. – Már ha nem akarsz úgy meghalni, mint az anyád. Emlékszel, hogy sikoltott?

Igen, Jack emlékezett. Addig, amíg már nem bírt többé sikoltani.

– Amíg már nem bírt többé sikoltani – mondta az utas. Keze megérintette Hoskins combját, épp csak érintve, és Jack tudta, hogy érintése nyomán hamarosan égni kezd a bőre, ugyanúgy, ahogy a tarkóján. A nadrág, amit visel, nem fogja megvédeni; a méreg azonnal átszivárog rajta. – Igen, emlékszel. Hogy is felejthetnéd el?

– Mit akarsz, hová menjek?

Az utas elmondta, aztán szörnyű kezének érintése eltűnt. Jack kinyitotta a szemét, és körülnézett. Mellette az ülés üres volt. Az Anderson-házban lekapcsolódtak a fények. Jack az órájára nézett, és látta, hogy tizenöt perc van még hátra tizenegy óráig. Elaludt. Majdnem el tudta hinni, hogy csak álmot látott, egy nagyon ijesztő rémálmot. De egyvalami nem hagyta, hogy ezt higgye.

Beindította a kocsit, és sebességbe tette. A városhatáron túl, a 17-es úton lévő benzinkúton majd megáll tankolni. Ott lesz a legjobb, mert az éjszakai műszakban dolgozó csávónak – Codynak hívják – mindig van készleten a kis, fehér tablettákból. Codytól vásárolták a kamionosok, akik vagy észak felé, Chicagóba tartottak, vagy dél felé, Texasba. Jack Hoskinsnak, a Flint City-i őrs rendőrének ingyen fogja adni.

A kisteherautó műszerfala poros volt. Jack az első stoptáblánál megállt, jobbra hajolt és letörölte, hogy megszabaduljon a szótól, amit utasa ujja írt a porba.

KELL.

NINCS VÉGE
AZ UNIVERZUMNAK

Július 26.

1

Ralph nem túl mély álmát többször is rémálmok szakították meg. Az egyikben a haldokló Terry Maitlandet tartotta a karjában, Terry pedig azt mondta neki: „Megraboltad a gyermekeimet.”

Ralph fél ötkor ébredt, és tudta, hogy nem fog tudni visszaaludni. Úgy érezte magát, mintha a létezésnek valami eddig ismeretlen síkjára jutott volna, és igyekezett meggyőzni magát, hogy a kora hajnali órákban mindenkit ez az érzés tölt el. Ez elég volt ahhoz, hogy összeszedje az erejét és kimenjen a mosdóba, ahol fogat mosott.

Jeannie szokása szerint úgy aludt, ahogy mindig: takaróját annyira felhúzva, hogy testéből csak egy halom takaró látszott, fent egy hajcsomóval. A hajba már ősz szálak vegyültek, ahogy Ralph hajába is. Nem sok, de várható, hogy idővel több is lesz. És ez rendben is volt. Az idő múlása rejtélyes dolog, de legalább normális rejtély.

A légkondi keltette szellő a padlóra sodort párat a lapok közül, amiket Jeannie kinyomtatott. Ralph visszatette őket az éjjeliszekrényre, felemelte farmerét, úgy döntött, még egy napig jó lesz (főleg a poros Dél-Texasban), és a nadrággal a kezében az ablakhoz ment. A hajnali szürkület első fénye lassan nappallá világosodott. Itt is meleg nap lesz, ott pedig, ahová mennek, még melegebb.

Észrevette – és nem is nagyon lepődött meg rajta, bár nem tudta volna megmondani, miért –, hogy Holly Gibney odalent van, szintén farmernadrágban, és a kerti székben ül, amelyben Ralph is ült alig egy hete, amikor Bill Samuels meglátogatta. Bill aznap este mesélte el neki az eltűnő lábnyomok történetét, Ralph pedig válaszként mesélt neki a kukacokkal teli sárgadinnyéről.

Felhúzta farmerét és egy Oklahoma Thunder-logós pólót, megnézte, Jeannie ébren van-e, aztán elhagyta a szobát; a régi, kopott mokaszint, amit hálószobai papucsként hordott, bal keze két ujján lóbálta.

2

Öt perccel később kilépett a hátsó ajtón. Léptei zajára Holly megfordult, apró arca óvatos volt és riadt, de nem barátságtalan (legalábbis Ralph remélte). Mikor meglátta a férfi kezében a bögréket a régi Coca-Cola-logós tálcán, arcán újra felragyogott az a mosoly. – Az az, amit remélek?

– Amennyiben kávét remél, igen. Én tisztán iszom, de hoztam mindenfélét, ha esetleg kér. A feleségem tejjel és cukorral issza. Édesen, amilyen én vagyok, mindig azt mondja. – Elmosolyodott.

– Jó lesz feketén. Köszönöm.

Ralph letette a tálcát a kerti asztalra. Holly leült vele szemben, fogta az egyik bögrét, és belekortyolt. – Ó, ez nagyon finom. Erős és jóízű. Nincs is jobb, mint az erős feketekávé reggel. Legalábbis szerintem.

– Mikor ébredt?

– Nem sokat alszom – felelte Holly, megkerülve a kérdést. – Nagyon kellemes itt. Olyan friss a levegő!

– Akkor nem olyan friss, amikor nyugat felől fúj, higgye el. Akkor érezni Cap City olajfinomítóit. Mindig megfájdul tőle a fejem.

Elhallgatott, és a nőre nézett. Holly elfordította a tekintetét, bögréjét arca elé emelte, mintha védeni akarná magát. Ralphnak eszébe jutott az előző este, és az, hogy a nő minden kézfogás előtt mintha megacélozta volna magát. Volt egy olyan érzése, hogy ennek a nőnek a világ legtöbb megszokott gesztusa és interakciója meglehetősen nehéz. És mégis lenyűgöző dolgokat vitt véghez.

– Utánanéztem magának tegnap este. Alec Pelley-nek igaza volt. Nem akármilyen eredményeket ért el.

Holly nem válaszolt.

– Amellett, hogy megakadályozták, hogy az a Hartfield nevű pasas felrobbantson egy teremnyi gyereket, maga és a társa, Mr. Hodges…

– Hodges nyomozó – javította ki Holly. – Nyugalmazott.

Ralph bólintott. – Maga és Hodges nyomozó megmentettek egy lányt, akit egy Morris Bellamy nevű őrült elrabolt. Bellamy meghalt a mentőakció során. Emellett foglalkoztak egy lövöldözéssel, ahol egy orvos megőrült és megölte a feleségét, tavaly pedig elkaptak pár fickót, akik ritka, fajtiszta kutyákat loptak el és vagy váltságdíjat kértek értük a gazdájuktól, vagy eladták őket, ha a gazdájuk nem fizetett. Mikor azt mondta, hogy többek közt eltűnt kisállatok felkutatásával foglalkoznak, nem viccelt.

Holly újra elpirult, nyakától egészen a homlokáig. Nyilvánvalónak tűnt, hogy múltbeli érdemeinek felsorolása csak még jobban zavarba hozta, szinte fájdalmasnak érezte.

– Ezeket nagyrészt Bill Hodges derítette fel.

– A kutyatolvajok ügyét nem. Már egy évvel az eset előtt elhunyt.

– Igen, de addigra velem volt Pete Huntley. Huntley exnyomozó. – Holly egyenesen Ralphra nézett. Kényszerítette magát rá. Tekintete nyílt volt, a szeme kék. – Pete nagyon jó, nélküle nem tudtam volna továbbvinni a vállalkozást, de Bill még jobb volt. Bill tett azzá, ami vagyok. Neki köszönhetek mindent. Az életemmel tartozom neki. Bárcsak itt lehetne most!

– Mármint helyettem, úgy érti?

Holly nem válaszolt. Ami persze önmagában is válasz volt.

– Ő hitt volna ebben az alakváltó El Cucó-ban?

– Igen – felelte Holly habozás nélkül. – Mert ő… és én… és a barátunk, Jerome Robinson, aki velünk volt… mi átéltünk bizonyos dolgokat, amiket maga nem. Bár maga még lehet, hogy fog, attól függően, mi történik a következő pár napban. Még az is lehet, hogy hinni fog benne, mielőtt ma este lemegy a nap.

– Csatlakozhatok hozzátok?

Jeannie volt az, kezében egy bögre kávéval.

Ralph intett, hogy üljön le.

– Sajnálom, ha felébresztettünk – mondta Holly. – Nagyon kedves tőled, hogy megszállhattam nálatok.

– Ralph ébresztett fel, úgy tipegett ki, mint egy elefánt – mondta Jeannie. – Lehet, hogy vissza tudtam volna aludni, de megéreztem a kávé illatát. Annak nem bírok ellenállni. De jó, hogy kihoztátok a kávétejszínt!

– Nem az orvos tette – szólalt meg Holly.

Ralph felvonta a szemöldökét. – Tessék?

– Babineau-nak hívták, és igaz, hogy megőrült, de nem magától. Nem ő ölte meg Mrs. Babineau-t. Brady Hartsfield tette.

– Az alapján, amit az újsághírekben olvastam, amiket a feleségem talált a neten, Hartsfield már azelőtt meghalt a kórházban, hogy maga és Hodges Babineau nyomára akadtak volna.

– Tudom, mit írtak az újságok, de nem volt igazuk. Elmondhatom az igazat? Nem szívesen beszélek róla, még emlékezni sem szeretek rá, de lehet, hogy hallania kell. Mert veszéllyel szállunk szembe, és ha továbbra is azt hiszi, hogy egy embert üldözünk – aki beteges, perverz, gyilkos hajlamú, de akkor is csak ember –, akkor még nagyobb veszélybe sodorja magát.

– A veszély itt van – vetette ellen Jeannie. – Ez a kívülálló, aki úgy néz ki, mint Claude Bolton. Itt láttam. Ezt tegnap, a megbeszélésen is elmondtam!

Holly bólintott. – Szerintem is itt volt a kívülálló, lehet, hogy még bizonyítani is tudni fogom, de nem hinném, hogy teljesen itt volt. És azt sem hiszem, hogy most itt lenne. Ott van, Texasban, mert Bolton ott van, a kívülálló pedig a közelében lesz. A közelében kell lennie, mert… – Elhallgatott, az ajkát harapdálta. – Azt hiszem, kezd kimerülni. Nem szokott hozzá, hogy üldözik az emberek. Hogy rájöttek, mi ő.

– Nem értem – mondta Jeannie.

– Elmondhatom Brady Hartsfield történetét? Segíthet. – Ralphra nézett, megint kényszerítette magát, hogy állja a tekintetét. – Lehet, hogy elhinni nem fogja, de azt meg fogja érteni, hogy én miért tudok hinni benne.

– Hallgatom – felelte Ralph.

Holly beszélni kezdett. Mire befejezte, a nap már ott vöröslött a keleti égbolton.

3

Ööö… Hű – mondta Ralph. Semmi más nem jutott eszébe.

– Ez tényleg igaz? – kérdezte Jeannie. – Brady Hartsfield… mit csinált? Valahogy áthelyezte a tudatát az orvosába?

– Igen. Lehet, hogy a kísérleti gyógyszerek okozták, amelyekkel Babineau tömte, de sosem hittem abban, hogy mindössze ennyitől lett képes rá. Valami képesség már ott rejlett Hartsfieldben, és az, hogy fejbe vertem, előhozta. Legalábbis én így hiszem. – Ralphhoz fordult. – De maga nem hiszi el, igaz? Felhívhatnám Jerome-ot, és ő is ugyanezt mesélné el… de maga neki sem hinne.

– Nem tudom, mit higgyek – felelte a férfi. – Ez az öngyilkossághullám, amit a videójátékokban elrejtett szubliminális üzenetek váltottak ki… írtak erről az újságok?

– Benne volt az újságokban, a tévében, az interneten. Mindent megírtak.

Holly elhallgatott, és lenézett a kezére. Körme festetlen volt, de egész szép; abbahagyta a körömrágást, ahogy a dohányzást is. Megszabadult a rossz szokásaitól. Néha arra gondolt, hogy útját, amely egyfajta mentális stabilitás (ha nem is igazi mentális egészség) felé viszi, a rossz szokásoktól való szertartásos megszabadulás kíséri. Nem volt könnyű elengedni őket. A barátai voltak.

Úgy szólalt meg, hogy nem nézett sem Ralphra, sem Jeannie-re; a távolba meredt. – Billt épp akkor diagnosztizálták hasnyálmirigyrákkal, amikor megtörtént ez az eset Babineau-val és Hartsfielddel. Utána jó darabig kórházban volt, de aztán hazajött. Addigra már mind tudtuk, mi lesz a vége… ő is tudta, bár soha nem mondta ki, és az elejétől a végéig küzdött az ellen a retkes rák ellen. Majdnem minden este átmentem hozzá, részben azért, hogy biztos legyek benne, hogy rendesen eszik, részben azért, hogy csak ott legyek mellette. Azért, hogy legyen társasága, de azért is, hogy… nem is tudom…

– Hogy feltöltődj vele? – kérdezte Jeannie. – Amíg még tehetted.

Újra az a mosoly, a ragyogó, amelytől fiatalnak tűnt. – Igen, ez az. Pontosan. Egy éjjel – ez nem sokkal azelőtt történt, hogy visszament a kórházba – a városnak azon a részén elment az áram. Egy fa rádőlt a vezetékre, vagy ilyesmi. Mikor odaértem Bill házához, kint ült az elülső lépcsőn és a csillagokat nézte. – Sosem látni őket ilyennek, amikor égnek a lámpák – mondta. – Nézd, milyen sokan vannak, és milyen fényesen ragyognak!

– Olyan volt, mintha aznap az egész Tejút látszott volna. Egy ideig – talán úgy öt percig – csak ültünk ott, és nem beszéltünk, csak néztük. Aztán Bill azt mondta: „A tudósok kezdik úgy hinni, hogy nincs vége az univerzumnak. Múlt héten olvastam a New York Times-ban. És amikor az ember minden csillagot lát, amit látni lehet, és tudja, hogy rajtuk túl még több csillag van, akkor ezt könnyen el is hiszi. – Azután, hogy Bill kezdett nagyon beteg lenni, már nem nagyon beszéltünk Brady Hartsfieldről és arról, hogy mit csinált Babineau-val, de azt hiszem, akkor erről beszélt.

– „Több dolgok vannak földön és egen, mintsem bölcselmetek álmodni képes”{1} – mondta Jeannie.

Holly elmosolyodott. – Azt hiszem, Shakespeare fejezte ki a legjobban. Szerintem gyakorlatilag mindent ő fejezett ki a legjobban.

– Lehet, hogy nem Hartsfieldről és Babineau-ról beszélt – mondta Ralph. – Lehet, hogy a… helyzetével próbált megbékélni.

– Természetesen igen – felelte Holly. – Azzal és minden rejtéllyel. És nekünk is épp…

Rezgett a telefonja. Kivette a hátsó zsebéből, a képernyőre nézett, és elolvasta az üzenetet.

– Alec Pelley küldte – mondta. – A repülő, amit Mr. Gold kibérelt, fél tízkor készen áll az indulásra. Még mindig el akar menni erre az útra, Mr. Anderson?

– Mindenképpen. És mivel együtt vagyunk ebben a… bármi is ez, akár szólíthat Ralphnak is. – Két korttyal kiitta kávéját, és felállt. – Elintézem, hogy pár egyenruhás rajta tartsa a szemét a házon, amíg nem vagyok itthon, Jeannie. Remélem, nem baj.

Jeannie a szempilláját rebegtette. – Szólj, hogy jóképűeket küldjenek.

– Megpróbálom Troy Ramage-et és Tom Yatest hívni. Egyikük se néz ki úgy, mint egy filmsztár, de ők ketten tartóztatták le Terry Maitlandet a sportpályán. Rájuk fér, hogy legyen valami szerepük az ügyben.

Holly megszólat. – Valamit meg kellene néznem, lehetőleg most, mielőtt teljesen kivilágosodik. Visszamehetnénk a házba?

4

Holly kérésére Ralph leengedte a redőnyt a konyhában, Jeannie pedig behúzta a nappali függönyeit. Holly leült a konyhaasztalhoz a filctollakkal és a ragasztószalaggal, amit a Walmart papír-írószer részlegén vásárolt. Letépett két rövid csíkot a ragasztószalagról, majd iPhone-ja beépített vakujára ragasztotta, és kékre színezte őket. Ezután letépett egy harmadik csíkot is, a kékekre ragasztotta, és lilára színezte.

Felállt, és a boltívhez legközelebbi székre mutatott. – Azon ült?

– Igen.

Holly vakuval készített két képet a székről, majd a boltívhez ment, és a szoba felé mutatott. – És itt ült.

– Igen. Éppen ott. De reggel semmi nyoma nem volt a szőnyegen, Ralph megnézte. – Holly fél térdre ereszkedett, készített még négy képet a szőnyegről, majd felállt. – Oké. Ennek jónak kell lennie.

– Ralph, te tudod, mit csinál? – kérdezte Jeannie.

– Házilag csinált egy UV-lámpát a telefonjából. – Amit én is megtehettem volna, ha tényleg hittem volna a feleségemnek – legalább öt éve ismerem ezt a trükköt. – Foltokat keresel, igaz? Valaminek a maradványát, mint a csűrben.

– Igen, de ha van is, itt jóval kevesebb lesz, különben szabad szemmel is észre lehetett volna venni. Lehet venni a neten egy készletet, amivel hasonló vizsgálatokat végezhetünk, CheckMate a neve, de ez is elég kell hogy legyen. Billtől tanultam. Nézzük, mit találtunk, már ha találtunk valamit.

Körégyűltek, egyikük a balján, másikuk a jobbján, és Holly most kivételesen nem bánta a fizikai közelséget. Túlságosan lefoglalta, amit csinál, és túlságosan reménykedett. Holly-reményem van, mondta magának.

A foltok ott voltak: halvány, sárga pöttyök annak a széknek a támláján, amelyiken a Jeannie-re ráijesztő betolakodó ült, és még több a szőnyegen, a boltív alatt, mint apró festékcseppek.

– Szent ég – suttogta Ralph.

– Ezt nézzétek! – mondta Holly, és széthúzta az ujjait, hogy kinagyítsa a szőnyeg egyik foltját. – Látjátok, hogy derékszöget zár be? Ez az egyik széklábról van.

Visszament a székhez, és még egy fényképet készített róla a vakuval, de most nagyon alacsonyan. Megint az iPhone köré gyűltek. Holly ismét széthúzta az ujjait, és az egyik székláb előreugrott. – Itt csöpögött le. Ha akarjátok, most már felhúzhatjátok a redőnyt és elhúzhatjátok a függönyt.

Mikor a reggeli fény ismét megtöltötte a konyhát, Ralph fogta Holly telefonját és még egyszer végignézte a képeket, egyikről a másikra ugrott, majd vissza. Érezte, hogy hitetlenkedésének falai omladozni kezdenek, és végül nem is kellett hozzá semmi más, csak pár fénykép egy kis iPhone-kijelzőn.

– Mit jelent ez? – kérdezte Jeannie. – Úgy értem, a gyakorlatban? Itt volt vagy nem volt itt?

– Mondtam, hogy nem volt még lehetőségem olyan mértékű kutatást végezni, ami után olyan választ adhatnék, amiben biztos vagyok. De ha mindenképpen tippelnem kellene, azt mondanám: mindkettő igaz.

Jeannie a fejét rázta. – Nem értem.

Ralphnak a bezárt ajtók jutottak eszébe, és az, hogy nem jelzett a riasztó. – Azt akarod mondani, hogy ez a pasas egy… – A kísértet szó jutott először az eszébe, de nem ez volt a megfelelő szó.

– Nem mondok semmit – felelte Holly, és Ralph arra gondolt: Nem, nem mondasz. Mert azt akarod, hogy én mondjam ki először.

– Hogy egyfajta kivetülés volt? Vagy avatár, mint a fiam videójátékaiban?

– Érdekes elképzelés – felelte Holly. Csillogott a szeme, és Ralphnak volt egy olyan érzése (egy elég dühítő érzés), hogy mosolyt igyekszik elfojtani.

– Maradványok vannak, de a szék nem hagyott nyomot a szőnyegen – felelte Jeannie. – Ha fizikailag itt volt is, akkor könnyűnek kellett lennie. Nem nehezebbnek egy tollas párnánál. Azt mondod, ez a… kivetítés, ez kimeríti?

– Logikusnak tűnik, legalábbis számomra – felelte Holly. – Az egyetlen, amiben biztosak lehetünk, az az, hogy valami volt itt, amikor tegnap reggel lejöttél. Egyetértesz, nyomozó úr?

– Igen. De ha nem kezdesz Ralphnak szólítani, le kell hogy tartóztassalak, Holly.

– Hogy kerültem vissza az emeletre? – kérdezte Jeannie. – Ő… Kérlek, mondd, hogy nem ő vitt fel, miután elájultam!

– Kétlem – felelte Holly.

– Lehet, hogy… csak találgatok… valami hipnotikus szuggesztió hatására? – vetette fel Ralph.

– Nem tudom. Rengeteg minden van, amit talán sosem fogunk megtudni. Most gyorsan lezuhanyoznék, ha nem baj.

– Dehogy baj – felelte Jeannie. – Készítek rántottát. – Aztán, mikor Holly elindult kifelé: – Istenem!

Holly visszafordult.

– A konyhai lámpa. Fel volt kapcsolva. Ott, a tűzhely fölött. Van egy kapcsolója. – Mikor a fényképeket nézte, Jeannie izgatottnak tűnt. Most csak rémültnek. – Meg kell nyomni a kapcsolót, hogy felkapcsolódjon. Valamennyire itt kellett lennie fizikailag is, hogy erre képes legyen.

Holly semmit nem felelt erre. Ralph sem.

5

Reggeli után Holly visszatért a vendégszobába, elvileg azért, hogy összecsomagoljon. Ralph gyanította, hogy valójában azért, hogy időt hagyjon nekik kettesben, hogy elbúcsúzhasson a feleségétől. Megvoltak a maga furcsaságai ennek a Holly Gibney-nek, de hülye nem volt.

– Ramage és Yates szemmel tartják majd a házat – mondta Jeannie-nek. – Mindketten szabadságot vettek ki.

– A te kedvedért?

– Azt hiszem, Terryért is. Majdnem annyira furdalja őket a lelkiismeret a történtek miatt, mint engem.

– Nálad van a fegyvered?

– Egyelőre a kézipoggyászomban. Amint leszálltunk, az övemen lesz. Alecnél is ott lesz a sajátja. Szeretném, ha te is elővennéd a tiédet a széfből. Tartsd magadnál.

– Tényleg úgy gondolod…

– Nem tudom, mit gondoljak, ezzel úgy vagyok, mint Holly. Csak tartsd a kezed ügyében. És ne lődd le a postást.

– Figyelj, lehet, hogy nekem is mennem kellene.

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet lenne.

Nem akarta, hogy mindketten egy helyen legyenek ma, de nem akarta megmondani, hogy miért, mert félt, hogy az asszony csak még jobban aggódna. Gondolniuk kellett a fiukra is, aki most épp baseballozott, vagy szalmabálákkal megtámasztott céltáblákra lőtt nyilakat, vagy éppen gyöngyös övet készített. Derekre, aki nem volt sokkal idősebb Frank Petersonnál. Derekre, aki, minden más gyerekhez hasonlóan, úgy volt vele, hogy a szülei halhatatlanok.

– Lehet, hogy igazad van – mondta Jeannie. – Valakinek itt kell maradnia, hátha Derek telefonál, igaz?

Ralph bólintott, és megcsókolta. – Én is épp erre gondoltam.

– Légy óvatos! – Jeannie felnézett a férjére, szeme tágra nyílt, és Ralphnak hirtelen élesen az agyába nyilallt egy emlék, ugyanez a szempár, ahogy ugyanezzel a szerető, reményteli, nyugtalan kifejezéssel néz fel rá. Az esküvőjükön történt, ahogy ott álltak barátaik és rokonaik előtt, és épp elmondták esküjüket.

– Az leszek. Mindig az vagyok.

El akart húzódni, de Jeannie visszahúzta magához. Mindkét felkarját erősen fogta.

– Igen, de ez nem hasonlít egyetlen korábbi ügyedre sem. Ezt már mind a ketten tudjuk. Ha el tudod kapni, kapd el. Ha nem… ha olyasvalamivel találkozol, amivel nem tudsz elbánni, akkor menekülj. Menekülj, és gyere haza hozzám. Megértetted?

– Értem.

– Ne azt mondd, hogy érted, hanem hogy megteszed.

– Megteszem. – Ismét az a nap járt a fejében, amikor megesküdtek.

– Remélem, komolyan is mondod. – Még mindig az az átható tekintet, tele szeretettel és félelemmel. Azzal, ami azt mondta: Hozzád kötöttem a sorsomat, kérlek, ne engedd, hogy valaha is megbánjam. – Valamit el kell mondanom. Fontos. Figyelsz?

– Figyelek.

– Te jó ember vagy, Ralph. Jó ember, aki elkövetett egy nagy hibát. Nem te vagy az első, akivel előfordult, és nem is te leszel az utolsó. Ezzel együtt kell élned, de én segíteni fogok ebben. Próbáld helyrehozni a dolgot, ha tudod, de kérlek, ne rontsd el még jobban. Kérlek.

Holly nagy zajjal jött lefelé, hogy biztos legyen benne, hallják a közeledését. Ralph még egy pillanatig egy helyben állt, és felesége tágra nyílt szemébe nézett – most éppolyan gyönyörű volt, mint akkor, évekkel ezelőtt –, aztán megcsókolta az asszonyt, és elhúzódott tőle. Jeannie megszorította férje kezét, jó erősen, majd elengedte.

6

Ralph és Holly a férfi autójával mentek ki a repülőtérre. Holly válltáskájával az ölében ült, egyenes háttal, térdét pedánsan összeszorította. – A feleségednek van lőfegyvere? – kérdezte.

– Van. Elment az őrs lőterére is, hogy levizsgázzon. Itt megengedik a rendőrfeleségeknek meg a rendőrök lányainak. Nálad van fegyver, Holly?

– Dehogy van. Repülővel jöttem, és nem bérelt magángép volt.

– Biztos vagyok benne, hogy tudunk szerezni neked valamit. Elvégre Texasba megyünk, nem New Yorkba.

Holly megrázta a fejét. – Utoljára akkor lőttem, amikor Bill még élt. Az utolsó ügyén dolgoztunk. És nem találtam el azt, amire céloztam.

Ralph nem mondott semmit, amíg be nem soroltak a repülőtér és Cap City felé tartó sűrű forgalomba. Amint teljesítette ezt a veszélyes feladatot, megszólalt. – Azok a minták, amiket a csűrben vettek, az állami rendőrség igazságügyi laborjában vannak. Mit gondolsz, mit találnak majd, amint odajutnak, hogy végigfuttassák az összes flancos eszközükön? Van valami ötleted?

– Annak alapján, amit a széken és a szőnyegen láttam, arra tippelnék, nagy része víz lesz, de magas pH-értékű. Alighanem lesz benne valami nyálkás folyadék, hasonló ahhoz, amit a bulbourethrális mirigyek, más néven Cowper-mirigyek termelnek, amit William Cowper anatómusról neveztek el, aki…

– Szóval tényleg úgy gondolod, hogy sperma az.

– Inkább előváladék. – Arcán enyhe pír ütött ki.

– Látom, értesz a szakmádhoz.

– Bill halála után részt vettem egy igazságügyi szakértői képzésen. Többön is, ami azt illeti. A tanfolyamokkal… azokkal is telt az idő.

– Frank Peterson combja hátulján is spermafoltokat találtak. Elég sokat, de nem abnormális mennyiséget. A DNS-e egyezett Terry Maitland DNS-ével.

– A csűrben talált anyag és a házatokban talált anyag nem sperma és nem előváladék, bármennyire hasonlít is rá. Amikor megérkeznek az eredmények Canning községből, alighanem az áll majd bennük, hogy ismeretlen eredetű alkotórészeket találtak, és elintézik annyival, hogy szennyezett volt a minta. Örülnek majd, hogy nem kell bíróság előtt is felhasználniuk mint bizonyítékot, és nem fog felmerülni bennük az eshetőség, hogy teljesen ismeretlen anyaggal van dolguk: azzal a valamivel, amit a lény kiválaszt – vagy levedlik –, amikor átváltozik. Ami a Peterson fiún talált spermát illeti… biztos vagyok benne, hogy a kívülálló akkor is hagyott hátra spermát, amikor a Howard lányokat ölte meg. Vagy a ruhájukon, vagy a testükön. Újabb névjegykártya, mint a hajfürt, amit Mr. Maitland fürdőszobájában találtak, meg a rengeteg ujjlenyomat, amiket ti találtatok.

– Ne felejtsd a szemtanúkat se.

– Igaz – bólintott Holly. – A lény szereti a szemtanúkat. Miért ne szeretné őket, ha egyszer magára öltheti másvalaki arcát?

Ralph követte az útjelző táblákat a chartercég felé, amelyiktől Howard Gold a gépüket bérelte. – Szóval szerinted nem szexuális indítéka volt a bűncselekményeknek? Csak úgy intézte, hogy annak tűnjenek?

– Ennyire messze nem mennék a feltételezéseimmel, de… – Holly Ralph felé fordult. – A fiú lábának hátulján találtak spermát, de… izé… benne nem találtak, igaz?

– Nem. Egy ággal hatoltak belé… vagyis erőszakolták meg.

– Ú – fintorodott el Holly. – Kétlem, hogy a lányok boncolása során találtak bennük spermát. Azt hiszem, lehet, hogy van szexuális motivációja is a tetteinek, de a tényleges aktusra lehet, hogy nem képes.

– Ez jó pár normális sorozatgyilkosnál is így van. – Ralph elnevette magát, a kifejezés éppannyira oximoron volt, mint a „gyilkos humor”, de nem vonta vissza, mert az egyetlen alternatíva, ami az eszébe jutott, az emberi sorozatgyilkos volt.

– Ha a szomorúságból táplálkozik, akkor a haldokló áldozatai fájdalmából is. – Holly arcáról eltűnt a pír, most sápadtnak tűnt. – Valószínűleg igazi finomságnak tartja, mint az ínyencfalatokat vagy a finom, régi whiskyt. És igen, lehetséges, hogy ez szexuálisan is felizgatja. Nem szívesen gondolok ilyesmire, de hiszek abban, hogy meg kell ismernünk az ellenségünket. Mi… Azt hiszem, itt balra kellene fordulni, Anderson nyomozó. – Holly bal felé mutatott.

– Ralph.

– Igaz. Fordulj balra, Ralph. Az az út vezet a Regal Air épülete felé.

7

Howie és Alec már ott voltak. Howie mosolygott. – Kicsit elhalasztottuk az indulást – mondta. – Sablo úton van.

– Hogy tudta elintézni? – kérdezte Ralph.

– Nem ő intézte el. Én. Legalábbis félig. Martinez bíró kórházba került perforált gyomorfekéllyel, ezt a jóisten intézte el. Vagy a túl sok csípős szósz. Én is szeretem a texasi chiliszószt, de Martinez úgy önti mindenre, hogy attól még én is megborzongok. Ami meg a másik ügyet illeti, amiben Sablo hadnagynak tanúskodnia kellett volna, a helyettes főügyész tartozott nekem egy szívességgel.

– Megkérdezhetem, miért? – kérdezte Ralph.

– Nem – felelte Howie, és mosolya elég szélesre nyílt ahhoz, hogy a hátsó fogai is látszódjanak.

Mivel így lett egy kis elütni való idejük, mind a négyen leültek a kis váróhelyiségbe – nem volt akkora, hogy váróteremnek nevezzék –, és nézték a fel- és leszálló gépeket. Végül Howie megszólalt.

– Tegnap este, mikor hazaértem, felmentem az internetre és utánaolvastam a hasonmásoknak. Mert ez a kívülálló az, nem gondolják?

Holly vállat vont. – Ez a szó is van olyan jó, mint bármelyik.

– A leghíresebb fiktív hasonmás Edgar Allan Poe egyik novellájában szerepel. A címe „William Wilson”.

– Jeannie ismeri – mondta Ralph. – Beszéltünk róla.

– De számos eset előfordult a valóságban is. Úgy tűnik, több száz. Ebből egy a Lusitania fedélzetén. Az első osztályon utazott egy bizonyos Rachel Withers, és az út során többen is láttak egy másik nőt, aki ugyanúgy nézett ki, mint ő, egészen a hajában lévő ősz csíkig. Volt, aki azt mondta, a hasonmás a harmadosztályon utazik. Volt, aki szerint a személyzet tagja volt. Miss Withers és egy úriember elmentek megkeresni, és állítólag pár másodperccel azelőtt pillantották meg, hogy egy német tengeralattjáró torpedója eltalálta a hajó jobb oldalát. Miss Withers meghalt, de barátja, az úriember életben maradt. Azt mondta, a hasonmás „a végzet hírhozója” volt. Guy de Maupassant, a francia író is találkozott egy nap a hasonmásával, mikor egy párizsi utcán sétált – az illető ugyanolyan magas volt, ugyanolyan volt a haja, a szeme, a bajusza, a beszéde.

– Franciák – vont vállat Alec. – Mit várnánk tőlük? De Maupassant, gondolom, meghívta egy pohár borra.

– A leghíresebb eset 1845-ben történt, egy lett lányiskolában. A tanárnő épp a táblára írt, mikor besétált a terembe a tökéletes hasonmása, odaállt mellé, és minden egyes mozdulatát lemásolta, csak éppen kréta nélkül. Aztán kiment. Tizenkilenc diák látta. Hát nem elképesztő?

Senki nem válaszolt. Ralphnak a kukacokkal teli sárgadinnye járt a fejében, meg az eltűnő lábnyomok, illetve valami, amit Holly meghalt barátja mondott: Nincs vége az univerzumnak. Úgy vélte, ezt az elképzelést egyesek felemelőnek tarthatják, akár még gyönyörűnek is. Ralph, aki egész pályafutása során csak a tényekre hagyatkozott, rémisztőnek találta.

– Hát, szerintem elképesztő – mondta Howie, enyhe nehezteléssel.

– Válaszoljon nekem valamire, Holly – szólalt meg Alec. – Ha ez a pasas magába szívja az áldozatai gondolatait és emlékeit is, amikor magára ölti az arcukat – gondolom, valamiféle misztikus vérátömlesztéssel –, akkor hogy lehet, hogy nem tudja, hol van a legközelebbi klinika? És ott van Willow Rainwater is, a taxisofőr. Maitland ismerte a YMCA ifjúsági kosárlabda-edzéseiről, de az a férfi, akit Rainwater elvitt Dubrow-ba, úgy viselkedett, mintha sosem találkozott volna vele. Nem szólította sem Willow-nak, sem Ms. Rainwaternek. Asszonyomnak szólította.

– Nem tudom – felelte Holly, némileg ingerülten. – Csak annyit tudok, amennyit röptében összeszedtem, és ezt szó szerint értem, mert a repülőkön voltam, amikor olvastam ezekről a dolgokról. Csak találgatni tudok, abba meg már belefáradtam.

– Lehet, hogy olyan ez, mint a gyorsolvasás – mondta Ralph. – A gyorsolvasók nagyon büszkék arra, hogy egy ültő helyükben el tudnak olvasni egy egész könyvet, elejétől a végéig, de általában csak a lényeget tudják kicsipegetni belőle. Ha belekérdezünk a részletekbe, általában nem tudnak visszaemlékezni. – Elhallgatott. – Legalábbis a feleségem ezt mondta – folytatta, kis szünet után. – Tagja egy könyvklubnak, ahol egy hölgy mindig az olvasási képességével dicsekszik. Az őrületbe kergeti Jeannie-t.

Nézték, ahogy a földi kiszolgálószemélyzet feltölti a King Airt üzemanyaggal, a két pilóta pedig elvégzi a felszállás előtti ellenőrzést. Holly előhúzta az iPadjét és olvasni kezdett (Ralph véleménye szerint ő is elég gyorsan haladt vele). Tíz óra előtt tíz perccel egy Subaru Forester hajtott be a Regal kis parkolójába, és Yune Sablo szállt ki belőle. Terepszínű hátizsákját a vállára vetette, és közben a mobiltelefonján beszélt. Mikor belépett az épületbe, bontotta a hívást.

– Amigos! Cómo están?

– Remekül – felelte Ralph. – Akkor induljon a móka.

– Épp Claude Boltonnal beszéltem. A plainville-i repülőtéren fog várni minket, hatvan mérföldre Marysville-től, ahol lakik.

Alec felvonta a szemöldökét. – Miért jön ki elénk?

– Aggódik. Azt mondta, nem aludt túl jól az éjjel, vagy hatszor felébredt, majd visszaaludt. Úgy érezte, valaki figyeli a házat. Azt mondta, a börtönre emlékeztette, azokra a napokra, amikor mindenki tudta, hogy valami történni fog, de senki nem tudta, hogy mikor, csak azt, hogy nagyon rossz lesz. Azt mondta, az anyja is kezd kikészülni. Megkérdezte, mi ez az egész ügy, én meg azt mondtam neki, ha odaérünk, mindent elmondunk.

Ralph Hollyhoz fordult. – Ha ez a kívülálló létezik, és ha közel járt Boltonhoz, lehetséges, hogy Bolton megérezte a jelenlétét?

Holly ezúttal nem kezdett tiltakozni, amiért megint arra kérik, hogy találgasson. Halkan, de nagyon határozottan válaszolt. – Biztos vagyok benne.

BIENVENIDOS A TEJAS

Július 26.

1

Jack Hoskins július 26-án, hajnali kettő körül lépte át a texasi határt, és akkor jelentkezett be egy Indian Motel nevű koszos panzióba, amikor keleten megjelent a hajnal első fénye. Egy hétre előre fizetett az álmos szemű recepciósnak MasterCard kártyájával – az egyetlennel, amelyiken még nem merítette ki a hitelkeretet –, és a szedett-vedett épület legtávolabbi sarkában kért szobát.

A szoba alkoholtól és állott cigarettaszagtól bűzlött. A takaró viseltes volt, a párna elsárgult a kortól, az izzadságtól vagy mindkettőtől. Jack leült a szoba egyetlen székébe és gyorsan, minden érdeklődés nélkül átfutotta telefonján az SMS-eket és hangüzeneteket (utóbbiakból nem érkezett több hajnali négy után, amikor a hangposta megtelt). Mind az őrsről jöttek, több közülük magától Geller rendőrfőnöktől. Kettős gyilkosság történt a West Side-on. Most, hogy Ralph Anderson és Betsy Riggins is kiestek, ő volt az egyetlen szolgálatban lévő nyomozó, hová tűnt, azonnal szükség van rá a helyszínen, bla-bla-bla.

Lefeküdt az ágyra, először a hátára, de ettől túlságosan fájt a leégett bőr a tarkóján. Oldalára fordult, a rugók hangosan tiltakoztak tekintélyes súlya alatt. Ha a rák terjedni kezd, kevesebbet nyomok majd, gondolta. Anya is csak bőrbe csomagolt csontváznak tűnt a vége felé. Sikoltozó csontváznak.

– Erre nem fog sor kerülni – közölte az üres szobával. – Csak kell végre egy kis alvás, ennyi. Sikerülni fog a dolog.

Négy óra elég is lesz. Öt, ha szerencséje van. Agya azonban nem volt hajlandó kikapcsolni, járt, akár egy üresbe tett motor. Codynál, annál a kis drogos patkánynál a benzinkúton voltak fehér tabletták, ahogy várta, és kokainból is szép adag volt nála, állítása szerint majdnem teljesen színtiszta. Annak alapján, ahogy Jack most érezte magát, az ágynak nevezett szánalmas tákolmányon végignyúlva (fel sem merült benne, hogy befekszik a takaró alá, az Úristen tudja csak, mi minden mászkálhat a lepedőn), úgy találta, hogy az állítás igaznak bizonyult. Elég volt pár apró szippantás az éjfél utáni órákban, mikor azt hitte, az út sosem ér véget, most pedig úgy érezte, soha többé nem fog aludni – tulajdonképpen úgy érezte, képes lenne felépíteni egy zsindelytetőt és utána még öt mérföldet futni. Az alvás végül mégis eljött, bár nem volt mély, és álmában ismét anyja kísértette.

Mikor felébredt, már dél is elmúlt, a szobában pedig rohadt meleg volt, amivel a légkondinak alig nevezhető tákolmány sem tudott megküzdeni. Jack a fürdőszobába ment, pisilt, majd megpróbálta megnézni a lüktető bőrt a tarkóján. Nem sikerült, és úgy vélte, talán jobb is így. Visszament a szobába, és leült az ágyra, hogy felvegye a cipőjét, de csak az egyiket találta meg. Vaktában nyúlkált a másik után, és valaki a kezébe nyomta.

– Jack!

Hoskins mozdulatlanná fagyott, karja lúdbőrzött, nyakán felálltak a rövid hajszálak. Az ember, aki Flint Cityben a zuhanyzójában volt, most az ágya alatt bujkált, mint a szörnyek, amelyektől kisfiú korában rettegett.

– Figyelj ide, Jack. Elmondom, pontosan mit kell tenned.

Mikor a hang végül befejezte az utasítások sorolását, Jack ráébredt, hogy tarkóján a gyötrő fájdalom elmúlt. Illetve… majdnem. Amit pedig tennie kellett, elég egyértelműnek tűnt, még ha némileg drasztikusnak is. Amit nem bánt, mert biztos volt benne, hogy meg fogja úszni, azonkívül leállítani Anderson ketyegőjét kifejezetten élvezetes lesz. Elvégre Anderson volt a fő bajkeverő; a jó öreg Mr. Nincs Véleményem saját magának okozta a bajt. A többiekért ugyan kár lesz, de ez sem Jack lelkiismeretén szárad. Anderson rángatta bele őket.

– Szar ügy, ez van – mormogta.

Mikor felvette a cipőjét, letérdelt, és benézett az ágy alá. A padló csupa por volt, amit helyenként valami felkavart, de mást nem látott. Ennek örült. Megkönnyebbült tőle. Afelől viszont nem volt kétsége, hogy látogatója itt volt, és afelől sem, hogy mi volt az ujjakra tetoválva, amelyek a kezébe nyomták a cipőt: NEM.

Most, hogy égett bőrén a fájdalom elcsitult, feje pedig viszonylag kitisztult, Jack arra gondolt, ehetne valamit. Talán steaket és tojást. Munka várt rá, így fenn kellett tartania az energiaszintjét. Az ember nem élhet kizárólag tablettákon és kokainon. Üres gyomorral elájulhat a forró napon, és akkor tényleg le fog égni.

Ha már szóba került a nap: mikor kiment, úgy érte a napsütés, mintha ököllel arcon vágták volna, nyaka pedig figyelmeztetően lüktetett egyet. Riadtan ébredt rá, hogy elfogyott a napteje és az aloés krémet is elfelejtette magával hozni. Lehetségesnek tartotta, hogy a motel melletti büfében árulnak ilyesmit, amellett a sokféle kacat mellett, amiket az ilyen helyeken mindig kapni lehetett a pénztár mellett (pólók, baseballsapkák, countryzenés CD-k és navajo szuvenírek Kambodzsából). Muszáj hogy áruljanak emellett a sok szar mellett olyasmit is, amire tényleg szüksége van az embereknek, mert a legközelebbi város innen…

Jack hirtelen megtorpant, miközben egyik kezét már kinyújtotta a büféajtó kilincse felé, és bekémlelt a poros ablaküvegen át. Odabent voltak: Anderson és seggfejekből álló vidám csapata, köztük az ősz frufrujú, sovány csaj. Volt velük egy kerekesszékes vén szatyor is, meg egy izmos férfi rövid, fekete hajjal és kecskeszakállal. A vén szatyor valamin elnevette magát, majd nevetése köhögésbe fulladt. Jack még kint is hallotta, olyan volt, mint egy lassan mozgó kotrógép. A kecskeszakállas férfi párszor a hátára csapott, aztán mindannyian nevetésben törtek ki.

Mindjárt a fejetek hátulján robban ki az a nevetés, ha végeztem veletek, gondolta Jack, de tulajdonképpen örült, hogy nevetnek. Máskülönben észrevehették volna.

Elfordult, és próbált rájönni, mit is látott. Nem arra gondolt, hogy odabent nyerítenek, az nem érdekelte, de amikor a kecskeszakállas fazon hátba veregette a kerekesszékes nőt, Jack tetoválást látott az ujjain. Az ablaküveg poros volt, a tetoválás pedig kifakult, de tudta, mi állt az ujjakon: NEM. Az, hogy a férfi miképpen tudott az ágya alól ilyen gyorsan az étterembe jutni, olyan kérdés volt, amin Jack Hoskinsnak nem volt kedve elmélázni. Neki épp elég volt, hogy feladat várt rá, és ennek csak az egyik fele állt abból, hogy meg kell szabadulnia a ráktól, ami a bőrén növekszik. A másik fele az volt, hogy meg kell szabadulnia Ralph Andersontól, és ezt örömmel fogja megtenni.

A jó öreg Mr. Nincs Véleményem.

2

A plainville-i leszállópálya bozótossal körülvett terület volt az általa kiszolgált fáradt kisváros szélén. Egyetlen futópályából állt, amit Ralph rettenetesen rövidnek látott. A pilóta azonnal teljes erőből fékezni kezdett, amint a futómű földet ért, és a rögzítetlen tárgyak lerepültek a helyükről. Egy sárga vonalon álltak meg a keskeny aszfaltcsík végén, alig tízméternyire egy gyomokkal, poshadt vízzel és sörösdobozokkal teli vízmosástól.

– Üdv a semmi közepén – jegyezte meg Alec, mikor a King Air gurulni kezdett egy előre gyártott elemekből épített terminálépület felé, ami úgy nézett ki, mint amit a következő nagyobb szélvihar össze fog dönteni. Egy, az út porától piszkos Dodge várt rájuk. Ralph már azelőtt látta, hogy a kerekesszékekhez kialakított Companion modellről van szó, hogy meglátta volna a mozgássérültkártyát. Mellette a magas, izmos Claude Bolton állt, kifakult farmernadrágban, kék munkásingben, megviselt cowboycsizmában és Texas Rangers-logós baseballsapkában.

Ralph szállt le elsőként a gépről, és kezet nyújtott. Claude pillanatnyi habozás után megrázta. Ralph nem bírta ki, hogy ne vessen egy pillantást a kifakult tetoválásra a férfi ujjain: NEM.

– Köszönöm, hogy ennyire megkönnyítette a dolgunkat – mondta Ralph. – Nem lett volna muszáj, ezért értékelem. – Bemutatta Boltonnak a többieket.

Holly kezet rázott vele. – Azok a tetoválások az ujjain, azok az ivással kapcsolatosak?

Igen, gondolta Ralph. Ez is egy olyan darabkája a kirakósnak, amit elfelejtettem kivenni a dobozból.

– Igen, azzal. – Bolton úgy beszélt, mint aki jól begyakorolt, kedvenc kiselőadását tartja. – A nagy paradoxon, így hívtuk az Anonim Alkoholisták gyűlésein idelent. Először a börtönben hallottam róla. Nem szabad innod, de innod kell.

– Én is így érzek a cigarettával kapcsolatban – mondta Holly.

Bolton elvigyorodott, és Ralph arra gondolt, milyen fura, hogy kis csapatuk társasági érintkezésre legkevésbé alkalmas tagja tudta elérni, hogy Bolton megnyugodjon. Nem mintha eddig különösebben úgy tűnt volna, hogy ideges; inkább óvatosnak látszott. – Igen, hölgyem, a cigaretta is kemény dió. Hogy halad vele?

– Már majdnem egy éve nem szívtam egyet se – felelte Holly –, de egyszerre csak egy napra gondolkodom előre. Nem és kell. Ez tetszik.

Vajon eddig is tudta, mit jelentenek az ujjakra tetovált szavak? Ralph nem tudta megmondani.

– A nem-szabad-de-kell paradoxont csak egy felsőbb hatalom segítségével lehet feloldani, így aztán szereztem magamnak egyet. És a kezem ügyében tartom a józanságmedálomat. Azt tanították nekem, hogy ha vágyni kezdesz az italra, vedd a szádba a medált. Ha elolvad, akkor ihatsz egyet.

Holly elmosolyodott, azzal a ragyogó mosollyal, amit Ralph kezdett nagyon megkedvelni.

A furgon oldalajtaja kinyílt, és egy rozsdás rámpa lökődött ki rajta. A rámpán nagydarab, hatalmas fehér hajkoronát viselő nő gurult le egy kerekesszékben. Ölében zömök, zöld oxigénpalackot tartott, amiből műanyag cső vezetett az orrában lévő kanülbe.

– Claude! Mit álldogálsz azokkal az emberekkel a hőségben? Ha indulni akarsz, akkor induljunk. Nemsokára dél lesz.

– Ő az édesanyám – mondta Claude. – Anya, ő itt Anderson nyomozó, aki kihallgatott azzal kapcsolatban, amiről már meséltem neked. A többieket én sem ismerem.

Howie, Alec és Yune bemutatkoztak az idős hölgynek. Holly volt az utolsó. – Örülök, hogy megismerhettem, Mrs. Bolton.

Lovie felnevetett. – Na, majd meglátjuk, mennyire örül neki, ha jobban megismer.

– Megkeresem a bérautónkat – mondta Howie. – Azt hiszem, az az, ami a bejáratnál parkol. – Egy közepes méretű, sötétkék sportkocsira mutatott.

– Megyek elöl a furgonnal – mondta Claude. – Nem lesz nehéz követniük, túl nagy forgalom nincs a marysville-i úton.

– Jöjjön velünk, aranyom – mondta Lovie Bolton Hollynak. – Ha van kedve társaságot nyújtani egy idős hölgynek.

Ralph azt várta, hogy visszautasítsa a meghívást, de Holly azonnal elfogadta. – Egy pillanat, és jövök.

Szemével intett Ralphnak, a férfi pedig követte a King Air felé, miközben Claude nézte, ahogy anyja megfordul a kerekesszékkel és visszagurul a rámpán. Egy kisrepülő épp felszállt, és Ralph először nem hallotta, mit kérdez Holly. Közelebb hajolt.

– Mit mondjak nekik, Ralph? Biztos, hogy megkérdezik, mit csinálunk itt.

Ralph eltűnődött. – Mondd el nekik a lényeget.

– Nem fogják elhinni!

Ettől a férfi elvigyorodott. – Holly, szerintem remekül kezeled a hitetlenkedőket.

3

Sok más egykori elítélthez hasonlóan (vagy legalábbis azokhoz, akik nem akarták kockáztatni, hogy visszakerüljenek), Claude Bolton is pontosan óránként öt mérfölddel a sebességkorlát alatt maradt. Fél órával indulásuk után befordult az Indian Motel & Caféhoz. Kiszállt, és szinte bocsánatkérőn fordult Howie-hoz, aki a bérelt autó volánjánál ült.

– Remélem, nem bánja, ha bekapunk pár falatot. Anyának néha gondjai vannak, ha nem eszik rendszeresen, és most nem volt ideje szendvicset készíteni. Féltem, hogy lekéssük az érkezésüket. – Halkabban folytatta, mintha szégyenletes titkot árulna el. – A vércukrával van baj. Ha leesik, elájul.

– Szerintem mindannyiunknak jól jönne némi harapnivaló – mondta Howie.

– A történet, amit a hölgy elmondott…

– Ezt majd megbeszéljük, ha a házukhoz értünk, Claude – szólt közbe Ralph.

Claude bólintott. – Igen, ott jobb lesz.

A büfében zsír, bab és sülő hús nem kellemetlen szaga terjengett. A zenegépből Neil Diamond szólt, az „I Am, I Said”-et énekelte spanyolul. A hely specialitásait (nem volt belőlük sok) kiírták a pult fölé. A konyhába vezető ajtó fölött Donald Trump elcsúfított fényképe volt: szőke haját feketére festették, homlokába lógó hajfürtöt és bajuszt is kapott. Alá valaki odaírta: Yanqui vete a casa – Jenki, menj haza. Ralphot elsőre meglepte a dolog – elvégre Texas republikánus állam volt, annyi Trump-szavazóval, amennyit csak egy állam elbír –, de aztán eszébe jutott, hogy ilyen közel a határhoz a fehér ember, ha nem került is kisebbségbe, de közel jár hozzá.

A helyiség végében ültek le, Alec és Howie kétszemélyes asztalhoz, a többiek egy közeli, nagyobb mellé. Ralph hamburgert rendelt, Holly salátát, amiről kiderült, hogy nagyrészt fonnyadt salátalevelekből áll, Yune és Boltonék pedig teljes mexikói menüt, ami egy tacóból, egy burritóból és egy empanadából állt. A pincérnő kérés nélkül lecsapott eléjük az asztalra egy kancsó édes teát.

Lovie Bolton Yune-t méregette, szeme élénken csillogott, mint egy kismadáré. – Azt mondta, Sablónak hívják? Fura egy név.

– Nem sok embert hívnak így – felelte Yune.

– A határon túlról jött, vagy már itt született?

– Itt születtem, asszonyom – mondta Yune. Jól megtöltött tacójának egyik felét egyetlen harapással eltűntette a szájában. – Második generációs vagyok.

– Az jó. Született amerikai. Ismertem egy Augustin Sablót, mikor még lent éltem, délen, még mielőtt férjhez mentem. Kenyeret szállított Laredo és Nuevo Laredo között. Mikor felénk járt, a húgaimmal mindig rohantunk churro éclair-t venni. Gondolom, nem rokona?

Yune olajbarna bőre kissé sötétebb lett – pirulásnak nem mondható módon, de pillantása, melyet Ralphra vetett, vidám volt. – De, asszonyom, az a papi lehetett.

– Nahát, milyen kicsi a világ! – kiáltott fel Lovie, és elnevette magát. Nevetése köhögésbe fulladt, köhögése fuldoklásba. Claude olyan hevesen veregette hátba, hogy orrából kiesett a kanül, egyenesen a tányérjába. – Ej, fiam, nézd már – mondta Lovie, mikor újra kapott levegőt. – Most taknyos lett a burritóm. – Visszatette a kanült. – Na, mindegy. Belőlem jött, mehet is egyenesen vissza. Semmi baj nem lesz belőle. – Falni kezdett.

Ralphból kitört a nevetés, és a többiek is csatlakoztak hozzá – még Howie és Alec is, akik nem voltak tanúi a közjátéknak. Ralphnak volt egy pillanata eltűnődni azon, mennyire közel hozza egymáshoz az embereket a nevetés, és örült, hogy Claude magával hozta az anyját is. Belevaló egy nő volt.

– Kicsi a világ – ismételte Lovie. – Tényleg. – Előrehajolt, annyira, hogy méretes melle előrébb tolta a tányérját. Még mindig Yune-t nézte, élénk, madárszerű szemével. – Ismeri a történetet, amit a lány elmondott? – Szemével Holly felé intett, aki homlokát enyhén ráncolva csipegette salátáját.

– Igen, asszonyom.

– És el is hiszi?

– Nem tudom. Én… – Halkabban folytatta. – Hajlok afelé, hogy elhiggyem.

Lovie bólintott, és ő is halkabban beszélt. – Látta valaha is a felvonulást Nuevóban? A processo dos Passos-t? Esetleg gyerekkorában?

– Sí, señora.

Lovie most még halkabban beszélt. – És őt is? A farnicocó-t?

– Sí – felelte Yune, és bár Lovie Bolton olyan fehér bőrű volt, amennyire ember csak lehet, Ralphnak úgy tűnt, Yune gondolkodás nélkül spanyolra váltott.

Lovie még halkabbra fogta a hangját. – Rémálmai voltak tőle?

Yune habozott, majd azt mondta: – Sí. Muchas pesadillas.

Lovie hátradőlt, elégedetten, de komor arccal. Claude-ra nézett. – Hallgasd meg ezeket az embereket, fiam. Azt hiszem, nagy bajban vagy. – Yune-ra kacsintott, de nem viccesen; arca komoly volt. – Muchos.

4

Mikor a kis karaván visszatért a főútra, Ralph a processo dos Passos felől kérdezte Yune-t.

– Egy felvonulás, amit a nagyhéten tartanak – felelte Yune. – Az egyház nem igazán hagyta jóvá, de szemet huny fölötte.

– Ez a farnicoco ugyanaz, mint Holly El Cucó-ja?

– Rosszabb – mondta Yune. Arca komor volt. – Még rosszabb, mint a zsákos ember. Farnicoco a csuklyás ember. A halál maga.

5

Mire elértek Boltonék marysville-i házához, már három óra felé járt az idő, és a hőség kalapácsként csapott le rájuk. Bezsúfolódtak a kis nappaliba, ahol a légkondi – egy zajos ablakrázó, ami Ralph szerint olyan öregnek tűnt, hogy akár nyugdíjba is mehetett volna – igyekezett mindent megtenni, hogy lehűtse a teret, ennyi meleg test ellenében is. Claude kiment a konyhába, és hűtőtáskában több doboz kólát hozott be.

– Ha sört reméltek, nincs szerencséjük – mondta. – Nem tartok itthon.

– Jó lesz ez – felelte Howie. – Nem hinném, hogy bármelyikünk is alkoholt akarna inni, amíg legjobb tudásunk szerint meg nem oldottuk ezt az ügyet. Mondja el, mit csinált tegnap éjjel.

Bolton az anyjára pillantott. Lovie karba fonta a kezét, és bólintott.

– Hát – kezdte –, úgy alakult, hogy semmi különöset. A késő esti hírek után lefeküdtem, mint mindig, és akkor egész jól éreztem magam…

– Lófittyet – szólt közbe Lovie. – Azóta nem vagy önmagad, hogy idejöttél. Nyugtalan vagy… – Körbenézett, a többiek felé. – Nem eszik… beszél álmában…

– Én mondjam el, mama, vagy te akarod?

Lovie intett, hogy folytassa, és kortyolt a kólájából.

– Hát, igaza van – ismerte be Bolton –, bár nem akarnám, hogy a melóhelyen is tudjanak róla a srácok. A biztonságiak egy ilyen helyen, mint a Csak Uraknak, nem szoktak beszari alakok lenni, tudják. De én kicsit néha beijedek. Viszont annyira még soha, mint tegnap éjjel. A tegnap éjjel más volt. Kettő körül felébredtem, egy rossz álom után, és felkeltem, hogy bezárjam az ajtókat. Sosem zárom be, amikor itthon vagyok, bár a mama be szokta zárni, amikor egyedül van itt, miután az ápolónője, aki Plainville-ből jár ki hozzá, hatkor elmegy.

– Mit álmodott? – kérdezte Holly. – Emlékszik rá?

– Volt valaki az ágy alatt. Ott feküdt, és felnézett. Csak ennyire emlékszem.

Holly intett, hogy folytassa.

– Mielőtt bezártam a bejárati ajtót, kiléptem a verandára, hogy körülnézzek, és feltűnt, hogy a prérifarkasok abbahagyták a vonítást. Általában folyamatosan vonítanak, amikor a Hold fenn van az égen.

– Kivéve, ha valaki a közelben van – mondta Alec. – Akkor elhallgatnak. Mint a tücskök.

– Most, hogy belegondolok, a tücsköket sem hallottam. Pedig anya hátsó kertje rendszerint tele van velük. Visszafeküdtem, de nem tudtam elaludni. Eszembe jutott, hogy az ablakokat nem zártam be, és felkeltem, hogy bezárjam őket. Nyikorognak, így anya is felébredt. Megkérdezte, mit csinálok, mondtam, hogy aludjon tovább. Lefeküdtem és már majdnem elaludtam én is – addigra már vagy három óra is lehetett –, amikor eszembe jutott, hogy a fürdőszoba ablakát nem zártam be, azt, ami a kád fölött van. Arra gondoltam, lehet, hogy valaki épp mászik be rajta, így felkeltem és odarohantam, hogy megnézzem. Tudom, hogy most hülyén hangzik, de…

Körülnézett, és látta, hogy senki nem mosolyog, senki nem hitetlenkedik.

– Oké. Oké. Gondolom, ha már egészen idáig eljöttek, akkor valószínűleg nem gondolják, hogy hülyén hangzik. Mindenesetre megbotlottam anya nyavalyás díszpárnájában, és erre felébredt. Megkérdezte, be akar-e törni valaki, én meg azt mondtam, nem, de azért maradjon a szobájában.

– Nem maradtam – tette hozzá Lovie önelégülten. – Egyetlen férfira sem hallgattam, csak a férjemre, és ő már rég elment.

– Senki nem volt a fürdőszobában, az ablakon sem próbált bemászni senki, de volt egy olyan érzésem – el sem tudom mondani, milyen erősen –, hogy még mindig odakinn van, rejtőzik és vár a lehetőségre.

– Nem az ágya alatt volt? – kérdezte Ralph.

– Nem, először ott néztem meg. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de… – Elhallgatott. – Egészen reggelig nem is tudtam elaludni. Anya ébresztett, mondta, hogy ideje kijönnünk a repülőtérre maguk elé.

– Hagytam aludni, ameddig csak tudtam – mondta Lovie. – Ezért nem csináltam szendvicset. A kenyér a hűtő tetején van, és ha megpróbálom elérni, kifulladok.

– Most hogy érzi magát? – kérdezte Holly Claude-tól.

A férfi sóhajtott, és mikor végigsimította az arcát, hallani lehetett borostája sercegését. – Nem túl jól. Nagyjából azóta nem hiszek a mumusban, hogy a Mikulásban sem, de zaklatott vagyok és paranoiás, mint amikor még kokóztam. Ez a pasas engem akar? Komolyan így gondolják?

Arcról arcra járt a tekintete. Holly adta meg a választ. – Én igen.

6

Egy darabig hallgattak, gondolkodtak. Végül Lovie szólalt meg. – El Cucó-nak hívta – jegyezte meg Hollynak.

– Igen.

Az idős asszony bólintott, és köszvény gyötörte ujjaival dobolni kezdett oxigénpalackján. – Kislány koromban a mexikói gyerekek Cucuy-nak hívták, az angol anyanyelvűek Kukinak, Csukinak vagy Csuknak. Még egy mesekönyvem is volt a gazemberről.

– Lefogadom, hogy ugyanaz, ami nekem is megvolt – mondta Yune. – Az abuelá-mtól kaptam. Óriás, akinek a fél füle piros?

– Sí, mi amigo. – Lovie elővette a cigarettáját, és rágyújtott. Kifújta a füstöt, köhögött, majd folytatta. – A történet három lánytestvérről szólt. A legkisebb főzött, takarított, ő végezte el az összes házimunkát. A két nagyobbik lusta volt, és mindig gúnyolta. Ekkor eljött El Cucuy. A házat bezárták, de ő felvette a lányok papi-jának az alakját, ezért beengedték. Magával vitte a rossz nővéreket, hogy megleckéztesse őket. Csak a jó kislányt hagyta ott, aki olyan keményen dolgozott, hogy segítsen az apjuknak, aki egyedül nevelte őket. Emlékszik rá?

– Persze – felelte Yune. – Az ember nem felejti el a gyerekkorában hallott történeteket. El Cucuy a mesekönyvben a jó fiú volt, de én csak arra emlékszem, mennyire féltem annál a résznél, ahol felrángatta magával a lányokat a barlangjába. Las niñas llorabanyí le rogaban que las soltara. A kislányok sírtak, és könyörögtek neki, hogy engedje el őket.

– Igen – mondta Lovie. – És a végén elengedte őket, a rossz kislányok pedig megváltoztak. Ez a mesekönyvben olvasható változat. A valódi cucuy azonban nem engedi el a gyerekeket, nem számít, mennyire sírnak és könyörögnek. Ezt maguk mind tudják, igaz? Látták, mit művelt.

– Szóval maga is hisz benne – szólalt meg Howie.

Lovie vállat vont. – Quien sabe? Hittem-e valaha is a chupacabrá-ban? Akit az öreg indiánok kecskevérszívónak hívnak? – Felhorkantott. – Csak amennyire a jetiben is hiszek. De különös dolgok akkor is vannak. Egyszer – nagypénteken történt, a Galveston Streeten lévő Szent Szív-templomban – láttam, hogy Szűz Mária szobra vért könnyezik. Mindannyian láttuk. Később Joaquim atya azt mondta, csak az eresz alól befolyó rozsdás víz folyt le az arcán, de mi mind tudtuk az igazat. Az atya is. Láttuk a szemében. – Tekintete újra Hollyra szegeződött. – Maga azt mondta, látott már efféléket.

– Igen – mondta Holly halkan. – Hiszek benne, hogy valaminek lennie kell. Lehet, hogy nem a legendából ismert El Cuco az, de hogy az-e, ami alapján a legendák születtek? Szerintem igen.

– A fiúnak és azoknak a lányoknak, akikről beszélt, nekik kiszívta a vérüket, evett a húsukból ez a kívülálló?

– Lehetséges – felelte Alec. – A bűntény helyszínén talált nyomok alapján elképzelhető.

– És most én vagyok ő – szólalt meg Bolton. – Mind így gondolják. Csak a véremből volt szüksége egy kevésre. Megitta?

Senki nem felelt neki, de Ralph látta maga előtt, ahogy a Terry Maitland külsejét magára öltő lény épp ezt teszi. Rémisztően világosan látta. Ennyire beleette magát a fejébe ez az őrület.

– Ő járt itt tegnap éjjel? Ő ólálkodott a házunk körül?

– Lehet, hogy fizikailag nem volt ott – mondta Holly –, és az is lehet, hogy még nem teljesen olyan, mint maga. Lehet, hogy még csak épp átváltozik magává.

– Lehet, hogy csak ismerkedett a hellyel – tette hozzá Yune.

Lehet, hogy rólunk próbált megtudni valamit, gondolta Ralph. És ha igen, akkor sikerült is neki. Claude tudta, hogy jövünk.

– Akkor most mi lesz? – kérdezte Lovie. – Megöl egy vagy két gyereket Plainville-ben vagy Austinban, és úgy intézi, hogy a fiamat okolják érte?

– Nem hinném – felelte Holly. – Kétlem, hogy már elég erős hozzá. Heath Holmes és Terry Maitland között hónapok teltek el. És ezalatt… aktív volt.

– Van még valami más is – mondta Yune. – Egy gyakorlati szempont. Az országnak ezen a részén már igencsak ég a talpa alatt a talaj. Ha van esze – és kell hogy legyen, ha ennyi ideig életben maradt –, akkor tovább akar majd menni.

Ez hihetőnek tűnt. Ralph látta maga előtt, ahogy Holly kívülállója, Claude Bolton-arcával és izmos Claude Bolton-testével, Austinban felszáll egy buszra vagy vonatra, és elindul nyugat felé. Talán Las Vegasba. Vagy Los Angelesbe. Ahol ismét sor kerülhet egy véletlen találkozásra egy férfival (vagy akár nővel – ki tudhatja), és ismét kifolyhat egy kis vér. Újabb szem a láncban.

Yune mellzsebében megszólalt Selena „Baila esta cumbia” című számának pár első akkordja. Yune megriadt.

Claude elvigyorodott. – Nahát, még itt is van térerő? Ez már a huszonegyedik század, ember!

Yune elővette a telefonját, a kijelzőre nézett, majd megszólalt. – A Montgomery megyei rendőrség. Ezt jobb, ha felveszem. Elnézést!

Holly ijedtnek tűnt, kicsit még rémültnek is, mikor Yune fogadta a hívást, és kiment a verandára. A „Halló, itt Sablo hadnagy” szavak a nyomában lebegtek. Holly is kimentette magát, és követte.

Howie szólalt meg. – Talán azért hívják…

Ralph a fejét rázta, bár nem tudta volna megmondani, miért. Legalábbis tudata felszínén nem.

– Hol van az a Montgomery megye? – kérdezte Claude.

– Arizonában – felelte Ralph, még mielőtt Howie vagy Alec válaszolhatott volna. – Másik ügy. Ehhez semmi köze.

– És ezzel most mit fogunk kezdeni? – kérdezte Lovie. – Van bármi elképzelésük, hogy fogják elkapni ezt az alakot? Tudják, nekem senkim nincs a fiamon kívül.

Holly visszajött. Lovie-hoz ment, lehajolt, és suttogott valamit az idős asszony fülébe. Mikor Claude odahajolt, hogy hallgatózzon, Lovie elhessegette. – Menj ki a konyhába, fiam, és hozzál abból a kerek csokis kekszből, már ha nem olvadtak el a hőségben.

Claude, akit egyértelműen engedelmességre neveltek, kiment a konyhába. Holly tovább suttogott, Lovie szeme pedig tágra nyílt. Bólintott. Claude ugyanakkor tért vissza a kekszeszacskóval, amikor Yune is bejött a verandáról, és telefonját visszadugta a zsebébe.

– Azért hívtak… – kezdte, majd elhallgatott. Holly félig elfordult, hogy a hátát mutassa Claude felé, egyik ujját ajka elé emelte, és megrázta a fejét.

– Nem fontos – mondta Yune. – Elkaptak egy pasast, de nem azt, akit mi kerestünk.

Claude az asztalra tette a kekszeket, amik szomorúan olvadtnak tűntek az átlátszó zacskóban, és gyanakodva nézett körül. – Nem hinném, hogy eredetileg is ezt akarta mondani. Mi folyik itt?

Ralph jónak tartotta a kérdést. Kint, a vidéki úton egy kisteherautó robogott el, a platóján lévő fémláda úgy tükrözte vissza a nap éles sugarait, hogy Ralph összerezzent tőle.

– Fiam – szólalt meg Lovie –, szeretném, ha beülnél az autóba, elmennél Tippitbe és hoznál nekünk sült csirkét a Highway Heavenből. Az egy elég jó hely. Adunk enni a vendégeinknek, aztán indulhatnak visszafelé és aludhatnak az Indianben. Nem nagy szám, de tető lesz a fejük fölött.

– Tippit negyven mérföld ide – tiltakozott Claude. – A vacsora hét emberre egy vagyonba fog kerülni, és ki is hűl, mire visszaérek.

– Majd felmelegítem a tűzhelyen – mondta az anyja nyugodtan –, olyan lesz, mint frissen. Indulj!

Ralphnak tetszett, ahogy Claude csípőre tette a kezét és humoros, tettetett felháborodással visszaszólt. – Csak meg akarsz szabadulni tőlem!

– Igen – felelte az anyja, és elnyomta cigarettáját egy ón hamutartóban, melyben már magasra halmozódtak a csikkek. – Mert ha Miss Hollynak igaza van, akkor amit te tudsz, azt ő is tudja. Lehet, hogy ez nem számít, lehet, hogy most már mindegy, de az is lehet, hogy nem. Szóval légy jó fiú, és hozz vacsorát.

Howie elővette a tárcáját. – Hadd fizessek én, Claude.

– Ugyan – felelte Claude, kissé mogorván. – Ki tudom fizetni. Nem vagyok csóró.

Howie rávillantotta széles ügyvédmosolyát. – Ragaszkodom hozzá.

Claude elfogadta a pénzt, és a derékszíjához láncolt tárcájába tette. Végigfuttatta tekintetét vendégein, és még mindig próbált mogorvának tűnni, de aztán elnevette magát. – Anyám általában eléri, amit akar – mondta. – Gondolom, mostanra már maguk is rájöttek.

7

A Boltonék háza előtti mellékút, a Rural Star Route 2 egy igazi főúthoz vezetett, az Austin felől érkező 190-es úthoz. Mielőtt még elérte volna a főutat, jobb felé leágazott belőle egy földút, ami négy sáv széles volt, de mostanra igencsak rossz állapotba került. Az elágazásnál egy hatalmas tábla állt, ami mostanra szintén pocsékul nézett ki. Egy vidám családot ábrázolt, akik épp egy csigalépcsőn haladtak lefelé. Magasra emelt gázlámpásaik fényében tisztán látszott lenyűgözött arckifejezésük, ahogy a fejük fölött lógó cseppköveket nézték. A család képe alatti reklámszöveg egykor így szólt: LÁTOGASSA MEG A MARYSVILLE-I LYUKAT, A TERMÉSZET EGYIK LEGNAGYOBB CSODÁJÁT! Claude ismerte a feliratot, még azokból az időkből, amikor nyughatatlan tinédzser volt, aki Marysville-ben ragadt, manapság azonban már csak annyi volt olvasható, hogy LÁTOGASSA MEG A MASRYSV és GNAGYOBB CSODÁJÁT, a többit eltakarta egy széles, ráragasztott csík, melynek felirata szerint a barlang TOVÁBBI ÉRTESÍTÉSIG ZÁRVA. Már ez a felirat is kifakult.

Kicsit szédült, mikor elhaladt amellett, amit a helyi gyerekek (tudálékos vigyorral) a Lyukhoz vezető útnak hívtak, de elmúlt, mikor kicsit magasabbra tekerte a légkondit. Bár tiltakozott, valójában örült, hogy kiszabadul a házból; idekinn elmúlt az az érzése, hogy figyelik. Bekapcsolta a rádiót, a countrycsatornára tekert, ahol épp Waylon Jennings szólt (a legjobb!), és énekelni kezdett a rádióval.

Nem is olyan rossz ötlet sült csirkét hozni a Highway Heavenből. Rendelhet magának egy egész adag hagymakarikát, és megeheti az úton hazafelé, amíg még forró és zsíros.

8

Jack a szobájában várt az Indian Motelban, és a behúzott függöny mögül leselkedett kifelé, amíg meg nem látta, hogy egy mozgáskorlátozott rendszámos furgon kihajt a főútra. Ez lesz a vén szatyor kocsija. Mögötte egy kék sportkocsi haladt, kétségkívül tele azokkal a bajkeverőkkel, akik Flint Cityből repültek ide.

Mikor eltűntek a szeme elől, Jack átment a büfébe, evett valamit, és megtekintette az eladásra kínált tárgyakat. Nem látott sem aloe vera krémet, sem naptejet, így csak két palack vizet és pár felháborítóan túlárazott kendőt vett. A forró texasi nap ellen nem fognak túl sok védelmet nyújtani, de a semminél ez is jobb. Beszállt a kisteherautójába, és délnyugat felé indult, amerre a bajkeverők mentek, míg el nem érte a reklámtáblát és a Marysville-i Lyuk felé vezető utat. Itt lefordult a főútról.

Négy mérfölddel arrébb elért egy viharvert kis kunyhót, ami az út közepén állt. Úgy vélte, ez lehetett a jegyárus bódéja, amikor a barlang még érdekelt valakit. A kunyhó egykor élénkvörös lehetett, mostanra azonban olyasféle rózsaszínné fakult, mint a vízbe keveredett vér színe. Homlokzatán egy tábla közölte, hogy A BARLANG ZÁRVA. ITT FORDULJON VISSZA. A bódé mögött lánc zárta el a továbbvezető utat. Jack megkerülte a láncot, kocsija zötyögve gurult a kemény talajon, eltiporta a gazt, megkerülte a cserjéket. A kocsi végül egy utolsót zökkent, és visszatért az útra… már ha ezt útnak lehetett nevezni. A láncnak ezen a felén gyomokkal teli kátyúk és az eső nyomán beomlott, soha fel nem töltött gödrök sorakoztak. Jack kocsija – egy magas rugózású, négykerék-meghajtású kisteherautó – könnyedén vette az akadályokat, túlméretezett kerekei alól szanaszét szálltak a kavicsok és a por.

Két lassú mérfölddel és tíz perccel később jó focipályányi méretű, üres parkolóhoz ért. A parkolóhelyeket elválasztó sárga felfestés alig láthatóvá fakult, a töredezett aszfalt felpúposodott. Balra, egy meredek, bozóttal teli domb előtt elhagyatott ajándékbolt állt, a homlokzatáról leesett táblán fejjel lefelé még olvasható volt a SZUVENÍREK ÉS EREDETI INDIÁN KÉZMŰVESTERMÉKEK felirat. Előtte széles cementút romjai vezettek egy bejárathoz a domboldalban. Illetve egykor bejárat lehetett, mostanra azonban bedeszkázták és telerakták táblákkal: BELÉPNI TILOS; TILOS AZ ÁTJÁRÁS; MAGÁNTULAJDON; A TERÜLET A MEGYEI SERIFF FELÜGYELETE ALÁ TARTOZIK.

Aha, persze, gondolta Jack. Gondolom, minden február 29-én bekukkant ide.

A parkolóból egy másik töredezett út is kiindult, ami elhaladt az ajándékbolt mellett, aztán egy emelkedőn felfelé haladt, majd a másik oldalán lefelé. Jack elindult rajta, és először pár omladozó vendégházat talált (ezeket szintén bedeszkázták), majd valami garázsféleséget, ahol egykor alighanem céges járműveket és egyéb felszerelést tároltak. Itt még több BELÉPNI TILOS tábla volt, meg egy vidámabb, amin a VIGYÁZAT, CSÖRGŐKÍGYÓK! felirat állt.

Jack leparkolt a kevés árnyékba, amit ez az épület nyújtott. Mielőtt kiszállt volna, az egyik kendőt a feje köré tekerte (amitől furcsamód hasonlított arra az emberre, akit Ralph a bíróságnál látott aznap, amikor Terry Maitlandet lelőtték). A másikat a nyaka köré tekerte, hogy az az átkozott bőre ne égjen le még jobban. Kinyitotta a platón lévő vasládát, és szinte tiszteletteljes mozdulattal emelte ki a fegyvertokot, amiben legnagyobb büszkesége rejlett: egy .300-as Winchester tolózáras puska, ugyanaz a típus, amellyel Chris Kyle szétlőtte a tevebaszókat (Jack nyolcszor látta az Amerikai mesterlövész-t). A Leupold VX-1 céltávcsővel kétezer méterről is eltalálna egy célpontot. Legalábbis egy jobb napon hat lövésből négyszer is, ha nem fúj a szél. Most viszont nem számított arra, hogy ilyen messzire kell lőnie, amikor itt az idő. Ha egyáltalán eljön az idő.

Megpillantott pár ott felejtett szerszámot a gyomok közt, és magával vitt közülük egy rozsdás vasvillát, arra az esetre, ha csörgőkígyóval találkozik. Az épület mögött egy ösvény indult felfelé, a dombtetőre, ahol a barlang bejárata nyílt. A dombnak ezen a részén több sziklás kiszögellés állt ki a földből; nem is annyira domb volt, mint erodálódott szikla. Az út mentén pár sörösdoboz hevert, több sziklára festékkel feliratokat fújtak: SPANKY 11 és ITT JÁRT HOGYISHÍVJÁK.

Félúton újabb ösvény ágazott ki abból, amelyiken Jack haladt, és egyértelműen visszakanyarodott a bezárt ajándékbolt és a parkoló felé. Egy viharvert, golyóütötte lyukakkal teli táblán teljes tollas fejdíszt viselő indiánfőnök képe állt. Alatta nyíl, rajta a szöveg úgy lekopott, hogy alig lehetett kivenni: A LEGJOBB SZIKLARAJZOK ERRE TALÁLHATÓAK. Egy rendkívül értelmes látogató, aki nemrégiben járhatott erre, filctollal egy szövegbuborékot rajzolt a nagyfőnök szája elé, és beleírta: CAROLYN ALLEN LESZOPTA A RÉZBŐRŰ FARKAM.

Ez az ösvény szélesebb volt, Jack azonban nem azért jött, hogy megcsodálja az indián művészet alkotásait, ezért felfelé ment tovább. A meredek ösvény nem volt különösebben veszélyes, Jacknek azonban az elmúlt pár évben az edzés annyiból állt, hogy különféle bárpultokat támasztott a könyökével, így mire megtette az út háromnegyedét, már nehezen vette a levegőt. Ingét és a fejére tekert kendőt átitatta az izzadság. Letette a fegyvertokot és a vasvillát, majd lehajolt, és megmarkolta a bokáját, mígnem a szeme előtt táncoló sötét foltok eltűntek, és szívverése normálisra lassult. Azért jött ide, hogy megmeneküljön és ne haljon borzalmas halált a falánk, bőrzabáló betegségtől, ami megölte az anyját. Keserű tréfája lenne a sorsnak, ha szívinfarktusban halna meg, miközben ezen fáradozik.

Elkezdett kiegyenesedni, aztán félúton megállt, és hunyorogni kezdett. A kiszögellés alatti árnyékban, védve az elemek pusztításától, további falfirkákat vett észre. Ha azonban ezeket is gyerekek hagyták itt, azok a gyerekek rég halottak lehettek már, jó pár száz éve. Az egyik pálcikaemberkéket ábrázolt, kezükben pálcikalándzsákkal vettek körbe egy antilopot, vagy valami más szarvas állatot. Egy másik rajzon a pálcikaemberkék egy építmény, talán indián sátor előtt álltak. A harmadikon, ami majdnem túl fakó volt ahhoz, hogy látni lehessen, egy pálcikaember egy másik pálcikaember elterült teste fölött állt, lándzsáját győzedelmesen emelte a magasba.

Sziklarajzok, gondolta Jack, és a lentebb lévő nagyfőnök szerint még csak nem is a legjobbak. Még az óvodások is jobbat rajzolnak. De ezek itt lesznek még jóval azután is, hogy én meghaltam. Főleg ha felzabál a rák.

A gondolat feldühítette. Felkapott egy éles kődarabot, és addig ütötte a sziklarajzokat, amíg teljesen el nem tűntek.

Nesztek, gondolta. Nesztek, halott köcsögök. Most nem léteztek többé, én győztem.

Felvetődött benne, hogy talán kezd megőrülni… talán már meg is őrült. Száműzte agyából a gondolatot, és folytatta útját. Mikor elérte a szikla csúcsát, szép kilátás nyílt a parkolóra, az ajándékboltra és a Marysville-i Lyuk bedeszkázott bejáratára. Tetovált ujjú látogatója nem volt biztos benne, hogy a bajkeverők ide fognak jönni, de ha mégis, Jack készen állt a fogadásukra. A Winchesterrel képes lesz rá, efelől nem volt kétsége. Ha nem jönnek el – ha simán csak visszatérnek Flint Citybe, miután beszéltek azzal az emberrel, akivel akartak –, akkor Jacknek nincs több dolga. Így vagy úgy, de utána vele minden rendben lesz, látogatója erről biztosította. Nincs több rák.

És ha hazudik? Mi van, ha adni tud, de visszavenni nem? Vagy mi van, ha a rák nem is igazi? Mi van, ha ő nem igazi? Mi van, ha csak megőrültél?

Ezeket a gondolatokat is száműzte agyából. Kinyitotta a fegyvertokot, kivette a Winchestert, és felszerelte a céltávcsövet. A parkoló és a barlang bejárata olyan közel került hozzá, mintha az orra előtt lett volna. Ha jönnek, akkora célpontnak fognak tűnni, mint a jegyárus bódéja, amit megkerült.

Jack bekúszott egy kiszögellő szikla árnyékába (miután megnézte, nincs-e ott kígyó, skorpió vagy másféle állat), és ivott egy korty vizet, hozzá lenyelt pár tablettát. Felszívott egy kicsit a kokainból is, amiből egy négygrammos üveggel vett Codytól (Kolumbia aranya nála sem volt ingyen). Most már csak várnia kellett, ahogy rendőri pályafutása során már tucatnyi alkalommal előfordult. Várt, néha el-elszunnyadt, puskájával az ölében, de annyira mindig ébren, hogy a mozgást észlelni tudja, egészen addig, amíg a nap el nem indult lefelé a láthatáron. Ekkor felállt, és sziszegett, mikor izmai tiltakozni kezdtek.

– Nem jönnek – jelentette ki. – Legalábbis ma nem.

Nem, felelte a tetovált ujjú férfi egyetértőn. (Vagy legalábbis Jack úgy képzelte.) De te holnap is kijössz, nem igaz?

Igen, ki fog. Egy hétig is, ha ennyibe telik. Akár egy hónapig is.

Elindult visszafelé, óvatos léptekkel – miután órákat ült a forró napsütésben, egy bokaficam hiányzott neki a legkevésbé. Puskáját a fegyvertokba tette, ivott még egy kis vizet a palackból, amit a kocsiban hagyott (mostanra langyos volt, szinte meleg), majd visszament a főútra, ezúttal Tippit felé, ahol talán tud majd venni pár dolgot, amire szüksége van, naptejet mindenképpen. És vodkát is. Nem túl sokat, mert feladat vár rá, de annyit igen, hogy úgy feküdhessen le arra a rozoga, ingatag ágyra, hogy ne járjon a fejében az, hogyan nyomták a kezébe a cipőjét. Jézusom, mi a fenéért kellett kimennie abba a kurva csűrbe Canning községben?

Úton visszafelé elhaladt Claude Bolton kocsija mellett. Egyikük sem vette észre a másikat.

9

– Rendben – szólalt meg Lovie Bolton, amikor Claude elhajtott, és eltűnt a szemük elől –, mi ez az egész? Mit nem szabad hallania a fiamnak?

Yune egyelőre nem válaszolt, ehelyett a többiekhez fordult. – A Montgomery megyei seriff kiküldte pár rendőrét, hogy nézzék meg a helyeket, amiket Holly lefotózott. Találtak egy halom véres ruhát abban az elhagyatott gyárban, aminek horogkeresztet festettek az oldalára. Az egyik egy ápoló zubbonya volt, amibe bele volt varrva egy cédula A HSZ TULAJDONA felirattal.

– Heisman Szanatórium – mondta Howie. – Mikor kielemzik a vért, mibe fogadna, hogy kiderül, hogy az egyik Howard lányé lesz, vagy mindkettőé?

– És az ott talált ujjlenyomatok is Heath Holmes ujjlenyomatai lesznek – tette hozzá Alec. – Bár lehet, hogy elmosódottak, ha már elkezdett átváltozni.

– Vagy nem – szólalt meg Holly. – Nem tudjuk, mennyi ideig tart az átváltozás, és azt sem, mindig ugyanúgy zajlik-e.

– A seriffnek van pár kérdése – mondta Yune –, de leráztam. Tekintve, hogy mivel állhatunk szemben, remélem, örökre le tudom rázni.

– Mi lenne, ha nem csak egymás közt beszélgetnének, hanem beavatnának engem is? – kérdezte Lovie. – Kérem. Aggódom a fiamért. Éppolyan ártatlan, mint az a másik kettő, és ők mindketten halottak.

– Megértem az aggodalmát – mondta Ralph. – Csak még egy percet kérünk. Holly, mikor a reptérről idejövet beszámoltál Boltonéknak az ügyről, beszéltél nekik a temetőkről is? Még nem, igaz?

– Nem. Azt mondtad, hogy csak a lényeget mondjam el. Így ezt is tettem.

– Várjanak csak! – szólt közbe Lovie. – Várjanak egy percet! Volt egy film, amit még kislány koromban láttam Laredóban, egy olyan birkózónős film…

– A Mexikói birkózónők és a szörny – mondta Howie. – Láttuk. Ms. Gibney hozott magával egy példányt. Nem egy Oscar-díjas alkotás, de attól még érdekes.

– Az volt az egyik olyan, amelyikben Rosita Muñoz szerepelt – mondta Lovie. – A cholita luchadora. Mind olyanok akartunk lenni, mint ő, a barátnőim is és én is. Egyszer Rositának öltöztem halloweenkor. Anyukám csinálta a jelmezemet. A cucó-ról szóló filmje elég ijesztő volt. Volt benne egy professzor, vagy tudós, nem emlékszem, mi, de El Cuco magára öltötte az arcát, és amikor a luchadorá-k végül a nyomára akadtak, egy kriptában vagy sírboltban élt a helyi temetőben. Nem így volt a történet?

– De – felelte Holly –, mert ez is a legenda része, legalábbis a spanyol változatának. A cuco a holtakkal alszik. Mint ahogy állítólag a vámpírok.

– Ha ez a lény tényleg létezik – szólalt meg Alec –, akkor tényleg vámpír, vagy valami olyasmi. Vérre van szüksége, hogy meglegyen a következő láncszem. Hogy továbbörökítse magát.

Ralphnak megint csak az járt a fejében, hogy halljátok ti, mit beszéltek? Nagyon kedvelte Holly Gibney-t, ugyanakkor azt is kívánta, bár sose találkozott volna vele. Neki köszönhette, hogy háború zajlott most a fejében, és minden erejével vágyott a fegyverszünetre.

Holly Lovie-hoz fordult. – Az az üres gyár, ahol az ohiói rendőrség megtalálta a véres ruhákat, közel van a temetőhöz, ahol Heath Holmest és a szüleit eltemették. Egy csűrben is találtak ruhákat, nem messze egy régi temetőtől, ahol Terry Maitland jó pár őse nyugszik. Szóval a kérdés: van itt egy temető a közelben?

Lovie eltűnődött. Vártak. Az idős asszony végül megszólalt. – Plainville-ben van egy temető, de Marysville-ben nincs. Még templomunk sincs. Régen volt egy, az Irgalmas Szűzanya, de húsz éve leégett.

– A francba – mormolta Howie.

– És családi sírhely? – kérdezte Holly. – Van, aki a birtokán temetkezik, nem igaz?

– Hát, nem tudom, másoknál hogy van – mondta az idős hölgy –, de nálunk nem volt szokás. Anyám meg apám Laredóban nyugszik, és az ő szüleik is. Az őseim Indianában, onnan költöztek ide a felmenőim a polgárháború után.

– És a férje családja? – kérdezte Howie.

– George-é? Neki mindenkije Austinban élt, őt is ott temettük el, a szülei mellé. Régebben néha elbuszoztam oda, hogy meglátogassam, rendszerint a születésnapján, vittem virágot, meg minden, de amióta rám tört ez az átkozott tüdőbaj, azóta nem.

– Akkor erről ennyit – mondta Yune.

Lovie mintha nem is hallotta volna. – Tudják, nagyon szépen énekeltem, amikor még bírtam szusszal. És gitároztam is. A középiskola után jöttem Austinba Laredóból, a zene miatt. Dél Nashville-je, így is hívják a várost. A Brazos Street-i papírgyárban dolgoztam, amíg vártam, hogy sikerüljön befutnom, a Carouselnél vagy a Broken Spoke-nál vagy akárhol. Borítékot ragasztottam. A nagy áttörés sosem jött el, de feleségül mentem a munkavezetőhöz. Ő volt George. Nem bántam meg, egészen a nyugdíjazásáig.

– Kezdünk eltérni a tárgytól – jegyezte meg Howie.

– Hadd beszéljen – mondta Ralph. Bizsergett a háta, érezte, hogy jön valami. Még nem látta, hogy mi, de valami közeledett. – Folytassa, Mrs. Bolton!

Lovie kétkedő pillantást vetett Howie felé, mikor azonban Holly bólintott és elmosolyodott, Lovie visszamosolygott rá, újabb cigarettára gyújtott, és folytatta.

– Miután ledolgozta a harminc évét és megkapta a nyugdíját, George ideköltöztetett minket, az isten háta mögé. Claude még csak tizenkét éves volt – későn született, amikor már azt hittük, Isten nem akar gyermeket adni nekünk. Claude sosem kedvelte Marysville-t, hiányoztak neki a fények és a mihaszna barátai – a fiamat mindig a rossz társaság vitte a bajba –, és eleinte nekem sem tetszett valami nagyon, bár egy idő után megszerettem ezt a nyugalmat. Amikor az ember megöregszik, már csak békére vágyik. Lehet, hogy most ezt nem hiszik el, de majd rájönnek. És a családi temető tulajdonképpen nem is olyan rossz ötlet, most, hogy belegondolok. Történhetne velem rosszabb is, mint hogy ott, hátul kerülök a föld alá, de, gondolom, Claude majd Austinba vonszolja a húsomat és csontomat, hogy a férjem mellett feküdjek, ahogy életemben is. Nincs is már olyan messze.

Köhögött, undorral teli pillantást vetett cigarettájára, és a többi közé dugta, a csordultig telt hamutartóba, ahol szomorúan füstölgött tovább.

– Tudják, miért Marysville-ben kötöttünk ki? George-nak volt egy olyan ötlete, hogy alpakát tenyészt. Miután az alpakák elpusztultak, ami nem telt sok időbe, jött a goldendoodle. Ha esetleg nem tudnák, az egy kutyafajta, a golden retriever és az uszkár keveréke. Gondolják, hogy az evolúció jóváhagyott volna egy ilyen keveréket? Én átkozottul kétlem. A bátyja ültette a fülébe a bogarat. Roger Boltonnál nagyobb idióta nem volt még ezen a Földön, de George azt hitte, most majd megcsinálják a szerencséjüket. Roger is leköltözött ide a családjával, és a két testvér közösen vágott bele. Mindenesetre a kiskutyák is éppúgy elpusztultak, mint az alpakák. George-nak és nekem ezek után kicsit szorosabbra kellett húznunk a nadrágszíjat, de annyi pénzünk azért volt, hogy megéljünk. Roger azonban minden megtakarítását ebbe a hülyeségbe fektette. Ezért aztán munka után nézett, és…

Elhallgatott, arcára kiült a döbbenet.

– Mi történt Rogerrel? – kérdezte Ralph.

– A fenébe – mondta Lovie Bolton –, öreg vagyok, de ez nem mentség. Az egész végig itt volt, az orrom előtt.

Ralph előrehajolt, és megfogta az idős asszony egyik kezét. – Miről beszél, Lovie? – A keresztnevén szólította, ahogy előbb-utóbb a kihallgatóhelyiségben is szokta.

– Roger Boltont és a két fiát, Claude unokatestvéreit innen nem egészen négy mérföldre temették el, négy másik férfival együtt. De lehet, hogy öttel. Meg persze a gyerekekkel, az ikrekkel. – Lassú mozdulatokkal bólogatni kezdett. – Olyan dühös voltam, amikor Claude hat hónapra börtönbe került Gatesville-ben lopásért! És szégyelltem is. Akkor kezdett drogozni, tudják. De később láttam, hogy Isten kegyelme volt a dologban, mert ha itt lett volna, akkor ő is elment volna velük. Az apja nem, George addigra már két szívrohamon volt túl, és nem mehetett, de Claude… ő ott lett volna velük.

– Hol? – kérdezte Alec. Most már ő is előrehajolt, és élénk érdeklődéssel figyelt.

– A Marysville-i Lyukban – felelte Lovie. – Ott haltak meg azok az emberek, és ott is maradtak.

10

Úgy mesélte el, mintha a Tom Sawyer-nak az a része lett volna, ahol Tom és Becky eltévednek a barlangban, azzal a különbséggel, hogy Tom és Becky végül kijutott. A mindössze tizenegy éves Jamieson ikrek nem. És azok sem, akik megpróbálták megmenteni őket. A Marysville-i Lyuk mindannyiukat elnyelte.

– Ott kapott munkát a sógora, miután a kutyatenyésztő vállalkozása csődbe ment? – kérdezte Ralph.

Lovie bólintott. – Barlangászott arrafelé, nem a nyilvánosság előtt is nyitva álló részén, hanem az Ahiga-oldalon, így aztán amikor jelentkezett idegenvezetőnek, villámgyorsan felvették. Ő és a többi idegenvezető úgy tízfős csoportokban vitték le a turistákat. Ez Texas legnagyobb barlangja, de a legnépszerűbb része, amit a leginkább látni akart mindenki, a fő barlang volt. Nem akármilyen hely, azt meg kell hagyni. Mint egy katedrális. Visszhangteremnek hívták, a, hogy is hívják, akusztikája miatt. Az egyik idegenvezető lement az aljába, úgy százhúsz vagy százötven méter mélyre, és elsuttogta a Hűségeskü első versszakát, az odafent állók pedig minden szavát hallották. Mintha abba se maradt volna a visszhang. És a falakat indián sziklarajzok borították. Aki bement, kapott egy bányászlámpát, hogy meg tudja nézni a rajzokat meg a sztalaktitokat, amik a mennyezetről lógtak. Volt egy vas csigalépcső, ami levezetett egészen az aljáig, vagy négyszáz lépcsőfokból állt, körbe, körbe és körbe. Nem lepődnék meg, ha még mindig ott lenne, bár ma már nem mernék rálépni. Elég nedves odalenn minden, és a vas rozsdáll. Egyszer mentem csak le, úgy elszédültem, pedig még csak fel se néztem a sztalaktitokra, ahogy mindenki más. Gondolhatják, hogy felfelé már a lifttel mentem. Lemenni egy dolog, de csak egy idióta mászik felfelé is négyszáz lépcsőfoknyit, ha nem muszáj.

– Lent két- vagy háromszáz méter széles volt a barlang. Színes fényeket építettek ki, hogy látszódjanak az ásványi csíkok a sziklában, volt lent egy büfé, és hat vagy nyolc folyosó, amit fel lehetett fedezni. Nevük is volt, nem emlékszem mindre, de volt egy Navajo Művészeti Galéria – ott több volt a sziklarajz –, volt az Ördögcsúszda, meg a Kígyó hasa, ahol le kellett hajolni, helyenként még kúszni is. El tudják képzelni?

– Igen – felelte Holly. – Ú.

– Ezek voltak a nagyobbak. Belőlük további folyosók indultak ki, de azok le voltak zárva, mert az a barlang nemcsak egy barlang, hanem többtucatnyi, halad tovább és tovább a föld mélyébe, és némelyik részét még fel sem derítették.

– Könnyű eltévedni – jegyezte meg Alec.

– Azt elhiheti. Szóval ez történt. Volt két vagy három nyílás, ami a Kígyó hasa folyosóból indult ki, de nem zárták le vagy deszkázták be őket, mert túl kicsinek tartották őket ahhoz, hogy bárki is bejuthasson.

– De az ikreknek nem voltak túl kicsik – tippelt Ralph.

– Épp ez volt a baj, pontosan eltalálta. Carl és Calvin Jamieson két apró csibész volt, mindig a bajt keresték, és itt aztán meg is találták. Azzal a csoporttal voltak, akik bementek a Kígyó hasába, az anyjuk és az apjuk mögött mentek, a sor végén, de kifelé már nem jöttek velük. A szülők… hát, nem is kell elmondanom, hogy viselték a dolgot, ugye? Nem a sógorom vezette a csoportot, amelyikhez a Jamieson család csatlakozott, de az őket kereső csapatban benne volt. Gondolom, ő vezette, bár ezt már sosem fogom megtudni.

– A fiai is vele mentek? – kérdezte Howie. – Claude unokatestvérei?

– Igen. A fiúk részmunkaidőben maguk is a barlangban dolgoztak, és azonnal odasiettek, amikor meghallották, mi történt. Sokan eljöttek, mert futótűzként terjedt a hír. Először úgy tűnt, semmi gond nem lesz. A Kígyó hasából nyíló minden egyes folyosó felől hallották a fiúk kiáltozásait, azt pedig tudták, melyikben indultak el, mert amikor az egyik idegenvezető bevilágított a folyosókba az elemlámpájával, az egyikben találtak egy Ahiga törzsfőnököt ábrázoló kis műanyag figurát, amit Mr. Jamieson vett az egyik fiának az ajándékboltban. Gondolom, kúszás közben esett ki a zsebéből. Mint mondtam, hallották, ahogy a fiúk kiáltoznak, de a felnőttek közül egy sem fért be a nyíláson. Még azt a játékot sem érték el. Kiabáltak a fiúknak, hogy kövessék a hangjukat, ha pedig nincs elég hely visszafordulni, akkor csak kezdjenek hátrálni. Bevilágítottak, lóbálták a lámpáikat, és eleinte úgy hangzott, hogy közelebb értek a gyerekek, de aztán lassan kezdett elhalni a hangjuk, egyre jobban, végül teljesen eltűntek. Ha engem kérdez, eleve nem is voltak közel.

– Az akusztika félrevezette őket – mondta Yune.

– Sí, señor. Szóval akkor Roger azt mondta, kerüljenek az Ahiga-oldal felé, amit elég jól ismert a felfedezőútjairól, amit ők barlangászatnak neveznek. Amint odaértek, megint hallották a fiúkat, tisztán és érthetően, kiabáltak, ordítottak. Így aztán hoztak kötelet meg lámpákat a raktárépületből, és bementek, hogy kihozzák őket. Akkor helyes döntésnek tűnt, de ez okozta végül a vesztüket.

– Mi történt? – kérdezte Yune. – Nem tudja esetleg? Tudja valaki?

– Hát, mint elmondtam, az a barlang egy átkozott útvesztő. Egyvalakit hátrahagytak, hogy adagolja a kötelet és kössön még hozzá, ha szükség van rá. Ev Brinkley volt az. Nem sokkal később elköltözött a városból. Austinba ment. Összetört a szíve… de legalább életben maradt, kinn, a napfényen. A többiek… – Lovie felsóhajtott. – Ők nem látták többé a napvilágot.

Ralph belegondolt, milyen borzalmas lehetett, és a többiek arcán is ugyanazt látta.

– Ev már az utolsó százméternyi kötelet adagolta be, amikor hallott valamit – azt mondta, úgy hangzott, mint amikor egy gyerek petárdát robbant a klozettban, úgy, hogy rácsukja a tetejét. Valószínűleg az történt, hogy valamelyik átkozott bolond elsütött egy pisztolyt, hátha a hang elvezeti a fiúkat a mentőcsapathoz, és a barlang beomlott. Nem Roger volt az, ezt ezer dollárba is lefogadnám. A jó öreg Rog sok mindenhez hülye volt, főleg a kutyákhoz, de annyira azért nem, hogy fegyvert süssön el egy barlangban, ahol bármiről bárhová visszapattanhat a golyó.

– Vagy ahol a hang miatt leszakadhat a mennyezet egy része – mondta Alec. – Olyan lehetett, mint amikor valaki elsüt egy puskát a hegyvidéken, és elindítja vele a lavinát.

– Tehát összepréselte őket az omlás – mondta Ralph.

Lovie sóhajtott, és visszaigazította a kanült, ami megint kilazult. – Nem. Az még jobb is lett volna nekik. Legalább gyorsan túlesnek rajta. De a nagy barlangban járók – a Visszhangterem látogatói – hallották a segélykiáltásaikat, ahogy az eltűnt fiúkét is. Addigra már hatvan vagy hetven ember gyűlt oda, mindenki készen arra, hogy segítsen, bármiben, amiben tud. Az én George-omnak is muszáj volt odamennie – elvégre a bátyja és az unokaöccsei is csapdába estek –, és végül már nem is próbáltam otthon tartani. Vele mentem, hogy biztos lehessek benne, nem próbálkozik valami hülyeséggel, például azzal, hogy utánuk megy. Akkor biztosan meghalt volna ő is.

– És amikor ez a baleset történt, akkor Claude a fiatalkorúak börtönében volt? – kérdezte Ralph.

– Gatesville-i Nevelőintézetnek hívták, azt hiszem, de igen, a fiatalkorúak börtöne volt.

Holly elővett táskájából egy sárga noteszt, és fölé hajolva jegyzetelni kezdett.

– Mire George meg én a barlanghoz értünk, már besötétedett. A parkoló jó nagy, de majdnem teljesen megtelt. Hatalmas lámpákat állítottak fel póznákra, mindenhol teherautók álltak és emberek jöttek-mentek, olyan volt az egész, mint egy hollywoodi film forgatása. Az Ahiga-féle bejáraton mentek be, erős elemlámpákkal, védősisakban, meg olyan tömött dzsekiben, mint egy golyóálló mellény. Követték a kötelet a beomlott részig. Jó hosszú út volt, egy részét vízben kellett megtenni. A sziklaomlás elég súlyos volt. Aznap egész éjjel és másnap is fél délelőtt dolgoztak, hogy eltakarítsák annyira, hogy át tudjanak jutni rajta. Addigra a nagy barlangban lévők már nem hallották az eltűntek kiáltozásait.

– Ezek szerint a sógora csapata nem várta a mentőcsapatot a másik oldalon – jegyezte meg Yune.

– Nem, eltűntek. Roger vagy valamelyikük talán ismert egy járatot, ami visszavitte őket a nagy barlangba, vagy lehet, hogy attól féltek, hogy még jobban beomlik a mennyezet. Nem tudni. De hagytak maguk után nyomot, legalábbis az elején: a falra vésett jeleket, elszórt tárgyakat a földön: pénzérméket, papírcetliket. Az egyikük még a tekepályabérletét is. Még egy pecsét, és kapott volna egy ingyenjátékot. Ez benne volt az újságban is.

– Morzsákat hagytak maguk mögött, mint Jancsi és Juliska – mélázott Alec.

– Aztán a nyomok hirtelen abbamaradtak – folytatta Lovie. – Egy folyosó kellős közepén. A jelek, az elejtett érmék, a papírgalacsinok. Mind abbamaradtak.

Mint Bill Samuels történetében a lábnyomok, gondolta Ralph.

– A második mentőcsapat egy darabig még továbbment, kiáltoztak, lóbálták az elemlámpáikat, de senki nem válaszolt. A pasas, aki később meginterjúvolta a második mentőcsapat pár tagját az austini újság számára, azt mondta, mind ugyanazt mondták: túl sok folyosóból lehetett választani, mind lefelé tartott, némelyik zsákutcában végződött, némelyik meg kürtőben, ami sötét volt, mint a kút mélye. Nem lett volna szabad kiáltozniuk, féltek, hogy újabb sziklaomlást zúdítanak magukra, de az egyikük így is kiáltott, és a mennyezet egy része le is szakadt. Akkor úgy döntöttek, inkább húznak onnan kifelé.

– De csak nem hagytak fel a kereséssel egyetlen próbálkozás után! – mondta Howie.

– Nem, persze hogy nem. – Lovie kihalászott még egy kólát a hűtőtáskából, kinyitotta, és egy húzásra kiitta a felét. – Nem szoktam ennyit beszélni egyszerre, kiszáradt a torkom. – Megnézte az oxigénpalackját. – Ez is majdnem kifogyott, de van egy másik a fürdőszobában, a többi nyavalyás orvosi cuccommal együtt, ha valakinek lenne kedve idehozni.

Alec Pelley vállalkozott a feladatra, Ralph pedig megkönnyebbült, mikor az asszony nem próbált rágyújtani, miközben kicserélte. Amint az oxigén újra elindult, Lovie is folytatta a történetét.

– Az évek során legalább egy tucatnyi felderítőcsapat bement, egészen a 2007-es földrengésig. Azután túl veszélyesnek tartották. Csak hármas vagy négyes volt a Richter-skálán, de a barlangok ugyebár törékenyek. A Visszhangterem egész jól viselte, csak pár sztalaktit szakadt le a mennyezetéről. A többi folyosó közt viszont volt, amelyik beomlott. A Művészeti Galéria nevűről például tudom, hogy igen. A földrengés óta a Marysville-i Lyuk zárva van. A főbejáratot elzárták, és úgy tudom, az Ahiga-félét is.

Egy ideig egyikük sem szólalt meg. Ralph nem tudta, mire gondolnak a többiek, de neki az járt a fejében, milyen lehetett lassú halált halni lent a föld mélyében, a sötétben. Nem akart belegondolni, de nem tudta kiverni a fejéből.

– Tudják, mit mondott egyszer nekem Roger? – kérdezte Lovie. – Alig hat hónappal lehetett a halála előtt. Azt mondta, a Marysville-i Lyuk talán lenyúlik egészen a pokolba. És ez azt jelenti, pont olyan hely, ahol ez a maguk kívülállója otthon érezheti magát, nem igaz?

– Erről egy szót se, ha Claude visszajön – mondta Holly.

– De hát tudja – felelte Lovie. – A családja volt. Nem nagyon szerette az unokatestvéreit – idősebbek voltak nála, és rengetegszer megverték kicsi korában –, de akkor is a családja volt.

Holly elmosolyodott, de nem a ragyogó mosolyával: most a szeméig nem ért el a mosoly. – Tudom, hogy tudja, de azt nem tudja, hogy mi is tudunk róla. És ennek így is kell maradnia.

11

Lovie most fáradtnak tűnt, kimerültnek. Azt mondta, a konyha túl kicsi ahhoz, hogy heten kényelmesen egyenek ott, ezért odakint kell megvacsorázniuk, a kerti lakban. Büszkén mondta, hogy Claude maga építette neki, a Home Depot-ban vásárolt anyagokból.

– Lehet, hogy elsőre túl meleg lesz bent, de estefelé ilyenkor általában fújni kezd a szellő, és szúnyogháló is van, nem jönnek be a bogarak.

Holly javasolta az idős hölgynek, hogy pihenjen le, és hagyja, hogy a többiek terítsenek meg a vacsorához odakinn.

– De maguk nem tudják, mi hol van!

– Ne aggódjon – felelte Holly –, az a munkám, hogy megtalálom, amit kell. És az urak is segítenek majd, ebben biztos vagyok.

Lovie engedett, és elgurult a hálószobája felé, ahol hallották, hogy nagy erőfeszítéssel nyög egyet, majd nyikordulnak alatta az ágyrugók.

Ralph kiment az elülső verandára, hogy felhívja Jeannie-t. Az asszony az első kicsengésre felvette. – E. T. hazatelefonál – mondta vidáman.

– Odahaza minden nyugodt és csendes?

– Csak a tévé nem. Ramage és Yates rendőrök itt nézték az autóversenyt. Csak sejtem, hogy fogadtak is, abban viszont biztos vagyok, hogy megették az összes csokis kekszet.

– Sajnálattal hallom.

– Ja, és eljött Betsy Riggins megmutatni a kisbabáját. Sosem mondanám a szemébe, de egy kicsit úgy néz ki, mint Winston Churchill.

– Aha. Figyelj, szerintem vagy Tomnak, vagy Troynak ott kellene maradnia éjszakára.

– Szerintem mindkettejüknek. Az ágyamban. Összebújnánk. Még csókolóznánk is.

– Remek ötlet. Készíts majd fotókat. – Egy autó közeledett; Claude Bolton ért vissza Tippitből a sült csirkéjükkel. – Ne felejtsd el bezárni az ajtókat és bekapcsolni a riasztót!

– Tegnap éjjel se mentünk vele semmire.

– Azért tedd meg a kedvemért. – A férfi, aki épp úgy nézett ki, mint felesége éjszakai látogatója, ebben a pillanatban épp kiszállt az autójából, és Ralphot ettől az a fura érzés töltötte el, hogy duplán lát.

– Oké. Megtudtál már valamit?

– Nehéz lenne megmondani. – Ez nem volt teljesen igaz; Ralph úgy vélte, rengeteget megtudott, csak éppen semmi jót. – Később még megpróbállak felhívni, de most mennem kell.

– Oké. Vigyázz magadra.

– Fogok. Szeretlek.

– Én is szeretlek. És komolyan mondtam, hogy vigyázz magadra.

Ralph lement a veranda lépcsőjén, hogy segítsen Claude-nak behozni a fél tucat, Highway Heaven-logós műanyag szatyrot.

– A kaja persze kihűlt, ahogy mondtam. De hallgatott rám az anyám? Soha nem hallgatott, és soha nem is fog.

– Jó lesz így is.

– Újramelegítve a csirke olyan, mint a cipőtalp. Burgonyapürét hoztam, mert a sült krumpli felmelegítve felejtős.

Elindultak a ház felé. Claude megállt a veranda lépcsője előtt.

– Jól elbeszélgettek anyámmal?

– Igen – felelte Ralph, és azon tűnődött, pontosan hogyan közelítse meg a témát. Végül azonban Claude megtette helyette.

– Ne is mondja. A pasas képes lehet olvasni a gondolataimban.

– Szóval maga hisz benne? – kérdezte Ralph őszinte kíváncsisággal.

– Szerintem az a csaj hisz benne. Az a Holly. És hiszem, hogy valaki járt itt tegnap éjjel. Szóval bármiről is beszéltek, nem akarom hallani.

– Lehet, hogy így lesz a legjobb. De tudja, mit, Claude? Szerintem egyikünknek itt kellene maradnia magával és az édesanyjával ma éjjelre. Arra gondoltam, Sablo hadnagy maradhatna.

– Azt gondolja, valami baj lesz? Mert most nem érzek semmit. Csak éhséget.

– Nem pontosan erre gondolok – felelte Ralph. – Csak az járt a fejemben, hogy ha valami rossz történik errefelé, és esetleg akad egy tanú, aki azt mondja, hogy az elkövető nagyon hasonlít Claude Boltonra, akkor jól jöhet, ha van kéznél egy rendőr, aki tanúsíthatja, hogy maga ki sem tette a lábát az anyja házából.

Claude eltűnődött ezen. – Lehet, hogy nem is rossz ötlet. De nincs vendégszobánk vagy ilyesmi. A kanapét ki lehet nyitni ággyá, de anya néha felkel, amikor nem tud visszaaludni, és kimegy a nappaliba tévét nézni. Szereti azoknak a semmirekellő prédikátoroknak a műsorait, akik mindig adományokért rinyálnak. – Felderült az arca. – De van egy fölös matracunk a hátsó kijáratnál, és meleg éjszakánk lesz. Szerintem tanyázhatna odakinn.

– A kerti lakban?

Claude elvigyorodott. – Ott. Én magam építettem.

12

Holly öt percre betette a csirkéket a sütőbe, és finom ropogósra melegedtek. Mind a heten kint ettek a kerti lakban, amelybe rámpa vezetett, hogy Lovie kerekesszékkel is fel tudjon menni, és beszélgetésük élénk volt és szórakoztató. Claude kiváló sztorikkal állt elő, remek történetei voltak a Csak Uraknak bárnál biztonsági őrként töltött mozgalmas éveiből. A sztorik humorosak voltak, anélkül hogy durvák vagy ízetlenek lettek volna, és senki nem nevetett rajtuk jobban, mint Claude anyja. Nevetése újabb köhögőrohamba fulladt, mikor Howie azt mesélte, hogy egyik ügyfele úgy próbálta bizonyítani, hogy elmeállapota miatt nem büntethető, hogy levette a nadrágját a tárgyalóteremben, és lóbálni kezdte a bíró felé.

Marysville-i útjuk okát egyszer sem említették.

Lovie csak rövid időre dőlt le vacsora előtt, így mikor befejezték a vacsorát, bejelentette, hogy aludni megy. – Elvitelre csomagolt ételnél még mosogatni sem kell – mondta –, amit mégis, azt majd reggel elmosogatom. Mosogatni a kerekesszékemből is tudok, csak vigyáznom kell erre az átkozott oxigénpalackra. – Yune felé fordult. – Biztos, hogy jól ellesz idekint, Sablo hadnagy? Mi van, ha valaki ólálkodni kezd, mint tegnap éjjel?

– Nálam van a fegyverem, asszonyom – felelte Yune –, és egész szép ez a hely.

– Ha gondolja, bármikor bejöhet. Éjfél után erősen fel szokott támadni a szél. A hátsó ajtó be lesz zárva, de a kulcs ott lesz az olla de barro alatt. – Egy régi virágcserépre mutatott, aztán kezét összekulcsolta méretes keble fölött, és enyhén meghajolt. – Rendes emberek maguk, köszönöm, hogy eljöttek ide, hogy segítsenek a fiamon. – Ezzel elgurult. A többiek egy kis ideig még ott maradtak.

– Rendes asszony – mondta Alec.

– Igen – felelte Holly –, az.

Claude rágyújtott egy Tiparillóra. – Zsaruk, akik mellettem állnak – jegyezte meg. – Ez teljesen új. Tetszik.

– Van esetleg Plainville-ben egy Walmart, Mr. Bolton? – szólalt meg Holly. – Vásárolnom kellene pár dolgot, és szeretem a Walmartot.

– Nincs, szerencsére, mert anya is szereti, és el se tudnám csalni onnan. Errefelé ami még legközelebb áll a Walmarthoz, az a Home Depot, Tippitben.

– Az is megfelel – mondta Holly, és felállt. – Elmosogatjuk az edényeket, hogy Lovie-nak ne kelljen reggel, aztán már indulunk is. Holnap reggel visszajövünk Sablo hadnagyért, aztán indulunk haza. Szerintem itt mindent megtettünk, amit lehet. Egyetértesz, Ralph?

Tekintete elmondta Ralphnak, mit mondjon, így ki is mondta. – Persze.

– Mr. Gold? Mr. Pelley?

– Azt hiszem, minden megvan – felelte Howie.

Alec is belement a játékba. – Itt végeztünk.

13

Bár alig negyedórával azután tértek vissza a házba, hogy Lovie elbúcsúzott tőlük, már hallották nehézkes hortyogását a hálószobából. Yune megtöltötte a mosogatót habos vízzel, feltűrte az ingujját, és elkezdte elmosni a pár evőeszközt, amit használtak. Ralph törölgetett, Holly pedig elpakolta őket. Még mindig világos volt odakinn, Claude kinn maradt Howie-val és Aleckel, bejárták az udvart, keresték a tegnapi betolakodó nyomát… már ha járt itt betolakodó.

– Akkor sem lenne semmi baj, ha otthon hagytam volna a szolgálati fegyveremet – jegyezte meg Yune. – Át kellett mennem Mrs. Bolton hálószobáján, hogy bejussak a fürdőszobába, ahol az oxigénpalackot tartja, és alaposan el van látva fegyverekkel. Láttam egy Ruger American vadászfegyvert a fésülködőasztalon, mellette tartalék tölténytárat, a sarokban, a porszívó mellett meg egy tizenkét lövetű Remingtont. Nem tudom, az öreg Claudie-nál mi van, de az holtbiztos, hogy neki is van valamije.

– De neki priusza van, nem? – kérdezte Holly.

– Van – felelte Ralph –, de ez itt Texas. És szerintem már mentesítették, úgy néz ki, rendbe jött az élete.

– Igaz – felelte Holly –, valóban.

– Szerintem is – mondta Yune. – Úgy tűnik, rendbe hozta az életét. Láttam már korábban is ilyet olyanoknál, akik csatlakoztak az Anonim Alkoholistákhoz vagy az Anonim Kábítószerfüggőkhöz. Amikor sikerrel jár valaki, az olyan, mintha csoda történne. Ugyanakkor ez a kívülálló jobb álcát nem is találhatott volna magának, nem igaz? Tekintve, hogy a múltjában találunk drogkereskedést, börtönbüntetést, nem is beszélve arról, hogy tagja volt annak a Sátáni Hetek nevű motorosbandának, ki hinne neki, ha azt mondanánk, ártatlanul vádolják valamivel?

– Terry Maitlandnek sem hitt senki – mondta Ralph komoran –, pedig neki aztán makulátlan volt az előélete.

14

Már alkonyodott, mikor odaértek a Home Depot-hoz, és este kilenc is elmúlt, amire visszaértek az Indian Motelba (mint azt Jack Hoskins is megfigyelte, aki ismét szobája függönye mögül leskelődött és közben kényszeresen dörgölte a tarkóját).

Ralph szobájába vitték, amit vásároltak, és mindent letettek az ágyra: öt rövid UV-elemlámpát (tartalék elemekkel) és öt sárga védősisakot.

Howie felemelte az egyik elemlámpát, és megrándult, amikor felvillant az élénklila fény. – Ez az izé tényleg kimutatja majd a nyomát?

– Ha hagyott nyomot, akkor igen – felelte Holly.

– Aha. – Howie visszadobta az elemlámpát az ágyra, felvette az egyik sisakot, és a fésülködőasztal fölötti tükörhöz ment, hogy megszemlélje magát. – Nevetségesen festek – jelentette ki.

Senki nem cáfolta.

– Tényleg meg fogjuk tenni? Vagy legalábbis megpróbáljuk? Ezt egyébként nem költői kérdésnek szántam. Próbálom felfogni, hogy tényleg.

– Azt hiszem, nehéz dolgunk lenne, ha a texasi rendőrséget próbálnánk rávenni, hogy segítsenek – felelte Alec szelíden. – Mit mondanánk nekik? Hogy szerintünk szörny rejtőzik a Marysville-i Lyukban?

– Ha nem tesszük meg, akkor még több gyereket meg fog ölni – jelentette ki Holly. – Ez tartja életben.

Howie szinte vádlón fordult a nő felé. – És hogy jutunk be? Az idős hölgy azt mondta, bezárták. Zártabb, mint egy apáca alsóneműje. És még ha bejutunk is, hol a kötél? Azt nem árulnak a Home Depot-ban? Kell hogy áruljanak.

– Nem lesz rá szükségünk – felelte Holly halkan. – Ha odabent van – és én majdnem biztos vagyok benne, hogy odabent van –, nem ment túl mélyre. Egyrészt mert fél attól, hogy ő is eltéved, vagy hogy ráomlik a barlang. Másrészt pedig mert szerintem gyenge. Most lenne az életciklusának az a része, amikor pihen, ehelyett azonban túlhajtja magát.

– Azzal, hogy kivetíti magát? – kérdezte Ralph. – Gondolom, így érted.

– Igen. Amit Grace Maitland látott, amit a feleséged látott… szerintem a kivetülése volt. A fizikai lényének egy kis része ott lehetett ugyan, ezért voltak azok a nyomok a nappalidban, és ezért volt képes arrébb húzni a széket és felkapcsolni a lámpát, de ahhoz nem volt elég, hogy nyomot is hagyjon az új szőnyegen. Ez ki kellett hogy fárassza. Szerintem csak egyszer jelent meg teljes testi valójában, a bíróság előtt aznap, amikor Terry Maitlandet lelőtték. Mert éhes volt, és tudta, hogy ott lesz mit enni.

– Fizikailag ott volt, de a tévé felvételein nem jelent meg? – kérdezte Howie. – Mint egy vámpír, aki nem látszik a tükörben?

Úgy mondta ezt, mintha arra számítana, Holly tagadni fogja, de a nő nem tette. – Pontosan.

– Ezek szerint természetfölöttinek tartja. Természetfölötti lénynek.

– Nem tudom, minek tartsam.

Howie levette a sisakot, és az ágyra dobta. – Találgatás. Mást nem tud.

Holly megbántottnak tűnt, úgy látszott, nem tudja, mit feleljen. Azt sem vette észre, amit Ralph igen, és amiben Ralph biztos volt, hogy Alec is észrevette: Howard Gold félt. Ha ez az egész rosszul sül el, akkor nincs bíró, akinek tiltakozhatna. Itt nem kérhet újratárgyalást.

Ralph megszólalt. – Még mindig nehéz elhinnem mindezt az El Cucó-ról vagy az alakváltókról, de kellett lennie egy kívülállónak, ezt most már elhiszem. Az ohiói kapcsolat miatt, és azért is, mert Terry Maitland egyszerűen nem lehetett egyszerre két helyen.

– A kívülálló itt elbaszta – jegyezte meg Alec. – Nem tudta, hogy Terry arra a konferenciára megy Cap Citybe. A legtöbb bűnbakja, akit kiválasztott, olyan lehetett, mint Heath Holmes, akinek harmatgyenge alibije volt csak.

– Itt nem áll össze a kép – mondta Ralph.

Alec felvonta a szemöldökét.

– Ha megszerezte Terry… nem is tudom, hogyan mondjam. Emlékeit, igen, de nem csak az emlékeit. Afféle…

– A tudatának egyfajta leképezését – mondta Holly halkan.

– Jó, nevezzük így – felelte Ralph. – Elfogadom, hogy lehettek apróságok, amik elkerülték a figyelmét, ahogy a gyorsolvasók is kihagynak dolgokat olvasás közben, de az az előadás igen fontos volt Terrynek.

– Akkor a cuco miért… – kezdte Alec.

– Talán muszáj volt neki. – Holly fogta az egyik UV-elemlámpát, és a falra világított, ahol kirajzolódott a szoba egy korábbi lakójának kísérteties tenyérlenyomata. Ralph ugyanilyen rutinosan tette volna. – Talán túl éhes volt ahhoz, hogy jobb alkalomra várjon.

– Vagy csak nem érdekelte – mondta Ralph. – A sorozatgyilkosok gyakran eljutnak eddig a pontig, általában nem sokkal azelőtt, hogy elkapnák őket. Bundy, Speck, Gacy… előbb-utóbb mind kezdték azt hinni, hogy a törvény fölött állnak. Mint egy isten. Arrogánssá váltak és átléptek egy határt. És ez a kívülálló nem sokkal lépte át, nem igaz? Gondoljatok csak bele. Vádat akartunk emelni Terry ellen, bíróság elé akartuk állítani Frank Peterson meggyilkolásáért, mindannak ellenére, amit tudtunk. Biztosak voltunk benne, hogy kamu az alibije, bármilyen erősnek tűnt is.

És egy részem még mindig hinni akar ebben. A másik lehetőség a feje tetejére állít mindent, amit igaznak hittem a világról, amelyben élek.

Forrónak érezte az arcát, és kavargott egy kicsit a gyomra. Hogy hihet egy a huszonegyedik században élő épeszű ember alakváltó szörnyetegekben? Ha az ember elfogadja, hogy Holly Gibney kívülállója, ez az El Cuco tényleg létezik, akkor tényleg minden lehetséges. Nincs vége az univerzumnak.

– Már nem arrogáns – mondta Holly halkan. – Korábban hónapokig ugyanazon a helyen maradt a gyilkosságok után, amíg átváltozik. Csak akkor indult tovább, amikor az átváltozás már lezajlott, vagy majdnem lezajlott. Így vélem, annak alapján, amit olvastam és amit Ohióban megtudtam. De a szokásos rutinja most felborult. Flint Cityből menekülnie kellett, amint az a fiú észrevette, hogy a csűrben rejtőzik. Tudta, hogy oda fog menni a rendőrség. Így aztán korábban idejött, hogy Claude Bolton közelében legyen, és rá is talált tökéletes otthonára.

– A Marysville-i Lyukra – mondta Alec.

Holly bólintott. – De nem tudja, hogy mi tudunk erről. Ez az előnyünk. Claude tudja, hogy a nagybátyja és az unokatestvérei ott lelték halálukat, ez igaz. De Claude nem tudja, hogy a kívülálló olyan helyeken vagy olyan helyek közelében pihen, ahol holtak nyugszanak, lehetőleg olyan holtak, akik vérrokonságban állnak azzal a személlyel, akinek az alakját épp leveti vagy felveszi. Biztos vagyok benne, hogy így működik a dolog. Máshogy nem működhet.

Mert szeretnéd, ha így működne, gondolta Ralph, ugyanakkor hibát nem talált Holly gondolatmenetében. Már ha az ember elfogadta a feltételezést, hogy létezik egy természetfölötti lény, akinek bizonyos szabályokat kell követnie, talán hagyománytiszteletből, talán mert valami ismeretlen kényszerítő erőnek engedelmeskedik, amit egyikük sem lesz képes megérteni soha.

– Biztosak lehetünk benne, hogy Lovie nem mondja el neki? – kérdezte Alec.

– Szerintem igen – felelte Ralph. – A saját érdekében hallgatni fog.

Howie fogta az egyik elemlámpát, és a zörgő légkondira világított. Ezúttal egész seregnyi kísértetiesen világító ujjlenyomatot talált. Lekapcsolta a lámpát, és megszólalt. – Mi van, ha van egy segítője is? Ehhez mit szólnak? Drakula grófnak ott volt az a Renfield nevű pasas. Dr. Frankensteinnek az a púpos, Igor…

– Ez egy gyakori tévedés – vetette közbe Holly. – Az eredeti Frankenstein-filmben a doktor segítőjét Fritznek hívták, Dwight Frye alakította. Később Lugosi Béla…

– Elismerem, tévedtem – mondta Howie –, de a kérdésem akkor is áll: mi van, ha a kívülállónak van egy segítője? Valaki, akinek megparancsolta, hogy tartson minket szemmel? Nem lenne logikus? Még ha a kívülálló nem tudja is, hogy tudunk a Marysville-i Lyukról, azt tudnia kell, hogy aggasztóan közel vagyunk hozzá.

– Értem, mire gondolsz, Howie – mondta Alec –, de a sorozatgyilkosok általában egyedül követik el a gyilkosságokat, és azokat kapják el legkésőbb, akik nem maradnak egy helyen. Vannak kivételek, de nem hinném, hogy ez az illető közéjük tartozna. Daytonból ment le Flint Citybe. Ha visszakövetnénk a nyomát Ohiótól kezdve, meggyilkolt gyerekekre bukkannánk a floridai Tampában vagy a maine-i Portlandben. Van egy afrikai közmondás: aki egyedül utazik, az halad a leggyorsabban. És ha a gyakorlati oldalát nézzük a dolognak, kit tudna megbízni egy ilyen feladattal?

– Egy elmebeteget – felelte Howie.

– Na de honnan? – kérdezte Ralph. – Végigböngészte az apróhirdetéseket, hogy „Elmebeteg munkát keres”?

– Jó – mondta Howie –, akkor egyedül van, ott reszket a Marysville-i Lyukban, és várja, hogy odamenjünk elkapni. Várja, hogy kivonszoljuk a napfényre, vagy karót döfjünk a szívébe, vagy mindkettő.

– Stoker regényében levágták Drakula fejét, amikor megtalálták – mondta Holly –, és teletömték a száját fokhagymával.

Howie az ágyra dobta az elemlámpát, és széttárta a karját. – Jó. Akkor beugrunk a Shopwellbe, és veszünk fokhagymát. Meg egy húsvágó kést is, ha már elfelejtettünk fűrészt venni a Home Depot-ban.

– Azt hiszem, egy fejbelövés is megteszi – mondta Ralph.

Egy pillanatig némán tűnődtek, aztán Howie azt mondta, megy lefeküdni. – De mielőtt megyek, tudnom kell, mi a terv holnapra.

Ralph várta, hogy majd Holly eligazítja Howie-t, a nő azonban ehelyett Ralphra nézett. A férfit megriasztotta és megindította, hogy sötét karikákat lát Holly szeme alatt és finom ráncokat szája sarkában. Ralph maga is fáradt volt, úgy gondolta, mindannyian azok lehetnek, Holly Gibney azonban egyenesen kimerültnek tűnt, mint akit már csak az idegessége hajt tovább. És tekintve, hogy milyen zárkózott egyéniség, Ralph arra tippelt, neki ez olyan lehet, mint töviseken lépkedni. Vagy üvegcserepeken.

– Kilenc óra előtt semmit – mondta Ralph. – Mindannyiunknak szüksége van legalább nyolc óra alvásra, ha lehet, akkor még többre. Aztán összecsomagolunk, kijelentkezünk a motelból, elmegyünk Boltonékhoz és felvesszük Yune-t. Onnan aztán irány a Marysville-i Lyuk.

– Rossz irány, ha azt akarjuk, hogy Claude azt higgye, hazarepülünk – mondta Alec. – Kíváncsi lesz, miért nem Plainsville felé indulunk.

– Oké, akkor azt mondjuk Claude-nak és Lovie-nak, hogy először Tippitbe kell mennünk, hogy… hát, nem tudom, azért, mert akarunk még venni valamit a Home Depot-ban?

– Elég gyenge ürügy – jegyezte meg Howie.

– Ki volt az az állami zsaru, aki idejött beszélni Claude-dal? – kérdezte Alec. – Nem emlékszel?

Ralph nem tudta fejből, de az iPaden mindent feljegyzett az üggyel kapcsolatban. A szokás az szokás, még ha a mumust kergeti is az ember. – Owen Sipe volt a neve. Owen Sipe tizedes.

– Oké. Akkor mondd azt Claude-nak és az anyjának – ami ugyanaz, mintha a kívülállónak mondanánk el, amennyiben valóban képes bejutni Claude agyába –, hogy Sipe tizedes felhívott és azt mondta, Tippitben köröznek valakit rablásért vagy autólopásért vagy betörésért, és a személyleírása illik Claude-ra. Yune tanúsíthatja, hogy Claude egész éjjel otthon volt…

– Ha kinn aludt a kerti lakban, akkor nem – mondta Ralph.

– Azt akarod mondani, hogy nem hallotta volna, ha Claude beindítja a kocsiját? Istentelen zajos egy járgány.

Ralph elmosolyodott. – Ez igaz.

– Szóval mondd azt, hogy elmegyünk Tippitbe utánajárni az ügynek, és ha nem jutunk semmire, akkor visszarepülünk Flint Citybe. Így jól hangzik?

– Remekül – felelte Ralph. – Csak észre ne vegye Claude az elemlámpákat és a sisakokat.

15

Elérkezett és elmúlt a tizenegy óra, Ralph pedig még mindig ébren feküdt szobájában a besüppedt ágyon, és tudta, hogy le kellene kapcsolnia a világítást, de nem tette. Felhívta Jeannie-t, és vagy fél órán át cseverészett vele, részben az ügyről, részben Derekről, nagyrészt azonban jelentéktelen hülyeségekről. Utána megpróbált tévét nézni, gondolván, hogy Lovie Bolton valamelyik késő esti prédikátora talán altatónak is jó – vagy legalább le tudja csendesíteni gondolatai folyamatos zsibongását –, de amikor bekapcsolta, csak egy feliratot látott: A MŰHOLDAS ADÁS JELENLEG NEM FOGHATÓ. ELNÉZÉST A KELLEMETLENSÉGÉRT.

Épp a lámpa kapcsolója felé nyúlt, mikor halkan kopogtak az ajtaján. Átszelte a helyiséget, a kilincs felé nyúlt, aztán meggondolta magát, és kinézett a kukucskálón, de semmi haszna nem volt: eltömte a piszok vagy valami.

– Ki az?

– Én – felelte Holly. Hangja éppolyan halk volt, mint a kopogása.

Ralph kinyitotta az ajtót. Holly pólója nem volt betűrve, blézere, melyet a késő esti hűvös miatt magára terített, egyik oldalon komikusan lelógott. Rövid, ősz haját felborzolta a feltámadó szél. Kezében az iPadjét tartotta. Ralph hirtelen ráébredt, hogy alsógatyában van, gomb nélküli slicce kétségtelenül kissé kinyílt. Eszébe jutott, mit mondtak ilyenkor gyerekkorában: Kitől van engedélyed hot dogot árulni?

– Felébresztettelek – jegyezte meg Holly.

– Nem aludtam. Gyere be.

Holly habozott, aztán belépett a helyiségbe, és leült az egyetlen székre, míg Ralph felhúzta a nadrágját.

– Aludnod kellene, Holly. Nagyon fáradtnak tűnsz.

– Az is vagyok. De néha minél fáradtabb vagyok, annál nehezebben tudok elaludni. Főleg amikor ideges vagyok és aggódom.

– Vettél be Ambient?

– Aki antidepresszánsokat szed, annak nem javasolják.

– Értem.

– Végeztem némi kutatást. Attól néha elalszom. Azzal kezdtem, hogy utánanéztem az újságcikkeknek a tragédiáról, amiről Claude anyja beszélt. Rengeteget írtak róla, sok háttérinfót megtudtam. Gondoltam, esetleg kíváncsi vagy rá.

– Hasznunkra van valamiben?

– Szerintem igen.

– Akkor szeretném hallani.

Leült az ágyra, Holly pedig összeszorított térddel a szék szélére húzódott.

– Rendben. Lovie egyre az Ahiga-oldalról beszélt, és azt is említette, hogy az egyik Jamieson iker kiejtett a zsebéből egy műanyag Ahiga törzsfőnököt. – Bekapcsolta az iPadjét. – Ez a kép 1888-ban készült.

A szépiatónusú fénykép előkelő külsejű indián férfit ábrázolt profilból. Tollas fejéke egészen a háta közepéig ért.

– A törzsfőnök egy ideig El Paso közelében, a Tigua rezervátumban élt navajókból álló kis törzsével, aztán feleségül vett egy fehér nőt, és először Austinba költözött, ahol ellenségesen fogadták, aztán Marysville-be, ahol befogadták, miután levágatta a haját és kereszténynek vallotta magát. A feleségének volt egy kis pénze, ebből nyitották meg a marysville-i kereskedőállomást, amiből később az Indian Motel és Café lett.

– Otthon, édes otthon – mondta Ralph, és körülnézett a kopottas szobában.

– Igen. Ez a kép Ahiga törzsfőnököt ábrázolja 1926-ban, két évvel a halála előtt. Addigra megváltoztatta a nevét Thomas Higginsre. – Újabb képet mutatott Ralphnak.

– Szent egek! – kiáltott fel a férfi. – Mondanám, hogy beilleszkedett a helyiek közé, csak hát itt eredetileg ő lett volna a helyi.

Ugyanaz a nemes arcél látszott a képen, de a fényképezőgép felé fordított orcája most mély ráncokkal volt tele, a fejék eltűnt. Az egykori navajo törzsfőnök keret nélküli szemüveget viselt, és fehér inget nyakkendővel.

– Amellett, hogy Marysville egyetlen sikeres vállalkozását vezette, Ahiga főnök, más néven Thomas Higgins egyben a Marysville-i Lyuk felfedezője is. Ő vitte az első turistacsoportokat a barlangba. Elég népszerű volt.

– A barlangot mégis a városról nevezték el, nem róla – jegyezte meg Ralph. – Jellemző. Hiába volt keresztény, hiába volt sikeres üzletember, a többiek szemében akkor is csak egy rézbőrű maradt. Bár, gondolom, itt jobban bántak vele a helyiek, mint az austini keresztények. Ennyit legalább a javukra lehet írni. Folytasd.

Holly újabb képet mutatott neki. Ezen egy fatábla volt, rajta egy rajz, ami Ahiga törzsfőnököt ábrázolta tollas fejdíszében, alatta felirat: A LEGJOBB SZIKLARAJZOK ERRE TALÁLHATÓAK. Ujjaival széthúzta a képet, hogy ráközelítsen, így Ralph már az ösvényt is látta, ami a sziklák közé vezetett.

– A barlangot a városról nevezték el – mondta Holly –, de azért a törzsfőnök után is elneveztek valamit: az Ahiga-féle bejáratot, ami sokkal kevésbé látványos, mint a Visszhangterem, de közvetlen összeköttetésben áll vele. Itt hordta be a személyzet a szükséges felszerelést, és ez szolgált vészkijáratként is.

– Ott ment be a mentőcsapat, amikor másik útvonalat kerestek, amin eljuthatnak a gyerekekhez, ugye?

– Igen. – Holly előrehajolt, szeme csillogott. – A főbejáratot nem egyszerűen bezárták, Ralph, hanem be is falazták. Nem akartak még több gyereket elveszíteni. Az Ahiga-bejáratot – a hátsó ajtót –bedeszkázták, de az egyik cikk, amit olvastam, sem említ semmi olyasmit, hogy be is falazták volna.

– Az nem jelenti azt, hogy tényleg nem.

Holly türelmetlenül megrázta a fejét. – Tudom, de ha tényleg nem…

– Akkor ott jutott be. A kívülálló. Ezt akarod mondani.

– Először oda kellene mennünk, és ha bármi nyomát látjuk, hogy betörtek…

– Értem – mondta Ralph –, egész jó tervnek tűnik. Jó ötlet. Fantasztikus nyomozó vagy, Holly.

Holly lesütött szemmel köszönte meg, egy olyan nő óvatos hangján, aki nem igazán tudja, mit kezdjen a bókokkal. – Kedves tőled.

– Ez nem kedvesség. Jobb vagy, mint Betsy Riggins, és sokkal jobb, mint az a semmirekellő Jack Hoskins. Aki hamarosan nyugdíjba megy, és ha én dönthetnék az utódjáról, téged neveznélek ki.

Holly a fejét rázta, de mosolygott. – Én beérem az óvadék ellenére lelépőkkel, a lopott autókkal meg az elveszett kutyákkal. Sosem akartam részt venni egy újabb gyilkossági ügy nyomozásában.

Ralph felállt. – Ideje visszamenned a szobádba, és aludnod egy keveset. Ha bármi is igaz abból, amit gondolsz, akkor holnap nagy leszámolás vár ránk.

– Még egy percet kérek. Volt más oka is annak, hogy idejöttem. Jobb, ha leülsz.

16

Mostanra ugyan sokkal erősebb egyéniség lett, mint aznap volt, amikor az a szerencse érte, hogy megismerkedett Bill Hodgesszal, de Holly akkor sem szokott hozzá, hogy megmondja az embereknek, hogy változtatniuk kell valamin vagy hogy tévednek valamiben. Fiatalabb énje riadt, surranó kisegér volt, aki néha úgy érezte, az öngyilkosság a legmegfelelőbb válasz a rémületre, a kisebbrendűségi érzésre és az általános szégyenérzetre, ami eltöltötte. Aznap, amikor Bill leült mellé a ravatalozó mögött, ahová nem bírt belépni, a legerősebb érzése az volt, hogy elveszített valami létfontosságút: nem csak egy táskát vagy hitelkártyát, hanem azt az életet, amit akkor élhetett volna, ha csak egy kicsit más lett volna, vagy ha Isten úgy látta volna jónak, hogy kicsivel többet juttat a szervezetébe valami fontos molekulából.

Azt hiszem, ezt leejtette, mondta Bill, anélkül, hogy valóban kimondta volna. Tessék, jobb, ha visszateszi a zsebébe.

Bill most halott volt, de itt volt ez az ember, aki oly sok mindenben annyira hasonlít Billre: az intelligenciájával, az időnként megcsillanó humorérzékével, de mindenekfölött a makacsságával. Holly biztos volt benne, hogy Bill kedvelte volna Ralph Anderson nyomozót, mert ő is hitt abban, hogy a nyomon rajta kell maradni.

Volt azonban pár különbség is köztük, és nemcsak az, hogy Ralph harminc évvel fiatalabb volt, mint Bill a halálakor. Az, hogy Ralph hatalmas hibát követett el azzal, hogy nyilvánosan letartóztatta Terry Maitlandet, mielőtt felfogta volna, mekkora üggyel áll szemben, csak egy volt ezek közül a különbségek közül, és talán nem is a legfontosabb, függetlenül attól, mennyire bántotta a lelkiismeretét.

Istenem, segíts, hogy azt mondjam neki, amit mondanom kell, mert ez az egyetlen lehetőségem rá. És hallgasson is meg. Kérlek, Istenem, add, hogy meghallgasson!

– Valahányszor te és a többiek a kívülállóról beszéltek, mindig feltételesen teszitek.

– Nem biztos, hogy értelek, Holly.

– Szerintem értesz. „Ha létezik. Feltéve, hogy létezik. Tegyük fel, hogy létezik.”

Ralph hallgatott.

– A többiek nem érdekelnek, de neked muszáj hinned benne, Ralph. Szükségem van rá. Én hiszek benne, de egyedül nem vagyok elég.

– Holly…

– Ne! – vágott közbe Holly hevesen. – Ne. Figyelj rám! Tudom, hogy őrültség. De valóban hihetetlenebb El Cuco létezése, mint a többi borzalmas dologé, ami megtörténik ebben a világban? Nem a természeti katasztrófákról vagy balesetekről beszélek, hanem azokról a dolgokról, amiket egyes emberek elkövetnek egymás ellen. Ted Bundy vajon nem El Cuco egy változata volt? Egy alakváltó, aki egyik arcát mutatja az ismerősei felé, de egy másik arcát a nők felé, akiket meggyilkolt? Az utolsó, amit azok a nők életükben láttak, a másik arca volt, a belső arca, El Cuco arca. Vannak mások is. Itt járnak közöttünk. Te is tudod. Idegenek. Szörnyetegek, akiket sosem érthetünk meg. Bennük hiszel. Némelyiket te magad juttattad rács mögé, talán van, akinek a kivégzését is végignézted.

Ralph hallgatott, tűnődött a hallottakon.

– Hadd kérdezzek valamit – mondta Holly. – Tegyük fel, hogy tényleg Terry Maitland ölte meg azt a gyereket, ő mart ki egy darabot a húsából, ő nyomta fel belé azt az ágat. Ez talán kevésbé lenne hihetetlen, mint az a valami, ami a barlangban rejtőzik? Akkor nyugodt szívvel mondanád, hogy „Megértem a sötétséget és gonoszságot, ami a fiúk edzőjének, a város szeretett polgárának álarca mögött rejlik, pontosan tudom, miért követte el”?

– Nem. Tartóztattam már le olyanokat, akik borzalmas dolgokat követtek el – köztük egy nőt, aki a fürdőkádba fojtotta csecsemő kislányát –, de soha nem tudtam megérteni. Legtöbbször ők sem értik saját magukat.

– Én sem értettem, miért döntött úgy Brady Hartsfield, hogy felrobbantja magát egy koncerten és magával visz ezer vagy még több ártatlan gyereket. Egyszerű, amit kérek. Ebben most higgyél. Legalább az elkövetkezendő huszonnégy órában. Képes leszel rá?

– Ha igent mondok, tudni fogsz aludni?

Holly bólintott, tekintetét egy pillanatra sem vette le a férfiról.

– Akkor hiszek. Legalább az elkövetkezendő huszonnégy órában El Cuco létezik. Azt még nem tudjuk, hogy tényleg a Marysville-i Lyukban rejtőzik-e, de létezik.

Holly kifújta a visszatartott levegőt, és felállt, szélfútta hajjal, féloldalasan lógó blézerrel, betűretlen inggel. Ralph szerint egyszerre tűnt imádnivalónak és borzasztóan törékenynek. – Jó. Akkor megyek aludni.

Ralph az ajtóhoz kísérte, és kinyitotta előtte az ajtót. Mikor Holly kilépett, a férfi megszólalt. – Nincs vége az univerzumnak.

Holly komoly arccal nézett rá. – Igaz. Nincs vége annak az átkozott univerzumnak. Jó éjt, Ralph.

A MARYSVILLE-I LYUK

Július 27.

1

Jack hajnali négykor ébredt.

Odakint fújt a szél, erősen fújt, neki pedig mindene fájt. Nemcsak a nyaka, de a karja, a lába, a hasa, a feneke. Mintha leégett volna a napon. Ledobta magáról a takarót, az ágy szélére ült, és felkapcsolta az éjjelilámpát, ami halvány, hatvanwattos fényt adott. Végignézett magán, és semmit nem látott a bőrén, de a fájdalom ott volt. Odabent.

– Megteszem, amit akarsz – mondta a látogatónak. – Megállítom őket. Ígérem.

Nem érkezett válasz. Látogatója vagy csak nem akart válaszolni, vagy nem volt itt. Most legalábbis nem. De létezett, ott kinn, abban az átkozott csűrben ott volt. Egyetlen csiklandós érintés, szinte cirógatás, de annyi is elég volt. Jack teste megtelt méreggel. Rákméreggel. És most, amikor itt ült ebben a lepusztult motelszobában, jóval hajnal előtt, már nem volt biztos benne, hogy a látogató vissza tudja venni, amit adott neki… de mi más választása maradt? Meg kellett próbálnia. Ha nem sikerül…

– Akkor főbe lövöm magam? – A gondolattól kicsivel jobban érezte magát. Az anyjának nem volt meg ez a lehetősége. Újra kimondta, ezúttal határozottabban. – Akkor főbe lövöm magam.

Nem lesz több másnaposság. Nem fog többé a sebességkorlátozás gondos betartásával hazamenni, megállva minden piros lámpánál, hogy ne állítsák meg, amikor tudja, hogy legalább 1-est fúj a szondán, de talán 1,2-t is. Nem fogja többé hívogatni az exe azzal, hogy megint késésben van a havi tartásdíjjal. Mintha nem tudná anélkül is. Mihez fog kezdeni az asszony, ha nem jön több pénz tőle? El kell mennie dolgozni, megtudni, hogyan él az emberiség másik fele, ha-ha. Nem lesz több otthon üldögélés a tévé előtt, nem fogja egész nap Ellent meg a Judy bírónőt nézni. Mekkora kár!

Felöltözött és kiment. A szél nem volt hideg ugyan, de hűvös azért igen, és mintha egyenesen átfújt volna rajta. Mikor eljött Flint Cityből, tombolt a hőség, így nem gondolt arra, hogy kabátot hozzon magával. Vagy váltóruhát. Vagy akár egy fogkefét.

Jellemző rád, drágám, hallotta a fejében régi börtönőre hangját. Túl későn, túl keveset. Mindig is ilyen voltál.

Az autók, kisteherautók és pár lakókocsi úgy bújtak a motel épülete mellé, mint a szopós kiskutyák. Jack elindult a fedett folyosón, ment, hogy meggyőződjön róla, hogy a bajkeverők kék sportkocsija még mindig ott parkol-e. Ott volt. Mind bent voltak a szobájukban, és kétségkívül kellemes, fájdalommentes álmukat aludták. Jack pár pillanatig beleélte magát, hogy szobáról szobára bejárja az épületet, és mindannyiukat lelövi. Az ötlet vonzó volt, de nevetséges. Nem tudta, melyik szobákat foglalták el, és az is biztos volt, hogy előbb-utóbb valamelyikük – nem feltétlenül a fő bajkeverő – vissza fog lőni. Elvégre ez Texas volt, ahol az emberek szerették azt hinni, hogy még mindig a marhahajcsárok és revolverhősök korát élik.

Jobb lesz ott várni őket, ahová látogatója szerint talán menni fognak. Ott lelőheti őket, és elég biztos lehet benne, hogy meg is ússza, tekintve, hogy többmérföldes körzetben nem lesz senki. Ha a látogató elveszi tőle a mérget, amint elvégezte a feladatát, akkor minden jól végződik. Ha nem, akkor Jack a szájába veszi szolgálati Glockja csövét, és meghúzza a ravaszt. Szórakoztató volt belegondolni, hogy az exe a következő húsz évet pincérnőként vagy kesztyűgyári munkásként tölti, de nem ez volt a legfontosabb oka. Nem fog úgy meghalni, mint az anyja, hogy felhasad rajta a bőr, valahányszor mozdulni próbál. Ez volt a legfontosabb oka.

Beszállt a kisteherautóba, miközben remegett a hidegtől, és elindult a Marysville-i Lyuk felé. A hold a láthatár közelében ült, akár egy hideg kő. A remegésből reszketés lett, olyan heves, hogy kocsija párszor átlódult a fehér terelővonalon. Nem bánta; a nagyobb járművek mind vagy a 190-es főutat használták, vagy az autópályát. A vidéki úton rajta kívül senki nem járt ebben az istentelenül korai órában.

Amint a Ram motorja bemelegedett, Jack magasabbra tekerte a fűtést, és máris jobban érezte magát. Altestében kezdett csillapodni a fájdalom. Tarkója azonban még mindig rohadtul lüktetett, és valahányszor megdörzsölte, tenyerére tömegével tapadtak a hámló, elhalt bőrdarabkák. Felmerült benne, hogy talán a tarkóját kínzó fájdalmat tényleg csak leégés okozta, és minden mást csak hozzáképzelt. Pszichoszomatikus, mint régi börtönőre kamu fejfájásai. De vajon a pszichoszomatikus fájdalom fel tudja ébreszteni az embert mély álmából? Jack nem tudta, de azt igen, hogy látogatója, aki a zuhanyfüggöny mögött és a hálószobájában rejtőzött, valóban létezett, és a hozzá hasonlókkal jobb, ha nem baszakodik az ember. A hozzá hasonlóknak az ember jobb, ha engedelmeskedik.

Emellett ott volt még Ralph Köcsög Anderson, aki mindig is púp volt a hátán. Mr. Nincs Véleményem, aki visszarángatta őt a kibaszott nyaralásáról azzal, hogy felfüggesztette magát… mert hát a jó öreg Ralphie fel volt függesztve, ezt a „rendelkezési állomány” baromságot hagyjuk a picsába. Ralph Köcsög Anderson volt az oka annak, hogy ő, Jack Hoskins ki kellett hogy menjen Canning községbe ahelyett, hogy kis kunyhójában ül, DVD-t néz és vedeli a vodka-tonikot.

Mikor befordult a táblánál (TOVÁBBI ÉRTESÍTÉSIG ZÁRVA), hirtelen eszébe ötlött valami, ami teljesen felrázta. Lehet, hogy Ralph Köcsög Anderson szándékosan küldte ki oda! Lehet, hogy tudott róla, hogy a látogató ott fog várni, és azt is, mit fog tenni. A jó öreg Ralphie évek óta meg akart szabadulni Jacktől, és ezt is számításba véve hirtelen összeállt a kép. Az tagadhatatlan volt, hogy logikusnak tűnik az elgondolás. A jó öreg Ralphie csak arra nem számított, hogy a tetovált ember át fogja verni.

Ha arra gondolt, vajon mi fog kisülni ebből a baszakodásból, Jack három lehetséges kimenetelt látott maga előtt. Lehet, hogy a látogató megszabadítja a méregtől, ami most is az ereiben kering. Ez volt az egyik eshetőség. Ha pszichoszomatikus, akkor magától is el fog múlni. Ez volt a második. De lehet, hogy valódi a betegsége, és a látogató nem tudja elvenni. Ez volt a harmadik lehetőség.

Mr. Kurvára Nincs Véleményemnek azonban mindenképpen fuccsoltak, bármelyik lehetőség bizonyul igaznak. Ezt Jack nem a látogatónak ígérte meg, hanem saját magának. Andersonnak vége, és vele együtt a többieknek is. Mindenkinek annyi. Jack Hoskins, amerikai mesterlövész.

Elérte az elhagyatott jegyárusító bódét, és megkerülte a láncot. A szél alighanem el fog állni, amint felkel a nap és kezd emelkedni a hőmérséklet, most azonban még fújt, felhőkben kavarta fel a port és a kavicsokat, és Jack ennek örült. Nem kell amiatt aggódnia, hogy a bajkeverők esetleg meglátják a nyomait. Már ha egyáltalán eljönnek.

– Ha nem jönnek, akkor is rendbe hozol? – kérdezte. Nem számított válaszra, de megkapta.

Ó, igen, minden rendben lesz veled.

Ezt most tényleg hallotta, vagy csak a fejében?

Számít valamit?

2

Jack elhaladt az elhagyatott turistaházak mellett, és eltűnődött, miért költene bárki is pénzt arra, hogy itt nyaraljon, e mellett az izé mellett, ami végül is csak egy lyuk a földben (a név legalább nem hazudott). Senkinek nem jutott eszébe jobb hely, ahová mehetne? A Yosemite? A Grand Canyon? Még a Világ Legnagyobb Fonalgombolyagja is érdekesebb látnivaló lehet, mint egy lyuk a földben itt, ebben a poros texasi koszfészekben.

Leparkolt a raktár mellé, ahol előző útja során is, elővette elemlámpáját a kesztyűtartóból, majd kiemelte a Winchestert és egy doboz lőszert a platón lévő fémládából. Megtömte a zsebét lőszerrel, elindult az ösvényen, majd visszafordult, és bevilágított a raktár garázsajtóra emlékeztető redőnykapujának egyik poros ablakán, hátha van benn valami, amit használni tud. Nem volt, de attól még elmosolyodott azon, amit látott: egy porlepte kompakt autó volt az, talán Honda vagy Toyota, hátsó ablakán matricával: A FIAM A FLINT CITY-I GIMNÁZIUM KITŰNŐ DIÁKJA! Akár méreg keringett az ereiben, akár nem, Jack alapvető nyomozói képességei remekül működtek. Látogatója valóban itt volt: ezzel a lopott autóval jött ide, egészen Flint Cityből.

Kezdte jobban érezni magát, és most először érzett igazi éhséget azóta, hogy a tetovált kéz előkúszott a zuhanyfüggöny mögül. Jack visszatért a kisteherautóhoz, és kotorászni kezdett a kesztyűtartóban. Előásott egy csomag mogyoróvajas kekszet és egy fél csomag gyomornyugtató cukorkát. Nem éppen a bajnokok reggelije, de a semminél jobb. Elindult felfelé az ösvényen, rágcsálta a kekszet, puskáját a bal kezében vitte. Volt ugyan vállpántja, de ha a vállára vetné, akkor dörzsölné a nyakát, talán vérezne is tőle. Zsebeit, melyeket lehúzott a sok lőszer, ide-oda lóbálták léptei, minden lépésnél a lábának ütköztek.

Megállt a kopott indiános rajznál (melyen a jó öreg törzsfő tanúsította, hogy Carolyn Allen leszopta a rézbőrű farkát), mert hirtelen egy gondolat villant az agyába. Aki végigmegy a turistaházak felé vezető mellékúton, az észre fogja venni a raktár mellett parkoló kocsit, és felmerül benne a kérdés, hogy mit keres ez itt. Arra gondolt, visszamegy és arrébb áll vele, aztán úgy döntött, nem kell emiatt aggódnia. Ha a bajkeverők idejönnek, úgyis a főbejárat közelében fognak leparkolni. Amint kiszállnak, hogy körülnézzenek, ő tüzet nyit rájuk a szirten lévő lövészállásából, és kettőt, talán hármat is le fog szedni közülük, mielőtt egyáltalán ráébrednének, mi történik. A többiek úgy rohangálnak majd összevissza, mint kiscsibék a viharban, de ő lelövi őket, mielőtt fedezéket találnának. Fölösleges amiatt aggódnia, mit láthatnak a turistaházak felől, mert Mr. Nincs Véleményem és barátai sosem fogják elhagyni azt a parkolót.

3

A szirthez vezető út veszélyes volt a sötétben, még elemlámpával is, így Jack nem sietett. Anélkül is volt épp elég gondja, hogy elesne és eltörné valamijét. Mire elérte őrhelyét, az égre már kezdett felkúszni az első pár tétovázó napsugár. Rávilágított a vasvillára, melyet előző nap itt hagyott, kinyújtotta felé a kezét, majd visszarántotta. Remélte, hogy amit lát, nem előjele annak, hogyan fog alakulni a nap hátralévő része, de a helyzetnek megvolt a maga iróniája, és még jelenlegi állapotában is tudott mulatni rajta.

Azért hozta fel ide a vasvillát, hogy védekezzen vele a kígyók ellen, erre egy kígyó most ott feküdt mellette, részben rajta. Csörgőkígyó volt, és nem is kicsi: igazi szörnyeteg. Jack nem lőhetett rá, mert egy golyó csak megsebezni tudná a dögöt, és akkor valószínűleg rátámadna, ő pedig edzőcipőt viselt, gumicsizmát elfelejtett venni Tippitben. És persze ott volt az esélye annak is, hogy a golyó visszapattan, és komoly kárt tesz Jackben.

A puskatusnál fogva emelte fel a Winchestert, és lassan nyújtotta előre a fegyver csövét, amennyire csak tudta. Becsúsztatta a szunyókáló csörgőkígyó alá, majd hirtelen mozdulattal hátradobta a kígyót a válla fölött, mielőtt el tudott volna siklani. A ronda dög úgy öt méterrel mögötte, az ösvényen landolt, összetekeredett, majd rázni kezdte csörgőjét. Olyan hangot adott ki, mint a kiszáradt tökhéjban rázott gyöngyök. Jack felkapta a vasvillát, tett egy lépést előre, és szúrt egyet a kígyó felé. A csörgőkígyó besiklott egy hasadékba két, előrehajló szikla között, és eltűnt.

– Jól tetted – jelentette ki Jack. – És vissza ne gyere! Ez az én helyem.

Lefeküdt, és a teleszkópba pillantott. Látta a parkolót, kísérteties sárga csíkjaival, az omladozó ajándékboltot, a bedeszkázott barlangbejáratot, ami fölött a felirat kopott volt, de még olvasható: ÜDVÖZÖLJÜK A MARYSVILLE-I LYUKBAN!

Nem maradt más, mint várni, így Jack letelepedett, hogy várjon.

4

Kilenc óra előtt nem csinálunk semmit, mondta előző este Ralph, de negyed kilencre már mind lenn voltak az Indian Motel büféjében. Ralph, Howie és Alec steaket rendeltek tükörtojással. Holly a steaket kihagyta, viszont kért rántottát, három tojásból, farmkrumplival, Ralph pedig örömmel látta, hogy az utolsó falatig meg is ette. Pólót és farmert viselt, de kosztümblézere megint rajta volt.

– Később meleged lesz ebben – jegyezte meg Ralph.

– Igen, azonkívül gyűrött is, de szép nagy zsebei vannak, elfér benne minden holmim. Viszem a válltáskámat is, de a kocsiban tudom hagyni, ha túráznunk is kell. – Előrehajolt, és halkabban tette hozzá: – Az efféle helyeken néha lopnak a szobalányok.

Ralph eltakarta a száját, talán hogy elnyomjon egy böfögést, talán hogy elrejtsen egy mosolyt.

5

Elmentek Boltonék házáig, ahol Yune-t és Claude-ot a verandalépcsőn ülve találták, éppen kávét ittak. Lovie a kis oldalsó kertben gyomlált a kerekesszékében ülve, ölében oxigénpalackjával, szájában cigarettával, fején nagy szalmakalappal.

– Minden rendben volt tegnap éjjel? – kérdezte Ralph.

– Igen – felelte Yune. – Odakint hátul kicsit zajos volt a szél, de amint el tudtam aludni, aludtam, mint a bunda.

– És magával mi a helyzet, Claude? Minden rendben?

– Ha úgy érti, volt-e olyan érzésem, hogy valaki ólálkodik a ház körül, az ma nem volt. Anyának se.

– Lehet, hogy megvan az oka – jegyezte meg Alec. – A tippiti zsaruknak jelentettek egy lakásbetörést tegnap éjjel. A ház tulajdonosa hallotta, hogy betörik az ablakot, felkapta a puskáját, és elijesztette a pasast. Azt mondta a rendőrségnek, hogy a behatolónak fekete haja volt, kecskeszakálla és sok tetoválása.

Claude felháborodottan kiáltott fel. – Én ki se tettem a lábam a hálószobámból tegnap éjjel!

– Mi nem kételkedünk ebben – felelte Ralph. – Lehet, hogy az a pasas volt, akit keresünk. Elmegyünk Tippitbe, hogy megnézzük. Ha eltűnt – ami valószínű –, visszarepülünk Flint Citybe, és megpróbálunk rájönni, mi legyen a következő lépés.

– Bár nem tudom, mit tudnánk még tenni – tette hozzá Howie. – Ha nem errefelé lófrál, és Tippitben sincs, akkor bárhol lehet.

– Más nyom nincs? – kérdezte Claude.

– Egy darab se – mondta Alec.

Lovie odagurult hozzájuk. – Ha úgy döntenek, hogy hazamennek, ugorjanak be hozzánk a repülőtér felé menet. Készítek pár szendvicset a maradék csirkéből. Már ha nem bánják, hogy kétszer ugyanazt eszik.

– Be fogunk nézni – mondta Howie. – Köszönjük mindkettejüknek.

– Én köszönöm maguknak – felelte Claude.

Kezet rázott mindegyikükkel, Lovie pedig kitárta karjait, hogy megölelje Hollyt. Holly ijedtnek tűnt, de engedte. – Aztán tényleg visszajöjjön – suttogta Lovie a fülébe.

– Visszajövök – felelte Holly, és remélte, hogy ezt az ígéretét be is tudja tartani.

6

Howie vezetett, az anyósülésen Ralph ült, a másik három a hátsó ülésen. A nap már felkelt, érződött, hogy újabb forró nap vár rájuk.

– Azért az érdekelne, hogy a tippiti rendőrség hogyan lépett kapcsolatba veletek – jegyezte meg Yune. – Nem hinném, hogy bárki tudta náluk, hogy idejövünk.

– Nem tudják – felelte Alec. – Ha ez a kívülálló tényleg létezik, akkor nem akartuk felkelteni Boltonék gyanúját, amiért nem a repülőtér felé megyünk.

Ralphnak nem kellett gondolatolvasónak lennie, hogy tudja, mire gondol Holly ebben a pillanatban: Valahányszor te és a többiek a kívülállóról beszéltek, mindig feltételesen teszitek.

Ralph hátrafordult ülésében. – Most figyeljetek ide. Nincs több „ha” meg „tegyük fel”. Ma úgy vesszük, hogy a kívülálló létezik. Ma úgy vesszük, hogy képes olvasni Claude Bolton agyában, amikor csak akar, és hacsak ennek ellenkezője be nem bizonyosodik, a Marysville-i Lyukban van. Nincs több feltételezgetés, csak a hit benne. Képesek vagytok rá?

Egy pillanatig senki nem válaszolt, aztán Howie szólalt meg. – Védőügyvéd vagyok, fiam. Én bármit el tudok hinni.

7

Elértek a táblához, melyen a lenyűgözött család gázlámpásokat tartott a feje fölé. Howie lassan hajtott végig a barlang felé vezető, repedezett aszfaltú úton, és legjobb képességei szerint igyekezett elkerülni a kátyúkat. A hőmérséklet, ami tizenkét fok körül járt, amikor elindultak, mostanra húsz fölé emelkedett, és még emelkedni is fog.

– Látjátok azt a dombot, ott fenn? – kérdezte Holly. – A barlang főbejárata annak az aljában van. Vagyis volt, mert már betömték. Ott kellene először körülnéznünk. Ha megpróbált bejutni ott, annak kell hogy legyen valami nyoma.

– Részemről rendben – mondta Yune, és körülnézett. – Jézusom, ez aztán kihalt egy hely.

– A fiúk és az őket kereső mentőcsapat elvesztése borzalmasan érintette a családjukat – mondta Holly –, de egyben Marysville városa számára is katasztrofális volt. A Lyuk volt a város egyetlen munkaadója. A bezárása után sokan elköltöztek.

Howie lefékezett. – Ez lehetett a jegyárus bódéja. Egy láncot látok, lezárja az utat.

– Kerülje meg – mondta Yune. – Dolgoztassuk meg a kocsi rugózását.

Howie megkerülte a láncot, biztonsági övvel bekötött utasait fel-le dobálta az autó. – Oké, emberek, most hivatalosan is behatoltunk egy magánterületre engedély nélkül.

Közeledtükre egy prérifarkas kiszökött rejtekéből és elmenekült, karcsú árnyéka mellette szaladt. Ralph keréknyomok szélfútta maradványait vette észre, és arra gondolt, a helyi fiatalok – legalább néhánynak maradnia kellett belőlük Marysville-ben – valószínűleg kijártak ide terepjáróikkal. Nagyrészt azonban az előttük magasló sziklás kiszögellés kötötte le a figyelmét, Marysville egyetlen turistalátványosságának helyszíne. A város létének értelme, ha elegánsan akarjuk megfogalmazni.

– Mindannyiunknál lesz fegyver – jelentette ki Yune. Egyenesen ült, szemét az előttük lévő látványra szögezte, minden idegszálával figyelt. – Rendben?

A férfiak igennel válaszoltak. Holly Gibney semmit nem szólt.

8

A szirten lévő őrhelyéről Jack már jóval azelőtt észrevette őket, hogy elérték volna a hatalmas parkolót. Ellenőrizte fegyverét – teljesen töltve volt, egy lőszerrel a csőben. A sziklameredély szélére tett egy lapos követ, és most végighasalt a földön, a puska csövét pedig a kövön nyugtatta. Belenézett a távcsőbe, a célkeresztet a szélvédőre irányította, a sofőr oldalára. Az üvegen megvillanó napfény egy pillanatra elvakította. Összerezzent, hátrahúzódott és addig dörgölte a szemét, amíg a lebegő folt el nem tűnt, aztán újra a távcsőbe nézett.

Gyertek csak, gondolta. Álljatok meg a parkoló közepén. Az tökéletes lesz. Álljatok meg ott, és szálljatok ki.

A sportkocsi azonban ehelyett átlósan áthaladt a parkolón, és a barlang bedeszkázott bejárata előtt állt meg. Minden ajtó kinyílt, és öten szálltak ki, négy férfi és egy nő. Öt kis bajkeverő, szépen egy sorban. Tökéletes. Sajnos azonban innen nagyon rossz szögben lehetett volna csak rájuk lőni. A nap onnan, ahol most volt, árnyékot vetett a barlang bejáratára. Jack ennek ellenére még megpróbálkozhatott volna a dologgal – a Leupold távcső átkozottul jó volt –, a gondot a sportkocsi jelentette, ami az öt emberből legalább hármat fedezett, köztük Mr. Nincs Véleményemet is.

Jack ott feküdt, arcát a puskatusnak szorítva, pulzusa lassan, egyenletesen vert mellkasában és torkában. Már ügyet sem vetett lüktető tarkójára, csak a kis csapatnyi bajkeverőre összpontosított, akik ott álltak az ÜDVÖZÖLJÜK A MARYSVILLE-I LYUKBAN tábla alatt.

– Gyertek csak ki onnan – suttogta. – Gyertek csak ki, körülnézni egy kicsit. Biztosan szeretnétek.

Várta, hogy meg is tegyék.

9

A Lyuk boltíves bejáratát kéttucatnyi deszka fedte, melyeket nagy, rozsdás pántok erősítettek a mögöttük lévő cementtömbhöz. Így, ezzel a dupla védelemmel az engedély nélkül behatolók ellen, nem is volt szükség „Belépni tilos” táblákra, de néhányat azért elhelyeztek belőlük. Pár festékkel felfújt graffitit is láttak, Ralph úgy vélte, azok a fiatalok hagyhatták őket, akik kijöttek ide a terepjárójukkal.

– Van, aki szerint itt be akart jutni valaki? – kérdezte Yune.

– Kizárt – mondta Alec. – Nem is értem, miért vacakoltak egyáltalán a deszkákkal. Azt a cementtömböt csak egy jó nagy adag dinamittal lehetne onnan kirobbantani.

– Ami valószínűleg be is fejezné, amit a földrengés elkezdett – tette hozzá Howie.

Holly megfordult, és hátramutatott a kocsi tetején túlra. – Látják azt az utat az ajándékbolt másik oldalán? Az vezet az Ahiga-bejárathoz. Arrafelé nem engedték a turistákat bemenni a barlangba, de sok érdekes sziklarajz van ott.

– És maga ezt honnan tudja? – kérdezte Yune.

– Megtaláltam az interneten a térképet, amit a turistáknak osztogattak. Manapság minden fenn van a neten.

– Kutatásnak hívják, amigo – mondta Ralph. – Egyszer próbáld majd ki.

Visszaültek a kocsiba, megint Howie ült a volán mögé, Ralph pedig az anyósülésre. Howie lassan indult el, a parkolón át. – Elég rossznak tűnik az út – mondta.

– Minden rendben lesz – jelentette ki Holly. – Az emelkedő túloldalán turistaházak vannak. Az újságok azt írták, a második mentőcsapat ott tartotta az eligazításait. Meg persze rengetegen voltak itt a médiától, és az aggódó hozzátartozók is idegyűltek, miután elterjedt a hír.

– Nem is beszélve az átlagos bámészkodó katasztrófaturisták tömegéről – mondta Yune. – Valószínűleg…

– Állj meg, Howie! – kiáltott fel Alec. – A mindenit!

Úgy a parkoló felénél járhattak, a kocsi tömzsi orra az út felé fordult, ami a turistaházakhoz – és feltehetőleg a barlang hátsó bejáratához – vezetett.

Howie lefékezett. – Mi az?

– Lehet, hogy túlbonyolítjuk a helyzetet. A kívülállónak nem feltétlenül kell magában a barlangban lennie, elvégre Canning községben is egy csűrben rejtőzött.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, hogy meg kellene néznünk az ajándékboltot is. Hogy látszik-e rajta betörés nyoma.

– Megnézem – mondta Yune.

Howie kinyitotta a sofőr oldali ajtót. – Menjünk mind!

10

A bajkeverők otthagyták a bedeszkázott bejáratot, és visszamentek a kocsihoz. A zömök, kopaszodó pasas megkerülte az autót, hogy visszaüljön a kormány mögé. Itt volt a lehetőség lőni. Jack megcélozta a pasas arcát, mély lélegzetet vett, benn tartotta, és meg akarta húzni a ravaszt. Nem mozdult. Egy rémálomba illő pillanatig azt hitte, valami baj van a Winchesterrel, aztán rájött, hogy elfelejtette kibiztosítani. Hogy lehet valaki ennyire ostoba? Megpróbálta anélkül kibiztosítani, hogy levette volna szemét a távcsőről. Izzadságtól csúszós hüvelykujja azonban megcsúszott, és mire sikerült kibiztosítania a fegyvert, a zömök férfi már bent ült a sofőrülésen, és becsapta az ajtót. Már a többiek is beszálltak.

– Picsába! – morogta Jack. – A picsába!

Növekvő pánikkal nézte, ahogy a kocsi elindul, át a parkolón, a szolgálati út felé, ami kiviszi a tűzvonalból. Nemsokára átkelnek az első dombon, és meglátják a turistaházakat, meglátják a raktárat, meglátják a kisteherautóját, ami ott parkol mellette. Vajon tudni fogja Ralph Anderson, kié az a kocsi? Persze hogy tudni fogja. Ha nem az ugrándozó halakat ábrázoló díszítésről, ami az oldalán van, akkor a HA NEM A KOCSIMBAN VAGYOK, AKKOR ANYÁDON matricáról a lökhárítóján.

Nem hagyhatod, hogy felmenjenek azon az úton.

Nem tudta, hogy ez a látogató hangja volt, vagy csak képzelődött, de nem is érdekelte, mert így is, úgy is igazat mondott. Meg kellett állítania azt a kocsit, és ha két-három, nagy sebességgel kilőtt golyó eltalálja a motort, az elég is lesz hozzá. Aztán elkezdhet belődözni az ablakokon. Valószínűleg nem fogja tudni mindegyiküket eltalálni, így nem, hogy a nap fénye visszatükröződik az üvegen, de akik életben maradtak, azok kiszállnak majd az üres parkolóba, talán sebesülten, de az biztos, hogy zavarodottan.

Ujja már görbülni kezdett a ravaszon, mielőtt azonban kilőhette volna az első golyót, a kocsi magától megállt az elhagyatott ajándékbolt közelében, amiről leesett a cégtábla. A kocsi ajtói kinyíltak.

– Köszönöm, Istenem – suttogta Jack. Újra a távcsőhöz hajolt, és várta, hogy kiszálljon Mr. Nincs Véleményem. Mindannyiuknak meg kellett halniuk, de először a fő bajkeverő jön.

11

A gyémánthátú csörgőkígyó kicsusszant a hasadékból, ahol menedékre lelt. Elindult Jack széttárt lábai felé, megállt, ide-oda cikázó nyelvével megízlelte az egyre melegebb levegőt, aztán újra csúszni kezdett előre. Nem állt szándékában támadni, csak felderítőútra indult, mikor azonban Jack először elsütötte a fegyvert, felemelte a farkát és rázni kezdte csörgőit. Jack – aki nemcsak fogkefét felejtett el hozni, hanem füldugót vagy vattát is – nem hallotta.

12

Howie szállt ki elsőnek a kocsiból. Csípőre tett kézzel állt meg a leesett tábla előtt, amelyen a SZUVENÍREK ÉS EREDETI INDIÁN KÉZMŰVESTERMÉKEK felirat állt. Alec és Yune a sofőr oldalán szálltak ki a hátsó ülésről. Ralph is kiszállt az anyósülésből, és kinyitotta a hátsó ajtót Hollynak, akinek meggyűlt a baja a zárral. Miközben kinyitotta az ajtót, megakadt a szeme valamin, ami a repedezett aszfalton hevert.

– A mindenit! – kiáltott fel. – Ezt nézd!

– Mi az? – kérdezte Holly, mikor Ralph lehajolt. – Mi az?

– Szerintem egy nyílhegy a…

Lövés dördült, egy nagy teljesítményű puska szinte ostorcsapásnak hallatszó hangja. Ralph érezte, ahogy elsüvít a golyó, ami azt jelentette, alig két-három centivel húzott el a feje fölött. Az anyósülésnél lévő visszapillantó tükör összetört és lerepült, a repedezett aszfaltra esett és ragyogó fényvillanások közepette elgurult.

– Fegyver! – kiáltotta Ralph. Vállon ragadta Hollyt, és lerántotta maga mellé. – Fegyver, fegyver!

Howie megfordult és ránézett. Arckifejezése egyszerre volt riadt és szórakozott. – Tessék? Mit…

Jött a második lövés, és Howie Gold feje teteje eltűnt. Egy pillanatig még állt, ahol volt, arcán és homlokán vér folyt, aztán eldőlt. Alec rohanni kezdett felé, és ekkor eldördült a harmadik lövés is, amitől Alec hátravetődött, a kocsi motorháztetejének. Ingén vér tört elő az öv fölött. Yune elindult felé. Eldördült a negyedik lövés. Ralph látta, hogy a golyó leszakítja Alec nyakának oldalát. Howie nyomozója bezuhant a kocsi mögé, és eltűnt a szeme elől.

– Bukj le! – ordított Ralph Yune-ra. – Bukj le, odafenn van, a sziklán!

Yune térdre rogyott, és mászni kezdett előre. Három újabb lövés következett, gyors egymásutánban. A kocsi egyik kereke sivított. A szélvédőn nagy reccsenéssel pókhálószálak futottak végig, majd az egész beomlott egy, a kormánykerék fölötti lyuk körül. A harmadik lövés áttörte az ablakot a sofőr oldalán, majd távozás közben teniszlabda méretű lyukat ütött a másik oldali ablakon, nem messze Ralphtól és Yune-tól, akik Hollyt kétoldalról közrevéve kuporogtak a földön. Kis szünet következett, majd újabb sortűz, ezúttal négy lövés. A hátsó ablak is betört, a biztonsági üveg darabjai ezerfelé szóródtak. A kocsi hátulján újabb egyenetlen szélű lyuk jelent meg.

– Nem maradhatunk itt – jelentette ki Holly. Hangja tökéletesen nyugodtnak tűnt. – Még ha minket nem talál is el, a kocsi tankját el fogja.

– Igaza van – mondta Yune. – Mit gondolsz, mi van Aleckel és Golddal? Van rá esély, hogy?

– Nincs – felelte Ralph. – Mindketten…

Újabb ostorcsapás. Mind a hárman összerezzentek. Még egy kerék süvíteni kezdett.

– Meghaltak – fejezte be Ralph. – Oda kell futnunk, az ajándékbolthoz. Ti ketten menjetek elöl. Fedezlek titeket.

– Majd én fedezlek titeket – mondta Yune. – Te és Holly fussatok.

Az orvlövész leshelye felől sikoly hallatszott. Ralph nem tudta megmondani, fájdalmas vagy dühös sikoly volt-e.

Yune felállt, terpeszben, pisztolyát mindkét kezével tartva, és egyenletes ütemben lőni kezdett a domb teteje felé. – Menjetek! – kiáltotta. – Most! Menjetek!

Ralph felállt. Holly is felállt mellette. Hasonlóan ahhoz a naphoz, amikor Terry Maitlandet lelőtték, Ralph most is úgy érezte, hogy mindent lát egyszerre. Karja átölelte Holly derekát. Az égen kitárt szárnyakkal egy madár körözött. A gumiabroncsok sipítottak. A kocsi a sofőroldal felé megereszkedett. A domb tetején reszkető, mozgó villanást látott, ami a rohadék puskájának a távcsöve lehetett. Ralphnak fogalma sem volt, miért mozog így, és nem is érdekelte. Felhangzott egy második sikoly, majd a harmadik, ez az utolsó szinte már vonyítás. Holly megragadta Yune karját, és megrántotta. Yune döbbent pillantást vetett rá, mint akit álmából ráztak fel durván, és Ralph tudta, hogy készen állt meghalni. Arra számított, hogy meg fog halni. Mindhárman futni kezdtek az ajándékbolt nyújtotta fedezék felé, és bár az épület alig ötvenméternyire lehetett a lerokkant sportkocsitól, olyan volt, mintha lassított felvételen futnának, mint három legjobb barát valami ostoba romantikus vígjáték végén. Azzal a különbséggel, hogy azokban a filmekben senkinek nem kellett két olyan ember összeroncsolt holtteste mellett elfutnia, akik alig kilencven másodperccel korábban még épek és egészségesek voltak. Azokban a filmekben senki nem lépett vértócsába és hagyott maga mögött élénkvörös nyomokat. Újabb lövés dördült, és Yune felkiáltott.

– Eltalált! Eltalált a rohadék! – A földre zuhant.

13

Jack éppen újratöltött, és a füle csengett, mikor a csörgőkígyó úgy döntött, elege van ebből az idegesítő betolakodóból, aki idejött a birtokára. Magasan a jobb bokája fölött marta meg, fogai gond nélkül áthatoltak Jack vékony vászonnadrágján, méregzsákjai tele voltak. Jack a hátára fordult, puskáját jobb kezében tartotta, és felsikoltott – nem a fájdalomtól, ami még csak kezdett rátörni, hanem a látványtól, ahogy a csörgőkígyó felkúszik a lábán, villás nyelve ide-oda csap, fekete gyöngyre hasonlító szeme intenzív figyelemmel szegeződik rá. Borzalmas, sikamlós súllyal nehezedett a lábára. Újra megmarta, ezúttal a combján, és tovább kígyózott felfelé, csörgője még mindig csörgött. A következő marás a heréjét fogja érni.

– Menj innen! SZÁLLJ LE A PICSÁBA RÓLAM!

Nem lett volna értelme megpróbálni rácsapni a puskával, azt ki tudta volna kerülni, így Jack ledobta a fegyvert, és két kezével kapta el. A kígyó lecsapott a jobb csuklójára, először elvétette, de második próbálkozásra eltalálta, és két akkora pontot hagyott rajta, mint a kettőspont egy újság főcímében, de méregzsákjai kiürültek. Jack ezt nem tudta, és nem is érdekelte. Megtekerte a kígyót két kezével, mintha törülközőt csavarna ki, és látta, hogy a bőre felhasad. Odalent valaki többször is lőtt – hangja alapján pisztollyal –, de túl messziről, a golyó a közelébe sem ért Jacknek. Elhajította a csörgőkígyót, látta, hogy egy huppanással a kavicsos talajra esik, majd újra elsiklik.

Szabadulj meg tőlük, Jack.

– Igenis, azonnal.

Hangosan beszélt, vagy csak gondolkodott? Nem tudta volna megmondani. Fülében a csengés magas hangú zümmögéssé vált, mintha egy acéldrótot pengettek volna addig, hogy vibrálni kezdett.

Megragadta a puskát, hasra fordult, visszatette a fegyver csövét a lapos kőre, és a távcsőbe nézett. Az életben maradt három bajkeverő az ajándékbolt fedezéke felé rohant, a nő futott középen. Jack megpróbálta megcélozni Andersont, keze azonban – az egyiket több kígyómarás is érte – reszketett, és végül csak az olajbarna bőrű pasast sikerült megcéloznia. Két próbálkozásba telt, de végül eltalálta. A pasas úgy lendítette hátra feje fölött a karját, mint a dobó, amikor teljes erejéből el akarja hajítani a labdát, aztán oldalra dőlt. A másik kettő megállt, hogy segítsen rajta. Eljött a legjobb lehetősége, talán egyben az utolsó is. Ha most nem lövi le őket, akkor bejutnak az épület mögé.

Fájdalom sugárzott szét a lábában az első marás helye felől, és érezte, hogy bokája duzzadni kezd, de nem ez volt a legrosszabb. A legrosszabb a hőség volt, ami úgy áradt szét a testében, mint valami gyorsan terjedő láz. Vagy az a pokolbéli napégette folt. Újra lőtt, és először azt hitte, eltalálta a nőt, de csak megijesztette. A nő megragadta az olajbarna bőrű férfit a sértetlen karjánál fogva. Anderson átkarolta a férfi derekát, és egy rántással talpra állította. Jack újra meghúzta a ravaszt, de csak száraz kattanást hallott. Kotorászni kezdett a zsebében az újabb töltények után, kettőt betárazott, a többit elejtette. Keze zsibbadni kezdett. Lába, melyet megmart a kígyó, zsibbadni kezdett. Nyelve mintha megduzzadt volna a szájában. Újra felkiáltott, ezúttal tehetetlenségében. Mire újra a távcsőbe nézett, azok ott lent eltűntek. Egy pillanatig még látta az árnyékukat, aztán az is eltűnt.

14

Így, hogy egyik oldalról Holly támogatta, a másikról Ralph, Yune képes volt eljutni az ajándékbolt szilánkosra hasadt oldaláig, ahol zihálva összeesett, és hátát az épületnek vetette. Arca hamuszürkévé vált, homlokán izzadság gyöngyözött. Bal karján az ing csupa vér volt, egészen le a csuklójáig.

Felmordult. – Bassza meg, hát ez kibaszott ügyes volt. – Az orvlövész újra lőtt a domb felől. A golyó süvítve pattant meg az aszfalton.

– Mennyire súlyos a seb? – kérdezte Ralph. – Hadd nézzem!

Kigombolta Yune mandzsettáját, és bár óvatosan húzta fel az ingujjat, Yune felnyüszített és vicsorgott. Holly előkapta a mobiltelefonját.

A szeme elé táruló seb nem volt olyan rossz, mint amire számított; a golyó valószínűleg épp csak hogy megkarcolta. Egy filmben Yune ettől még simán képes lett volna újra belevetni magát a harcba, ez azonban a valóság volt, és a valóság más, mint a filmek. A nagy teljesítményű puska lövedéke épp eléggé elbánt a könyökével. A seb körül a hús már kezdett duzzadni, lilára váltani, mintha bunkósbottal ütötték volna meg.

– Mondd, hogy csak kificamodott a könyököm – mondta Yune.

– Jó lenne, de attól tartok, eltört – felelte Ralph. – De akkor is szerencsés vagy. Ha jobban eltalál, szerintem letépte volna az alkarodat. Nem tudom, mivel lövöldözik a pasas, de elég nagy lehet.

– A vállam biztosan kificamodott – mondta Yune. – Akkor, amikor hátracsapódott a kezem. Bassza meg! Most mit csinálunk, amigo? Csapdába estünk.

– Holly, van térerő? – kérdezte Ralph.

A nő megrázta a fejét. – Boltonéknál még volt, de itt semmi. Nem azt kiabálta, hogy „Szállj le rólam?” Hallotta valamelyikő…

A fegyveres újra lőtt. Alec Pelley teste megrándult, aztán mozdulatlanul feküdt tovább. – Kinyírlak, Anderson! – ordította egy hang a domb tetejéről. – Kinyírlak, Ralph, öregem! Mindannyiótokat kinyírlak!

Yune döbbenten nézett Ralphra.

– Elszúrtuk – jelentette ki Holly. – A kívülállónak mégiscsak van egy tettestársa. És bárki is az, ismer téged, Ralph. Felismerted?

Ralph megrázta a fejét. A fegyveres magas hangon ordított, szinte már vonyított, és hangja visszhangzott is. Bárki lehetett az.

Yune szemügyre vette sebesült karját. A vérzés csillapodni kezdett, de a duzzanat nem. Hamarosan már nem is fog látszani, hol van a könyökhajlata. – Ez jobban fáj, mint amikor a bölcsességfogam begyulladt. Ralph, mondd, hogy van valami ötleted.

Ralph az épület túlsó végéhez sietett, kezével tölcsért formált a szája elé, és kiabálni kezdett. – A rendőrség már úton van, seggfej! Az autópálya-rendőrség! Ők nem fognak könyörögni neked, hogy add meg magad, lelőnek, mint a veszett kutyát! Ha élni akarsz, jobb, ha futásnak eredsz!

Csend következett, majd újabb sikoly – fájdalmas, nevető vagy mindkettő. Két újabb lövés dördült. Az egyik Ralph feje fölött csapódott az épületbe, kilazított egy deszkát, és szilánkok tömege zúdult le a nyomában.

Ralph visszahúzódott, és a támadás két másik túlélőjére nézett. – Szerintem ezt vehetjük nemleges válasznak.

– Hisztérikusnak hangzott – mondta Holly.

– Elment az esze – bólintott Yune. Fejét ismét a falnak támasztotta. – Jézusom, de forró ez az aszfalt! És délre még sokkal melegebb is lesz. Muy caliente. Ha még akkor is itt leszünk, megsülünk.

– A jobb kezével szokott lőni, Sablo hadnagy? – kérdezte Holly.

– Igen. És tekintve, hogy egy fegyveres őrült mindannyiunkat csapdába ejtett, akár tegezhetne is és hívhatna Yune-nak, mint el jefe itt.

– Át kellene menned az épület másik végéhez, ahol Ralph van most. Ralph, neked pedig ide kellene jönnöd. Mikor Sablo hadnagy lőni kezd, futva elindulunk az út felé, ami a turistaházak és az Ahiga-bejárat felé vezet. Ha jól becsültem fel, alig ötven métert kell megtennünk nyílt terepen. Tizenöt másodperc alatt meg kell tudnunk tenni ezt a távot. Talán tizenkettő is elég lesz.

– Tizenkét másodperc elég ahhoz, hogy egyikünket lelője, Holly.

– Szerintem képesek leszünk rá. – Még mindig olyan nyugodt volt, mint a tó vize szélcsendben. Ralphot egészen lenyűgözte. Mikor két nappal ezelőtt megérkezett Howie konferenciatermébe, Holly olyan feszültnek tűnt, hogy egy hangos köhintéstől is a plafonig ugrott volna.

Került már korábban ilyen helyzetbe, gondolta Ralph. És talán az ilyen helyzet hozza elő belőle az igazi Holly Gibney-t.

Újabb lövés dörrent, majd fémes kongás hallatszott. Aztán újabb.

– A kocsi benzintartályára lő – mondta Yune. – Az autókölcsönzőnek nem fog tetszeni a dolog.

– Mennünk kell, Ralph. – Holly egyenesen a férfi szemébe nézett – korábban ez sem ment könnyen neki, most azonban semmi problémája nem akadt vele. Nem, most nem. – Gondolj mindazokra a Frank Petersonokra, akiket meg fog ölni, ha hagyjuk elszökni. Vele mennek majd, mert azt hiszik, ismerik. Vagy mert barátságosnak tűnik, ahogy a Howard lányok szemében is annak tűnt. Nem arról beszélek, aki odafent van, hanem arról, akit ő véd.

Három újabb lövés, gyors egymásutánban. Ralph látta, hogy lyukak jelennek meg a sportkocsi karosszériáján, a hátsó oldalpanelen. Igen, a tankot célozta.

– És akkor mihez kezdünk, ha Mr. Tettestárs lejön elénk? – kérdezte Ralph.

– Lehet, hogy nem jön le. Lehet, hogy ott marad, ahol van, a magaslaton. Csak az ösvényig kell eljutnunk, ami az Ahiga-bejárathoz vezet. Ha lejön, mielőtt odaérünk, akkor lelőheted.

– Örömmel, hacsak előbb ő nem lő le engem.

– Szerintem valami baj történt vele – mondta Holly. – A sikolyokból gondolom.

Yune bólintott. – „Szállj le rólam.” Én is hallottam.

A következő lövés eltalálta a kocsi üzemanyagtartályát, és a benzin ömleni kezdett az aszfaltra. Nem robbant fel azonnal, de ha a dombon lévő pasas még egyszer eltalálja, majdnem teljesen biztos, hogy az autó fel fog robbanni.

– Rendben – mondta Ralph. Az egyetlen másik lehetőség, amit el tudott képzelni, az volt, hogy tovább kuporog itt, és várja, hogy a kívülálló tettestársa közvetlenül az ajándékboltot kezdje megszórni nagy sebességű lövedékkel, hátha így el tudja találni egyikőjüket vagy többet is közülük. – Yune, fedezz minket, amennyire csak tudsz.

Yune az épület széléhez vonszolta magát, és minden egyes mozdulatnál felszisszent a fájdalomtól. Pisztolyát jobb kezével az arcához szorította. Holly és Ralph az épület másik széléhez mentek. Ralph látta innen a szolgálati utat, ami felfelé vezetett a dombon, a turistaházak felé. Az út két oldalán két hatalmas sziklatömb állt, az egyikre az amerikai zászlót festették, a másikra Texas egycsillagos zászlaját.

Amint beérünk az amerikai zászlós szikla mögé, biztonságban vagyunk.

Ez majdnem biztos, hogy igaz volt, de az is biztos, hogy ötven méter sosem tűnt még ennél jobban ötszáz méternek. Jeannie-re gondolt, aki otthon jógázik, vagy a belvárosban szaladgál és az ügyeit intézi. Derekre gondolt, a táborban, talán épp új barátaival barkácsol valamit, vagy tévéműsorokról, videójátékokról és lányokról beszélget velük. Még arra is jutott ideje, hogy eltűnődjön rajta, vajon mi jár Holly fejében.

Alighanem ő maga. – Készen állsz?

Mielőtt Ralph válaszolhatott volna, a fegyveres újra lőtt, és a kocsi benzintankja narancsszín tűzcsóvával robbant szét. Yune kihajolt az épület sarka mögül, és lőni kezdett a domb teteje felé.

Holly futásnak eredt, és Ralph követte.

15

Jack látta, hogy a kocsi felrobban, és győzelemittasan felkiáltott, bár ennek sok értelme nem volt: a kocsiban úgysem ült senki. Ekkor szeme sarkából mozgást látott, és észrevette, hogy két bajkeverő a szolgálati út felé rohan. A nő futott elöl, Anderson közvetlenül mögötte. Jack arrafelé lendítette fegyverét, és belenézett a távcsőbe. Mielőtt azonban meghúzhatta volna a ravaszt, golyó süvítését hallotta. Szikladarabok peregtek a vállára. Az a pasas lőtt, akit hátrahagytak, és bár túl messze volt ahhoz, hogy bármiféle kézifegyverrel, ami lehet nála, pontosan tudjon célozni ilyen messzire, az utolsó lövése nyugtalanítóan közel csapódott be Jackhez. Lebukott, és ahogy lejjebb nyomta állát, a nyakáig, érezte, hogy nyirokmirigyei kidüllednek és lüktetnek, mintha megteltek volna gennyel. Fájt a feje, bőrét láz perzselte, szeme túl nagynak érződött ahhoz, hogy szemgödrében maradjon.

A távcsőbe pillantott, még épp időben ahhoz, hogy lássa, amint Anderson beér az egyik nagy sziklatömb fedezékébe. Elveszítette őket. És ez még nem minden: az égő kocsiból fekete füst szállt az ég felé, és most, hogy teljesen felkelt a nap, még a szél sem fújt, hogy eloszlassa. Mi van, ha valaki észreveszi, és kihívja azokat, akik tűzoltónak minősülnek ebben a szakadt koszfészek városban?

Menj le!

Ezúttal nem volt kérdés, kinek a hangját hallotta.

El kell érned őket, mielőtt elérik az Ahiga-ösvényt.

Jacknek fogalma sem volt róla, mi az az Ahiga, de afelől nem voltak kétségei, miről beszél a látogató a fejében: az ösvényről, ami mellett az indiánfőnököt ábrázoló tábla állt. Összerezzent, mikor a lenti seggfej újabb lövése nyomán törmelék záporozott egy közeli kiszögellésről, majd megtette az első lépést visszafelé, az úton, amin feljött, aztán összeesett. Egy pillanatra a fájdalom minden gondolatot kitörölt az agyából. Aztán megragadott egy sziklák közül kiálló bokrot, és feltápászkodott. Lenézett magára, és első pillantásra el sem hitte, mi lett belőle. Lába, melyet megmart a kígyó, mostanra kétszer olyan vastagnak tűnt, mint a másik. Nadrágja feszült rajta. Ami még rosszabb: ágyéka is felduzzadt, mintha egy kis párnát tömött volna a nadrágjába.

Menj le, Jack. Intézd el őket, és megszabadítalak a ráktól.

Most azonban voltak ennél égetőbb gondjai is, nem igaz? Egész teste úgy duzzadt fel, mint a vizes szivacs.

A kígyóméregtől is. Meg tudlak gyógyítani.

Jack nem volt biztos benne, hogy hihet Tetkósnak, de felfogta, hogy nincs más választása. És ott volt Anderson is: Mr. Nincs Véleményem nem fogja élve megúszni ezt az egészet. Mindez az ő hibája, nem fog meglógni.

Csoszogó, sietős léptekkel indult el lefelé az ösvényen, erősen markolta a Winchester csövét, rátámaszkodott a puskatusra, mint egy botra. Másodszor akkor esett el, amikor bal lába megcsúszott a kavicsos talajon, feldagadt, lüktető jobb lába pedig nem volt képes egyensúlyozni. Mikor újra elesett, nadrágszára felhasadt, és feltűnt lilásfeketére színeződött, elhaló húsa. Jack a kavicsos talajt markolászva feltápászkodott, arca feldagadt, csorgott rajta az izzadság. Teljesen biztos volt benne, hogy itt fog meghalni, ezen az istentől elátkozott sziklás, gyomos helyen, de átkozott legyen, ha egyedül fog meghalni.

16

Ralph és Holly görnyedten futottak fel a mellékúton, fejüket leszegve. Az első emelkedő tetején megálltak, hogy levegőhöz jussanak. Odalent, balra látták a körben álló, omladozó turistaházakat. Jobbra egy hosszúkás épület állt, talán itt tárolták a felszerelést és a készleteket, amikor a Marysville-i Lyuk még sikeres vállalkozásként üzemelt. Mellette egy kisteherautó parkolt. Ralph ránézett, tekintete továbbsiklott a tájon, majd hirtelen visszatért a kocsira.

– Jézusom!

– Mi az? Mi az?

– Nem csoda, hogy felismert! Az ott Jack Hoskins kocsija.

– Hoskins? Az a másik nyomozó Flint Cityből?

– Igen, ő.

– De miért akarna… – Holly megrázta a fejét, elég erősen ahhoz, hogy frufruja ide-oda röpködjön. – Nem számít. Abbahagyta a lövöldözést, ami azt jelenti, alighanem jön. Mennünk kell!

– Lehet, hogy Yune eltalálta – mondta Ralph, aztán, mikor Holly kétkedő pillantást vetett rá: – Jó, rendben.

Elrohantak a raktárépület mellett. Innen egy újabb ösvény vezetett a domb túlsó oldala felé.

– Én megyek először – jelentette ki Ralph. – Nálam van fegyver.

Holly nem szállt vitába vele.

Felsiettek az emelkedőn, a keskeny ösvény kanyargott, kígyózott. Cipőjük alatt meg-megcsikordultak és ide-oda gurultak a kavicsok, bármikor elcsúszhattak rajtuk. Két vagy három perce meneteltek felfelé, amikor Ralph meghallotta, hogy fentebb is ropognak a kavicsok valakinek a léptei alatt. Hollynak igaza volt. Hoskins eléjük jön.

Megkerültek egy sziklát, Ralph felemelt pisztollyal, Holly mögötte, a jobbján. Az ösvény most jó ötvenlépésnyi távon egyenesen haladt. Hoskins közeledő léptei most hangosabban hallatszottak, de a sziklák útvesztőjében lehetetlen lett volna megmondani, milyen közel járt hozzájuk.

– Hol van az a rohadt ösvény, ami a hátsó bejárathoz vezet? – kérdezte Ralph. – Közeledik. Ez most kicsit olyan, mint a gyorsulási verseny abban a James Dean-filmben.

– Igen, a Haragban a világgal címűben. Nem tudom, de nem lehet messze.

– Ha összefutunk vele, mielőtt lejutunk erről a főutcáról itt, akkor lövöldözés lesz. És a golyók összevissza pattannak majd a sziklákról. Amint meglátod, szeretném, ha azonnal hasra…

Holly hátba vágta. – Ha hamarabb érünk az ösvényhez, mint ő, akkor nem lesz lövöldözés és nem kell hasra vetnem magam. Indulj!

Ralph végigfutott az egyenes ösvényen, és győzködte magát, hogy újra erőre kapott. Nem volt igaz, de a pozitív gondolkodás mindig jól jön. Holly mögötte futott, és néha rácsapott a vállára, vagy azért, hogy siettesse, vagy azért, hogy megnyugtassa, még mindig ott van mögötte. Elérték a következő kanyart az ösvényen. Ralph átkukucskált, és arra számított, Hoskins puskájának csövével fogja szembetalálni magát. Puskát nem látott, a fatáblát azonban, amire Ahiga törzsfőnök fakuló képét festették, igen.

– Gyere! – szólt hátra. – Gyorsan!

Rohanni kezdtek a tábla felé, és Ralph most már hallotta, hogy a közeledő fegyveres épp levegőért kapkod. Szinte zokogva kapkod érte. Kavicsok csikorogtak, majd fájdalmas kiáltás hallatszott. Úgy tűnt, Hoskins elesett.

Remek! Maradj is ott!

Ekkor azonban újra meghallotta a zajos, meg-megcsúszó lépteket. Egyre közelebbről, már majdnem odaért hozzájuk. Ralph megragadta Hollyt, és belökte az Ahiga-ösvényre. Holly sápadt kis arcán izzadság csorgott. Ajkát erősen összeszorította, kezeit kőporos, vérfoltos blézere zsebébe dugta.

Ralph ajka elé emelte egy ujját. Holly bólintott. Ralph a tábla mögé lépett. A száraz texasi hőségben a deszkák valamennyire összeszáradtak, és Ralph át tudott kémlelni az egyik résen. Látta, ahogy Hoskins betántorog a látószögébe. Első gondolata az volt, hogy Yune szerencsével járt és mégiscsak eltalálta, de ez nem magyarázta volna meg, mitől hasadt szét Hoskins nadrágja és mitől duzzadt fel groteszk módon a jobb lába. Nem csoda, hogy elesett, gondolta Ralph. Elképesztő volt, hogy ilyen messzire eljutott az ösvényen ezzel a lábbal. Még mindig nála volt a puska, amivel megölte Goldot és Pelley-t, de botként használta, ujja a közelében sem volt a ravasznak. Ralph nem hitte volna, hogy képes lenne bármit is eltalálni, akár közelről is. Ilyen remegő kézzel biztos nem. Véreres szeme mélyen ült szemgödrében. Arca a kőportól kabukiálarcnak tűnt, de ahol az izzadságpatakok csíkokat mostak bele, bőre vöröslött, mintha borzalmas kiütéstől szenvedne.

Ralph előlépett a tábla mögül, mindkét kezével fogva a Glockot. – Állj meg ott, ahol vagy, Jack, és engedd el a puskát!

Jack megcsúszott és megállt, Ralphtól jó tízméternyire, de a puskát továbbra is tartotta, a csövénél fogva. Ez nem volt teljesen oké, de Ralph úgy volt vele, elnézi neki. Ha azonban Hoskins fel akarja emelni a puskát, abban a pillanatban vége lesz az életének.

– Nem kellett volna idejönnöd – mondta Jack. – Ahogy a nagytatám mondta mindig: már ilyen hülyének születtél, vagy a magad erejéből lettél az?

– Nincs most hangulatom ehhez az ökörködéshez. Két embert megöltél és egy harmadikat megsebesítettél. Lesből támadtál rájuk.

– Nem lett volna szabad idejönniük – mondta Jack –, de mivel idejöttek, csak azt kapták, amit érdemeltek, amiért beleütötték az orrukat abba, ami nem tartozik rájuk.

– És mi lenne az, Mr. Hoskins? – kérdezte Holly.

Hoskins ajka felrepedezett, apró vércseppek jelentek meg rajta, amikor a férfi elmosolyodott. – A Tetkós dolgába. Ahogy szerintem azt tudják. Bajkeverő köcsögök.

– Oké, most, hogy ezt sikerült megosztanod velünk, tedd le a fegyvert – mondta Ralph. – Már épp elég kárt okoztál vele. Csak dobd el! Ha megpróbálsz lehajolni, arcra fogsz esni. Kígyó mart meg?

– A kígyó már csak ráadás volt. El kell innen menned, Ralph. Mindkettőtöknek el kell mennetek. Különben titeket is meg fog mérgezni, ahogy engem. Hallgass a szavamra.

Holly közelebb lépett Jackhez. – Hogyan mérgezte meg?

Ralph figyelmeztetőn Holly karjára tette a kezét.

– Épp csak megérintett. A tarkómat. Ennyi elég is volt. – Fáradt csodálkozással rázta meg a fejét. – Kinn abban a csűrben, Canning községben. – Hangja erőre kapott, és remegett a haragtól. – Ahová te küldtél!

Ralph megrázta a fejét. – A főnök lehetett az, Jack. Én semmit nem tudtam az egészről. Még egyszer nem fogom mondani, hogy dobd el a fegyvert. Elég volt.

Jack elgondolkodott ezen… vagy legalábbis úgy tett. Aztán nagyon lassan felemelte a puskát, keze egyre araszolt a ravasz felé. – Nem fogok úgy meghalni, mint az anyám. Én aztán nem. Először a barátnődet lövöm le, Ralph, aztán téged. Hacsak meg nem állítasz.

– Jack, ne tedd! Utolsó figyelmeztetés.

– Dugd fel a figyelmeztetést a…

Megpróbálta Hollyra szegezni a fegyvert. Holly nem mozdult. Ralph a nő elé lépett és lőtt, háromszor is; a durranás fülsiketítően hatott a szűk térben. Egyet Howie-ért, egyet Alecért, egyet Yune-ért. A távolság kicsit túl nagy volt egy pisztolyhoz, de a Glock a jobb pisztolyok közé számított, Ralph pedig kiváló céllövő volt. Jack Hoskins összeroskadt, és Ralphnak úgy tűnt, haldoklás közben arckifejezése megkönnyebbülést tükrözött.

17

Ralph leült egy kiszögellő sziklára a táblával szemben. Zihált. Holly odament Hoskinshoz, letérdelt, és a hátára fordította a férfi testét. Megnézte, aztán visszament Ralphhoz. – Többször is megmarta.

– Csörgőkígyó lehetett, méghozzá elég nagy.

– Előbb valami más is megmérgezte. Valami, ami minden kígyónál rosszabb. Ő Tetkósnak hívta, mi El Cucó-nak hívjuk a kívülállót. Véget kell vetnünk ennek az egésznek.

Ralph Howie-ra és Alecre gondolt, akik holtan fekszenek ennek az elátkozott sziklatömbnek a másik oldalán. Családjuk is volt. És Yune-ra, aki még élt, de megsebesült, mostanra valószínűleg sokkos állapotba került – és neki is volt családja.

– Alighanem igazad van. Kéred ezt a pisztolyt? Ha igen, akkor én elvehetem a puskáját.

Holly megrázta a fejét.

– Oké. Akkor gyerünk!

18

Az első kanyar után az Ahiga-ösvény kiszélesedett és lefelé indult. Mindkét oldalon sziklarajzokat láttak. Némelyik ősi rajzot nemrégiben festékszóróval egészítették ki, volt, amelyiket teljesen el is fedték.

– Tudni fogja, hogy jövünk – jegyezte meg Holly.

– Tudom. Magunkkal kellett volna hoznunk egy olyan elemlámpát.

Holly egyik hatalmas oldalsó zsebébe nyúlt – abba, amit lehúzott valaminek a súlya –, és elővette az egyik tömzsi UV-elemlámpát, amit a Home Depot-ban vettek.

– Egészen elképesztő vagy – mondta Ralph. – Gondolom, pár sisakot nem vágtál zsebre, vagy mégis?

– Nem sértésnek szánom, de a humorérzéked nem az igazi, Ralph. Még gyúrni kéne rá egy kicsit.

A következő kanyar után egy természetes üreget pillantottak meg, ami a sziklában nyílt, úgy másfél méterrel a talaj fölött. Az üreg fölött kopottas, fekete festékkel felírt üzenet: SOSEM FELEJTÜNK. Benn egy poros vázából pár vékony ág állt ki, mint csontvázujjak. Az egykor az ágakat díszítő virágszirmok rég eltűntek, de valami más itt maradt: a váza körül fél tucat, Ahiga törzsfőnököt ábrázoló játékfigura, hasonlóak ahhoz, amit a Jamieson ikrek hagytak hátra, amikor bemásztak a föld gyomrába, és sosem kerültek elő többé. A játékok elsárgultak az idő múlásától, a napfénytől megrepedt a műanyag.

– Emberek jártak erre – mondta Holly. – Valószínűleg gyerekek, a graffitiből ítélve. De ezt a helyet nem csúfították el.

– Úgy tűnik, még csak hozzá sem értek – mondta Ralph. – Gyere. Yune ott vár minket, a másik oldalon, golyó ütötte sebbel és törött könyökkel.

– Igen, és biztos vagyok benne, hogy nagyon fáj neki. De óvatosnak kell lennünk. Ami azt jelenti, hogy lassan kell haladnunk.

Ralph megfogta Holly könyökét. – Ha ez a valaki mindkettőnket elkap, akkor Yune magára marad. Lehet, hogy vissza kellene menned.

Holly az ég felé mutatott. Az égő kocsi fekete füstje a magasba emelkedett. – Azt ott észre fogja venni valaki, és akkor idejönnek. És ha velünk történik valami, Yune lesz az egyetlen, aki tudja, miért.

Lerázta magáról Ralph kezét, és elindult felfelé az ösvényen. Ralph még egy pillantást vetett a kis szentélyre, melyet senki nem háborgatott az évek során, aztán követte.

19

Mikor Ralph már azt hitte, hogy nem vezet sehová, csak vissza az ajándékbolthoz, az Ahiga-ösvény élesen balra kanyarodott, szinte kört írt le, és véget ért egy építmény előtt, amire bárki a világon azt mondta volna, hogy olyan, mint egy fészer valakinek a kertjében. A zöld festés azonban megkopott és peregni kezdett, középen az ablaktalan ajtó félig nyitva állt. Az ajtó két oldalán figyelmeztető táblákat helyeztek el. Műanyag borításuk homályossá vált, de szövegüket még így is ki lehetett venni: a bal oldalin az állt, hogy SZIGORÚAN TILOS AZ ÁTJÁRÁS, a jobb oldalin, hogy A TERÜLET MARYSVILLE VÁROS ÖNKORMÁNYZATA RENDELETÉNEK ÉRTELMÉBEN LEZÁRVA.

Ralph az ajtóhoz ment, pisztolyát készenlétben tartotta. Intett Hollynak, hogy álljon az ösvény szikla felőli oldalára, aztán berúgta az ajtót, megroggyantotta a térdét, és pisztolyát lövésre emelte. Odabent kis folyosót látott, ami üresen állt, leszámítva jó pár deszkát, amit letéptek arról a két méter magas hasadékról, ami a sötétségbe vezetett. A deszkák törött végeit még mindig a sziklához erősítették a hatalmas, rozsdálló fémpántok, amik eredetileg tartották.

– Ralph, ezt nézd! Érdekes.

Holly az ajtót fogta, és lehajolt, hogy szemügyre vegye a zárat, amit valaki módszeresen szétvert. Nem úgy tűnt, mintha feszítővassal csinálták volna; Ralph úgy vélte, valaki egy sziklával ütötte, amíg végül meg nem adta magát.

– Mi az, Holly?

– Egyirányú, látod? Csak akkor van zárva, ha kintről próbálkozol bejutni. Valaki remélte, hogy a Jamieson ikrek vagy az első mentőcsapat valamelyik tagja még életben van, és azt akarta, hogy ha az illető megtalálja az idevezető utat, ne legyen bezárva.

– De senki nem talált ide.

– Nem. – Holly végigment a folyosón, a szikla hasadékáig. – Érzed ezt a szagot?

Ralph érezte, és tudta, hogy egy másik világ bejáratánál állnak. Állott dohosságot érzett, és valami mást is – a rothadó hús éles, édeskés bűzét. Csak halványan érezte, de határozottan ott volt. A réges-régi sárgadinnye jutott eszébe, és a benne tekergőző kukacok.

Beléptek a sötétbe. Ralph magas volt, de a hasadék még magasabb, így nem kellett lehajolnia. Holly felkapcsolta az elemlámpát, és először előrevilágított, a lefelé vezető sziklás folyosóra, majd a lábuk elé. Mindketten látták, hogy világító cseppek sora vezet a sötétbe. Holly volt olyan figyelmes és nem közölte vele, hogy ez ugyanaz az anyag, amit a házilag eszkábált UV-lámpája fényénél láttak Ralph nappalijában.

Csak az első húsz méteren tudtak egymás mellett menni, utána a folyosó összeszűkült, Holly pedig odaadta az elemlámpát Ralphnak. A férfi bal kezében a lámpát tartotta, jobbjában a pisztolyt. A falakon kísérteties ásványcsíkok csillogtak, némelyik vörös volt, némelyik levendulaszínű, némelyik zöldessárga. Ralph néha felfelé világított, hogy meggyőződjön róla, El Cuco nincs odafenn, nem kúszik ott az egyenetlen mennyezet sztalaktitmaradványai között. A levegő nem volt hideg – Ralph valahol olvasta, hogy a barlangok hőmérséklete nagyjából a környező vidék átlaghőmérsékletével egyenlő –, de a kinti meleg után hidegnek érezték, főleg úgy, hogy még mindkettejük bőre csupa izzadság volt a félelemtől. A barlang mélyéből érkező huzat arcukba fújta azt a halványan érződő rothadásszagot.

Ralph megállt, Holly pedig nekiütközött, amitől a férfi összerezzent. – Mi az? – kérdezte Holly.

Ralph válasz helyett egy sziklahasadékra világított a balján. Mellette két, odafestett szó: ELLENŐRIZVE és SEMMI.

Továbbhaladtak, lassan, nagyon lassan. Ralph nem tudta, Holly hogy van vele, de őt magát egyre növekvő rémület töltötte el, egyre erősebb bizonyosság, hogy soha többé nem fogja látni a feleségét és a fiát. Vagy a napvilágot. Elképesztő volt, mennyire tud hiányozni az embernek a napfény. Úgy érezte, ha valaha is kijutnak innen, úgy tudja majd inni a napfényt, mint a vizet.

– Borzalmas egy hely, nem igaz? – kérdezte Holly.

– Igen. Vissza kellene menned.

Holly válasz helyett csak finoman meglökte Ralphot a háta közepén.

További hasadékok mellett is elhaladtak a lefelé vezető folyosón, mindegyik mellett ugyanez a két szó állt. Milyen régen festhették őket ide? Ha Claude Bolton még tizenéves volt, akkor legalább tizenöt, talán húsz évnek is el kellett telnie azóta. És vajon ki járt itt időközben – mármint leszámítva a kívülállót? Járt itt valaki? Miért jött volna bárki is ide? Holly igazat mondott, borzalmas ez a hely. Ralph minden egyes lépésnél egyre jobban úgy érezte, mintha élve eltemették volna. Kényszerítette magát, hogy emlékezzen arra a tisztásra a Figgis Parkban, és Frank Petersonra. És a kiálló faágra, melyen véres kéznyomok látszottak ott, ahol lehántotta róla a kérget az, hogy többször egymás után lesújtottak vele. És Terry Maitlandre, aki azt kérdezte Ralphtól, hogyan lesz képes tisztára mosni a lelkiismeretét. Haldokolt, miközben ezt kérdezte.

Továbbment.

A folyosó hirtelen még szűkebbé vált, nem azért, mert falai közelebb lettek volna, hanem mert mindkét oldalon törmelék halmozódott fel. Ralph felfelé világított az elemlámpával, és mély üreget pillantott meg odafent, a sziklás mennyezetben. Olyan volt, mint a lyuk, ami a fog kihúzása után marad.

– Holly… ez az a hely, ahol beomlott a tető. A második mentőcsapat alighanem talicskával hordta ki a nagyobb kődarabokat. Ez itt… – Végigvilágított a lámpával a törmelékhalmokon, és pár helyen megint kísértetiesen világító foltok jelentek meg.

– Ez az, amit már nem vittek ki – fejezte be Holly –, csak félretolták az útból.

– Igen.

Újra elindultak, eleinte csak óvatosan. Ralphnak, akinek kicsit szélesebb volt a törzse, féloldalasan kellett haladnia. Átadta Hollynak az elemlámpát, és fegyvert tartó kezét arca mellé emelte. – Világíts át a hónom alatt. Egyenesen előre. Nem akarok meglepetéseket.

– O… oké.

– Mintha fáznál.

– Fázom is. Inkább ne beszélj. Lehet, hogy meghall minket.

– És akkor mi van? Tudja, hogy jövünk. Ugye, tényleg úgy gondolod, hogy a pisztolygolyó megállítja? Ugye…

– Állj! Állj meg, Ralph! Bele fogsz lépni!

Ralph azonnal megállt. A szíve hevesen vert. Holly kicsivel előrébb világított, a lába elé. Az utolsó törmelékhalmon, mielőtt a folyosó újra kiszélesedett volna, egy kutya vagy prérifarkas teste hevert. Valószínűbbnek tűnt, hogy prérifarkas, de lehetetlen lett volna megmondani, mert feje nem volt. Hasát feltépték, beleit kiszedték.

– Ennek éreztük a szagát – mondta Holly.

Ralph óvatosan átlépte. Három méterrel arrébb megint megállt. Igen, prérifarkas volt, itt volt a feje. Az állat mintha eltúlzott meglepetéssel bámult volna rájuk, és Ralph elsőre nem értette, miért.

Holly kicsit gyorsabban felfogta, mit lát. – Eltűnt a szeme – mondta. – Nem volt elég neki, hogy megette a beleit. A szemét is kiette szegény állat fejéből. Ú…

– Szóval a kívülálló nem csak emberi húson és véren él. – Ralph elhallgatott. – Vagy szomorúságon – tette hozzá.

Holly halkan szólalt meg. – Nekünk köszönhetően… illetve nagyrészt neked és Sablo hadnagynak köszönhetően – nagyon aktívnak kellett lennie egy olyan időszakában, amit alapesetben pihenéssel szokott tölteni. És megtagadták tőle azt az élelmet, amit szeret. Biztosan nagyon éhes.

– És gyenge. Azt mondtad, gyengének kell lennie.

– Reméljük, hogy az – mondta Holly. – Ez rettentően ijesztő. Utálom a zárt helyeket.

– Bármikor nyugodtan…

Holly ismét finoman hátba vágta. – Menjünk tovább. És nézz a lábad elé!

20

Folytatódott a halványan világító cseppek sora. Ralph most úgy gondolt rájuk mint a lény izzadságára. Vajon a félelemtől izzad, ahogy ők is? Remélte, hogy igen. Remélte, hogy a rohadék rettegett, és még most is retteg.

Újabb hasadékok következtek, de festett jelek nélkül; ezek alig voltak többek repedésnél, túl kicsik még ahhoz is, hogy egy gyerek beférjen rajtuk. Vagy kimeneküljön rajtuk. Holly megint Ralph mellett tudott menni, bár szorosan egymás mellett kellett haladniuk. Valahonnan a távolból vízcsöpögést hallottak, és Ralph egyszer újonnan feltámadó szellőt is érzett, ezúttal arca bal felén. Olyan volt, mintha kísértetujjak cirógatták volna meg. Az egyik repedésből jött, és üres, szinte üveges hangú süvítéssel járt, mint amikor sörösüveg szája fölött fúj át az ember. Borzalmas hely volt, az igaz. Ralph szinte lehetetlennek tartotta, hogy voltak, akik fizettek azért, hogy bejárhassák ezt a kőkriptát, bár persze ők még nem tudhatták azt, amit ő tudott és most már el is hitt. Valamilyen szinten elképesztő volt, hogy az, hogy a föld mélyében jár, mennyire lehetővé tette az ember számára, hogy olyasmit is elhiggyen, ami korábban nemcsak lehetetlennek tűnt, de egyenesen nevetségesnek is.

– Óvatosan – mondta Holly –, van még.

Ezúttal pár darabokra tépett vakond hevert előttük. Valamivel hátrébb egy újabb csörgőkígyó maradványai – minden eltűnt belőle, csak pikkelyes bőrének foszlányai maradtak.

Kicsivel tovább meredek lejtő tetejére érkeztek; a lejtő felszíne simára csiszolt volt, akár a táncparkett. Ralph úgy vélte, valami ősi, föld alatti folyó alakíthatta ilyenné, ami a dinoszauruszok korában folyt erre és még azelőtt kiszáradt, hogy Jézus megszületett volna ezen a Földön. Az egyik oldalon acélkorlát húzódott, amin most rozsdafoltok virágzottak. Holly végigvilágított rajta az elemlámpával, és ezúttal nemcsak cseppeket láttak a világító anyagból, hanem tenyér- és ujjlenyomatokat is. Amelyek megegyeznek Claude Bolton ujjlenyomataival, Ralphnak nem volt kétsége efelől.

– Óvatos volt a rohadék, nem igaz? Nem akart elcsúszni.

Holly bólintott. – Szerintem ez az a folyosó, amit Lovie Ördögcsúszdának mondott. Vigyázz, hová lé…

Valahol mögöttük és alattuk hirtelen rövid morajlás hallatszott, majd alig érezhető lökéshullám, ami végigremegett a lábukon is. Ralphnak az jutott eszébe róla, hogy néha a tömör jég is megmozdul. Holly tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Alighanem minden rendben van. Ez az öreg barlang valószínűleg jó régóta beszélget már magában.

– Igen, de gondolom, a földrengés óta, amiről Lovie beszélt, élénkebb lett a társalgás. Tudod, ami 2007-ben volt.

– Bármikor nyugodtan…

– Ne mondd még egyszer. Ezt végig kell csinálnom.

Ralph igazat adott neki.

Lementek a lejtőn; fogták a kapaszkodót, de óvatosan elkerülték a kéznyomokat, melyeket az hagyott hátra, aki előttük ment le itt. A lejtő aljában egy tábla fogadta őket.

ÜDVÖZÖLJÜK AZ ÖRDÖGCSÚSZDÁN
ÓVATOSAN LÉPJEN! KAPASZKODJON

A csúszdán túl a folyosó még jobban kiszélesedett. Újabb boltíves kapu következett, de a faborítás egy része leomlott, és feltárult, amit a természet hagyott ott: a hegy egyenetlen gyomrát.

Holly kezével tölcsért formált a szája előtt, és halkan beleszólt. – Helló!

Hangját egymást átfedő hullámokban, de tökéletesen érthetően verte vissza a visszhang: Helló… elló… elló…

– Gondoltam – jelentette ki Holly. – Ez a Visszhangterem. Az a nagy csarnok, amiről Lovie…

– Helló.

Elló… ó… ó…

A hang halk volt, de Ralph mozdulatlanná dermedt tőle egy lélegzetvétel kellős közepén. Érezte, hogy Holly olyan erősen ragadja meg a karját, hogy ujjai karmokként mélyednek a húsába.

– Most, hogy itt vannak…

Itt vannak… vannak… annak…

– …és ennyit fáradoztak, hogy rám találjanak, miért nem térnek be hozzám?

21

Egymás mellett léptek át a boltíven, Holly úgy kapaszkodott Ralph karjába, mint egy lámpalázas menyasszony. Nála volt az elemlámpa, Ralphnál pedig a Glock, amit készen állt használni, amint célozni tud. Egyetlen lövés. Csak éppen nem volt mire lőnie, első látásra nem.

A boltíven túl kiugró kőpárkányra jutottak, ami mintha erkélyt képezett volna húsz méterrel a fő barlang talaja fölött. A párkányról fém csigalépcső kígyózott lefelé. Holly felnézett, és szédülni kezdett. A lépcső fölfelé is továbbment, még vagy hatvan méteren, át egy nyíláson, ami a főbejárat lehetett, egészen a barlang sztalaktitokkal teli mennyezetéig. Holly ráébredt, hogy az egész szikla üreges, mint műanyag torta a cukrászda kirakatában. Lefelé egész tűrhetőnek tűnt a lépcső, a felfelé vezetőnek azonban egy része elszabadult az öklömnyi csavaroktól, amelyek tartották, és féloldalasan lógtak a mélység fölött.

Odalent várt rájuk, egy hétköznapi állólámpa fényénél – annál a fajtánál, amit minden, normálisan berendezett nappaliban látni – a kívülálló. A lámpa zsinórja halkan zümmögő, vörös láda felé kígyózott, melynek oldalán a HONDA felirat állt. A lámpa fénykörének legszélén egy priccs állt, lábrészénél összegyűrt takaróval.

Ralph számtalan szökevényt elkapott már pályafutása során, és a lény, akiért most idejöttek, beillett volna bármelyiküknek: szeme beesett volt, teste túl sovány, agyonhajszolt. Farmernadrágot viselt, piszkos fehér inge fölött nyersbőr mellényt, lábán kopott cowboycsizmát. Úgy tűnt, nincs nála fegyver. Claude Bolton arca nézett fel rájuk: ugyanaz a fekete haj, a magas arccsontok, amik arra utaltak, pár nemzedékkel korábban indián vér is került a családjukba, és a kecskeszakáll. Ralph onnan, ahol állt, nem látta kezén a tetoválást, de tudta, hogy ott van.

A Tetkós, így hívta Hoskins.

– Ha tényleg beszélni akarnak velem, meg kell kockáztatniuk azt a lépcsőt. Engem elbírt, de be kell valljam az igazat, nem valami stabil. – Szavai, bár hétköznapi beszédhangon ejtette ki őket, átfedték egymást, megduplázódtak, megháromszorozódtak, mintha nem egy kívülálló lett volna odalent, hanem számtalan, egész seregük rejtőzne az árnyak közt, a hasadékokban, ahová annak az egyszerű állólámpának nem ért el a fénye.

Holly elindult a lépcső felé, de Ralph megállította. – Először én.

– Nekem kellene először lemennem. Könnyebb vagyok.

– Először én – ismételte Ralph. – Amikor leérek – ha leérek –, gyere utánam. – Halkan beszélt, de érezte, hogy az akusztikának köszönhetően a kívülálló minden szavát hallja. Legalábbis remélem, gondolta Ralph. – De állj meg legalább tíz lépcsőfokkal azelőtt, hogy leérnél. Beszélnem kell vele.

Míg ezt mondta, Hollyra nézett, keményen. Holly a Glockra pillantott, Ralph pedig alig észrevehetően bólintott. Nem, nem lesz semmiféle beszélgetés, semmiféle hosszadalmas kérdezz-felelek. Mindennek már vége. Egyetlen lövés a fejre, és már itt se vannak. Feltéve persze, hogy nem omlik rájuk a barlang.

– Rendben – mondta Holly. – Vigyázz magadra!

Ralphnak esélye sem volt vigyázni magára – vagy megtartja a régi csigalépcső, vagy nem –, de megpróbálta könnyűnek képzelni magát, miközben lefelé tartott. A lépcső nyikorgott, csikorgott és rázkódott alatta.

– Eddig egész jó – mondta a kívülálló. – Lépkedjen a fal melletti részén, az a legbiztonságosabb.

Osabb… osabb… abb…

Ralph elérte a barlang alját. A kívülálló mozdulatlanul állt a furcsán otthonos lámpa mellett. Vajon a tippiti Home Depot-ban vette, a generátorral és a zsinórral együtt? Ralph valószínűnek tartotta, hogy igen. Úgy tűnt, Texasnak ezen az isten háta mögötti részén mindenki ott vesz mindent. Nem mintha számított volna. Mögötte a lépcső megint elkezdett nyikorogni és csikorogni, ahogy Holly is elindult lefelé.

Most, hogy egy szinten voltak, Ralph szinte már tudományos kíváncsisággal vizslatta a kívülállót. Embernek tűnt, de még így is furcsán nehéz volt kivenni a vonásait – olyan volt, mint amikor enyhén bandzsítva nézünk egy képre, az ember tudja, mit lát, de minden ferde és kissé eltolódott. Claude Bolton arca volt ugyan, de az áll nem hasonlított, nem kerek volt, hanem szögletes, kicsit gödrös. Állkapcsa jobboldalt hosszabb volt, mint baloldalt, amitől arca furán ferdének hatott, csak kis híján nem volt groteszk. A haj Claude-é volt, fekete és fényes, mint a varjú szárnya, de pár világosabb, vörösesbarna csík is vegyült belé. A legfeltűnőbb azonban a szeme volt: az egyik barna volt, mint Claude szeme, a másik azonban kék.

Ralph ismerte azt a gödrös állat, a hosszú állkapcsot, a vörösesbarna hajat, és mindenekfölött azt a kék szemet. Látta, amint kihunyt benne a fény, mikor Terry Maitland meghalt az utcán, azon a nem is túl régi, forró júliusi délelőttön.

– Még mindig átváltozásban van, igaz? A kivetülése, amit a feleségem látott, már tudott pontosan úgy kinézni, mint Claude, de az igazi teste még nem érte utol. Igaz? Még nem sikerült teljesen.

Ezeket szánta az utolsó szavaknak, amit a kívülálló hall. A lépcső tiltakozó nyikorgása elhallgatott, ami azt jelentette, Holly elég magasan van ahhoz, hogy biztonságban legyen. Felemelte a Glockot, és bal kezével megmarkolta jobb csuklóját.

A kívülálló kitárta karjait, mint aki bemutatja magát.

– Megölhet, ha akar, nyomozó, de azzal saját magát és a hölgyet is megöli. Nem férek hozzá a gondolataihoz, ahogy a Claude-éhoz, de attól még elég jól el tudom képzelni, mi jár a fejében: arra gondol, egy lövés még elfogadható kockázattal jár. Igazam van?

Ralph nem válaszolt.

– Biztos vagyok benne, és el kell hogy mondjam, hatalmas kockázattal járna. – Felemelt hangon elkiáltotta magát. – A NEVEM CLAUDE BOLTON!

A visszhang még hangosabbnak tűnt, mint a kiáltás. Holly meglepetten felkiáltott, mikor odafenn egy függőcseppkő egy darabja – ami talán már eddig is végig volt repedve – elvált a mennyezettől és zuhanni kezdett lefelé, mint egy sziklából lévő tőr. Egyikükre sem jelentett veszélyt, jóval a lámpa gyönge fénykörén túl zuhant a földre, de Ralph megértette, mit akart mondani a kívülálló.

– Tekintve, hogy eleget megtudtak ahhoz, hogy rám találjanak, lehet, hogy már ezt is tudják – folytatta a kívülálló, leengedve karjait –, de ha esetleg mégsem: két fiú eltévedt ebben a barlangban, azokban az üregekben és folyosókban, amelyek ez alatt a terem alatt húzódnak, és amikor egy keresőcsapat megpróbált rájuk találni…

– Valaki elsütött egy fegyvert, és rájuk szakadt a barlang mennyezete – mondta Holly a lépcsőről. – Igen, tudjuk.

– Az Ördögcsúszdánál történt, ahol a lövés hangját tompították a falak. – Elmosolyodott. – Ki tudja, mi történne, ha Anderson nyomozó itt sütné el a fegyverét? Biztos, hogy a nagyobb sztalaktitok közül lezuhan egypár. Lehet, hogy sikerül elkerülnie őket. Persze ha nem, akkor összelapítják. Aztán fennáll a lehetősége annak is, hogy az egész szikla ránk omlik, és mindannyiunkat eltemet a földindulás. Meg akarja kockáztatni, nyomozó? Biztos vagyok benne, hogy ezt tervezte, amikor lejött a lépcsőn, de meg kell hogy mondjam, az esélyei nem túl kedvezőek.

A lépcső párat nyikordult, ahogy Holly újabb lépést tett lefelé. Talán kettőt is.

Maradj távol, gondolta Ralph, de esélytelen lett volna kényszerítenie Hollyt – a hölgy mindig a saját feje után ment.

– Azt is tudjuk, miért van itt – mondta Holly. – Claude nagybátyja és unokatestvérei itt vannak. A földbe temetve.

– Valóban. – A férfi… a lény most szélesebben mosolygott. Kivillanó aranyfoga Claude-é volt, akár a betűk az ujjain. – És sokan mások is, köztük a két gyerek, akiket meg akartak menteni. Érzem őket a földben. Némelyikük közel van. Roger Bolton és a fiai ott fekszenek, nem egészen hat méterrel a Kígyó hasa alatt. – Arrafelé mutatott. – Őket érzem a legerősebben, nem csak azért, mert közel vannak, hanem mert vérei annak, akivé változom.

– De enni már nem elég jók – mondta Ralph. A fekhelyet nézte. Mellette, a kőpadlón, egy műanyag hűtőláda mellett alig látható, rendetlen csont- és bőrkupac hevert.

– Nem, természetesen nem. – A kívülálló türelmetlen pillantást vetett rá. – De a maradványaiknak van egyfajta kisugárzásuk. Olyan, mint… nem tudom, ilyesmiről általában nem szoktam beszélni… valami kiárad belőlük. Még abból a két ostoba fiúból is, bár nagyon halványan. Nagyon mélyen vannak lenn. Mondhatjuk, hogy a Marysville-i Lyuk fel nem térképezett részeit derítették fel, mikor meghaltak. – Arcán újra megjelent a mosoly, ezúttal nemcsak aranyfoga látszott, hanem teljes fogsora. Ralph eltűnődött, vajon így mosolygott-e akkor is, amikor meggyilkolta Frank Petersont, evett a húsából és vérével együtt felitta a haldokló gyermek szenvedését is.

– Olyasmi, mint egy éjjelilámpa fénye? – kérdezte Holly. Hangjában őszinte kíváncsiság csendült. A lépcső megnyikordult, ahogy újabb egy vagy két lépést tett lefelé. Ralph teljes szívéből kívánta, hogy bár a másik irányba menne: felfelé, kifelé, vissza a forró texasi napsütésbe.

A kívülálló csak megvonta a vállát.

Menj vissza, próbált Ralph a gondolataival üzenni Hollynak. Fordulj meg, és menj vissza. Amikor már biztos lehetek benne, hogy volt elég időd kijutni az Ahiga-féle hátsó bejáraton, lelövöm. Még akkor is, ha a feleségemet ezzel özveggyé, a fiamat apátlan árvává teszem. Lelövöm. Tartozom ezzel Terrynek és a többieknek, akik őelőtte voltak.

– Éjjelilámpa – ismételte Holly, és újabb lépést tett lefelé. – Ami megnyugtatja a gyerekeket. Nekem is volt kislány koromban.

A kívülálló felnézett Hollyra Ralph válla fölött. Így, hogy háttal állt az állólámpának és arca árnyékba borult, Ralph különös ragyogást látott felemás szemében. Nem, ez nem volt teljesen pontos. Nem a szemében volt, hanem a szeméből áradt, és Ralph most értette meg, mire gondolt Grace Maitland, amikor azt mondta, a lénynek, amit látott, szalma volt a szeme helyén.

– Megnyugtatja? – A kívülálló mintha elgondolkodott volna a szón. – Igen, lehet, bár így még sosem gondoltam rá. De információ is árad belőlük. Még halálukban is csupa boltonság mind.

– Az emlékekről beszél? – Holly újabb lépéssel közelebb volt. Ralph bal keze elengedte csuklóját és intett a nőnek, hogy menjen vissza, de tudta, hogy nem fog.

– Nem, nem azokról. – A kívülálló megint türelmetlennek tűnt, de volt valami más is a tekintetében: egyfajta mohóság, amit Ralph ismert, számos kihallgatás során látta már. Nem minden gyanúsított akart beszélni, de nagy részük igen, mert egyedül voltak egy zárt helyiségben a gondolataikkal. És ez a lény már jó régóta egyedül lehetett a gondolataival. Egyedül, pont. Elég volt ránézni, hogy az ember tudja.

– Akkor miről? – Holly még mindig ugyanott állt. Hála istennek az apró örömökért, gondolta Ralph.

– A vérvonalról. Van valami a vérvonalban, ami többet jelent az emlékeknél vagy a fizikai hasonlóságnál, ami nemzedékről nemzedékre öröklődik. Egyfajta életmód, látásmód. Nem táplál, de erő, az van benne. A lelkük, a ka eltűnt, de valami itt maradt, még halott agyukban és testükben is.

– Egyfajta DNS – mondta Holly. – Talán törzsi, talán faji.

– Lehet. Ha így tetszik. – A kívülálló tett egy lépést Ralph felé, és kinyújtotta kezét, melyen a KELL felirat állt. – Mint ezek a tetoválások. Nem élőek, de van bennük valamennyi infor…

– Állj! – kiáltotta Holly, és Ralph arra gondolt: Szent ég, még közelebb van. Hogy tudott ennyire közel jönni úgy, hogy nem hallottam meg?

A visszhang erőre kapott, mintha szétterjedt volna, és megint lezuhant valami. Ezúttal nem sztalaktit, hanem egy sziklatömb az egyenetlen falak egyikéről.

– Ne tegye – mondta a kívülálló. – Ha nem akarja kockáztatni, hogy a fejünkre omlik az egész, akkor ne emelje fel ennyire a hangját.

Mikor Holly újra megszólalt, hangja halkabb volt, de még mindig sürgető. – Ne felejtsd el, mit tett Hoskins nyomozóval, Ralph! Mérgező az érintése.

– Csak amikor átalakulás közben vagyok – mondta a kívülálló nyájas hangon. – Egyfajta természetes védelem, ritkán halálos. Jobban hasonlít a mérges szömörcére, mint bármiféle sugárzásra. Hoskins nyomozó persze… mondjuk úgy, hogy fogékony volt rá. És ha egyszer megérintek valakit, gyakran – nem mindig, de gyakran – képes vagyok behatolni az elméjébe. Vagy a szeretteiébe. Ezt csináltam Frank Peterson családjával is. Épp csak egy kicsit, de elég volt ahhoz, hogy továbblökjem őket abba az irányba, amerre egyébként is tartottak.

– Maradjon, ahol van – mondta Ralph.

A kívülálló felemelte tetovált kezét. – Rendben. Ahogy már mondtam: magánál van a fegyver. De nem hagyhatom, hogy elmenjenek. Látják, túl fáradt vagyok ahhoz, hogy máshová költözzek. Túl hamar kellett leautóznom ide, és vennem kellett pár dolgot, ami még jobban kimerített. Úgy tűnik, patthelyzet alakult ki.

– Magának köszönheti, hogy ebbe a helyzetbe került – mondta Ralph. – Gondolom, ezt tudja, igaz?

A kívülálló, akinek az arcán halványan még láthatóak voltak Terry Maitland vonásai, ránézett, de nem felelt.

– Heath Holmesnál nem követett el hibát. A Holmes előttieknél szintén nem. De Maitlandnél igen.

– Gondolom, ez igaz. – A kívülálló zavartnak tűnt, de még mindig sugárzott belőle az önelégültség. – De másokat is elintéztem már, akiknek erős alibijük volt és makulátlan hírnevük. A bizonyítékokkal és a szemtanúk vallomásaival szemben az alibi és a hírnév nem ér semmit. Az emberek vakok az olyan magyarázatokra, amelyek szembemennek a valóságról alkotott képükkel. Nem lett volna szabad utánam jönnie. Nem lett volna szabad még csak észlelnie sem, bármilyen erős volt is Maitland alibije. Mégis megtette. Azért, mert elmentem a bíróság épületéhez?

Ralph nem válaszolt. Holly lelépett az utolsó lépcsőfokról is, és most ott állt mellette.

A kívülálló sóhajtott. – Az hiba volt, jobban bele kellett volna gondolnom, hogy ott lesznek a tévések kamerái is, de még mindig éhes voltam. Persze attól még megtehettem volna, hogy nem megyek oda. Torkos voltam.

– És túl magabiztos is, ha már itt tartunk – felelte Ralph. – És a túlzott magabiztosságból gondatlanság fakad. Mi, rendőrök gyakran vagyunk tanúi ennek.

– Nos, talán mindhárom igaz rám. De azt hiszem, még ezt is sikerült megúsznom. – Tűnődve nézett az ősz hajú nőre Ralph mellett. – Magának köszönhetem, hogy ebbe a helyzetbe kerültem, igaz, Holly? Claude szerint Hollynak hívják. Mi tette képessé arra, hogy higgyen bennem? Hogy volt képes meggyőzni öt modern embert, akik valószínűleg semmiben nem hisznek azon túl, amit az öt érzékszervükkel megtapasztalhatnak, hogy lejöjjenek ide? Látott valahol hozzám hasonlót? – Nem lehetett nem észrevenni hangjában a mohóságot.

– Nem azért jöttünk, hogy megválaszoljuk a kérdéseit – mondta Holly. Egyik kezét gyűrött blézerének zsebébe dugta, a másikban az UV-elemlámpát tartotta, ami most éppen nem volt bekapcsolva; fényt csak az állólámpa nyújtott. – Azért jöttünk, hogy megöljük.

– Nem nagyon tudom elképzelni, reményei szerint hogy fog ez sikerülni… Holly. A barátja talán megkockáztatná, hogy elsüti a fegyverét, ha csak ketten lennénk itt, de azt nem hinném, hogy a maga életét is kockára akarja tenni. És bár lehet, hogy egyikük vagy mind a ketten megpróbálnának fizikailag is rám támadni, de azt hiszem, rá kellene jönniük, hogy meglepően erős vagyok, és némileg mérgező is. Igen, még a jelenlegi, kimerült állapotomban is.

– Egyelőre patthelyzet alakult ki – mondta Ralph –, de nem fog sokáig tartani. Hoskins megsebezte Yunel Sablót, az állami rendőrség hadnagyát, de nem ölte meg. Mostanra már erősítést kellett hogy hívjon.

– Ügyes blöff, de itt nem válik be – mondta a kívülálló. – Kelet felé vagy hat mérföldön át nincs térerő, nyugatra tizenkét mérföldön át. Azt hitte, nem fogom ellenőrizni?

Ralph pontosan ezt remélte, de kicsi volt rá az esély. Volt ugyanakkor még egy ütőkártyája. – Hoskins felrobbantotta a járművet is, amivel idejöttünk. Sok a füst. Rengeteg.

Most először látott valódi félelmet a kívülálló arcán.

– Ez már változtat a helyzeten. Menekülnöm kell. Ami a jelenlegi állapotomban nehéz lesz és fájdalmas. Ha fel akart dühíteni, nyomozó, akkor sikerrel járt…

– Azt kérdezte, láttam-e már magához hasonlót – szakította félbe Holly. – Én nem, legalábbis nem pontosan, de biztos vagyok benne, hogy Ralph igen. Ha eltekintünk az alakváltástól, az emlékek kiszívásától és a világító szemektől, akkor maga csak egy szadista erőszaktevő és közönséges pedofil.

A kívülálló összerándult, mintha megütötték volna. Egy pillanatra mintha megfeledkezett volna a füstjelről, amit az égő kocsi küld az égbe az elhagyatott parkolóból. – Ez sértő, nevetséges és nem igaz. Eszem, hogy életben maradjak, ennyi. A magukfajta ugyanezt teszi, amikor lemészárolja a sertéseket és a marhákat. Számomra maguk is csak ilyesmi. Jószágok.

– Hazudik. – Holly tett egy lépést előre, és mikor Ralph megpróbálta elkapni a karjánál fogva, lerázta magáról a férfi kezét. Sápadt arcán a pír rózsái nyíltak. – Azzal, hogy képes kiadni magát valaki másnak – valaminek, ami nem maga –, garantáltan elnyeri mások bizalmát. Bárkit elkaphatott volna Mr. Maitland gyerekei közül. Elkaphatta volna a feleségét is. De maga ehelyett egy gyereket kap el. Mindig gyerekeket kap el.

– Ők a legfinomabb, legédesebb falatok! Maga sosem evett borjúhúst? Borjúmájat?

– Maga nemcsak megeszi őket, de rájuk is élvez. – Holly szája széle megrándult az undortól. – Lefröcsköli őket. Fúj.

– Hogy DNS-t hagyjak hátra! – kiáltotta a kívülálló.

– Azt máshogyan is hagyhatna! – kiáltott vissza Holly, és valami megint lezuhant a tojáshéjként föléjük boruló mennyezetről. – De nem dugja beléjük a micsodáját, igaz? Azért, mert impotens? – Felemelte az ujját, majd ernyedten begörbítette. – Igaz igaz igaz?

– Fogja be!

– Azért gyerekeket rabol el, mert pedofil erőszaktevő, aki még csak a farkát sem tudja használni, ezért kell az ágat…

A kívülálló rárontott Hollyra. Gyűlölettel teli arcában már semmi nem volt Claude Boltonból vagy Terry Maitlandből; ez valódi énje volt, olyan fekete és borzalmas, mint a barlang mélye, ahol a Jamieson ikrek végül életüket vesztették. Ralph felemelte fegyverét, de Holly a tűzvonalba lépett, még mielőtt elsüthette volna.

– Ne lőj, Ralph, ne lőj!

Még valami lezuhant, ezúttal valami hatalmas, ami összezúzta a kívülálló fekhelyét, és ásványtartalomtól csillogó kőszilánkokat szórt szerteszét a barlang csiszolt padlóján.

Holly előhúzta azt a micsodát, ami eddig lehúzta a blézere egyik zsebét. Valami hosszú volt, fehér és megnyúlt, mintha nehéz súly lenne benne. Ezzel egy időben felkapcsolta UV-lámpáját, és teljes fényével a kívülálló arcába világított vele. A lény megrándult, vicsorogva felmordult, és elfordította a fejét, de még mindig Holly után nyúlt Claude Bolton tetovált kezével. Holly maga elé húzta a fehér valamit, ami keresztezte testét apró mellei előtt, egészen a válláig, aztán teljes erőből meglendítette. A súllyal nehezített vég a haj vonala alatt találta el a kívülálló fejét, a halántékánál.

Amit Ralph ezután látott, az még éveken át kísértett álmaiban. A kívülálló fejének bal oldala behorpadt, mintha nem csontból, csak papírmaséból lett volna. A barna szem ugrott egyet gödrében. A lény térdre roskadt, arca mintha elfolyósodott volna. Ralph ezernyi arcvonást látott végigsuhanni rajta alig pár másodperc alatt, az egyik pillanatban ott voltak, a másikban már el is tűntek: magas homlokokat alacsonyak követtek, bozontos szemöldököket olyan világosszőkék, amelyek mintha ott sem lettek volna, mélyen ülő szemeket kidülledők, széles ajkakat vékonyak. Lófogak álltak ki, majd húzódtak vissza, állak ugrottak előre, majd süllyedtek vissza. Az utolsó arc azonban, amely a legtovább megmaradt, és amely majdnem teljesen biztosan a kívülálló valódi arca volt, teljességgel leírhatatlan volt. Olyasvalakinek az arca, aki bárki lehet, aki mellett elhaladunk az utcán, és az egyik pillanatban még látjuk, a másikban már meg is feledkeztünk róla.

Holly újra meglendítette a kezében tartott tárgyat, ezúttal az arccsontot találta el, és borzalmas félhold alakot mélyesztett a felejthető arcba. Olyan volt, mint egy őrült gyerekkönyv illusztrációja.

Végül semmi, gondolta Ralph. Senki. Ami úgy nézett ki, mint Claude, ami úgy nézett ki, mint Terry, ami úgy nézett ki, mint Heath Holmes… semmi. Csak hamis álarc. Csak színpadi jelmez.

Vöröses, kukacszerű lények áradtak ki a kívülálló fején ejtett lyukon, az orrán, az összegyűrt könnycseppformán, ami bizonytalan szája helyén maradt. A kukacok kavargó áradatban zúdultak a Visszhangterem kőpadlójára. Claude Bolton teste előbb remegni kezdett, aztán ugrándozni, végül összezsugorodott ruhái alatt.

Holly elejtette az elemlámpát, és a feje fölé emelte a fehér valamit (Ralph most látta, hogy egy zokni az, fehér férfi sportzokni). Most mindkét kézzel tartotta. Még egyszer, utoljára lesújtott vele, és egyenesen a lény fejére csapott. A kívülálló arca középen hasadt ketté, akár egy rothadt lopótök. A feltáruló üregben nem volt agy, csak tekergőző kukacok fészke, ami Ralphot elkerülhetetlenül azokra a kukacokra emlékeztette, amiket abban a réges-régi sárgadinnyében látott. A már kiszabadult kukacok Holly lába felé tekergőztek a földön.

Holly hátrálni kezdett, és nekiütközött Ralphnak, majd megrogyott a térde. Ralph elkapta, és erősen tartotta. Holly arcából minden szín eltűnt, szeméből könnyek csorogtak.

– Dobd el a zoknit – mondta Ralph Holly fülébe.

Holly kábultan nézett rá.

– Rámásztak azok a valamik.

Mikor Holly még mindig nem csinált semmit, csak nézett rá, kába csodálkozással, Ralph megpróbálta kivenni a kezéből a zoknit. Először nem tudta, Holly halálos szorítással fogta. Ralph elkezdte lefejteni róla az ujjait, és remélte, hogy nem kell eltörnie őket ahhoz, hogy elengedtesse Hollyval a zoknit, de tudta, hogy ha muszáj, megteszi. Ha ez az ára. Azok a valamik sokkal nagyobb kárt fognak okozni, mint a mérges szömörce, ha megérintik. Ha pedig bejutnak a bőre alá…

Holly mintha kezdett volna magához térni, legalábbis egy kicsit, és ujjai ellazultak. A zokni leesett, orra csörömpölő hangot adott ki, mikor a földre ért. Ralph elhátrált a kukacoktól, amik még mindig vakon keresgéltek (vagy talán mégse vakon, mert egyenesen kettejük felé tartottak), és húzni kezdte Hollyt a kezénél fogva, melynek ujjai még mindig be voltak görbülve erős szorításától, amivel a zoknit fogta. Holly lenézett, látta a veszélyt, és nagy levegőt vett.

– Ne sikíts – mondta Ralph. – Nem kockáztathatjuk, hogy még valami lezuhan. Csak indulj felfelé!

Húzni kezdte Hollyt felfelé a lépcsőn. Az első négy vagy öt lépcsőfok után a nő már magától is képes volt haladni, de háttal mentek felfelé, hogy rajta tartsák a szemüket a kukacokon, amelyek még mindig tömegesen zúdultak kifelé a kívülálló kettéhasított fejéből. És könnycseppforma szájából is.

– Állj! – suttogta Holly. – Állj, nézz le rájuk! Már csak tekeregnek összevissza. Nem tudnak feljutni a lépcsőn. És kezdenek megdögleni.

Igaza volt. A kukacok kezdtek lelassulni, a kívülálló közelében egy nagy részük már nem is mozgott. A test azonban igen: valahol a mélyén az erő, ami mozgatta, még mindig élni akart. A Bolton-valami fetrengett, rángatózott, karjai integettek, mint a közlekedési rendőr. Miközben nézték, a nyak rövidebb lett, és a fej maradványai kezdtek behúzódni az ing nyakába. Claude Bolton fekete haja még kilógott az ingből, aztán az is eltűnt.

– Mi ez? – suttogta Holly. – Mik ezek?

– Nem tudom, és nem is érdekel – felelte Ralph –, csak azt tudom, hogy többé soha életedben nem kell fizetned az italodért, amíg velem vagy.

– Ritkán iszom alkoholt – felelte Holly. – Nem jön ki jól a gyógyszeremmel. Azt hiszem, már mond…

Hirtelen áthajolt a korlát fölött, és hányt. Ralph tartotta közben.

– Sajnálom – mondta Holly.

– Semmi baj. Menjünk…

– Menjünk, húzzunk innen a francba – fejezte be helyette Holly.

22

Sosem esett még ennyire jól a napfény.

Egészen Ahiga törzsfőnök táblájáig eljutottak, mielőtt Holly szólt volna, hogy szédül és le kell ülnie. Ralph talált egy lapos követ, amin mindketten elfértek, és leült mellé. Holly Jack Hoskins elterült testére nézett, panaszosan felnyüszített, majd kitört belőle a sírás – először fojtott, vonakodó hangon, mintha valaki azt mondta volna, rettenetesen illetlen mások előtt sírni. Ralph fél karral átkarolta Holly szívfájdítóan sovány vállát. Holly a férfi ingébe temette az arcát, és hevesen zokogni kezdett. Tudták, hogy vissza kell jutniuk Yune-hoz, aki lehet, hogy súlyosabban sérült, mint amennyire elsőre megítélték – épp lőttek rájuk, nem volt alkalmas az idő arra, hogy pontos diagnózist állítsanak fel. A legjobb esetben is eltört a könyöke és kificamodott a válla. Szüksége volt azonban legalább egy kis időre, és ki is érdemelte azzal, hogy megtette, amit ő, a nagy nyomozó nem volt képes megtenni.

A vihar negyvenöt másodpercen belül már csillapodni látszott, és egy perc múlva véget is ért. Holly belevaló volt. Erős. Vöröslő, könnyben úszó szemmel nézett fel Ralphra, de a férfi nem volt teljesen biztos benne, hogy tudja, hol van. Vagy hogy ki van mellette.

– Még egyszer nem leszek rá képes, Bill. Soha. Soha többé! És ha ez is visszajön, úgy, ahogy Brady, akkor megölöm magam! Érted?

Ralph gyöngéden megrázta. – Nem jön vissza, Holly. Megígérem neked.

Holly pislogott. – Ralph… Ralphot akartam mondani. Láttad, mi jött ki a… láttad azokat a kukacokat?

– Igen.

– Fúj! Fúj! – Holly öklendező hangot adott ki, és eltakarta a száját.

– Ki tanított meg rá, hogyan kell zokniból gumibotot csinálni? És hogy mekkorát tudnak ütni ezek a hosszú fajta zoknik? Bill Hodges?

Holly bólintott.

– Mivel volt megtöltve?

– Csapágygolyókkal, mint a Billé. A Walmart autóalkatrész-részlegén vettem, még Flint Cityben. Mert fegyvert nem használhatok. Azt hittem, a Vidám Suhit sem kell majd használnom, csak hirtelen ötlet volt.

– Vagy megérzés. – Ralph elmosolyodott, bár alig volt tudatában ennek. Még mindig egész testét zsibbadtnak érezte, és egyre csak nézegetett körbe-körbe, hogy biztos legyen benne, egy sem tekergőzött utánuk azok közül a kukacok közül, egy sem próbált kétségbeesetten új gazdatest után nézni. – Így hívod? Vidám Suhinak?

– Bill nevezte el így. Ralph, mennünk kell. Yune…

– Tudom. De előbb még kell valami. Maradj ülve.

Hoskins testéhez ment, és átkutatta a halott zsebeit. Megtalálta a kisteherautó kulcsát, és visszament Hollyhoz. – Rendben.

Elindultak lefelé az ösvényen. Holly egyszer megbotlott, és Ralph elkapta. Utána neki sikerült majdnem elesnie, és Holly kapta el őt.

Mint két átkozott nyomorék, gondolta Ralph. De azok után, amiket láttunk…

– Olyan sok van, amit nem tudunk – mondta Holly. – Hogy honnan jött. Hogy azok a dögök valami betegség voltak, vagy akár valamiféle idegen létforma. Hogy kik voltak az áldozatai – nemcsak a gyerekek, akiket megölt, hanem azok is, akiket megvádoltak a gyilkosságokkal. Sokan lehettek. Nagyon sokan. Láttad az arcát a végén? Hogy hogyan változott?

– Igen – felelte Ralph. Sosem fogja elfelejteni.

– Nem tudjuk, milyen sokáig élt. Hogyan tudta kivetíteni magát. Hogy mi volt ő.

– De, ennyit tudunk – felelte Ralph. – Ő… ez volt El Cuco. És még valamit: meghalt a rohadék.

23

Már az út nagy részét megtették lefelé az ösvényen, amikor rövid, szaggatott dudálás hallatszott. Holly megállt, és már így is agyonkínzott ajkába harapott.

– Nyugalom – mondta Ralph. – Szerintem Yune az.

Az ösvény most már szélesebb volt és kevésbé meredek, így gyorsabban tudtak haladni. Mikor megkerülték a raktárat, látták, hogy tényleg Yune az, aki Hoskins kisteherautójában ül, fél lábát kilógatva, és jobb kezével nyomja a dudát. Feldagadt, véres bal karja úgy hevert az ölében, mint egy farönk.

– Most már abbahagyhatod – mondta Ralph. – Itt van anyu és apu. Hogy érzed magad?

– A karom kibaszottul fáj, de ezt leszámítva rendben vagyok. Elkaptátok? Azt az El Cucó-t?

– Elkaptuk – felelte Ralph. – Holly kapta el. Nem ember volt, de attól még meghalt. Vége azoknak az időknek, amikor gyerekeket gyilkol.

– Holly kapta el? – Yune a nő felé fordult. – Hogyan?

– Majd később elmesélem – mondta Holly. – Egyelőre jobban foglalkoztat, hogy veled mi van. Nem ájultál el? Nem szédülsz?

– Kicsit szédültem, amíg eljutottam idáig. Mintha ezer évbe telt volna, jó párszor meg kellett állnom pihenni. Reméltem, hogy találkozom veletek, amikor kifelé jöttök. Vagyis inkább imádkoztam. Aztán megláttam ezt a kisteherautót. Biztosan az orvlövészé. A forgalmija szerint Jack P. Hoskins. Ő az, akire gondolok?

Ralph bólintott. – A Flint City-i rendőrségtől. Mármint volt. Ő is meghalt. Lelőttem.

Yune szeme tágra nyílt. – Mi az ördögöt keresett itt?

– A kívülálló küldte. Hogy hogyan vette rá, azt el nem tudom képzelni.

– Reméltem, hogy benne hagyta a kulcsot, de nem volt szerencsém. És fájdalomcsillapítót sem találtam a kesztyűtartóban. Csak a forgalmit, a biztosítási kártyát meg egy rakás kacatot.

– Nálam vannak a kulcsok – mondta Ralph. – A zsebében voltak.

– Nálam pedig van fájdalomcsillapító – mondta Holly. Benyúlt viharvert blézere egyik hatalmas oldalzsebébe, és elővett egy nagy, barna orvosságosüveget. Címke nem volt rajta.

– Mi más van még abban a zsebben? – kérdezte Ralph. – Tábori tűzhely? Kávéskanna? Rövidhullámú rádió?

– A humorérzékedre még gyúrni kellene, Ralph.

– Ez nem humorizálás akart lenni, hanem színtiszta csodálat.

– Amivel abszolút egyetértek – mondta Yune.

Holly kinyitotta utazó orvosságosüvegét, seregnyi különféle gyógyszert szórt ki a tenyerébe, majd óvatosan letette az üvegcsét a kisteherautó műszerfalára. – Ezek Zoloftok… Paxil… Valium, azt már ritkán szedem… és ezek. – A gyógyszerek nagy részét óvatosan visszaszórta az üvegbe, csak két narancssárgát hagyott a tenyerén. – Motrin. Tenziós fejfájásra szoktam szedni. Meg állkapocsfájdalomra is, de az már ritkán jön elő, amióta éjszakai fogvédőt használok. A hibrid modellt vettem meg. Drága, de az a legjobb, ami… – Látta, hogy mindkét férfi őt nézi. – Mi az?

– Csak még több csodálat, querida – mondta Yune. – Kedvelem az olyan nőket, akik minden eshetőségre fel vannak készülve. – Elvette a tablettákat, szárazon lenyelte őket, majd lehunyta a szemét. – Köszönöm. Nagyon köszönöm. Legyen mindig kegyes hozzád az éjszakai fogvédőd.

Holly kétkedő pillantást vetett rá, miközben visszatette az üveget a zsebébe. – Van még nálam két másik, ha szükséged lenne rájuk. Hallottál távoli tűzoltószirénát?

– Nem – mondta Yune. – Kezdem azt hinni, hogy nem jönnek.

– Jönni fognak – mondta Ralph –, de te már nem leszel itt, amire ideérnek. Kórházba kell menned. Plainville egy kicsivel közelebb van, mint Tippit, ráadásul Boltonék háza is útba esik. Ott meg kell állnod. Holly, hajlandó lennél vezetni, ha én itt maradok?

– Igen, de miért… – Aztán tenyerével finoman a homlokára csapott. – Mr. Gold és Mr. Pelley.

– Igen. Nem áll szándékomban otthagyni őket, ahol elestek.

– Általában nem szokás összezavarni a nyomokat egy bűntény helyszínén – jegyezte meg Yune. – Ahogy azt szerintem te is tudod.

– Tudom, de nem fogom hagyni, hogy két jó ember ott főjön a forró napon, egy égő jármű mellett. Van valami problémád ezzel?

Yune megrázta a fejét. Katonásan rövid hajában izzadságcseppek csillogtak. – Por supuesto no.

– Elvezetem a kocsit a parkolóig, aztán Holly átveszi a kormányt. Használ az a Motrin, amigo?

– Igen. Nem tökéletes, de már jobban vagyok.

– Jó. Mert még mielőtt elindulunk, beszélnünk kell.

– Miről?

– Arról, hogyan fogjuk kimagyarázni ezt az egészet – mondta Holly.

24

Amint a parkolóba értek, Ralph kiszállt. Összefutott Hollyval, aki épp megkerülte a kocsit, és ezúttal Holly ölelte meg őt, röviden, de erősen. A bérelt autó nagyrészt kiégett, a füst kezdett gyérülni.

Yune óvatosan, a fájdalomtól többször összerándulva és fel-felszisszenve átült az anyósülésbe. Mikor Ralph odahajolt hozzá, megszólalt.

– Biztos, hogy meghalt? – Ralph tudta, hogy nem Hoskins felől érdeklődik. – Biztos?

– Igen. Nem pont úgy olvadt el, mint a Nyugati Boszorkány az Ózban, de majdnem. Ha kitör a botrány, itt semmit nem fognak találni, csak a ruháit és pár döglött kukacot.

– Kukacot? – Yune a homlokát ráncolta.

– Annak alapján, amilyen gyorsan elpusztultak – mondta Holly – szerintem a kukacok nagyon gyorsan le fognak bomlani. De a ruhákon lesz DNS, és ha összehasonlítják Claude DNS-ével, lehet, hogy egyezni fog.

– Vagy Claude és Terry DNS-ének a keveréke lesz, mert az átváltozás nem volt teljes. Te is láttad, ugye?

Holly bólintott.

– Ami azt jelenti, hogy semmit nem fog érni. Szerintem Claude-nak nem lesz ezzel gondja. – Ralph elővette a zsebéből a mobiltelefonját, és Yune jó kezébe tette. – Le tudnád bonyolítani a hívásokat, amint van némi térerő?

– Claro.

– És tudod, milyen sorrendben intézd őket?

Miközben Yune elsorolta, meghallották a távoli szirénákat Tippit felől. Úgy tűnt, valaki mégiscsak észrevette a füstöt, de aki észrevette, nem bajlódott azzal, hogy idejöjjön és megnézze a saját szemével. Ami talán nem is volt baj. – Bill Samuels kerületi ügyészt. Aztán a feleségedet. Aztán Geller rendőrfőnököt. Végül Horace Kinney századost a Texasi Autópálya-rendőrségtől. Mindegyikük száma benne van a telefonodban. Boltonékkal személyesen beszélünk.

– Majd én beszélek velük – szólalt meg Holly. – Te nyugodtan ülsz, és pihenteted a karodat.

– Nagyon fontos, hogy Claude és Lovie is megerősítsék a sztorinkat – mondta Ralph. – Most induljatok. Ha még itt vagytok, mikor ideérnek a tűzoltók, akkor itt rekedtek.

Holly beállította az ülést és a visszapillantót, hogy kényelmes legyen, majd Yune-hoz és a még mindig az anyósülés melletti ajtóra támaszkodó Ralphhoz fordult. Fáradtnak tűnt, de kimerültnek nem. Könnyei felszáradtak. Arcán Ralph semmit nem látott, csak feszült figyelmet és céltudatot.

– Minél egyszerűbbnek kell lennie a sztorinak – mondta. – Olyan egyszerűnek kell lennie és annyira közel kell állnia az igazsághoz, amennyire csak lehetséges.

– Te már végigcsináltad ezt egyszer – mondta Yune. – Vagy valami hasonlót. Igaz?

– Igen. És hinni fognak nekünk, még akkor is, ha maradnak olyan kérdéseik, amikre sosem fognak választ kapni. Mindketten tudjátok, miért. Ralph, a szirénák közelednek, mennünk kell.

Ralph becsukta az anyósülés melletti ajtót, és nézte, ahogy elhajtanak a halott Flint City-i nyomozó kisteherautójában. Eszébe jutott a kátyús rész, amin Hollynak át kell majd kelnie, hogy megkerülje a láncot, és arra gondolt, remekül elboldogul majd vele, a legmélyebb gödröket és vízmosásokat ügyesen kikerüli, hogy kímélje Yune karját. Amikor már azt hitte, ennél jobban már nem tudná csodálni Hollyt… rájött, hogy mégis.

Először Alec testéért ment, mert azt volt nehezebb elhozni. A lángoló autó már majdnem kialudt, de még így is heves forróság áradt belőle. Alec arca és keze elfeketedett, feje csúnyán összeégett, és Ralph, miközben megragadta az övénél fogva és elkezdte az ajándékbolt felé húzni, megpróbált nem gondolni a ropogós húsdarabokra és olvadt csomókra, amiket hátrahagy. Mennyire hasonlított most Alec arra a férfira, aki aznap ott állt, a bíróság épületénél! Már csak a sárga ing hiányzik, a feje köré tekerve, gondolta Ralph, és ez már túl soknak bizonyult. Elengedte az övet, és sikerült megtennie húsz lépést, mielőtt lehajolt, megragadta a térdét és mindent kihányt a gyomrából. Mikor ezzel végzett, visszament és befejezte, amit elkezdett, először Alecet, majd Howie Goldot húzta az ajándékbolt árnyékába.

Pihent egy kicsit, amíg zihálása lecsillapodott, aztán szemügyre vette az üzlet ajtaját. Le volt lakatolva, de maga az ajtó gyenge volt és viharvert. A zsanér már a második ütésre engedett. Odabent félhomály volt és szinte robbanásszerű hőség. A polcok nem voltak teljesen üresek, maradt még pár póló FELDERÍTETTEM A MARYSVILLE-I LYUKAT felirattal. Ralph leemelt kettőt, és amennyire lehetett, kirázta belőlük a port. Odakinn már nagyon közelről hallatszottak a szirénák. Ralph úgy vélte, valószínűleg nem akarnak majd áthajtani drága autóikkal a gödrökön, inkább meg fognak állni levágni a láncot. Maradt még egy kis ideje.

Letérdelt, és letakarta a két halott arcát. Jó emberek voltak, akik teljes joggal várták, hogy hosszú éveik vannak még hátra az életből. Emberek, akiket a családjuk gyászolni fog. Az egyetlen jó (már ha volt valami jó is a dologban) az volt, hogy gyászuk nem válik egy szörnyeteg lakomájává.

Leült melléjük, alkarját a térdén nyugtatta, állát a mellkasán. Ő lenne a felelős ezekért a halálesetekért is? Részben talán igen, mert az események láncolata mindig vissza fog vezetni ahhoz a katasztrofálisan ostoba döntéshez, hogy nyilvánosan tartóztassák le Terry Maitlandet. De még kimerülten is érezte, hogy nem kell teljes egészében magára vállalnia a felelősséget a történtekért.

Hinni fognak nekünk, mondta Holly. És mindketten tudjátok, miért.

Ralph tudta. Még egy ezer sebből vérző történetet is el fognak hinni, mert a lábnyomok nem érhetnek csak úgy véget és lehetetlen, hogy kukacok kerüljenek egy érett sárgadinnyébe, melynek kemény héja érintetlen. Hinni fognak, mert ha bármi más lehetőséget fontolóra vennének, azzal magát a valóságot kérdőjeleznék meg. Nem lehetett nem észrevenni az iróniát: az, ami védte a kívülállót gyilkossággal teli hosszú élete folyamán, épp az fogja most védeni őket is.

Nincs vége az univerzumnak, gondolta Ralph, és várta az ajándékbolt félhomályában, hogy megérkezzenek a tűzoltók.

25

Holly egyenes háttal vezetett el Boltonékhoz, kezét a tíz óra tíz percnél tartotta a kormánykeréken, és hallgatta, ahogy Yune lebonyolítja a hívásokat. Bill Samuels döbbenten hallotta, hogy Howie Gold és Alec Pelley meghaltak, de Yune félbeszakította, amikor kérdezni kezdett. Később lesz még idő kérdésekre és válaszokra, de most nincs. Samuelsnek újra ki kell hallgatnia minden tanút, akit korábban már kihallgattak, kezdve Willow Rainwaterrel. Nyíltan közölnie kell vele, hogy komoly kétségek merültek fel annak a férfinak a személyazonossága körül, akit a sztriptízbárból a dubrow-i vasútállomásra vitt. Még mindig biztos benne, hogy Terry Maitland volt ez a személy?

– Próbálja meg úgy kikérdezni, hogy kétségeket ébresztesz benne – mondta Yune. – Menni fog?

– Persze – mondta Samuels. – Az elmúlt öt évben mást se tettem az esküdtek előtt. És a vallomása alapján Ms. Rainwaternek már így is vannak kétségei. A többi tanúnak szintén, főleg, amióta nyilvánossá vált az a felvétel, ami Terryről készült azon a konferencián Cap Cityben. Félmilliós megtekintettsége van csak a YouTube-on. Most mondja el, mi történt Howie-val és Aleckel!

– Majd később. Szorít az idő, Mr. Samuels. Beszéljen a tanúkkal, kezdve Rainwaterrel. És még valami: az a megbeszélés, amin két napja részt vettünk. Ez muy importante, szóval figyeljen!

Samuels figyelt, Samuels egyetértett vele, Yune pedig következőnek Jeannie Andersont hívta fel. Ez a beszélgetés hosszabb volt, mert az asszony bővebb magyarázatot igényelt és érdemelt is. Mikor Yune befejezte, Jeannie sírt, de nagyrészt a megkönnyebbüléstől. Borzalmas, hogy voltak, akik meghaltak, és hogy Yune maga is megsebesült, de a férje – a fia apja – jól volt. Yune elmondta neki, mit kell tennie, és Jeannie beleegyezett, hogy azonnal megteszi.

Épp a harmadik hívást akarta intézni, Rodney Geller rendőrfőnöknek, mikor újabb szirénákat hallottak, melyek ezúttal közeledtek. A Texasi Autópálya-rendőrség két kocsija száguldott el mellettük, a Marysville-i Lyuk felé.

– Ha szerencsénk van – mondta Yune –, akkor talán köztük van az, aki Boltonékkal beszélt. Azt hiszem, Stape volt a neve.

– Sipe – javította ki Holly. – Owen Sipe. Hogy van a karod?

– Még mindig kibaszottul fáj. Be fogom venni a másik két Motrint is.

– Nem. Ha túl sokat veszel be egyszerre, az károsítja a májadat. Intézd el a hátralévő hívásokat, de előbb menj a híváslistához és töröld ki az előzőeket, amikor Mr. Samuelset és Mrs. Andersont hívtad.

– Remek zsaru lett volna belőled, señorita.

– Csak óvatos vagyok. Prudente. – Holly az úton tartotta a szemét. Az út ugyan üres volt, de ő ez a fajta sofőr volt. – Láss hozzá, intézd el a többi hívást is.

26

Kiderült, hogy Lovie Boltonnál maradt némi régi Percocet, amit hátfájásra írtak fel neki. Yune bevett belőlük kettőt a Motrin helyett, Claude pedig – aki elvégzett egy elsősegély-tanfolyamot, amikor harmadszorra, utoljára került börtönbe – bekötötte a sebét, miközben Holly beszélt. Peregtek a szavak a szájából, és nemcsak azért, mert szerette volna, ha Sablo hadnagy mielőbb rendes ellátásban részesül. Muszáj volt, hogy Boltonék megértsék, mi a szerepük a történetben, mielőtt felbukkan valami hivatalos személy. Amire nemsokára sor fog kerülni, mert az autópálya-rendőrség kérdéseket fog feltenni Ralphnak, neki pedig válaszolnia kell majd rájuk. Itt legalább a hitetlenkedéssel nem kellett megküzdenie: Lovie és Claude érezték a kívülálló jelenlétét tegnapelőtt éjjel, és Claude már azelőtt is: nyugtalanság töltötte el, olyan érzés, mintha rossz helyen lenne, mintha figyelnék.

– Persze hogy érezte – mondta Holly komoran. – Ott fosztogatott az elméjében.

– Maga látta őt – jelentette ki Claude. – Ott rejtőzött abban a barlangban, és maga látta.

– Igen.

– És úgy nézett ki, mint én.

– Majdnem pontosan.

Lovie szólalt meg, félénk hangon. – Én észrevettem volna a különbséget?

Holly elmosolyodott. – Első pillantásra. Ebben biztos vagyok. Sablo hadnagy… Yune… indulhatunk?

– Igen. – A férfi felállt. – Az erős szerek egyik pozitívuma, hogy továbbra is minden ugyanúgy fáj, csak az ember le se szarja.

Claude nevetésben tört ki, és ujjával pisztolyt formázva Yune felé bökött. – Ez igaz, tesó! – Látta, hogy az anyja összevonja a szemöldökét, és hozzátette: – Bocs, anya.

– Akkor tudják, mit kell majd mondaniuk? – kérdezte Holly.

– Igenis – felelte Claude. – Túl egyszerű ahhoz, hogy elcsesszük. Flint City főügyésze azt tervezte, hogy újra megnyitja a Maitland-aktát, maguk pedig azért jöttek le ide, hogy kihallgassanak.

– És mit mondott nekünk? – kérdezte Holly.

– Hogy minél többet gondolkodtam a dolgon, annál biztosabb lettem benne, hogy nem Terry edzőt láttam aznap este, csak valakit, aki úgy nézett ki, mint ő.

– És még? – kérdezte Yune. – Ez nagyon fontos.

Most Lovie válaszolt. – Ma reggel beugrottak hozzánk, hogy elköszönjenek, és hogy megkérdezzék, eszünkbe jutott-e még valami. Mikor már épp távozni készültek, csörgött a telefon.

– A vezetékes – tette hozzá Holly, és arra gondolt: Hála istennek, hogy még van vezetékes telefonjuk.

– Igen, a vezetékes. Az illető azt mondta, együtt dolgozott Anderson nyomozóval.

– Aki beszélt vele – mondta Holly.

– Igen. A pasas azt mondta Anderson nyomozónak, hogy a pasas, akit keresnek, az igazi gyilkos a Marysville-i Lyukban bujkál.

– Maradjanak ennél – mondta Holly. – És köszönöm mindkettejüknek.

– Mi köszönjük önnek – mondta Lovie, és kitárta a karját. – Jöjjön ide, Miss Holly Gibney, adjon egy ölelést az öreg Lovie-nak!

Holly a kerekesszékhez ment, és lehajolt. A Marysville-i Lyuk után Lovie Bolton ölelése jólesett. Még szüksége is volt rá. Ott maradt az idős hölgy ölelésében, ameddig csak lehetett.

27

Marcy Maitland igencsak tartott a látogatóktól férje nyilvános letartóztatása óta, nyilvános kivégzéséről nem is beszélve. Így mikor kopogtattak az ajtaján, először az ablakhoz ment, félrehúzta a függönyt, és kikukucskált. Anderson nyomozó felesége állt a verandán, és úgy tűnt, nem sokkal ezelőtt sírt. Marcy az ajtóhoz sietett, és kinyitotta. Igen, könnyeket látott Jeannie arcán, és amint Jeannie meglátta Marcy aggodalmas arcát, a könnyek újra záporozni kezdtek.

– Mi az? Mi történt? Jól vannak?

Jeannie belépett a házba. – Hol vannak a lányok?

– Odakint, a nagy fa alatt. Kártyáznak Terry kártyáival. Tegnap egész este játszottak, és ma kora reggel újrakezdték. Mi a baj?

Jeannie karon fogta Marcyt, és bevezette a nappaliba. – Jobb lesz, ha leülsz.

Marcy állva maradt. – Csak mondd el.

– Van jó hír is, de borzalmas is. Ralph és az a Gibney nevű nő jól vannak. Sablo hadnagyot meglőtték, de nem hiszik, hogy életveszélyes lenne a sebe. De Howie Gold és Mr. Pelley… meghaltak. Lesből lőtte le őket a férjem egyik munkatársa. Egy nyomozó. Jack Hoskinsnak hívják.

– Meghaltak? Meghaltak? Az hogy lehet? – Marcy lezöttyent Terry foteljébe. Ha nem ül le, összerogyott volna. Értetlenül nézett fel Jeannie-re. – És hogy érted, hogy jó hír is van? Mi lehet… Jézusom, ez az egész egyre rosszabb!

Tenyerébe temette az arcát. Jeannie letérdelt a szék mellé, és elhúzta Marcy kezét az arca elől, gyöngéden, de határozottan. – Össze kell szedned magad, Marcy!

– Nem megy. A férjem meghalt, és erre most ez. Nem hinném, hogy valaha is képes leszek még összeszedni magam. Még Grace és Sarah kedvéért sem.

– Hagyd abba! – Jeannie halkan beszélt, de Marcy pislogott, mintha megütötték volna. – Terryt semmi nem tudja visszahozni, de két jó ember meghalt, hogy tisztára mossa a nevét és esélyt adjon neked meg a lányaidnak ebben a városban. Nekik is van családjuk, és miután innen távoztam, beszélnem kell Elaine Golddal. Borzasztó lesz. Yune megsebesült, a férjem pedig kockára tette az életét. Tudom, hogy szenvedsz, de most nem te vagy a középpontban. Ralphnak szüksége van a segítségedre. A többieknek is. Szóval szedd össze magad, és figyelj.

– Rendben. Oké.

Jeannie felemelte Marcy egyik kezét, és fogta a kezében. Marcy ujjai hidegek voltak, és Jeannie arra tippelt, az ő keze sem melegebb.

– Minden igaz volt, amit Holly Gibney elmondott nekünk. Volt egy kívülálló, és nem ember volt. Hanem… valami más. Hívhatjuk El Cucó-nak, hívhatjuk Drakulának, hívhatjuk Sam fiának vagy Sátánnak, nem számít. Ott volt, egy barlangban. Megtalálták és megölték. Ralph azt mondta, úgy nézett ki, mint Claude Bolton, bár az igazi Claude Bolton több mérföldnyire volt onnan. Beszéltem Bill Samuelsszel, mielőtt idejöttem. Azt mondta, ha mind ugyanazt fogjuk mondani, akkor minden rendben lesz. Valószínűleg tisztára tudjuk mosni Terry nevét. Ha mind ugyanazt mondjuk. Képes leszel rá?

Jeannie látta, hogy Marcy tekintete úgy telik meg reménnyel, ahogy a kút vízzel.

– Igen. Igen, képes leszek rá. De mit kell mondanom?

– A megbeszélésen kizárólag Terry nevének a tisztára mosásáról volt szó.

– Kizárólag a neve tisztára mosásáról.

– Ezen a megbeszélésen Bill Samuels belement, hogy újra kihallgatja a tanúkat, akiket Ralph és a többi rendőr kihallgatott, Willow Rainwaterrel kezdve és fokozatosan visszafelé haladva. Rendben?

– Igen.

– Azért nem tudta Claude Boltonnal kezdeni, mert Mr. Bolton Texasban van, az édesanyjának segít, aki nincs jól. Howie javasolta, hogy ő, Alec, Holly és a férjem menjenek le Texasba, és kérdezzék ki Claude-ot. Yune azt mondta, ha lehet, ő is csatlakozik hozzájuk. Emlékszel erre?

– Igen – felelte Marcy, és hevesen bólogatott. – Mind remek ötletnek tartottuk. De arra nem emlékszem, miért volt ott Ms. Gibney a megbeszélésen.

– Ő az a magánnyomozó, akit Alec Pelley vett fel, hogy nézzen utána Terry ohiói tevékenységének. Érdekelni kezdte az ügy, ezért idejött, hogy lássa, a segítségünkre tud-e még lenni valamiben. Most már emlékszel?

– Igen.

Jeannie megfogta Marcy kezét, a szemébe nézett, és rátért az utolsó, legfontosabb részre. – Nem beszéltünk semmiféle alakváltóról vagy cucó-ról vagy kísérteties kivetítésről, se bármi másról, amit természetfölöttinek lehetne nevezni.

– Nem, egyáltalán nem, még csak az eszünkbe se jutott. Miért is jutott volna?

– Úgy gondoltuk, olyasvalaki ölte meg a Peterson fiút, aki hasonlított Terryre, és megpróbálta rákenni a dolgot. Ezt a személyt kívülállónak neveztük el.

– Igen – felelte Marcy, és megszorította Jeannie kezét. – Így emlegettük. A kívülálló.

FLINT CITY

(Később)

1

A repülő, melyet a néhai Howard Gold bérelt, nem sokkal délelőtt tizenegy óra előtt szállt le Flint City repülőterén. Sem Howie, sem Alec nem volt a fedélzeten. Amint az orvos szakértő végzett a feladatával, a holttestüket a Plainville-i Temetkezési Vállalat halottas kocsija szállítja vissza Flint Citybe. Ralph, Yune és Holly magukra vállalták a költségeket, ahogy azét a második halottas kocsiét is, amely Jack Hoskins holttestét szállította vissza. Yune mindannyiuk nevében szólt, amikor közölte, hogy az a rohadék semmiképpen nem fog ugyanabban a kocsiban utazni, mint azok, akiket meggyilkolt.

A repülőtéren Jeannie Anderson várt rájuk, Yune felesége és két fia mellett állt. A fiúk elszáguldottak Jeannie mellett (egyikük, egy mutáló kamasz, Hector, majdnem fellökte), és begipszelt, felkötött karú apjuk felé szaladtak. Yune ép karjával átölelte őket, amennyire tehette, majd közelebb hívta a feleségét. Az asszony futva indult el felé, ahogy Jeannie is, szoknyája lobogott mögötte. Átkarolta Ralphot, és hevesen megölelte.

Sablóék és Andersonék a kisgépes terminál kis épületének bejáratánál álltak családi ölelésben, és nevettek, míg Ralph körül nem nézett és meg nem pillantotta Hollyt, aki egyedül állt a King Air szárnyánál, és őket nézte. Új nadrágkosztümöt viselt, amit kénytelen volt a Plainville-i Női Divatáruházban megvenni, mivel a legközelebbi Walmart több mint negyven mérföldnyire volt onnan, Austin külvárosában.

Ralph odaintette magukhoz, Holly pedig kissé félénken odament. Pár lépésnyire tőlük megállt, Jeannie azonban nem hagyta annyiban a dolgot. Holly kezéért nyúlt, és közelebb húzta, hogy megölelje. Ralph mindkettejüket átkarolta.

– Köszönöm – suttogta Jeannie Holly fülébe. – Köszönöm, hogy visszahoztad nekem.

– Reméltük, hogy rögtön a vizsgálat után haza tudunk jönni – mondta Holly –, de az orvosok ragaszkodtak hozzá, hogy Sablo hadnagy… Yune még egy napot várjon. Volt egy vérrög a karjában, és az orvos azt akarta, hogy előbb eltűnjön. – Kivonta magát az ölelésből, piros arccal, de láthatóan jókedvűen. Tőlük tízlépésnyire Gabriela Sablo épp a fiait figyelmeztette, hogy hagyják már békén papit, különben megint eltörik a karját.

– Mit tud Derek az egész ügyről? – kérdezte Ralph a feleségét.

– Tudja, hogy az apja lövöldözésbe keveredett Texasban, és azt is, hogy nincs semmi bajod. Tudja, hogy két másik ember meghalt. Kérte, hogy hamarabb hazajöhessen.

– És mit mondtál?

– Azt, hogy rendben. Jövő héten hazajön. Így jó lesz?

– Igen. – Jó lesz újra látni a fiát: lebarnultan, egészségesen, némileg erősebb izmokkal az úszástól, evezéstől, íjászattól. És a föld felett, nem a föld alatt. Ez volt a legfontosabb.

– Ma odahaza vacsorázunk – mondta Jeannie Hollynak –, és megint nálunk alszol. Most nincs vita. Már előkészítettem a vendégszobát.

– Örülök neki – felelte Holly, és elmosolyodott, de a mosoly eltűnt az arcáról, amikor Ralphhoz fordult. – Még jobban örülnék, ha Mr. Gold és Mr. Pelley is velünk vacsorázhatnának. Nagyon rossz érzés, hogy meghaltak. Olyan, mintha…

– Tudom – mondta Ralph, és átkarolta. – Tudom, milyen.

2

Ralph húst sütött a grillen, ami, rendelkezési állományba helyezésének köszönhetően, tökéletesen tisztára volt pucolva. Saláta is készült, sült kukorica és desszertnek almás pite fagylalttal. – Igazi amerikai menü, señor – jegyezte meg Yune, mikor felesége felvágta neki a steaket.

– Nagyon finom volt – mondta Holly.

Bill Samuels megveregette a hasát. – Lehet, hogy ősszel megint képes leszek enni, de nem vagyok biztos benne.

– Ugyan már – mondta Jeannie. Kivett egy doboz sört a kerti asztal melletti hűtőládából, és a felét Samuels poharába öntötte, felét a sajátjába. – Túl sovány. Szüksége lenne egy feleségre, aki felhizlalja.

– Talán ha magánpraxist nyitok, visszajön a volt feleségem. Szükség lesz egy jó ügyvédre a környéken, most, hogy Howie… – Hirtelen ráébredt, mit mondott, és végigsimított ott, ahol felálló hajfürtjét sejtette (ami egy friss hajvágásnak köszönhetően nem volt ott). – Úgy értem, egy jó ügyvéd bármikor talál munkát.

Egy pillanatig hallgattak, aztán Ralph felemelte sörösüvegét. – Az eltávozott barátokra – mondta.

Erre ittak, majd Holly szólalt meg, majdnem túl csendesen ahhoz, hogy hallani lehessen. – Az élet néha nagyon pocsék. – Senki nem nevetett.

A nyomasztó júliusi forróság már enyhült, a bogarak legnagyobb része távozott, Andersonék kertjében kellemes volt az idő. Mikor befejezték az evést, Yune két fia és Marcy Maitland két lánya a garázs melletti kosárlabdapalánkhoz mentek, és dobálni kezdték a labdát.

– Szóval – szólalt meg Marcy, és hangját lehalkította, annak ellenére, hogy a gyerekek jóval arrébb voltak és teljesen elmerültek a játékban –, milyen volt a vizsgálat? Megállta a helyét a sztori?

– Igen – felelte Ralph. – Hoskins felhívta Boltonékat, és odacsábított minket a Marysville-i Lyukhoz. Aztán lövöldözni kezdett, megölte Howie-t és Alecet, majd megsebesítette Yune-t. Kijelentettem, hogy valójában alighanem engem akart eltalálni. Az évek során volt pár nézeteltérésünk, és minél többet ivott, annál jobban rágta a lelkét a dolog. Feltételezik, hogy volt egy egyelőre azonosítatlan bűntársa, aki ellátta itallal és drogokkal – az orvos szakértő kokain nyomait találta meg a szervezetében –, és ez csak növelte a paranoiáját. A texasi rendőrfőnök bement a Visszhangterembe, de nem találta meg a bűntársat.

– Csak pár ruhadarabot – tette hozzá Holly.

– És biztos vagy benne, hogy meghalt? – kérdezte Jeannie. – Mármint a kívülálló. Biztos vagy benne?

– Igen – felelte Ralph. – Ha láttad volna, te is biztos lennél benne.

– Örülj, hogy nem láttad – mondta Holly.

– Már vége az ügynek? – kérdezte Gabriela Sablo. – Engem csak ez érdekel. Tényleg vége?

– Nincs – felelte Marcy. – Számomra és a lányok számára nincs. Amíg Terryt nem tisztázzák, addig nincs. És hogyan tisztázhatnák? Megölték, még mielőtt bíróság elé került volna.

– Dolgozunk az ügyön – mondta Samuels.

(Augusztus 1.)

3

Mikor virradni kezdett első, újra Flint Cityben töltött reggele, Ralph ismét a hálószobaablaknál állt, kezét összekulcsolta a háta mögött, és Holly Gibney-t nézte, aki ismét odalent ült, az egyik kerti székben. Ralph megnézte Jeannie-t, nyugtázta, hogy mélyen alszik és halkan horkol, majd lement. Nem lepődött meg rajta, hogy Holly táskáját már ott találja a konyhában, összecsomagolva a repülőúthoz vissza, északra. Amellett, hogy tudja, mit akar, Holly az a fajta nő, aki nem szeret sokáig egy helyben lenni. És Ralph arra tippelt, nagyon is örül neki, hogy minél hamarabb eltűnhet Flint Cityből.

Azon a korábbi reggelen, amikor idekint volt Hollyval, a kávé illata felébresztette Jeannie-t, így ma narancslevet vitt ki. Szerette a feleségét, és értékelte a társaságát, de ma négyszemközt akart beszélni Hollyval. Kialakult köztük egy kötelék, ami meg is marad, még akkor is, ha többé nem látják egymást.

– Köszönöm – mondta Holly. – Nincs is jobb reggel, mint a narancslé. – Elégedetten nézett a pohárra, majd kiitta a felét. – A kávé várhat.

– Mikor indul a géped?

– Negyed tizenkettőkor. Nyolckor indulok innen. – Ralph meglepett arca láttán zavartan elmosolyodott. – Tudom, megrögzött pacsirta vagyok. A Zoloft sok mindenen segít, de ezen pont nem.

– Tudtál aludni?

– Egy keveset. És te?

– Egy keveset.

Kis ideig hallgattak. Megszólalt az első madár, lágy, édes hangon. Egy másik válaszolt rá.

– Rosszat álmodtál? – kérdezte Ralph.

– Igen. Te is?

– Igen. Azokról a kukacokról.

– Brady Hartsfield után is voltak rémálmaim. Mindkét esetnél. – Óvatosan megérintette Ralph ujjait, majd visszahúzta a kezét. – Eleinte rengetegszer, de ahogy múlt az idő, egyre ritkábban.

– Gondolod, hogy valaha is el fognak múlni teljesen?

– Nem. És nem is vagyok biztos benne, hogy szeretném. Az álmok útján érintjük meg a láthatatlan világot, legalábbis így hiszem. Különleges ajándéknak tekintem őket.

– Még a rosszakat is?

– Még a rosszakat is.

– Tartani fogjuk a kapcsolatot?

Holly meglepettnek tűnt. – Természetesen. Tudni szeretném majd, hogyan alakulnak a dolgok. Nagyon kíváncsi típus vagyok. Néha emiatt kerülök bajba.

– És néha ez húz ki a bajból.

Holly elmosolyodott. – Én is szeretem ezt hinni. – Megitta a maradék narancslevet. – Gondolom, Mr. Samuels majd segít az ügyben. Kicsit Scrooge jut róla eszembe, miután látta a három kísértetet. Ami azt illeti, rólad is.

Ralph ezen elnevette magát. – Bill mindent meg fog tenni Marcyért és a lányaiért, amit csak tud. Én is segíteni fogok. Mindkettőnknek van mit jóvátennünk.

Holly bólintott. – Tegyétek meg, amit csak tudtok, persze. De aztán… engedjétek el ezt a nyavalyás ügyet. Ha nem tudjátok elengedni a múltat, az elkövetett hibák élve felzabálnak. – Ralph felé fordult, egyik ritka, nyílegyenes nézésével. – Hidd el, én tudom.

A konyhában felkapcsolódott a világítás. Jeannie felkelt. Nemsokára már hárman fognak itt kint kávézni, a kerti asztalnál, de amíg még csak ketten voltak, Ralph mondani akart még valamit. Valami fontosat.

– Köszönöm, Holly. Köszönöm, hogy eljöttél, és köszönöm, hogy elhitted. Köszönöm, hogy elérted, hogy én is elhiggyem. Ha te nem lennél, a lény még mindig köztünk járna.

Holly elmosolyodott, a ragyogó mosolyával. – Szívesen. De boldog leszek, ha visszatérhetek az adósok és a házi őrizetből meglépők üldözéséhez, meg az elveszett kisállatok kereséséhez.

Jeannie kiszólt az ajtóból. – Ki kér kávét?

– Mind a ketten! – kiáltott vissza Ralph.

– Mindjárt jövök! Foglaljatok nekem is egy helyet!

Holly olyan halkan szólalt meg, hogy Ralphnak közelebb kellett hajolnia, hogy hallja. – Gonosz volt. A színtiszta gonoszság.

– Ezt nem vitatom – mondta Ralph.

– De valami nem megy ki a fejemből. Az a papírcetli, amit a furgonban találtál. A Tommy és Tuppence-től. Próbáltunk magyarázatot találni rá, hogy került oda, emlékszel?

– Persze.

– Az egész annyira valószínűtlennek tűnik. Nem kellett volna odakerülnie, de odakerült. És ha nincs az a papírcetli, ami kapcsot jelentett az Ohióban történtekkel, akkor az a lény még mindig köztünk járna.

– Mire célzol ezzel?

– Egyszerű – felelte Holly. – Van a világban egy olyan erő is, ami a jót képviseli. Ez is olyasmi, amiben hiszek. Gondolom, részben azért, hogy ne őrüljek meg, amikor eszembe jut az a rengeteg borzalom, ami megtörténik, ugyanakkor azonban… úgy tűnik, a bizonyítékok erre utalnak, nem igaz? Nem csak ennél az esetnél, hanem mindenhol. Létezik egy erő, ami igyekszik helyreállítani az egyensúlyt. Mikor jönnek a rémálmok, Ralph, próbálj arra a kis papírcetlire gondolni.

Ralph eleinte nem válaszolt, és Holly megkérdezte, mire gondol. Aztán a szúnyoghálós ajtó kivágódott: Jeannie közeledett a kávéval. Kettesben töltött idejük majdnem letelt.

– Az univerzum járt a fejemben. Tényleg nincs vége, igaz? És megmagyarázni sem lehet.

– Ez így van – felelte Holly. – Megpróbálni sem érdemes.

(Augusztus 10.)

4

Flint megye főügyésze, William Samuels nagy léptekkel sietett az emelvényhez a bíróság tárgyalótermében. Egyik kezében vékony dossziét tartott. Beállt a mikrofonok hada mögé, és a tévések reflektorai felkapcsolódtak. Samuels megérintette feje hátulját (a fürt nem volt ott), és várt, hogy az összegyűlt riporterek elcsendesedjenek. Ralph az első sorban ült. Samuels biccentett felé, mielőtt belekezdett.

– Jó reggelt, hölgyeim és uraim! Rövid bejelentést szeretnék tenni Frank Peterson meggyilkolásával kapcsolatban, aztán várom a kérdéseiket.

– Mint azt már többen is tudják, létezik egy videófelvétel, melyen Terence Maitland látható, amint egy konferencián vesz részt Cap Cityben ugyanabban az időben, amikor Frank Petersont itt, Flint Cityben elrabolták, majd meggyilkolták. A felvétel eredetisége felől nincs kétségünk. Nem kételkedhetünk Mr. Maitland kollégáinak vallomásában sem, azokéban, akik elkísérték a konferenciára és tanúsítják, hogy ott volt. Nyomozásunk során megtaláltuk Mr. Maitland ujjlenyomatait Cap Cityben, a szállodában, ahol a konferenciára sor került, és szert tettünk járulékos bizonyítékra is, ami bizonyítja, hogy az ujjlenyomatok keletkezése időben túl közel van a Peterson fiú meggyilkolásához, így Mr. Maitland nem tekinthető gyanúsítottnak.

A riporterek hada felmorajlott. Az egyik riporter odakiáltott Samuelsnek. – Akkor mivel magyarázzák, hogy Maitland ujjlenyomatait megtalálták a gyilkosság helyszínén?

Samuels legjobb ügyészi homlokráncolásával fordult a riporter felé. – Kérem, várjanak a kérdéseikkel! Épp erre akarok rátérni. A további szakértői vizsgálatok nyomán most már bizonyosak vagyunk benne, hogy a gyermek elrablásakor használt furgonban és a Figgis Parkban talált ujjlenyomatokat hamisították. Az ilyesmi ritka, de messze nem lehetetlen. Különféle módszereket lehet találni ujjlenyomat-hamisításra az interneten, ami a bűnözőknek éppolyan értékes információforrás, mint a bűnüldözésnek.

– Azt azonban mindenképpen mutatja, hogy az elkövető elég ravasz, amellett, hogy perverz és rendkívül veszélyes is. Lehet, hogy azt is mutatja, hogy neheztelt valami miatt Terry Maitlandre, lehet, hogy nem. A nyomozásnak ezen a szálán továbbra is vizsgálódunk.

Józanul mérte végig közönségét, és igencsak örült neki, hogy többé nem indul az újraválasztásáért Flint megyében; ez után az eset után könnyedén legyőzné bármelyik zugügyvéd, aki postán rendelte a diplomáját.

– Természetesen jogukban áll feltenni a kérdést, miért folytattuk az eljárást Mr. Maitland ellen, tekintve mindazokat, amiket az imént elmondtam önöknek. Két okból is. A nyilvánvalóbb ok az, hogy ezeknek az információknak az összessége még nem állt rendelkezésünkre aznap, amikor Mr. Maitlandet letartóztatták, vagy aznap, amikor bíróság elé állt volna.

Dehogynem, addigra már mindezekkel rendelkeztünk, nem igaz, Bill? – gondolta Ralph, ahogy ott ült, legjobb öltönyében, legjobb bűnüldözői pókerarcával.

– A második oka annak, hogy folytattuk az eljárást – mondta Samuels –, a helyszínen vett DNS-minta volt, ami, úgy tűnt, egyezik a Mr. Maitlandével. Van egy széles körben elterjedt vélekedés, mely szerint a DNS-vizsgálat sosem téved, de, amint arra a Council for Responsible Genetics rámutatott „A törvényszéki DNS-vizsgálatok hibalehetőségei” című tudományos cikkében, ez téves elképzelés. Például ha a minták összekeverednek, az egyezésben már nem lehet bízni, és a Figgis Park-beli tetthelyen talált minták egyértelműen keveredtek, megtalálható volt bennük az elkövető és az áldozat DNS-e is.

Várt, amíg a riporterek befejezik a gyors jegyzetelést, mielőtt folytatta.

– Ehhez vegyük még hozzá, hogy a mintákat egy másik, ettől független vizsgálat során ultraibolya fénynek tették ki. Sajnos olyan mértékben károsultak, hogy a részlegem véleménye szerint a bíróság előtt nem lehetett volna felhasználni őket. Egyszerűbben fogalmazva: a minták nem érnek semmit.

Elhallgatott, és a következő lapra lapozott a dossziéban. Csak a műsor kedvéért tette – minden lap üres volt.

– Csak röviden térnék ki azokra az eseményekre, amelyek a texasi Marysville-ben zajlottak Terence Maitland meggyilkolása után. Véleményünk szerint Jack Hoskins nyomozó, a Flint City-i Rendőrőrs munkatársa valamiféle bűnös, beteges kapcsolatban állt azzal a személlyel, aki megölte Frank Petersont. Úgy véljük, Hoskins segített ennek a személynek elrejtőzni, és lehetséges, hogy újabb, hasonlóan borzalmas bűntény elkövetését tervezték. Ralph Anderson nyomozó és társai hősies erőfeszítéseinek köszönhetően azonban bármilyen tervet szőttek is, nem tudták megvalósítani. – Komor arccal nézett hallgatóságára. – Howard Gold és Alec Pelley meghaltak a texasi Marysville-ben, és gyászoljuk őket. Minket és a családjukat is vigasztal azonban az, hogy valahol, ebben a pillanatban van egy gyermek, aki sosem fog arra a sorsra jutni, mint Frank Peterson.

Szép húzás volt, gondolta Ralph. A megfelelő mennyiségű pátosz, anélkül, hogy túl érzelgőssé vált volna.

– Biztos vagyok benne, hogy sokuknak a Marysville-ben történtekkel kapcsolatban is vannak kérdéseik, ezeket azonban nem vagyok jogosult megválaszolni. A nyomozás, melyet jelenleg közösen folytat a Texasi Autópálya-rendőrség és a Flint City-i rendőrőrs, még folyamatban van. Yunel Sablo, az Állami Rendőrség hadnagya fő összekötő tisztként dolgozik ezzel a két kiváló szervezettel, és biztos vagyok benne, hogy a megfelelő időben tud majd információval szolgálni az önök számára.

Van tehetsége az ilyesmihez, gondolta Ralph, igazi csodálattal. Minden húrt megpendít.

Samuels összecsukta dossziéját, lehajtotta a fejét, majd újra felemelte. – Nem indulok az újraválasztásomért, hölgyeim és uraim, így aztán ritka lehetőségem nyílik arra, hogy teljesen őszinte legyek önökkel.

És egyre jobb, gondolta Ralph.

– Ha több időnk lett volna kiértékelni a bizonyítékokat, hivatalom majdnem teljesen biztosan ejtette volna a Mr. Maitland elleni vádat. Ha mégis kitartunk mellette és bíróság elé kerül, biztos vagyok benne, hogy ártatlannak találták volna. És, mint azt aligha kell hozzátennem, halálakor, legalábbis a jogtudomány szabályai szerint, ártatlan is volt. Ugyanakkor a gyanakvás felhője továbbra is ott lebeg fölötte, és ebből kifolyólag a családja fölött is. Azért vagyok ma itt, hogy eloszlassam ezt a felhőt. A kerületi főügyész hivatalának véleménye – és egyben személyes meggyőződésem is –, hogy Terry Maitlandnek a világon semmi köze nem volt Frank Peterson meggyilkolásához. Ebből kifolyólag bejelentem, hogy a nyomozást újra megnyitottuk. Bár jelenleg Texasban zajlik a munka nagy része, a nyomozás Flint Cityben, Flint megyében és Canning községben is folyamatban van. Most örömmel válaszolok a kérdéseikre, amennyiben vannak.

Voltak. Rengeteg.

5

Ralph később meglátogatta Samuelset az irodájában. A hamarosan visszavonuló főügyész asztalán egy palack Bushmills állt. Mindkettejüknek töltött, és felemelte poharát. – A felfordulás már mögöttünk van, a csatát elvesztettük és megnyertük. Az én esetemben főleg vereségről van szó, de szarok bele. Igyunk a felfordulásra!

Ittak.

– Nagyon jól kezelted a kérdéseket – mondta Ralph. – Főleg ha figyelembe vesszük, mennyit rizsáztál összevissza.

Samuels vállat vont. – Minden ügyvéd a rizsázásból él. Terry még nem teljesen ártatlan a város szemében, soha nem is lesz az, ezt Marcy is megérti, de az emberek kezdenek jobb belátásra térni. Ott van például a barátnője, Jamie Mattingly. Marcy felhívott és elmondta, hogy Jamie átment hozzá elnézést kérni. Jól kisírták magukat együtt. Nagyrészt a Cap Cityben rögzített videófelvétel fordított a dolgok állásán, de az is sokat fog segíteni, amit az ujjlenyomatokról és a DNS-ről mondtam. Marcy megpróbál továbbra is itt élni a városban. Szerintem sikerülni fog neki.

– Ami a DNS-t illeti – mondta Ralph –, azokat a mintákat Ed Bogan vizsgálta, a megyei kórház szerológiai részlegének vezetője. A hírneve forog kockán. Le fogja ordítani a fejünket.

Samuels elmosolyodott. – Valószínűleg le fogja. Csak hát ugye az igazság még kevésbé hihető – mondhatjuk úgy is, hogy újabb lábnyomok a homokban, amik egyszer csak abbamaradnak. UV-fénynek ugyan tudomásunk szerint nem voltak kitéve a minták, de akkor is ismeretlen eredetű fehér foltok jelentek meg bennük, és mostanra teljesen használhatatlanná váltak. Bogan kapcsolatba lépett az Állami Rendőrség törvényszéki részlegével Ohióban, és tudod, mit mondtak? Azt, hogy ugyanez történt Heath Holmes mintáival is. Egy fotósorozat mutatja, ahogy gyakorlatilag szétestek. Egy védőügyvédnek ennél jobb fegyver nem is kell a kezébe, igaz?

– És a tanúk?

Bill Samuels felnevetett, és töltött magának még egy adagot. Ralph felé is odanyújtotta az üveget, de Ralph csak a fejét rázta, hazafelé autóval akart menni.

– Ez volt a könnyebb rész. Mind úgy döntöttek, hogy tévedtek, két kivétellel – Arlene Stanhope és June Morris kitartott amellett, amit mondott.

Ralphot nem lepte meg a dolog. Stanhope volt az idős hölgy, aki látta, amint a kívülálló megszólítja Frank Petersont Gerald élelmiszerüzletének parkolójában, és elhajt vele. June Morris volt a gyerek, aki a Figgis Parknál látta őt véres ingben. Mindig a nagyon öregek és a nagyon fiatalok látják a legtisztábban a dolgokat.

– És most mi lesz?

– Most megisszuk a maradék italt, és elbúcsúzunk egymástól – mondta Samuels. – Csak egy kérdésem van még.

– Mondd.

– Ő volt az egyetlen? Vagy vannak még mások is?

Ralph gondolatai visszatértek a végső összecsapáshoz a barlangban. A kívülálló mohó tekintetére, mikor feltette a kérdést: Látott valahol hozzám hasonlót?

– Nem hinném – felelte –, de teljesen sosem lehetünk biztosak benne. Bármi létezhet a világban. Ezt most már tudom.

– Jézusom, remélem, nem így van!

Ralph nem felelt. Az járt a fejében, amit Holly mondott: Nincs vége az univerzumnak.

(Szeptember 21.)

6

Ralph magával vitte a kávéját a fürdőszobába, hogy megborotválkozzon. Amíg kényszerszabadságon volt a rendőrségtől, eléggé elhanyagolta ezt a napi teendőjét, de két hete visszakerült az aktív állományba. Jeannie reggelit készített odalenn. Ralph érezte a bacon illatát és hallotta a harsonaszót, ami a napi hírek kezdetét jelezte: szokás szerint a rossz hírek aznapi adagjának rájuk zúdításával kezdi majd, aztán következik a hét celebje és számos vényköteles gyógyszer reklámja.

Letette kávéját a kisasztalra, majd hirtelen mozdulatlanná dermedt, és nézte, ahogy hüvelykujja körme alól vörös kukac tekergőzik elő. A tükörbe nézett, és látta, ahogy arca átváltozik Claude Bolton arcává. Kinyitotta a száját, hogy felsikoltson. Kukacok és vörös férgek áradata zúdult ki rajta, le inge mellrészére.

7

Felriadt és felült az ágyban, szíve a torkában és halántékában dobogott, de ott dörömbölt a mellkasában is. Kezét a szájára szorította, hogy visszafojtsa a sikolyt… vagy valami még rosszabbat. Jeannie békésen aludt mellette, tehát nem sikoltott, ez legalább biztos.

Egy kukac sem férkőzött belém aznap. Még csak hozzám sem ért egyikük se. Tudom.

Igen, tudta, elvégre ott volt, és alapos orvosi kivizsgáláson is átesett, mielőtt visszatért rendőri munkájához. Némi hízást és koleszterinszint-növekedést leszámítva dr. Elway fittnek és egészségesnek nyilvánította.

Az órára pillantott, és látta, hogy háromnegyed négy van. Visszafeküdt az ágyba, és felnézett a mennyezetre. Hosszú még az idő virradatig. Sok ideje van még gondolkodni.

8

Ralph és Jeannie rendszerint korán keltek, Derek pedig hétig aludt, akkor könyörtelenül felkeltették, mert ez volt a legkésőbbi időpont, ameddig még hagyhatták aludni úgy, hogy utána elérje az iskolabuszt. Ralph pizsamában ült a konyhaasztalnál, míg Jeannie beindította a kávéfőzőt és kitett pár doboz müzlit az asztalra, hogy Dereknek legyen miből választani, amikor lejön. Megkérdezte Ralphot, hogy aludt. A férfi azt felelte, jól. Jeannie megkérdezte, hogy megy Jack Hoskins utódjának a keresése. Ralph azt felelte, már vége. Az ő és Betsy Riggins ajánlása alapján Geller rendőrfőnök úgy döntött, Troy Ramage közrendőrt lépteti elő Flint City háromfős nyomozócsapatának tagjává.

– Nem ő a legfényesebb villanykörte a csilláron, de keményen dolgozik és csapatjátékos. Azt hiszem, be fog válni.

– Jó. Örömmel hallom. – Jeannie töltött neki kávét, majd végigsimított az arcán. – Csupa borosta vagy. Meg kellene borotválkoznod.

Ralph megitta a kávét, felment, becsukta a hálószoba ajtaját, és levette telefonját a töltőről. A szám, amit keresett, ott volt a névjegyzékében, és bár korán volt még – legalább fél óra volt hátra a hírek nyitóharsonájáig –, tudta, hogy a nő ébren lesz. A legtöbb napon még az első kicsengés sem ért véget, mire felvette. A mai napon is.

– Szia, Ralph!

– Szia, Holly!

– Hogy aludtál?

– Nem túl jól. A kukacokról álmodtam. És te?

– A múlt éjjel minden rendben volt. Megnéztem egy filmet a számítógépemen, aztán egyből el is aludtam. A Harry és Sally-t néztem. Azon mindig annyit nevetek.

– Jó. Az jó. Min dolgozol mostanában?

– Leginkább a szokásos eseteken. – Holly hangja vidámabbnak tűnt. – De egy hostelban ráakadtam egy elszökött fiatal lányra. Az anyja már hat hónapja kereste. Beszéltem vele, azt mondta, hazamegy. Azt mondta, ad még egy esélyt a dolognak, bár utálja az anyja pasiját.

– Gondolom, adtál neki pénzt buszjegyre.

– Hát…

– Tudod, hogy épp most szívja el, amit vett rajta, valami senkiházinak a kérójában, igaz?

– Nem mindig csinálják ezt, Ralph. Hinned…

– Tudom. Hinnem kell.

– Igen.

Egy pillanatig elcsendesült a kapcsolat kettejük helye között a világban.

– Ralph…

A férfi várt.

– Azok… azok az izék, amik kijöttek belőle… egyikünkhöz sem értek hozzá. Ezt tudod, ugye?

– Igen – felelte a férfi. – Azt hiszem, az álmaimnak inkább egy sárgadinnyéhez van közük, amit gyerekkoromban felvágtam, és ez volt benne. Erről meséltem már, igaz?

– Igen.

Hallotta a nő hangján, hogy mosolyog, és viszonozta a mosolyt, mintha Holly itt lenne mellette a szobában. – Persze hogy meséltem, valószínűleg többször is. Néha azt hiszem, kezd elmenni az eszem.

– Egyáltalán nem. Amikor legközelebb beszélünk, valószínűleg én hívlak majd téged, miután azt álmodtam, a kívülálló a szekrényemben van és Brady Hartsfield arcát viseli. És akkor te leszel majd, aki azt mondja, hogy jól aludt.

Ralph tudta, hogy igaz, mert már történt hasonló.

– Amit érzel… és amit én érzek… az normális. A valóság vékony jég, de a legtöbb ember egész életében korcsolyázik rajta, és sosem szakad be alatta, csak a legvégén. Alattunk beszakadt, de kihúztuk egymást. És még mindig segítjük egymást.

Te többet segítesz rajtam, gondolta Ralph. Lehet, hogy megvannak a magad problémái, Holly, de ebben jobb vagy, mint én. Sokkal jobb.

– És te jól vagy? – kérdezte Ralph. – Úgy értem, tényleg?

– Igen. Tényleg. És te is jól leszel.

– Vettem az üzenetet. Hívj, ha azt hallod, hogy repedezik alattad a jég.

– Persze – felelte Holly. – És te is hívj engem. Így fogjuk túlélni.

Jeannie felkiáltott odalentről. – Drágám, reggeli tíz percen belül!

– Mennem kell – mondta Ralph. – Köszönöm, hogy mellettem állsz.

– Szívesen – felelte Holly. – Vigyázz magadra. Légy óvatos. Várd ki, hogy elmúljanak az álmok.

– Kivárom.

– Viszlát, Ralph!

– Viszlát.

Ralph kis szünetet tartott, és hozzátette, hogy „Szeretlek, Holly”, de csak miután bontotta a hívást. Mindig így csinálta; tudta, hogy ha tényleg közölné Hollyval, a nő zavarba jönne és torkán akadna a szó. Bement a fürdőszobába, hogy megborotválkozzon. Már középkorúnak számított, az első ősz szálak kezdtek feltünedezni a borostában, amit lefújt borotvahabbal, de az ő arca volt, az, amit a felesége és a fia ismertek és szerettek. Az ő arca lesz mindörökre, és ez jó érzés volt.

Jó érzés volt.

A SZERZŐ UTÓSZAVA

Köszönettel tartozom Russ Dorrnak, ügyes kutatóasszisztensemnek, valamint egy apa-fia csapatnak, Warren és Daniel Silvernek, akik segítettek a történet joggal kapcsolatos szálaiban. Mindketten kivételesen alkalmasak voltak erre, tekintve, hogy Warren élete nagy részében védőügyvédként dolgozott Maine-ben, fia pedig, bár most már magánpraxisa van, kivételes karriert futott be ügyészként New Yorkban. Köszönettel tartozom Chris Lottsnak, aki ismerte El cucó-t és a luchadorá-kat; lányomnak, Naominak, aki levadászta a gyerekkönyvet El cucuy-ról. Köszönettel tartozom Nan Grahamnek, Susan Moldow-nak és Roz Lippelnek a Scribnernél; Philippa Pride-nak a Hodder & Stoughtonnál. Külön köszönet illeti Katherine „Katie” Monaghant, aki egy repülőn olvasta el ennek a történetnek úgy az első száz oldalát, miközben jártuk az országot, és tudni akarta, hogyan folytatódik. Regényíró ennél bátorítóbb szavakat nem hallhat.

Köszönöm, mint mindig, a feleségemnek. Szeretlek, Tabby.

Még pár mondat a helyszínről. Oklahoma csodálatos állam, és nagyszerű emberekkel találkoztam ott. Ezen nagyszerű embereknek némelyike azt fogja mondani, hogy sok mindenben tévedtem, és valószínűleg igazuk is van; évekig kell élni egy helyen, hogy jól eltaláld a hangulatát. Igyekeztem megtenni, ami tőlem telik. A többiért elnézésüket kérem. Flint City és Cap City természetesen kitalált helyek.

Stephen King

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

11/22/63

Agykontroll

Aki kapja, marja

Álomcsapda

Álom doktor

Atlantisz gyermekei

AZ

Bilincsben

Borzalmak városa

A Búra alatt I–II.

Carrie

Christine

A coloradói kölyök

Cujo

Csontkollekció

Danse Macabre

Dolores

Duma Key

Éjszakai műszak

A Fekete Ház

Halálos árnyék

A halálsoron

Hasznos Holmik

A holtsáv

Az írásról

Joyland

Kedvencek temetője

A két Rose

Lisey története

Minden haláli

Minden sötét, csillag sehol

A mobil

Mr. Mercedes

A Napkutya

Napnyugta után

Nem jön szememre álom

A ragyogás

A remény rabjai

Rémautó

Rémálmok bazára

Rémálmok és lidércek

A rémkoppantók

Rémület a sivatagban

A sárkány szeme

A Setét Torony I. A harcos

A Setét Torony II. A hármak elhívatása

A Setét Torony III. Puszta földek

A Setét Torony IV. Varázsló és üveg

A Setét Torony V. Callai Farkasok

A Setét Torony VI. Susannah dala

A Setét Torony VII. A Setét Torony

A Setét Torony Átfúj a szél a kulcslyukon

A Talizmán

Titkos ablak, titkos kert

Tom Gordon, segíts!

Tortúra

Tóparti kísértetek

A tűzgyújtó

Újjászületés

Végítélet

RICHARD BACHMAN NÉVEN:

Az átkozott út

A Hosszú Menetelés

A menekülő ember

A rendcsinálók

Sorvadj el!

STEPHEN KING–JOE HILL:

A magas fűben. Teljes gázzal

STEPHEN KING–OWEN KING:

Csipkerózsikák

Stephen King: The Outsider

Copyright © 2018 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s  agents, The Lotts Agency, Ltd and the Jenny Meyer Literary Agency Inc.

All rights reserved

Hungarian translation © Dranka Anita, 2019

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Barkóczi András

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

ISBN 978-963-504-123-7 (epub)

ISBN 978-963-504-124-4 (mobi)

{1} Arany János fordítása.