©Nicola Cornick, 2009

Harlequin Magyarország Kft, 2012

A mű eredeti címe:

The Confessions of a Duchess (The Brides of Fortune 1.)

(Harlequin Books, Historical Romance)

drd

Magyarra fordította: Tóth Gizella

Borító: Tipografik Art

ISBN 97 8-963-538-477-8

HU ISSN 1588 6700

A Harlequin Magyarország Kft. időszaki kiadványa

Isten hozta a régenskori Fortune Folly világában!

Rövid ismertető

Lady Melicent Beaumont

Észak-Yorkshire történelme és lakói

című munkájából

Fortune Folly egy kis falu Észak-Yorkshire-ben, mintegy tizenkét mérföldre Skipton kereskedővároskától. Lakóinak száma nyolcszázötvenhat. A falu neve eredetileg Fort-tun volt, s ez az óangolban olyan erődítményt jelentett, melyet egy korábbi gazdaság helyén építettek. Először egy 1232-ben kelt dokumentumban említették Fortune-ként, és azóta is ezen a néven ismerik. A folly szó az ófrancia fölből származik, és a jelentése: bolond. 1455-ben adták a falu nevéhez, amikor George Fortune, az akkori földesúr a rózsák háborúja idején megpróbált visszaverni egy Lancaster-párti támadást, és véletlenül saját csapatainak szállását robbantotta fel.

A jelenlegi uraság, Sir Montague Fortune baronet az öccsével, Thomasszal, valamint féltestvérével, Lady Elizabeth Scarlettel a Fortune Hallban él. Az általános vélemény szerint Sir Montague sok tekintetben ősére, George Fortune-re emlékeztet.

Fortune Folly másik két jelentős épülete az Old Palace, a Régi Kastély, amely jelenleg az előző Cole herceg özvegyének, Laurának ad otthont, és a Spring House, amelyet nemrégiben vásárolt meg a vagyonos harrogate-i örökösnő, Miss Alice Lister. Fortune Follyban élénk társadalmi élet folyik, melynek központjai a gyógyfürdő, a táncterem és a kölcsönkönyvtár. A faluban két fogadó található: a Granby Hotel, amelyet a kifinomult ízlésű látogatók részesítenek előnyben, és a Morris Bohóca, ahol azok szállnak meg, akiknek korlátozottak az anyagi lehetőségeik, és nem kényesek arra, kivel laknak egy fogadóban. Bármelyik kategóriába is tartozzék Ön, reméljük, jól érzi majd magát nálunk!

ELŐHANG

Fogd hát kezedbe a horgászbotot

S bízd az árra a pókselyem zsinórt; Ha nem is fogsz semmit a csendes mélyben, Juttalomra lelhetsz a háborgó örvényben.

Thomas Doubleday

Brooks Klub, London, 1809 júliusa

– Kikosarazott!

Sir Montague Fortune átviharzott a Brooks Klub könyvtárszobáján, kabátujja végével lesöpörve a zsetonokat a fáraóasztalról, de nem kért bocsánatot, csak dühös zaklatottsággal levetette magát a Waterhouse gróf melletti székre. Reszkető kézzel simított végig a haján, aztán türelmetlenül intett az egyik inasnak, hogy hozzon neki egy brandyt.

– Hálátlan nőszemély! – morogta. – Nem elég, hogy nekem, egy Fortune-nek kell egy valahai szolgálólány kegyeit keresnem, még vissza is utasít? –Egyetlen korttyal lenyelte a brandy felét, és felháborodott pillantását végighordozta az összegyűlteken. – Tudjátok, minek nevezett? Vizenyős szemű, szittyós uraságnak. – A brandys üveg után nyúlt, melyet az inas előrelátón ott hagyott az asztalon, és miközben ismét teletöltötte a poharát, homlokán ráncok gyülekeztek. – Mit jelent az, hogy szittyós?

– Átkozott legyek, ha tudom – felelte Nathaniel Waterhouse könnyedén. – Dex volt az, aki Oxfordban jeleskedett, míg mi tivornyázással múlattuk az időt. Dex?

Dexter Anstruther, hogy így megszólították, felemelte kék szemét a Timesból, és Fortune Folly uráról a brandys üvegre nézett, aztán vissza az uraságra.

– Azt jelenti, hogy túl sokat iszol, Monty – mondta. Pillantása Milesra esett, Lord Vickeryre, a társaság negyedik tagjára, aki gúnyosan mosolygott Montague Fortune háborgásán.

– Lemaradtam valamiről? – érdeklődött Miles. – Ki az a józan ítélőképességű hölgy, aki kikosarazta Montyt?

– Olyan sokáig voltál a félszigeten, hogy nem hallottad a legújabb pletykákat – felelte Waterhouse. – A mi Montynk hevesen udvarolt a valahai szobalánynak, Miss Alice Listernek, aki, ha a szóbeszédnek hinni lehet, a leggazdagabb örökösnő Fortune Follyban. A kezét és a szívét ajánlotta cserébe a hölgy pénzéért, de az értelmes nőszemély nyilvánvalóan visszautasította. De csak nem azért jöttél fel Fortune Follyból Londonba, hogy elújságold a rossz hírt, Monty? – fordult a fiatalember Fortune-höz.

– Nem – mordult rá Montague Fortune. – Azért jöttem, hogy az ügyvédemmel tárgyaljak, és áttanulmányozzam az uradalom papírjait.

– Nagyon dicséretes – morogta Dexter. – Az ember pontosan ezt várná egy felelősségteljes földbirtokostól.

Monty Fortune rámeredt.

– Nem a bérlők kedvéért teszem – tiltakozott. – Csakis azért, hogy megtaláljam a módját, hogyan tehetem rá a kezem a pénzre.

– Kinek a pénzére? – kérdezte Dexter.

– Mindenkiére! – kiáltotta bőszen Sir Montague. – Egyáltalán nem helyénvaló, hogy Fortune Folly lakosságának a fele gazdagabb, mint az uraság!

A többiek alig titkolt jókedvvel néztek össze. A Fortune-ök egy régi dzsentricsalád tagjai voltak, tiszteletre méltók, de túlságosan is önhittek, és Sir Montague pénzéhsége néhányak szerint rendkívül rossz modorra vallott.

– Tom mit gondol a terveidről? – kérdezte Dexter, Sir Montague öccsére utalva.

Sir Montague haragosnak látszott.

– Azt mondta, hogy egy kapzsi pióca vagyok, aki másokon élősködik, aztán elment, hogy elkártyázza a vagyonomat.

A többiek nevettek.

– És Lady Elizabeth? – érdeklődött lustán Nat. Lady Elizabeth Scarlet Sir Montague elsőbálozó féltestvére volt, és igazi nyűg a nyakán.

– Nem ismételném meg a szavait – mondta Sir Montague kimérten. – Ahhoz túlságosan is megbotránkoztatók voltak.

Erre még harsányabb lett a nevetés.

– Szóval, mik a terveid, Monty? – hajolt előre Miles.

– Szándékomban áll érvényesíteni a földesúri jogaimat – felelte fontoskodva Sir Montague. – Van egy középkori törvény, amelyet Hölgyek adójának hívnak, és sohasem vonták vissza. Ez a törvény megengedi a földesúrnak, hogy dézsmát szedjen minden olyan nőtől a faluban, aki nincs férjnél.

Miles ajka hangtalan füttyre formálódott.

– És mekkora lehet a dézsma összege?

– Elvehetem a vagyonuk felét – jelentette ki Sir Montague diadalmasan.

Döbbent csend ereszkedett a kis csoportra.

– Monty – szólalt meg Dexter lassan –, jól értettem, amit mondtál? Hatalmadban áll minden olyan Fortune Folly-beli nő vagyonának felét elvenni adóként, aki nincs férjnél?

Sir Montague csillogó szemmel bólintott.

– De hogyan? – akarta tudni Dexter. – Miért?

– Mondtam már. – Sir Montague kapzsi tekintete végigsöpört a csoporton. – Középkori törvény. Mivel Fortune Folly az egyház fennhatósága alá tartozott, mentesült, amikor a tizenhetedik században visszavonták a szekuláris törvényeket. Szinte véletlenül fedeztem fel, hogy valamennyi középkori adó még érvényben van. Az utóbbi évszázadokban csak a földesúr szívjóságának köszönhető, hogy nem szedték be.

– Benned pedig egy szemernyi szívjóság sincs – jegyezte meg szárazon Nat.

– Azok után, hogy Miss Lister kikosarazott, nincs – közölte Sir Montague, s erényes arckifejezése különös ellentétben állt szemének kapzsi csillogásával. – Ha elfogadta volna az ajánlatomat, biztos vagyok benne, hogy én lennék a legnagylelkűbb földesúr egész Angliában.

– És a leggazdagabb – morogta Dexter.

– Minden egyedülálló nő… a vagyonuk fele… – motyogta Nat Waterhouse a brandyjébe. – Az… – Matematikai tudása, amely amúgy sem volt túl erős, cserbenhagyta. – De az valószínűleg hatalmas pénz, Monty! – tiltakozott.

– Tudom – mosolygott önelégülten Sir Montague, hátradőlve a széken. – Még nem igazán számoltam ki, de Miss Lister vagyonát testvérek közt is nyolcvanezer fontra taksálják, Mrs. Everton pedig ötvenezret zsebelt be a férje végrendeletének értelmében… Miles éles pillantást vetett rá.

– Az özvegyekre is vonatkozik a törvény, nem csak a hajadonokra?

– Minden nőre, aki nincs férjnél – erősítette meg Sir Montague.

– De van egy unokatestvérem, aki Fortune Folly-ban lakik – háborgott Miles. – Őt nem kopaszthatod meg, Monty. Ez társadalmilag nem elfogadott. Egyáltalán nem elfogadott!

Dexter jellegzetes mozdulattal szántott végig rakoncátlan, homokszőke haján.

– Jól sejtem, ha a hölgyek férjhez mennek, mentesülnek az adó alól?

– Úgy van, Dexter – bólintott Sir Montague. – Rögtön kitaláltad. Értem már, miért alkalmaz a kormány.

– Köszönöm, Monty – rándult meg Dexter ajka. – Igazán örülök, hogy a következtető képességem még mindig olyan jól működik, mint reméltem. –Elhallgatott egy pillanatra. – Bejelented a Hölgyek adóját, Fortune Folly hajadonjai és özvegyei pedig eldönthetik, hogy neked adják a pénzük felét, vagy az egész vagyonuk a férjük kezébe kerül.

Nat összerezzent.

– Remélem, felkészültél rá, Monty, hogy őrülten dühösek lesznek, amiért belekényszeríted őket egy ilyen helyzetbe.

Sir Montague látványosan megvonta a vállát.

– Semmit sem tehetnek ellene. A törvény az én oldalamon van. Én mondom nektek, tökéletes a terv.

A többiek összenéztek.

– Monty, öregfiú – mondta Miles halkan –, bármennyire helytelenítem is a kapzsiságodat, biztos vagyok benne, hogy épp most tetted Fortune Follyt igazi házasságpiaccá, valóságos mennyországgá azok számára közülünk, akik…

– Kispénzűek – szólt közbe Dexter –, ágrólszakadtak, nincs egy vasuk sem…

– Szegények, mint a templom egere – folytatta Nat –, és gazdag feleséget keresnek.

– Így igaz – ragyogott Sir Montague. – Nekem köszönhetően Fortune Folly lett Anglia házasságpiaca!

1.

Yorkshire, Fortune Folly, 1809 szeptembere

Özvegy. Milyen magányos szó!

A legtöbb ember úgy gondol az özvegyekre, mint kissé komikus figurákra, akiknek gyémántok ékesítik a keblét, és hosszú, előkelő orrukat fenn hordják, úgy néznek le másokra.

Laura Cole úgy gondolt az özvegyekre, mint a világ legmagányosabb lényeire.

A magány volt az, amely arra késztette, hogy lemenjen a folyóra aznap. Hosszú, halványkék ruhájára egy rövidebb, meleg tengerészkék köpenyt vett, fejére széles karimájú szalmakalapot illesztett, és egy könyvet is vitt magával. Valahol azt olvasta egyszer, hogy a természet szépsége a legjobb gyógyír a zaklatott léleknek, így elhatározta, csónakba ül, és elringatózik a vízen, a folyó fölé hajló szomorúfüzek ágai alatt, a békés, falusi idillben.

A természetkúra azonban csúf csalódást okozott. Először is, mikor a csónakhoz ért, kiderült, hogy az tele van lehullott, sárga levelekkel, és mire megtisztította tőlük az ülőkét, a kesztyűje merő kosz lett. Leült, és kinyitotta a könyvét, de gyorsan rájött, hogy képtelen a hősnő gyötrelmeire és megpróbáltatásaira összpontosítani, mivel feje a saját gondjaival van tele. Időről időre aranybarna levelek hullottak alá, hogy a lapokat ékesítsék. A szél is meglepően csípős volt. Laura elégedetlenül ráncolta homlokát, amiért ennyire képtelen odafigyelni, és még keményebben próbálkozott, hogy jól érezze magát.

Szerette a vidéket. Itt, a vad yorkshire-i tájon nőtt fel, és élete nagy részét is vidéken töltötte, bár az utóbbi két évben Londonban élt. Abban reménykedett, ha visszatér gyerekkori otthonába, az enyhíteni fogja az utóbbi idők ürességét, de nem így történt, és Laura nem értette, mi van vele. Hiszen nem egyedül állt a világban. Imádta hároméves kislányát, Harrietet, és rengeteg időt töltött vele, ami egyáltalán nem volt divatos akkoriban. Fortune Follyban élénk társasági élet folyt, és Laura sok barátra tett szert. Ráadásul kiterjedt családdal is dicsekedhetett, unokatestvérek egész hadával a Társaság összes köreiben. Még csak azt sem mondhatta, hogy hiányzik neki Charles, a volt férje, mivel házasságuk nagy részében külön éltek. Természetesen megdöbbentette Charles halálhíre. Az úri társaság minden tagja döbbenten vette tudomásul, hogy egy ember annyira züllött tud lenni, hogy felborítja a kocsiját, megölve ezzel magát és három szeretőjét is. De Laurának nem hiányzott a korhely herceg. Hatalmas megkönnyebbülést érzett, amikor meghallotta, hogy meghalt.

Megkönnyebbülést.

Bűntudatot.

Izgalmat.

Elfogta a várakozás izgalma, hogy ő és Hattie szabadok, aztán az izgalmat ismét bűntudat váltotta fel, és olyan magányérzet, amelyet még soha életében nem tapasztalt.

Azért jött Fortune Follyba, hogy új életet kovácsoljon Hattie és a maga számára. Azt akarta, hogy a lánya vidéken nőjön fel, ezért az egy év kötelező gyász letelte után elhagyta Londont, ahol az emberek igyekeztek úgy tenni, mintha együtt éreznének vele Charles halála miatt, és ebbe a Skipton melletti, yorkshire-i kis faluba költözött, ahol a nagyanyja egy szerény házat hagyott rá, a Régi Kastélyt. Az előkelően hangzó név ellenére Laura úgy vélte, sokkal inkább illene a házra a Régi Kőhalom elnevezés, semmint a kastély, mert az épület maga egy ősi és cseppet sem kényelmes építmény volt, amely azonban kétségtelenül megfelelt egy nem igazán ősi, ám elszegényedett özvegy hercegnének, aki épp azon volt, hogy új életet kezdjen. Fivére és sógornője erősködött, hogy lakjon velük, de Laura jól látta, ez mihez vezetne: ő lenne a kegyelemből befogadott özvegy, aki kénytelen testvére minden kívánságához alkalmazkodni. Tisztában volt vele, hogy még a szűkölködő függetlenség is jobb az előkelő függőségnél. Hattie helyzete pedig még rosszabb lett volna, ha szegény rokonként kell felnőnie. Ezt Laura képtelen lett volna eltűrni. Akkor már sokkal vonzóbb lehetőségnek ígérkezett krajcároskodni, fogukhoz verni a garast, megtermeszteni maguknak – magának, Hattie-nek és néhány szolgának – a zöldséget, gyümölcsöt, méheket tartani, főzni és elvégezni a ház körüli kisebb munkákat, javításokat, mint fivére eltartottjának lenni.

Hattie állandó örömet és felfedezések egész sorát jelentette számára. S noha szerette volna, ha a kislánynak testvérei lennének, akikkel megoszthatja a gyerekkorát, jelenleg ez nagyon valószínűtlennek tűnt. Ahhoz, hogy újabb gyerekei szülessenek, ismét férjhez kellene mennie, márpedig a Charlesszal átéltek után úgy vélte, nagyon különleges férfinak kell lennie annak, aki rá tudná venni egy újabb házasságra. Ő és Hattie jól ellesznek kettesben, és abban is biztos volt, hogy az elszigeteltség érzése is elmúlik hamarosan. Nem akarta, hogy búskomorsága hatással legyen kislányára. Hattie annyira boldog gyermek volt!

Laura félretette a könyvet, és eloldozta a csónak kötelét. Mivel úgysem tudott az olvasásra figyelni, úgy döntött, evez egyet. A testmozgás majd leköti a figyelmét, és közben megcsodálhatja a színes, őszi tájat is. Ellökte a csónakot a parttól, és visszaült, hogy élvezze a folyó gyengéd sodrását.

Alighogy a csónak elhagyta a védett helyet, az áramlat meglepő erővel máris magával ragadta. A víz itt mély és sebes volt. Laura idegesen összeszorította a fogát, s az evezőt megragadva megpróbálta visszakormányozni a ladikot a partra, de ügyetlen volt, a folyó pedig túl erős. Az egyik evező kicsúszott a villából, és tovaúszott. A csónak megkezdte szeszélyes, önfejű útját a folyón lefelé.

Az élet oly ritkán alakul úgy, ahogy az ember tervezi, gondolta Laura tehetetlenül, amint a távolodó evezőlapátot figyelte. Itt van például ő, a koldusszegény, bizonytalan jövőjű, harmincnégy éves özvegy, egy kislánnyal, és most életének rövid távú kilátásai semmivel sem rózsásabbak, mint a hosszú távúak. Igazság szerint nagyon is nedvesnek és kellemetlennek tűnnek ezek a kilátások. Jó lesz, ha gyorsan kitalálja, hogyan kerüljön ki ebből a kutyaszorítóból, anélkül hogy az életét, sőt a méltóságát kockáztatná.

A csónak alja a köves mederhez súrlódott, és Laura megragadta az egyik víz fölé hajló ágat, de az kicsúszott a kezéből, és ő hallotta, hogy köpenyének ujja elszakad. A csudába! Nem engedheti meg magának, hogy új ruhát vegyen. Ő lesz az egyetlen hercegné a környéken, akinek foltozott ruhája van. Az emberek szemtől szembe dicsérni fogják a takarékosságáért, a háta mögött pedig kitárgyalják, hogy milyen szegény. Még az ilyen kis faluban is, mint Fortune Folly, serényen folyt a pletykálkodás, és a szóbeszédek nem mindegyike volt kellemes.

Laura szorgalmasan lapátolt az egyetlen, megmaradt evezővel, de azt kellett tapasztalnia, hogy a csónak szép lassan megfordul a tengelye körül, pedig neki egyáltalán nem ez volt a célja. Még keményebben nekifeszült a lapátnak, mire a csónak gyorsabban forgott, és olyan lendületbe jött, hogy az asszonyt enyhe hányinger fogta el. Utolsó reményként egy újabb lehajló ág felé kapott. A nap a szemébe sütött, és árnyak táncoltak a szemhéján. Semmit sem látott, és az ág durva kérge is felsértette a bőrét. Éppen sikerült megszorítania a faágat, amikor a csónak erősen megrándult, mintha valaki nagyot lökött volna rajta. Az ág kicsúszott a kezéből, és a tarkójának csapódva visszahullott a vízbe. Laura ágak roppanását és lábdobogást hallott, mintha valaki éppen elfutna a helyszínről.

A csónak hevesen hánykolódott, és Laurát hányinger kerülgette. Elengedte a második evezőt, és mindkét kezével megragadta a csónak peremét. Abban reménykedett csak, hogy a csónak himbálása alábbhagy, és az áramlat visszasodorja őt a parthoz, mivel annyira összezavarodott, és olyan rosszul érezte magát, hogy képtelen volt bármit is tenni.

A csónak azonban tovább hánykolódott, és a folyó közepe felé sodródott. Az áramlat egyre sebesebben vitte, egyenesen a bukógát felé. Laura tudta, hogy ki kellene ugrania, de túl sokáig halogatta, és elkésett. Itt már túl erős volt a sodrás. Mintha kiáltást hallott volna, de a hangot elnyelte a folyó zúgása, és a gáton átbukó víz morajlása. A csónak vadul forgott, aztán megbillent, és a víz összezárult Laura feje felett. A zubogás ott dobolt a fülében, tüdeje megtelt vízzel, s nem tudott többé lélegezni. Még agyába villant kislányának mosolygó arca, aztán minden elsötétült előtte.

2.

Dexter Anstruther horgászott.

Egy ilyen kellemes őszi nap a Tune folyó sziklás vidékén tökéletes volt a pér-hal fogásra. Dexter szeretett horgászni, mert ez a békés, megnyugtató és magányos elfoglaltság szöges ellentétben állt azzal a gyakran nyugtalanító, erőszakos és kellemetlen munkával, amelyet a belügyminiszternek végzett. Dexter épp az előző héten fogott el egy kegyetlen bűnözőt, aki lopásra és zsarolásra specializálódott. Remélte, hogy Lord Liverpool, a belügyminiszter, fáradozása jutalmául végre engedélyezi az oly rég várt szabadságot, de Liverpoolnak más tervei voltak.

– Yorkshire-be kell mennie, hogy elfogjon egy átkozott gyilkost – mondta. Ingerülten kettéroppantotta az ujjai közt tartott tollszárat, és a darabokat szitkozódva ledobta. – Emlékszik Sir William Crosby halálára, Anstruther?

– Igen, uram – válaszolta Dexter. Sir William Crosby, egy yorkshire-i rendőrbíró egy hónappal azelőtt lőtte agyon magát vadászat közben. – Azt hittem, az baleset volt – tette hozzá.

Lord Liverpool a fejét csóválta.

– Gyilkosság – közölte borúsan. – Úgy rendezték a dolgot, hogy balesetnek lássék, de Crosby balkezes volt, és a golyó behatolási szöge kizárja, hogy csak úgy megbotlott, és esés közben elsült a fegyver. Istenverte kellemetlen ügy, de nem hagyhatjuk, hogy az elvetemült gazemberek megússzák a dolgot.

– Így igaz, uram – helyeselt Dexter –, de ha ennyire egyértelmű, hogy gyilkosság történt, akkor ez az ügy a helyi hatóságokra tartozik, nem az Őrzőkre. – Liverpool bosszús fejcsóválása láttán elhallgatott. A belügyminiszter újabb tollszárat vett a kezébe, hogy darabokra törje.

– Nem engedhetjük meg, hogy valami kétbalkezes helyi rendőr foglalkozzon ezzel, Anstruther! – csattant fel nyersen. – Bonyolult. Lehet, hogy Warren Sampson is benne van. Crosby valami olyan ügyben nyomozott a halálakor, amelyben Sampson is érintve volt. Kapóra jött a baleset, mi?

Dexter hangtalan füttyre csücsörítette a száját, így egészen más színt kapott a dolog. Néhány éve már az a szóbeszéd járta, hogy Warren Sampson, egy gazdag yorkshire-i malomtulajdonos és üzletember társadalmi feszültséget és lázadást szít Anglia északi részén. Nagyon okosan csinálta, és semmit sem lehetett rábizonyítani: közvetítőkön keresztül szervezkedett, és úgy vélték, ő áll a malomlázadások mögött, hogy az elégedetlenséget felhasználva ellopja vetélytársai elől a jó üzleteket. Azt is feltételezték, hogy biztosítási csalások és más sötét üzelmek is fűződnek a nevéhez. Lord Liverpoolt a gutaütés kerülgette, amiért nem tudták elkapni ezt az embert.

– Azt beszélik, Sampson egyik csatlósa a helyi előkelőség tagja – folytatta Liverpool, s hangján jól érződött az undor. – Valami falusi földesúr unatkozó csemetéje, aki izgalmakra meg talán valami pluszpénzre vágyik. Lehet, hogy ő a mi gyilkosunk is, Anstruther. Átkozottul kellemetlen egy ügy, de nagyon óvatosan kell eljárnunk.

Dexter felsóhajtott.

– Van valami elképzelésünk, merre lakhat ez az úri csemete, uram?

– Sampson birtokai Peacock Oak és Fortune Folly környékén fekszenek, és Crosby is a közelben lakott. A gond csak az, hogy minden piti gazember azon a vidéken nyüzsög most. Ez persze várható volt azok után, hogy az a sültbolond Monty Fortune városszerte elterjesztette, hogy Fortune Folly most Anglia legnagyobb házasságpiaca. A vidék minden gazembere odasereglett valami jó zsákmány reményében.

Dexter látta a probléma lényegét. Még a falut elárasztó hozományvadászoknál is lehet egy-egy óra vagy tubákosszelence, amelyet érdemes ellopni, hát még a gazdag örökösnők otthonában micsoda lehetőségek rejlenek! Olyan kísértés volt ez, amelynek sok bűnöző nem is akart ellenállni, és a piti tolvajok közt könnyen megbújhattak a veszélyesebb gonosztevők, akiket Warren Sampson irányított a háttérből.

– Amíg ott tartózkodik, addig maga is felhasználhatná az időt, hogy gazdag feleséget keressen magának, Anstruther – tette hozzá Lord Liverpool. – Ne higgye, hogy nem tudom, milyen bizonytalan a családja anyagi helyzete. Az anyja annyit ért a takarékoskodáshoz, mint a nyeletlen fejsze a Temzében úszkáláshoz, a húgait be kellene vezetnie a társaságba, az öccseit ki kellene taníttatnia, ami szintén egy vagyonba kerül. Gazdagon kell nősülnie, Anstruther. Az anyagi gondokkal küszködő embereket könnyű megzsarolni, én pedig nem engedhetek meg magamnak egy ilyen alkalmazottat.

– Álmomban sem jutna eszembe, hogy hagyjam magam megzsarolni, bármilyen kétségbeesett helyzetben vagyok is, uram – mondta Dexter hűvösen. Kezét ökölbe szorította, nehogy kicsússzon a száján, mennyire bántó volt főnöke feltételezése.

– Nem kell megsértődnie, fiam – dörmögte Liverpool, észrevéve a gesztust. – Tudom, hogy maga a becsület mintaképe, de lehetséges, hogy a család más tagjai nem követik a példáját, és ahol csak egyetlen gyenge pont akad… – Liverpool megcsóválta a fejét. – Utazzon el Fortune Follyba! Ha ott nem talál magának egy gazdag feleséget, én békén hagyom eztán. De mielőtt valami ifjú hölgy elcsábításába fogna, feltétlenül kapja el nekem azt a gonosztevőt! Nem akarom, hogy bármi is elvonja a figyelmét, Anstruther. Ez a Fortune Folly-beli házasságpiac remek ürügy, hogy ott legyen, de ügyeljen rá, hogy a munka álljon az első helyen, és csak utána következzen a hozományvadászat!

– Igenis, uram.

– Két hónapot kap. Azt akarom, hogy karácsonyig befejezze az ügyet, Anstruther. Így rengeteg ideje lesz. Ha szerencséje van, még egy kis horgászást is be tud iktatni. Kapja el a gyilkost, gondoskodjon róla, hogy Sampson se csússzon ki ezúttal a hálóból, és ha még egy gazdag feleséget is szerez, akkor jól végezte a dolgát.

– Igenis, uram – ismételte Dexter csüggedten. Semmi értelme sem volt Lord Liverpoollal vitatkozni, amikor így elkapta a hév. És igazság szerint Dexter tisztában volt vele, hogy egyébként sem érdemes a főnökével vitatkozni. Liverpoolnak igaza volt: égető szüksége van egy gazdag feleségre, és mióta Monty azon az éjszakán megtette bejelentését a Brooks Klubban, maga is gondolt rá, hogy le kellene rándulnia Yorkshire-be asszonykeresőbe.

A gond csak az, tűnődött Dexter, miközben újra behajította a horgot, hogy ő meglehetősen kelletlen udvarló volt. Ezt az is bizonyította, hogy itt horgászott ma, ahelyett hogy a télikertben vagy az ivócsarnokban összegyűlt hölgyek valamelyikének tenné a szépet. A nyílt hozományvadászat sértette a becsületérzetét. De, amint Miles Vickery segítőkészen rámutatott, a becsület nagyon drága árucikk, és jelen esetben olyasmi, amit ő igazán nem engedhet meg magának.

Dexter apja öt évvel azelőtt halt meg, miután egy egész vagyont eljátszott. Egy olyan vagyont, amellyel nem rendelkezett. A Tiszteletreméltó James Anstruther a klubjából egy külvárosi kocsma felé botorkált, hogy italba fojtsa a bánatát, és holtrészegen egy hintó kerekei alá kerülve fejezte be nyomorúságos földi életét, egy halom adósságot és hat kisebb testvért hagyva legidősebb fiára. De legalább megvárta ezzel, amíg Dexter befejezte oxfordi tanulmányait, és álláshoz jutott a belügyminisztériumban. Sajnos a fizetése nem volt túl magas, Mrs. Anstruther és öccsei meg húgai pedig igencsak költekező életmódot folytattak.

A szerencse néhány kegyeltje csak egy felelőtlen szülővel van megáldva; Dexternek kettő jutott. Ebben a tekintetben a Tiszteletreméltó Mr. Anstruther és neje nagyon jól összeillettek. Mindketten szenvedélyes szerencsejátékosok voltak, valamint hírhedtek a szerelmi viszonyaikról és fokozatos leépülésükről. Dexter, a legidősebb és az egyetlen bizonyíthatóan Anstruther sarj a hét gyerek közt, mióta csak az eszét tudta, azt látta, hogy szülei az anyagi romlás és az érzelmi katasztrófák sorai közt ingadoznak. Tizenkét éves korában szilárdan eltökélte, az ő élete merőben más lesz, mint apjáé: megfontolt, ésszerű és mentes minden veszélyes érzelemtől, amely elhomályosíthatja a józan ítélőképességét. Felelősségteljesen fog nősülni, olyan asszonyt választva, aki hű lesz hozzá, és a gyerekei biztosak lehetnek abban, kik a szüleik. Sohasem fogja eltűrni, hogy szégyenbélyeget süssenek rájuk, és olyan gyalázkodásokat kelljen eltűrniük, mint neki és testvéreinek: alig palástolt mosolyokat, mindentudó pillantásokat, szülei katasztrofális viszonyaira és saját törvénytelen mivoltukra tett burkolt célzásokat.

Az élethez való ilyetén józan és megfontolt hozzáállás jól bevált egészen huszonkét éves koráig, amikor is megadta magát egy látványos és felpezsdítő szerelmi kalandnak, amely során elvesztette a szívét, a szüzességét, és reménytelen szerelembe esett. Az esemény igazi katasztrófának bizonyult, amely végül megerősítette a nyugodt és megfontolt élet szükségszerűségébe vetett hitét. Fiatalságának és tapasztalatlanságának köszönhetően rosszul kalkulált, és azt hitte, érzései viszonzásra találtak. Amikor kiderült, hogy nem így van, kiábrándultan és dühösen olyan kurtizánoknál keresett vigaszt, akiket nemigen engedhetett meg magának, míg végül Lord Liverpool magához hívatta, és mogorván kérdőre vonta.

A táj csendjét most csak a fajdtyúkok rikoltozása és távoli csobbanások törték meg néha, amikor egy-egy hal kiugrott a vízből. Különösen nyugodt volt ez a nap. Dexter ismét bedobta a horgot, közben a tervezett nyugodt és józan házasságon tűnődött.

– Próbálja meg nem úgy összezagyválni a dolgokat, ahogy azt a Glory-ügyben tette, Anstruther! –mondta Liverpool csípősen búcsúzóul. – Az egész eset kész katasztrófa volt.

Dexter feszengve megmozdult, ahogy eszébe jutott a beszélgetés. A Glory-ügy, mint Liverpool utalt rá, valóban szerencsétlen eset volt. Négy évvel azelőtt Dexter és kollégája, Nick Falconer sikertelenül próbálta elfogni a Glory nevű rablónőt, a yorkshire-i völgyek népszerű hősnőjét. Társnőivel együtt Glory az igazságért küzdött, jóra fordítva a rosszat, megfizetve az igazságtalanságokért, igazi Robin Hood-stílusban kirabolva a gazdagokat, hogy a zsákmányt a szegények közt ossza szét. Dexter még mindig úgy gondolt Gloryra, mint egy hősre, és érzelgősségének eme megnyilvánulása végtelenül bosszantotta is, hiszen tudta, hogy egyáltalán nem lenne szabad rágondolnia.

Az úszó lesüllyedt, jelezve, hogy egy hal bekapta a csalit. Dexter szorgosan orsózni kezdett.

Hangos csobbanást hallott, melyet halk szitkozódás követett, és egy evező lustán elúszott mellette, rövid időre belegabalyodva a horgászzsinórba, és ezzel kiszabadítva a zsákmányt. Dexter is káromkodott egy sort, de ekkor megjelent a második evezőlapát, elsodorva a horgászbotot is. Dexter utánakapott, és nekilátott, hogy feltekerje a zsinórt, amikör Laura, az özvegy Cole hercegné úszott el mellette egy csónakban.

Dexter kiegyenesedett, és kíváncsian nézett utána.

A csónak lassan forgott az áramlattal, és egyenesen a bukógát felé tartott. Dexter látta, hogy Laura szálegyenesen ül, a csónak két oldalát markolva. Rémültnek látszott. A férfi kételkedett benne, hogy tud-e egyáltalán úszni. A legtöbb nő nem tudott, mivel nem tanították meg őket. S persze Laurának minden oka megvolt az aggodalomra, hiszen egy, legfeljebb két perc, kalkulált Dexter hideg fejjel, és a csónak átbukik a gáton, az asszony pedig a vízbe zuhan, és könnyen lehet, hogy meg is fullad. Esés közben beverheti a fejét, vagy a hosszú szoknya a lába köré tekeredik, és vízzel megtelve lehúzza a folyó mélyére, de számos más, végzetes dolog is történhet.

Amit Laura kétségtelenül meg is érdemel azok után, hogy olyan csodálatos szerelmes éjszakával ajándékozta meg négy évvel korábban, hogy aztán nyomban utána összetörje a szívét, kimutatva, hogy ő sem más, mint egy számító, önző és képmutató asszony, hasonlóan annyi előkelő társához.

Nem mintha Dexter keserűséget érzett volna.

Nem is érdekelte. Tőle Laura Cole akár meg is fulladhat.

Ördög és pokol!

Még egy perc, és Laura Cole belezuhan a vízbe, ő meg csak áll, és báván nézi, mi történik.

Dexter eldobta a horgászbotot, és letépte magáról a kabátját. Arra már nem volt idő, hogy a csizmáját is lehúzza. Belegázolt a folyóba, amely a szélén sekély volt, de befelé haladva egyre mélyült. A csónak ekkor ért a gáthoz, és fülsértő csikorgással elakadt a gát tetején levő köveken.

– Ugorjon! – üvöltötte Dexter.

Laura felé fordult. Sápadt arcán tanácstalanság ült. Olyan erővel szorította a csónak peremét, hogy Dexter látta a sötét fán az elfehéredett ízületeket. Az asszony nem mozdult.

A víz már a melléig ért, és félő volt, hogy az erős áramlat következtében átbukik a gát peremén. Az iszamós, egyenetlen köveken meg-megcsúszott Dexter lába, amint próbált állva maradni.

Már a csónak után nyúlt, amikor az hátborzongató csikordulással megcsusszant, meredek szögbe billent, és Laura a folyóba pottyant. Eltűnt a gát mögött a víz kakofóniájában, kalapja leesett, egyik cipője pedig tökéletes ívet leírva éppen Dexter feje mellett zuhant a vízbe. A férfi halkan szitkozódva engedte át magát az áramlatnak, és a gát alján elterülő hűvös, zöld medencébe csapódott. Még esés közben is azon tűnődött, mi az ördög vihette rá, hogy ekkora kockázatot vállaljon. Úgy érezte, az összes levegő kiszorult a tüdejéből. Fülében ott dübörgött a lezúduló víz zubogása, és a jeges ár a csontjáig hatolt, megtöltötte a tüdejét, fojtogatta. Dexter a felszínre bukkant, kirázta a vizet a szeméből, és tekintetével kétségbeesetten kutatott Laura után.

És akkor meglátta.

Az asszony őrült módjára küzdött szoknyája súlyával, amely azzal fenyegette, hogy lehúzza a mélybe. Dexter elkapta, és magához szorította, így védve az áramlattól. Keze biztosan tartotta az asszony hátát, alsó testük intim módon egymásnak feszült. A víz jeges árként fodrozott körülöttük, de ahol a testük érintkezett, Dexter hirtelen és a maga számára is meglepő módon megérezte az asszonyból áradó hőt. Laura keble a mellkasához simult, és az átázott ruhán át Dexter jól érezte a megkeményedett mellbimbók szúrását. A hideg víz és kényelmetlen helyzetük ellenére a férfi teste reagált, pontosan úgy, mint amikor az asszony ott feküdt a karjában, meztelenül, forrón és csábítón.

Dexter nem számított rá, hogy ez fog történni, amikor – vagy ha egyáltalán – még egyszer találkozik Laura Cole-lal. Tény, hogy nem ez volt a szokásos válasza egy csuromvizes nőszemélyre. De most a Laurával töltött éjszaka emlékei hirtelen feltörtek benne, s a nedves, félmeztelen asszony felkorbácsolta a vágyát. Egyszerre volt végtelenül felizgult és őrülten dühös önmagára és alkalmatlan pillanatban feltámadt férfiasságára. Megpróbált a jeges szélre gondolni, vagy arra, mennyire hideg a víz, de a teste olyan volt, mint egy kohó. Nem tudott uralkodni magán. S minél jobban igyekezett visszanyerni önuralmát, úgy tűnt, tévelygő teste annál izgatottabb lett, mintha függetlenséget és jogot követelne magának arra, hogy vonzónak találja Laurát, ha úgy hozza kedve. Dex dühöngött.

Laura is nyilván érzi, mi történik vele. Felemelte a kezét, és kisimította arcából mézbarna fürtjeit. Szemében harag és nyugtalanság tükröződött. Arca kipirult. Úgy tűnt, az asszonyt legalább annyira feszélyezi az ő közelsége, mint őt az asszonyé. A tökéletes, tiszteletre méltó hercegné reakciója volt ez, azé a nőé, akinek Dexter mindig is képzelte az asszonyt. Valójában azonban Laura tökéletes volt az ágyban, és közel sem olyan erkölcsös, amilyennek a hálószobán kívül tettette magát…

– Mr. Anstruther! Mit csinál?! – Laurának sikerült pontosan eltalálnia a felháborodott özvegy hangját, és Dexter csodálta azt a könnyedséget, amellyel az asszony felvette a szerepet. Senki, aki most hallaná, nem hinné, hogy ez a nő egyszer az ágyába fogadta, és vadul, őrült eksztázisban szeretkezett vele egy egész délutánon, estén és éjszakán át. Olyan dolog volt ez, amelyet így utólag nézve helytelenített, de úgy tűnt, feledni nem tud.

– Megmentem attól, hogy vízbe fulladjon, főméltóságú asszonyom – felelte Dexter udvariasan. – Mindazonáltal, ha ez önnek ellenére van, el is engedhetem. – Azzal szavaival összhangban lazított a szorításán.

Laura fojtott sikolyt hallatott, és még görcsösebben kapaszkodott a férfiba, ujjai mélyen az izmos felsőkarba vájtak. Dexternek nyomban eszébe jutott, milyen élmény volt, amikor ezek a körmök a hátát szántották végig, miközben a nő érzékien, magáról megfeledkezve vonaglott alatta. Dexter igyekezett nem gondolni rá, próbálta kitörölni az emléket… és csúfos kudarcot vallott. Még jobban megkeményedett, míg végül biztosra vette, hogy vagy nyomban szétrobban, vagy ledönti az asszonyt a folyóban, és szeretkezik vele. Kétségbeesetten küzdött, hogy összekaparja józan esze morzsáit, ám teste még mindig úgy viselkedett, mintha külön akarata lenne: forró és merev volt, minden porcikájában kielégülésért kiáltott. Dexter kis híján hangosan felnyögött. Régen volt már nővel – kegyvesztettsége és az azt követő gyógyulás óta kerülte az alkalmi viszonyokat –, és egyetlen általa ismert nő sem volt rá olyan döbbenetes fizikai hatással, mint Laura. Részben ez is volt a probléma. A kettejük közti vonzalom nem kívánt és dühítő volt, ám kétségtelenül tagadhatatlan.

– Mr. Anstruther, mindig ennyire felajzónak találja az ehhez hasonló helyzeteket? – Laura hangja elég jeges volt ahhoz, hogy a legtüzesebb férfiú vágyát is lelohassza.

– Mindig – vakkantotta Dexter mogorván. Lehajolt, karját a nő térdhajlata alá csúsztatta, és felkapta. Az asszony döbbent arca láttán úgy vélte, még soha senki nem tett vele hasonlót. Talán nem is olyan meglepő ez, hiszen Laura meglehetősen magas termetű volt – alig néhány inchcsel alacsonyabb, mint a hat lábnál is nagyobbra nőtt Dexter. Ő pedig biztos volt benne, hogy sok férfi nyomasztónak találja, ha egy nő ilyen sudár termetű.

Dexter az áramlattal küzdve a part felé indult, és kiérve gyengéden a földre tette Laurát. Az asszony lábán még mindig rajta volt a folyóba veszett cipő párja. Dexter megfigyelte, hogy Laura lába meglehetősen nagy női lábnak, de így is kecsesen formált és elegánsan magas a lábfeje. Valami oknál fogva tetszett neki az a tény, hogy Laurának nagy lába van. Igaz, jobban örült volna, ha a nő magasságának és nyilvánvaló törékenységének ellentéte nem nyűgözi le ennyire. Nem szerette Laurát, és nem akart vonzódni hozzá, de úgy látszott, józan esze, amely életének mozgatórugója volt, tökéletesen cserbenhagyta, ha az asszony közelébe került. Ez roppant kellemetlen és teljesen felfoghatatlan volt.

– Köszönöm a segítségét – mondta Laura, s hangja a sarkvidékek jeges légkörével vetekedett. – Most már távozhat.

Dexter pontosan ezt szándékozott tenni, de az, hogy a nő így elbocsátotta, felbosszantotta. Csak állt, és figyelte, hogyan csavarja ki a vizet a szoknyájából az asszony. Felesleges és értelmetlen erőfeszítés volt. Laura egész ruhájából csöpögött a víz, és Dexter bizonyos szempontból tudta értékelni, hogy a nedves ruha messze túlment az illem határain, lekörözve még a szajhák viseletét is. Az elázott muszlin második bőrként tapadt az asszonyra, tökéletesen kirajzolva minden hajlatot és domborulatot, és azok, akik azt állították, hogy Laura Colenak nincs alakja, nyilvánvalóan tévedtek, mivel az asszony elbűvölően apró, kerek és feszes keblekkel s finoman ívelt vonalakkal dicsekedhetett.

De Dexter ezt már egyébként is tudta.

Ő látta azokat a finom hajlatokat és domborulatokat! Bebarangolta őket kezével, ajkával, nyelvével. Istenítette egész testével…

Az enyhe őszi nap hirtelen tikkasztóvá vált. Dexter agya megszűnt értelmes szinten működni, s ő feladta végre az ellenállást, hagyva, hogy végképp előtörjenek eddig elfojtott emlékei arról, amint Laura ott fekszik meztelenül a feldúlt ágyon Cole Court-ban, ő pedig szájával felfedezi testének minden buja és csábító porcikáját. Úgy tűnt, az emlékek kitörölhetetlenül beleégtek az agyába. Bármennyire keményen próbálkozott is, hogy elfeledje őket, vagy legalább úgy tett, mintha megfeledkezett volna rójuk, nem járt sikerrel.

Gyakran tűnődött, mi történik majd, ha ismét találkozik Laurával. Érthető, hogy foglalkoztatta a gondolat. Elképzelt találkozásaikban ő mindig nyugodt, hűvös, megvető és közömbös volt. Egyikben sem száradt ki a szája a vágytól, és szeme sem falta mohón a karcsú test látványát, amint ott áll csöpögve és kibírhatatlanul csábítón előtte. A vágy újabb forró hulláma futott át most a testén, miközben a heves szél a combjára tapasztotta nedves nadrágját. Ha akarta volna, sem tudta volna ezek után elrejteni hatalmas erekcióját.

Laura abba is hagyta a szoknya kicsavarását, és az anyag aláhullt a kezeiből, ahogy felemelkedett és döbbent felháborodással mérte végig a férfit.

– Mr. Anstruther, egy igazi úriember nem bámul meg ilyen durva, faragatlan módon egy nőt. Mint ahogy nem mutat ilyen erős reakciót… – Elhallgatott, és kezének alig észrevehető mozdulatával a férfi ágyékára mutatott.

Dexter könnyedén megcáfolhatta volna az asszony szavait. Bármennyire küzdött is ellene, bármennyire szerette volna elnyomni a vágyát, be kellett ismernie, hogy akármelyik férfi, akinek vér folyik az ereiben, ugyanilyen meredten bámult volna, ha legvadabb fantáziaképeinek asszonya áll előtte. És az a férfi is hozzá hasonlóan erős reakciót mutatott volna – ahogy Laura fogalmazott. Ennek ellenére Laura ellenségesen felszegett álla láttán gyanította, hogy az asszony nem igazán értékelné, ha kiigazítaná. Laura reszketni kezdett, s egyszerre látszott dacosnak és feldúltnak. Noha Dexternek nem volt hozzá kedve, hogy eltűrje az asszony hamis tiltakozását mindazok után, amit tudott róla, tisztán látta, nem ez a megfelelő pillanat, hogy ezt megvitassák.

Egyetlen lépéssel az asszony mellett termett, és ismét a karjába kapta. Laura azonnal megmerevedett, amint a férfi hozzáért.

– Hol lakik? – kérdezte Dexter.

– A Régi Kastélyban – felelte Laura –, de semmi szükség rá, hogy így vigyen haza. Azonnal tegyen le, Mr. Anstruther! Követelem! – Hangja ellentmondást nem tűrőn csengett.

Dexter biztos volt benne, hogy a legtöbb ember engedelmeskedne a parancsnak, ő azonban nem törődött vele. Rendületlenül haladt a célja felé, át a mezőn, a kapuhoz, amely a Régi Kastélyba vezetett.

Laura haja kezdett megszáradni, és a mézbarna fürtök az arca körül röpködtek. Levágatta, mióta Dexter nem találkozott vele, és a tarkóján göndörödő tincsek különösen vonzóvá tették. Az egyik könnyű piheként csiklandozta a férfi csupasz bőrét. Dexter egész teste beleborzongott. Ahhoz képest, hogy milyen könnyed volt az érintés, túl nagy hatást gyakorolt rá. De lehetetlennek tűnt nem tudomást venni az asszonyról. Friss levegő és virág illata lengte körül; ez az illat áradt a hajából és a testéből, s Dexter legszívesebben nyakának hajlatához hajtotta volna a fejét, hogy megkóstolja. Kíváncsi lett volna, olyan íze van-e, mint amilyenre emlékszik; vajon úgy csókol-e, ahogy emlékszik rá. Dexter úgy vélte, nem. Ma már hajlott rá – vagy a józan eszének megőrzése érdekében nagyon remélte –, hogy ifjúkori lángolásában sokkal tökéletesebbnek látta a nőt, mint amilyen az valójában volt. Nyilván csak tapasztalatlanságában vélte, hogy kettejük közt milyen kápráztató testi összhang van. A csók nem volt több csóknál. Az asszonyban semmi különlegesség sincs, és ő sem vesztené el újra a fejét miatta.

Mégis sokat adott volna érte, ha megbizonyosodhatik…

Laura, mintha csak megérezte volna, mire gondol, megpróbált elhúzódni tőle.

– Ne aggódjon! – nyugtatta meg Dexter. – Tökéletes biztonságban van. Csak haza akarom vinni. Nem áll szándékomban erőszakoskodni önnel. Még csak nem is kedvelem.

– Valóban nem? – vonta fel a szemöldökét Laura. – Nekem úgy tűnik, némely testrésze nagyon is kedvel engem, Mr. Anstruther.

– Igaz – bólintott Dexter. – Ez mindig így volt. De végül is nem mindegyik szervem olyan józan gondolkodású, mint az agyam.

Laura érezhető undorral horkant fel.

– Akkor kímélje meg magát a további testi kényelmetlenségektől, és engedje meg, hogy a saját lábamon sétáljak haza! Nincs szükségem a segítségére. Komolyan beszélek. Még arról sem tudtam, hogy Fortune Follyban tartózkodik.

– Én sem arról, hogy ön itt van.

– Milyen kár! – mondta Laura csípősen. – Bárcsak tudtunk volna róla! Akkor kölcsönösen kitérhettünk volna egymás útjából, elkerülve a kellemetlen találkozásokat.

Dexter úgy tett, mintha meg sem hallotta volna az utóbbi megjegyzést. Egyik csizmás lábával berúgta a mezőt övező kerítés kapuját, és a ház felé tartott. Elégtétellel töltötte el, hogy kényelmetlen helyzetbe hozhatja az asszonyt a társaság előtt. Ez a legkevesebb, amivel a nő tartozik neki. Dextert ismét elöntötte a harag. Laura szó szerint kidobta a házából az együtt töltött szenvedélyes éjszaka utáni hajnalon. Dexter könyörgött neki, hogy szökjenek meg együtt, mire az asszony közölte vele, hogy ő csak egy ostoba, tejfelesszájú ifjú. Nevetett az ajánlatán, összetörve és lealacsonyítva a frissen felfedezett szerelem illúzióját Dexterben. A szavai valósággal beleégtek a férfi elméjébe: Csak nem képzelte, hogy ez számomra többet jelentett egy rövid, de kellemes közjátéknál? Még rengeteget kell tanulnia, Mr. Anstruther! A mai éjszaka nem volt több, mint egy kis testgyakorlás…

Milyen nevetségesen naiv volt! Laura pedig tapasztalt nő, akinek ő csak egy volt szerelmi viszonyai és hűtlenségei sorában. Dexter persze tudta, hogy az előkelő társaság sok unatkozó nagyasszonya múlatja így az időt, kedvére váltogatva a férjet a szeretőkkel, de akkoriban azt hitte, Laura más, mint a többi. A kaland után ostobának és elárultnak érezte magát, s megfogadta, soha többé nem hagyja, hogy a szenvedély elhomályosítsa érzelmeit és józan ítélőképességét. Egészen addig, amíg nem találkozott Laura Cole-lal, olyan embernek tartotta magát, akinek szilárd elvei vannak, de most keserűen be kellett látnia, hogy akaratereje mindössze annyi ideig tartott ki, mint amennyi időbe az került, hogy megszabaduljon a ruháitól.

Némi cinizmussal gondolt arra, hogy valójában hálásnak kellene lennie az asszonynak. Ha Laura nem mutatta volna ki igazi természetét, ha nem adott volna túl rajta könnyed megvetéssel, hanem a szaván fogja, és elszökik vele, Dexter oly mértékben tönkretette volna az életét, hogy talán sohasem tudta volna visszaterelni a nyugodt, ésszerű és logikus medrébe. Igen, igazság szerint köszönetet kellene mondania Laurának, amiért olyan kegyetlenül hátat fordított neki, és beláttatta vele, hogy a szenvedélynek nincs helye az életében.

Laura most megmoccant a karjában, és felsóhajtott. Dexter maga is majdnem felsóhajtott. Hiába vetette meg tudatával a nőt, teste még mindig kielégülésért sóvárgott. Csupán apró bosszú volt az, hogy közelségével kényelmetlenséget okozott Laurának, ráadásul nem is a legjobb ötlet, mégis valamiféle elégtétellel töltötte el. Úgy érezte, az asszony rászolgált a büntetésre.

– Tudja, igazán nem kellene egyedül kieveznie, ha nem tud úszni – jegyezte meg halkan az állát csiklandozó fürtöknek.

– Tudok úszni! – fészkelődött Laura bosszúsan, amivel jócskán fokozta Dexter testi kínjait. – A környéken nőttem fel, és hároméves korom óta szívesen úsztam a folyóban. De sajnos a ruhatáram meglehetősen korlátozott, és nem igazán szeretek muszlinruhában fürdőzni.

– Mennyire nőre vall! – morogta Dexter. – Ha választania kell, vízbe ugorjon-e, tönkre téve ezzel a ruháját, vagy az életét mentse, a nem ugrást választja.

Laura beharapta az alsó ajkát. Dexter érezte, hogy megrándul a teste. Épp elég sokszor ábrándozott már arról, milyen érzés lenne, ha az a száj ismét az övére tapadna.

– El is felejtettem, hogy manapság már nagy szakértőnek számít a nők terén, Mr. Anstruther – mondta Laura. – Milyen kár, hogy ezekre a tapasztalatokra erkölcstelen intézményekben tett szert, s London bordélyházai segítettek mély betekintést adni a női lélek rejtelmeibe. Ön valóban megváltozott.

– Így igaz. – Dexterben ismét fellobbant a harag, de megpróbálta elfojtani. Nem a harag a megfelelő reakció ebben a helyzetben. Veszélyes volt, és legalább olyan veszélyt jelentett az önuralmára, mint a testi vágy. Laura megpróbálhatja kihozni a sodrából, ha ehhez van kedve, de ő nem fogja hagyni magát. – Nem ugyanaz az ember vagyok, akinek régebben ismert – mondta nyugodtan.

– Ez nyilvánvaló – felelte az asszony. – Négy év alaposan meg tud változtatni egy embert.

– Már négy éve lenne? – Dexter nem volt hajlandó beismerni, hogy akár hónapra, napra pontosan meg tudná mondani elválásuk időpontját, sőt, ha őszinte akar lenni, akár órára pontosan. – Már el is felejtettem.

– Persze hogy elfelejtette. – Dexter látta, hogy a nő ajka alig észrevehető, keserű mosolyra húzódik. – A férfiak mindig elfelejtik.

Na igen, kétségtelen, hogy az asszony saját tapasztalatai alapján beszél. Dexter próbált nem is gondolni rá. Belökte a kertkaput, és végig masírozott a gyalogjárón.

A Régi Kastély körüli terület üres volt, a növényzet túlburjánzott. Az ablakokon zárt spaletták, és minden csendes.

– Hol vannak a szolgái? – nézett körül Dexter.

Laura zavarba jött.

– Nincs túl nagy személyzetem. Valószínűleg a házban szorgoskodnak valahol, a lányom pedig kint van a faluban a gyereklánnyal, szóval senki sincs a közelben.

Dexter még sohasem találkozott olyan hercegnővel, akit ne vett volna körül egy sereg szolga, de Charles Cole valószínűleg semmit sem hagyott rá, és még a lánya felnevelése is gondot jelent. Új herceg viselte a címet, és Henry Cole nyilvánvalóan nem kedvelte unokatestvére özvegyét, ezért aztán anyagilag sem támogatta. Akárhogy is, senki sem nyitott ajtót Dexter egyre hangosabb kopogására.

– Ó, tegyen már le! – csattant fel Laura, és türelmét vesztve kicsusszant a férfi karjából, mielőtt az megakadályozhatta volna. – Ki tudom magamnak nyitni az ajtót, különben is teljesen átfagytam ezekben a nedves ruhákban. – A férfira nézett. – Ön sem szárazabb nálam, Mr. Anstruther. Szeretne esetleg átöltözni? Biztos vagyok benne, hogy találok önnek valami megfelelőt a nagyapám holmijai közt.

– Köszönöm, főméltóságú asszonyom – hajolt meg könnyedén Dexter de összeszedem a horgászfelszerelésem, és visszasétálok a fogadóba így, ahogy vagyok.

Laura a lassan hízó tócsára nézett, amely a férfi ingéből csöpögött a kövezetre.

– Találgatásokra fog okot adni, ha valaki meglátja.

– Közel sem annyira, mintha azt látnák, hogy a nagyapja György korabeli ruháiban térek vissza a Morrisba – vélte Dexter.

– A nagyapám sokat adott az öltözködésre a maga korában. Még az is elképzelhető, hogy ön ezzel új divatot indít el. Bár feltételezem, ez a gondolat nem vonzza, Mr. Anstruther. A divat túl sekélyes dolog egy olyan komoly férfiú számára, mint ön, nem igaz? Vagy ebben a vonatkozásban is megváltozott?

Dexter majdnem válaszolt a kérdésre. Szomorúan ismerte be magának, egyre nehezebb megállni, hogy ne válaszoljon Laura provokációira. Az asszonynak megvolt az a képessége, hogy sokkal inkább az idegeire tudott menni, mint bárki más az ismerősei közül.

Remekül fest, ahogy ott áll csepegő rendetlenségben, gondolta Dexter. A legtöbben átnéztek Laurán, mert a szépsége nem az a szembetűnő fajta volt, amelyet a társaság csodált. Dexter számára az asszony vonzereje mogyoróbarna szemének nyílt tekintetében, bájos szeplőkkel borított bőrének bársonyosságában rejlett. A mézbarna, puha fürtökben, szájának felfelé kunkorodó sarkában, mellyel úgy festett, mintha mindig mosolyra készülne. A tény, hogy már túljutott az első ifjúságán, és szeme körül alig észrevehető, finom ráncok húzódtak, még ellenállhatatlanabbá tette szépségét, mert érettségről árulkodott… Dexter észbe kapott, mielőtt elragadta volna a képzelete. Semmi értelme itt állni és jéggé fagyni, miközben Laura szépségét csodálja. A külcsín nem árulkodott a nő belső tulajdonságairól. Az asszony nem volt több egy számító és manipulatív szajhánál, ahogy ezt a saját kárán meg is tapasztalta.

Ha jobban belegondolok, mégiscsak elfogadom azt a száraz ruhát, köszönöm – mondta, és követte a nőt a Régi Kastély kövezett előcsarnokába. – A szél dermesztő ma, és semmi értelme összeszedni egy megfázást. Az embernek gyakorlatiasnak kell lennie.

– Természetesen – biccentett kimérten Laura. – Tudom, hogy büszke a gyakorlatiasságára, Mr. Anstruther.

A házban csend honolt. A padlót ősrégi szőnyegek borították, a falakon sötét kárpit feszült, amelyek többsége vérengző csata- és vadászjeleneteket ábrázolt. Az egyik sarkot hatalmas, középkori páncél uralta. A kandalló fölötti falról egy szarvasfej meredt rájuk rosszindulatúan, míg az ablak kőpárkányán egy molyette róka nyújtózott. A másik sarokban hintaló várta lovasát, egy kisszéken porcelánarcú baba ült.

– Látom, a nagyapja nemcsak a divatot részesítette előnyben, hanem a hadi tudományokat is – jegyezte meg Dexter, a falon függő pajzsokra tekintve.

– Nem – rázta a fejét Laura. – Az a nagyanyám volt. Mindennap kilovagolt vadászni, és remekül bánt az íjjal. Azt szokta mondogatni, legalább egyiküknek oda kell figyelnie másra is a ruhák szabásán kívül. – Az asszony a túlsó falon függő két arcképre mutatott. – Ott vannak.

A néhai Lord Asthall minden ízében hamisítatlan tizennyolcadik századbeli dendinek néz ki, gondolta Dexter. Mogyoróbarna szeme volt, fekete haja, jellegzetes orra és erős álla. Arcáról sütött az arrogancia és az erkölcstelenség. Vonásai halványan ismerősnek tűntek. Dexter családja apai ágon Yorkshire-ből származott, és az a szóbeszéd járta, hogy valamelyik fattyú ereiben Asthall-vér is folyik. Kétségtelen, hogy Dexter egyik öccse, Roly és apjának az úgynevezett gyámleánya, Caro hasonló színekkel rendelkezett. Dexter szomorúan gondolt arra, hogy apja valószínűleg innen örökölte a szabados erkölcseit is. Lord Asthall igazi gazembernek látszott. Lady Asthall viszont úgy festett vadászruhájában, mint egy vérbeli, félelmetes amazon, tehát nyilván jól összeillettek.

– Boldogok voltak együtt? – kérdezte.

Nem hiszem. A nagyapám züllött alak volt – felelte Laura, megerősítve Dexter gyanúját. – Csodálkozom, hogy a nagymama nem nyilazta le.

– És az ön lánya örökölte a dédnagymama sportos képességeit?

Laura nem válaszolt. Különös csend borult rájuk. Dexter arra gondolt, milyen elgyötörtnek és ridegnek tűnik az asszony, mintha nem lenne ínyére ez a téma.

– Hattie még nagyon fiatal – mondta végül Laura mereven. – Megül már a pónin, ha mellette sétálok, és imádja a hintalovat is, szóval elképzelhető, hogy idővel belőle is remek lovas lesz.

Újabb csend következett. Dexter hallotta a szobában rekedt dongó hangos zümmögését, amint az ablaktáblát ostromolja a kijutás reményében, és a bukógáton lezúduló folyó zúgását az ablakon túlról. Nyugtalanság fogta el arra gondolva, hogy Laura és a lánya magányosan kóborolnak az ősi kastély elárvult folyosóin, de aztán az jutott eszébe, hogy itt igazán nincs mit ellopni. Beigazolódni látszott az elképzelése arról, hogy Charles Cole egyetlen garast sem hagyott özvegyére. Laura egyedül áll a világban, pénztelenül és védtelenül. Bosszantotta, hogy miért zavarja ennyire ez a tudat.

A sötét folyosó végén kinyílt az ajtó, és egy inas jelent meg.

– Főméltóságú asszonyom! Nem hallottam a csengőt.

Dexter döbbenten ismerte fel Carringtont, a Cole Court-i inast. Négy évvel azelőtt ez az ember még életerős és egészséges volt. Most öregnek és megtörtnek tűnt. Keze reszketett, hangja nem volt több suttogásnál. Dexter kételkedett benne, hogy elbírna egy tálcát, arról nem is beszélve, hogyan jelentené be a látogatókat.

– Nem számít, Charity – mondta Laura lágy hangon. – Megmutatná Mr. Anstruthernek a melegedőt, amíg én keresek neki valami ruhát? Történt egy kis baleset.

Az inas riadt nyusziként pillantott egyikükről a másikukra.

– Baleset? Ó, asszonyom…

– Nincs ok az aggodalomra – szakította félbe Laura határozottan. – Csak annyi történt, hogy beleestem a folyóba. Ha lenne olyan szíves.

Az inas bólintott, és kihúzta magát, szomorú árnyékaként valahai méltóságának.

Erre parancsoljon, uram!

3.

Dexter követte a bizonytalan léptű inast a régi kőlépcsőn lefelé. Nem is egyszer nyújtotta ki a kezét, hogy megóvja az öreget, amikor úgy tűnt, hogy menten lebucskázik a lépcsőn. El sem akarta hinni, mekkora változáson esett át Carrington, és szívesen megkérdezte volna, mi történt, ám úgy tűnt, azon kívül, hogy az inas zavarban van, talán fel sem ismerte. Bevezette egy kicsiny szobába, és nyomban távozott is. A tűzhelyben égett a tűz, jól bemelegítve a kis helyiséget, és a levegőben levendulaillat terjengett a száradó lepedőktől.

Dexter megkönnyebbülve hámozta le magáról az ingét, mivel az elázott ruhadarabból még mindig vékony patakokban csordogált a víz, jeges csíkokat hagyva maga után a mellkasán. A csizmája is tele volt vízzel, és csak remélhette, hogy nem ment teljesen tönkre. Még majdnem teljesen új volt, és most igazán nem engedhette meg magának, hogy másikat vegyen. Mielőtt idejött, felújította valamelyest a ruhatárát, hogy jobban megfeleljen a hozományvadász-szerepnek, mivel úgy vélte, nem léphet fel sikeresen gáláns udvarlóként, ha úgy fest, mint egy koldus. Lord Liverpool nem igazán törődött az ilyen jellegű kiadásokkal, így aztán Dexter pénztárcája most üres volt.

Hallotta a kopogást, majd azt, hogy valaki belép. Megfordult, és Laurával találta szemben magát, egy halom ruhával a karján. Az asszony a mezítelen felsőtestére meredt, és mélyen elpirult.

Tekintete döbbenetről árulkodott. A ruhák kicsúsztak a kezéből. Még idejében utánuk kapott, de közben le nem vette volna szemét a férfiról.

– Csak hoztam… Ööö… Már le is…

Dextert meglepte, hogy Laura úgy viselkedik, mint egy szűzlány, holott tapasztalt nő, özvegy, akinek gyereke is van. Csak nincs szükség köztük bármiféle színlelésre mindazok után, ami történt? Ráadásul nincs a nőben egy morzsányi erény sem. Négy évvel ezelőtt az ágyban nagyon is nyílt és heves volt, forrón és nagyvonalúan osztogatta kegyeit. Édes, csábító gátlástalansága volt az egyik ok, amiért Dexter őrülten beleszeretett. Annyira hamisítatlannak és védtelennek tűnt annak idején.

De az asszony nagyon gyorsan felvilágosította a tévedéséről. Egyenesen megmondta, semmi hasznát nem látja sem neki, sem az odaadásának, s bár egyszer befogadta az ágyába, úgy tűnt, a tekintetben sem tart rá többé igényt.

– Jobban teszi, ha most elmegy – mondta neki aznap hajnalban hűvös, arisztokratikus megvetéssel, amitől Dexter egy senkinek érezte magát. – Nem szeretném, ha a szolgák itt találnák.

Most viszont úgy tűnt, az asszony megfeledkezett az iránta érzett közönyéről, mert úgy bámult rá, mint aki még sohasem látott félmeztelen férfit. Zaklatottnak látszott, és nem is kicsit kíváncsinak. Pillantása megérintett valamit Dexter belsejében, felszítva a régi tüzet, amelyet alig kicsivel azelőtt sikerült elfojtania.

Valahol az agya mélyén egy kis hang figyelmeztette, veszélyes és felelőtlen dolog is ezt így folytatni, de Dexter tudomást sem vett róla. Meg akart bizonyosodni róla, hogy az, amit korábban Laurával átélt, csak a képzelete játéka volt-e, vagy több annál. Tudnia kellett! Ha egyszer megszabadul attól a bűverőtől, amellyel az asszony a hatalmában tartja, ha bebizonyítja, hogy nincs benne semmi különleges, akkor sikerül megszabadulnia a múlttól is. Már nem az a tapasztalatlan ifjonc, nem fenyegeti az a veszély, hogy újra beleszeret Laura Cole-ba.

Szándékolt lassúsággal hajolt le, és megszabadult a csizmájától. Amikor felegyenesedett, Laura még mindig csak bámult. Dexter kiszámított mozdulattal a nadrágjához nyúlt.

– Akarja, hogy ezt is levegyem? – kérdezte rekedtes hangon.

Tekintetük találkozott, és Laura szemében olyan zavar és izgalom csillant, amely fellobbantotta Dexter vágyát, felébresztette férfiasságát, hiába intette óva magát az asszonytól.

– Hagyja abba! Ne! – Úgy tűnt, Laura végre magához tért kábultságából. Az asztalra tette a ruhákat, és a férfira meredt. – Mégis mit csinál?

– Leveszem a nedves ruháimat – felelte Dexter, és megengedte magának, hogy lustán végigmérje az asszonyt. – Önnek is ezt kellene tennie, főméltóságú asszonyom. Meglehetősen – Dexter halkabbra fogta a hangját – ziláltan fest.

Látta, hogy Laura nagyot nyel. Mogyorószínű szeme még jobban elsötétült, és a benne tükröződő öntudatlan vágy még kívánatosabbá tette. A szoba melege, a kis helyiség intimitása és Dexter félmeztelensége veszélyes kombináció volt. A férfi közelebb lépett Laurához.

Nem ez volt a szándéka, amikor találkoztak. Nem akarta provokálni az asszonyt, sem felizgatni, vagy szeretkezni vele. Ez igazán esztelen viselkedés lett volna tőle. De Laura ott állt előtte, kócos haja a vállára hullt, és még mindig a nedves ruhát viselte, amely rátapadt ingerlő domborulataira, s Dexter ugyanazzal a hévvel kívánta őt, mint négy évvel azelőtt. Ugyanakkor be akarta bizonyítani, hogy képes úrrá lenni a vágyán. Megcsókolja a nőt, de ez a csók nem fog semmit se jelenteni.

Újabb lépést tett Laura felé. Az asszony hátralépett, de csapdába esett a férfi teste és az ajtó közt. Úgy szorította most magához az egyik inget, mint valami pajzsot.

– Mr. Anstruther – mondta vékony hangon –, ez roppant illetlen.

– Amikor legutóbb együtt voltunk, ön volt az, aki sietve segített megszabadítani az öltözékemtől – vágott vissza Dexter és mindketten tudjuk, hogy illendőség csak a világ felé mutatott külsőség az ön részéről.

Kivette az asszony kezéből az inget, és hanyagul félredobta, majd közvetlenül elé lépett, eltüntetve a távolságot kettejük között.

Látta, hogy Laura szemében fellobban a fény, a fájdalomé és a haragé egyaránt.

– Nem azért hívtam ide, hogy…

– …ott folytassuk, ahol abbahagytuk?

Dexter olyan közel állt hozzá, hogy jól látta keble gyors emelkedését és süllyedését a nedves muszlin alatt, ahogy a nyaki ütőér heves lüktetését is. Szerette volna letépni róla a ruhát, hogy szabaddá legye az utat, láthassa, megérinthesse. Saját érzelmeinek hevessége megdöbbentette. Olyan férfinak tartotta magát, aki ura a cselekedeteinek. Ám ezt a döbbenetet is elsöpörte az egész testét vad áradatként elöntő vágy.

– Talán valóban nem ez volt a szándéka – hajolt egészen közel, s ajkuk szinte összeért. – De most már, hogy pontosan értem, mit is akar…

Laura zavartan nézett rá.

– Hogy én mit akarok?

– Igen. Egy viszonyt. Semmi bonyodalom, semmi mélyebb érzelem. Négy évvel ezelőtt azt mondta nekem, az az éjszaka nem volt több az ön számára, mint testmozgás. Szóval ezt kínálom fel, egy viszonyt… csupa élvezetet, semmi mást.

Laura a férfi mellkasának feszítette a kezét, és ellökte magától.

– Sohasem mondtam, hogy viszonyra vágyom!

Harag és vágy kavargott Dexterben. Az érzés teljesen ismeretlen volt számára. Nem akart beszélni. Az asszony iránti vágya elmosta a határokat, de a benne lévő keserűséget még az sem nyomhatta el. Hangja érdes volt, amikor megszólalt:

– Négy évvel ezelőtt arra kértem, szökjön el velem, de ön kinevetett, és kidobott a házából. Nyilvánvaló volt, hogy nem akar semmiféle érzelmi kötöttséget.

– Nem, én… – Laura hangja elakadt. – De nem azzal a szándékkal tettem, hogy ezt ön úgy értelmezze, viszonyra vágyom.

– Nem? – Dexter haragja tovább nőtt. Úgy tűnt, ugyanúgy nem tudja fékezni ezt sem, mint a nő iránti vágyát, és az önuralom ilyetén hiánya csak tovább szította dühét. – Ezek szerint semmi mást nem akart, mint egy szenvedélyes éjszakát – mondta keserűen. – Az nekem is feltűnt, hogy amikor az étvágyát csillapította, semmi mást nem kívánt jobban, mint azt, hogy távozzam.

Nem adott lehetőséget az asszonynak a válaszra. Az önuralom halvány illúziója eltűnt, s ő fejét lehajtva megcsókolta a nőt, elszántan rá, hogy bebizonyítsa, semmi kivételes vagy különleges nincs abban, ahogy az asszony közelségére reagált, és soha nem is volt.

Amint azonban ajkuk találkozott, Dexter tudta, hogy elveszett.

Szája ugyanazzal a pontos tökéletességgel forrott össze Laura ajkával, ahogy arra emlékezett. Úgy összeillettek, mintha az isten is egymásnak teremtette volna őket. Testük gyengéden, akadálytalanul összesimult, ugyanazzal a birtokló, finom érzékiséggel, mint azelőtt.

A gondolat szinte mellbe vágta Dextert, ugyanolyan erővel, mint bármely testi reakció. Semmi bizonytalanság sem volt kettejük közt. Testük felismerte egymást, mintha az eltelt időnél is régebbi ösztön vezette volna őket. Az egymáshoz tartozás érzése erős volt, és veszélyesen csábító. Régi érzések és érzelmek kezdtek feltámadni.

Ennek mindig is így kellett volna lennie…

Dexter tudta, hogy ezek az érzések és érzelmek csupán illúziók. Azoknak kell lenniük! Megtapasztalhatja a testi gyönyöröket Laura Cole oldalán, de semmi többet nem várhat. Valójában nem volt köztük igazi érzelem, sem kötődés, sem szerelem. A szerelem különben is csak a rajongás téves elnevezése, ő pedig már túl öreg és tapasztalt ahhoz, hogy ilyesmit érezzen. De nagy igyekezetében, hogy elűzze az asszony iránti vágyát, csupán annyit ért el, hogy ismét felébredt az összes sóvárgás, epekedés, amelyet valaha is érzett. Valósággal fájt, annyira kívánta a beteljesülést, annyira kívánta Laurát. Bezárta elméjét a bonyolult érzelmek előtt, és csak annyit engedélyezett magának, hogy egyszerűen erezzen.

Elmélyítette a csókot. A finoman megnyíló ajkak közt nyelve kutatva tört előre, simogatott, csábított. Az asszonynak mézíze volt. Dexter megérezte a bizonytalanságot a forró, tehetetlen reakció mögött, amelyet Laura nem tudott megtagadni tőle. Majdnem visszahúzódott, de a következő pillanatban a bizonytalanság eltűnt, és az asszony szorosan hozzásimult, mintegy kimutatva saját forró vágyát Dexter követeléseire. Keze a férfi csupasz mellkasára simult, olyan érzelmeket korbácsolva fel benne, hogy valóságos tűzviharként sepert át rajta a testi vágy. Ez már az a titokzatos hercegné volt, akire Dexter emlékezett; a nő, aki félelem és erkölcsi aggályok nélkül reagált a közeledésére, aki egész valóját adta a szeretkezésbe, éles ellentétben a társaságbeli hűvös viselkedésével, és aki benne is felébresztette a kínzó vágyat. Sokat tűnődött rajta, hogy vajon csak álmodta-e kettejük egymás iránti heves vonzódását, vagy tapasztalatlanságában sokkal hatalmasabbnak és különlegesebbnek hitte, mint valójában volt. Most azonban az érzések áradata ugyanolyan erővel rohanta meg, az érzelmek hullámai elsodorták, és ereiben tűzfolyam száguldott szét teste minden porcikájába. Dexter nem volt érzelgős ember, de ez az érzelemvihar kis híján elsöpörte.

Amikor azonban nyúlt, hogy közelebb húzza magához Laurát, az asszony halk sóhajjal elhúzódott tőle.

– Nem! Ezt nem tehetem. – Hátralépett, és kezét a homlokához emelte. Mély ránc jelent meg két szemöldöke közt, mintha hirtelen fejfájás tört volna rá. – Nem akarom!

A fehéren izzó láz enyhült valamelyest, s most, amikor Dexter elszántan igyekezett összeszedni önuralma morzsáit, sikerült is neki. Ő is hátralépett, kezét maga mellé ejtette. Úgy tűnt, hogy amit annyira valódinak, annyira helyesnek érzett, nem volt több illúziónál. Az asszony számára megint nem jelentett semmit.

– Bocsásson meg – szólalt meg maró gúnnyal –, de az volt az érzésem, hogy ön viszonozta a csókomat, főméltóságú asszonyom. Lehetséges, hogy csupán arra volt kíváncsi, mennyire változtattak meg a bordélyházakban szerzett tapasztalataim?

Laura összerezzent. Arcába vér tolult. Ajka sötét rózsaszín és enyhén duzzadt volt az iménti csóktól, amikor kezét rászorította.

– Gondolnom kell a hírnevemre – felelte kimérten. – Fortune Folly kis falu, és nem engedhetem meg, hogy elveszítsem a jó híremet…

Dexter felnevetett.

– Legutóbb nem volt ennyire óvatos, és esküdni mernék, hogy még mindig kíván engem.

Laura keményen az ajkába harapott.

– Nem ez a lényeg. Most sokkal több forog kockán.

– Ön is csak egy képmutató nőszemély! – vágta oda Dexter nyersen. – Csak a külsőségekkel törődik, semmi mással. – Ismét elöntötte a düh. Az a veszély fenyegette, hogy újra elköveti ugyanazt a hibát, amelyet korábban már elkövetett, és hagyja, hogy magával sodorja a vak vágy. Ha Laura Coleról volt szó, önuralma ugyanolyan ingatagnak bizonyult, mint régen. Miért is tartott ilyen sokáig megtanulni? – kérdezte magát keserűen. Ahogy tisztult az agyára telepedett köd, lassan visszatért a józan esze is, s vele együtt jött a haraggal vegyes zavarodottság, amiért ismét felötlött benne, hogy ráveszi az asszonyt, legyen az övé. Hiszen komoly megbízatással jött Fortune Follyba, valamint azért is, hogy büszkeségét lenyelve gazdag és engedelmes feleséget keressen, aki be tud illeszkedni az életébe anélkül, hogy bármi gondot okozna. Nem akart úgy viselkedni, hogy az a szülei katasztrofális kicsapongásaira emlékeztesse. Az érzelmi szabadosságnak még a gondolatára is kilelte a hideg. Ő már rég maga mögött hagyta ezt az életformát.

Felkapta a nedves inget, lábát beleerőszakolta az átázott csizmába, bár összerezzent, amikor a vizes bőr tiltakozón megcsikordult.

– Nem szeretnék gondot okozni azokkal a száraz ruhákkal – jelentette ki. – Visszasétálok a fogadóba úgy, ahogy vagyok.

– Így? A házamtól?

Laura láthatóan megdöbbent. Dextert mérhetetlen elégedettséggel töltötte el, hogy bosszanthatja.

Pontosan. Ha bárki pletykálni merészelne, nyugodtan mondja azt, hogy a középkori vízvezetéket jöttem megjavítani.

– Ön nevetséges!

– Ön pedig, mint említettem is, csak amiatt aggódik, hogy a társaság szemében megőrizze a látszatot, holott a felszín alatt minden szabályt áthág. – Dexter kurtán biccentett búcsúzóul. – További szép napot, főméltóságú asszonyom!

– Mr. Anstruther! – állította meg Laura hangja, mielőtt elérte volna az ajtót, és Dexter önutálattal gondolt arra, hogy egy része még mindig azt szeretné, ha az asszony visszahívná, vissza a karjába, vissza az ágyába.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha a jövőben elkerüljük egymást.

Ez pokolian nehéz lesz egy olyan kis faluban, mint Fortune Folly, gondolta Dexter, de nem vitatkozott. Ami azt illeti, nagyon is szívesen megteszi ezt a nőnek. Semmit sem akart jobban, mint távol tartani magától Laurát, és elfelejteni mindazt, ami valaha is köztük történt, bár tisztában volt vele, hogy szinte lehetetlenre vállalkozik.

– Természetesen – bókolt. – A legnagyobb örömömre fog szolgálni.

Ez alkalommal úgy sétált ki az ajtón, hogy nem várta meg, amíg felszólítják rá.

4.

A férfi megváltozott. Az a Dexter Anstruther, akit ő ismert, sohasem beszélt, cselekedett vagy viselkedett volna így. Kemény, tapasztalt és cinikus férfivá lett. És ebben ő is szerepet játszott.

Laura, miután száraz ruhát öltött, a tükre előtt ült, és megpróbálta kifésülni a gubancokat a hajából. Teste még mindig zsongott… finoman, sóvárgón… a meghiúsult vágy lüktetésével. Mellét súlyosnak és teltnek érezte, s egész teste az ébredés lázában égett. Felserkenve a négyévnyi önmegtartóztatásból most kielégülést követelt.

Laura rá nem jellemző türelmetlenséggel csapta le a fésűt az asztalra. Legyen átkozott Dexter Anstruther! Jobb lett volna, ha sohasem találkozik vele!

Amikor megismerte, Dexter a hírhedt rablónőt, Gloryt üldözte, hogy a törvény elé vihesse. Laura, aki többször is kilovagolt a Glory lányokkal, már csak ez okból is távol tartotta magát tőle. A szóbeszéd szerint Dexter egyike volt a titokzatos Őrzőknek, azoknak a férfiaknak, akik a belügyminiszternek dolgoztak a belső béke és rend megóvásán. A Napóleon elleni háborúk mindenkit rádöbbentettek a külföldről fenyegető veszélyre, de ugyanilyen fontos volt a belső fenyegetettség, a társadalmi elégedetlenség, lázongás.

Laura most különösnek találta, hogy amikor Dexter először megjelent Cole Courtban, ő alig vette észre mint férfit, bár gondolatban megjegyezte, milyen jóképű. Olyan tény volt ez, amelyet nehéz lett volna figyelmen kívül hagyni, mivel a férfi sötét homokszínű, aranyosan csillogó hajjal, zafirkék szempárral és lenyűgöző testalkattal dicsekedhetett. Az összes szobalány szerelmes volt belé, és valószínűleg néhányan az inasok közül is. A férfi megnyerő külseje eleinte gyanakvóvá tette Laurát, mivel hozzá volt szokva, hogy ő a bál Hamupipőkéje, akin mindenki csak keresztülnéz. Legmerészebb álmaiban sem képzelte volna, hogy magára vonja egy olyan, szinte már bűnösen jóképű és tökéletesen elragadó férfi figyelmét, mint Dexter Anstruther.

De lassan és oly finoman, hogy Laura még ma sem tudta, miként történhetett, más módon is érdeklődni kezdett Dexter iránt. A férfi figyelmes volt, kedves, és meghallgatta. Laura, aki megszokta, hogy a férje semmibe veszi őt, roppant vonzónak találta, hogy a férfi egyedül csak rá figyel. Megengedte magának, hogy Dexterrel töltse az időt; úgy esett szerelembe vele, hogy még csak észre sem vette, és amikor rádöbbent, mi történt, már késő volt ahhoz, hogy megóvja a szívét.

Keményen küzdött az érzései ellen. Az, hogy mi köze volt a Glory lányokhoz, olyan titoknak számított, amelyet semmiképp sem fedhetett fel. Ráadásul nem elég, hogy nyolc évvel idősebb volt Dexternél, asszony is volt, hercegné, és a közösség oszlopos tagja. Ezernyi okát látta, miért van eleve kudarcra ítélve a férfi iránt érzett ostoba szenvedélye, ezért aztán minden tőle telhetőt megtett, hogy semmibe vegye ezt a vonzalmat… és a férfit is.

Aztán egy délután Dexter egyedül találta őt zavart és elkeseredett állapotban. Férje elárulta és otthagyta, s éppen akkor vesztette el egyik legközelibb barátnőjét is. Dexter vigasztalni kezdte, s ő teljes bizalommal fordult felé. Nem tudta, a vigasztalás mikor változott meg, s lett belőle vágy, majd a vágyból szenvedély. A heves érzelem teljesen váratlanul érte, és veszélyes, ismeretlen vizekre vitte.

De reggelre kelve a láz elmúlt, s ő teljes valójában látta tettét. Rejtegette bűnösségét Dexter előtt, s ami még ennél is rosszabb, megcsalta a férjét, elvette egy nála nyolc évvel fiatalabb férfi szüzességét, és kihasználta… arra használta, hogy enyhítse a fájdalmát.

Laura számára, akinek eddig a testi gyönyörök teljesen ismeretlenek voltak, az éjszaka maga volt az elképzelhetetlen boldogság. De akkor is szörnyen helytelen volt! S amikor Dexter könyörögve kérte, szökjön el vele, hagyja ott Charlest és a boldogtalanságot, bár veszélyesen vonzónak találta a gondolatot, tudta, ennél rosszabbat nem is tehetne.

Még mindig maga előtt látta Dexter arcát, ahogy esdekelt neki, hogy menjen vele. Annyira lelkes és reménykedő volt! Valósággal fénylett rajta az újonnan megtalált boldogság. Laura emlékezett még erre az érzésre abból az időből, amikor ő is fiatal és bizakodó volt. S ahogy nézte a fiatalember arcát, annak a nyolcévnyi korkülönbségnek minden napját, percét érezte. Tisztában volt vele, ha elfogadja, amit Dexter kínál, örökre tönkreteszi vele. Az ő korabeli fiatalembernek, aki karrierje kezdetén áll, nincs pénze és nincsenek kapcsolatai, semmije sincs a nevén és a becsületén kívül, elszökni egy házasasszonnyal, egy hercegnével, aki ráadásul idősebb is nála, kész katasztrófa lenne. Sohasem lenne képes helyrehozni a botrány okozta károkat.

Laura tehát elküldte Dextert.

Nem gyengéden tette. Szándékosan kegyetlen volt vele, mert úgy vélte, ha magyarázkodni kezdene, ha felsorolná az indokait, a férfi félresöpörné a kétségeit, s ő túl könnyen hagyná magát meggyőzni. Megbántotta Dextert, s közben összetörte a saját szívét is. Viselkedésével azt a látszatot keltette, hogy nem más, mint egy kikapós szépasszony. S most, négy évvel később ismét el kellett küldenie a férfit, hagyva, hogy megint azt higgye róla, csak egy képmutató szajha.

Laura felállt, és idegesen körbesétált a szobában. Amikor négy évvel ezelőtt elküldte Dextert, azt hitte, vége is az ügynek. Álmában sem gondolta volna, hogy szenvedélyes együttlétüknek következménye lesz: az ő gyönyörű és drága kislánya, Harriet.

Sokáig tartott, míg rájött, hogy terhes. Amikor először kimaradt a vérzése, azt hitte, hogy nyomorúsága és a veszteség kihatott a ciklusára. Több mint tíz meddő éve volt már Charles felesége, és lassan kezdte elfogadni, hogy sohasem lesz gyermeke. A gyermektelenség szörnyű bánatot jelentett a számára, s csak még fájdalmasabbá tette a tudat, hogy terméketlenségének valószínűleg nincs más oka, mint az, hogy férje sohasem látogatja meg a hálószobában. Amikor Hattie-vel áldott állapotba került, nem kínozták reggeli rosszullétek, és egészen a hatodik hónapig rendszeresen kilovagolt. Ahogy így visszagondolt, eltűnődött, vajon egyszerűen csak tagadni akarta az állapotát, vagy annyira átjárta a félelem attól, hogy annyi év után végre állapotos lett, hogy nem is mert még csak rágondolni sem, hátha kiderül, hogy mindez csak illúzió. Bármi volt is az oka, nem beszélt róla, míg egy nap Mari Falconer, a barátnője óvatosan faggatni nem kezdte. Akkor beismerte legrégebbi barátnőjének, hogy babát vár, és a gyerek nem Charlestól van.

Laura egy pillanatra a tenyerébe temette az arcát, aztán hagyta, hogy keze lehulljon. Terhessége annyira értékes és féltve őrzött titok volt, hogy attól tartott, ha bárki vagy bármi veszélyeztetné a gyermekét vagy jövőbeli boldogságát, biztosan beleőrülne. Aztán megérkezett Charles, és pontosan ezt lette. Megesküdött, hogy amint megszületik, elveszi Laurától a gyereket. Üvöltözött vele és megütötte, aztán lelökte a lépcsőn.

Laura lehunyta a szemét, hátha így kizárhatja tudatából annak a szörnyűséges jelenetnek a képét. Soha többé nem kell rá gondolnia, győzködte magát. Charles meghalt, és gyűlölete többé nem veszélyeztetheti sem őt. sem Hattie-t. De így is nyugtalan és zaklatott volt, s tudta, hogy ennek Dexter az oka. Álmában sem gondolta volna, hogy a férfi Fortune Follyba jön. Nem hitte volna, hogy még egyszer találkozik vele az életben.

Dexter sohasem értesülhet Hattie létezéséről, mert ha kiderül az igazság, a lányát fattyúnak fogják bélyegezni, és az egész élete tönkre lesz téve.

Laurát már a gondolattól is kilelte a hideg. Megborzongott, karja csupa libabőr lett. A saját hírnevét nem féltette; amiatt nem aggódott, vele mi lesz, ha fény derül az igazságra. Az semmit sem jelentett Hattie jövőjével összevetve. Attól sem tartott, hogy Dexter szándékosan ártana egy ártatlan gyermeknek, ahogy Charles fenyegetőzött vele. De ha Dexter megtudja, hogy Hattie a lánya, könnyen lehetséges, hogy ő is részt akar venni a nevelésében. Talán el akarja majd ismerni a magáénak a nyilvánosság előtt. A hűtlenség és törvénytelenség Laura egész életén keresztül nevetség tárgyává tette a családját. Testvérei azzal a szégyenbélyeggel születtek, hogy nem lehettek biztosak a származásukban, és Laura el sem tudta képzelni, hogy Dexter ugyanezt a sorsot szánná a saját gyerekeinek. Biztosan felajánlaná, hogy Hattie az ő családjánál nevelkedjen.

Még az is lehet, hogy megpróbálná elvenni a kislányt tőle.

Az anya birtokló ösztöne járta át Laurát. Inkább meghal, de a lányát nem adja! Mindent el fog követni, ami csak a hatalmában áll, hogy anyja becstelensége miatt sem pletyka, sem másmilyen botrányos szóbeszéd ne mocskolhassa be Hattie jövőjét.

Sosem beszélhet Dexternek a lányáról. Hattie-t mindenáron meg fogja védeni. A kislánynak mindörökre meg kell maradnia a néhai Cole herceg megkérdőjelezhetetlen és hivatalos gyermekének. Az elmúlt három évben Laura minden törekvése arra irányult, hogy megvédje, biztonságban tudja a lányát, és ez a jövőben sem fog megváltozni.

Laura lassan odasétált a hálószobáját a lánya szobájával összekötő ajtóhoz. Sógornője, aki gondoskodott róla, hogy őnáluk a gyerekszoba ne csupán másik szinten, de másik épületszárnyban is legyen, nyíltan megmondta neki, őrültnek tartja, amiért olyan sok időt tölt Hattie-vel.

– Csak a jövőbeni gondjaidat szaporítod – jósolta komoran. – A gyerek úgy nő fel, hogy azt hiszi, az a természetes, hogy ennyi időt töltesz vele, és mindig a szoknyádon fog ülni. Jobban tennéd, ha szereznél neki egy jó nevelőnőt, és a szolgákra hagynád a nevelését.

Nyilván ez az oka, gondolta Laura, hogy unokaöccse és unokahúga látható ellenszenvvel viseltetlek szüleik iránt.

Felemelte Hattie bekeretezett arcképét a komódról, és alaposan szemügyre vette. A kislánynak csupa mosoly volt mindene: a rózsás, kerek arca, a rózsabimbó szája, zilált fekete fürtjei. Nem hasonlított Dexterre. Laura mogyoróbarna szemét örökölte, és anyai nagyapja színeit, de ettől eltekintve Laura úgy vélte, senkire sem hasonlít igazán. Egyedülálló személyiség volt.

Laura szíve megkönnyebbült kissé. Dexter valószínűleg akkor sem ismerné fel Hattie-t, ha találkozna vele a faluban. Miért is tenné, hiszen a kislány nem is hasonlít rá. Talán akkor sem hinné el, ha meg is mondaná neki, gondolta Laura, és egy pillanatra elfogta a keserűség. Mivel kikapós nőszemélynek tartja, biztos azt hinné, hogy Hattie apja bárki lehet Laura szeretői közül.

De akkor sem kockáztathat. Persze nem fogja elrejteni Hattiet, mert az feltűnne az embereknek, és megindulna a szóbeszéd, de nagyon óvatos lesz.

Annyira elmerült a gondolataiban, hogy meg sem hallotta a bejárati ajtó nyitódását, és a szaladó lépteket a lépcsőn. A következő pillanatban a szoba ajtaja kivágódott, és Hattie anyjához röppent, egyik kezében ragacsos, tarka cukorkát szorongatva. Arcának kidudorodásából Laura gyanította, hogy a cukor többi része, méghozzá nem is kevés a látszat alapján, már a szájában van. Laura lehajolt, és a karjába vette kislányát.

– Mama! Mama! Cukor!

– Látom – mosolygott az asszony, és a fürtök felett az ajtóban álló gyereklányra nézett. – Jól érezted magad, édesem? Remélem, jól viselkedtél Rachellel!

– Mr. Blount egy kis cukorkát adott Lady Harrietnek – mondta Rachel. – Remélem, nem haragszik érte. És Mrs. Morton lila szalagot adott a hajába, meg egy kis csipkeanyagot, hogy tudjunk ruhát varrni a babájának. Nagyon jólelkű népek!

– Igen, azok. – Laura megpuszilta Hattie kidudorodó orcáját, és megsimogatta a fejét. Tudta, hogy a legtöbb Fortune Folly-i boltos szánja, amiért nincs férje, és nehéz körülmények közt él, mivel azonban kellemetlennek érzik, hogy egy hercegnével jótékonykodjanak, Hattie-nek szoktak ajándékokat odacsúsztatni. A kislány majd minden ruhája maradék anyagokból készült, amelyek Mrs. Morton ruhaüzletéből származtak, és Hattie lassan teljesen rászokott az édességekre a fűszeres nagylelkűségének köszönhetően, mivel szinte nem múlt el nap, hogy a férfi ne adott volna neki egy kis zacskó cukorkát, egy doboz kekszet vagy valami új süteményt, amelyet frissiben talált ki, és megkóstoltatta vele. Mrs. Carrington, aki nemcsak a házvezetőnő, hanem a szakács tisztségét is betöltötte, zsémbelt is, hogy köszöni szépen, ő is tud süteményt sütni, de csak halkan morgott, mert másokhoz hasonlóan maga is nagyon jól tudta, hogy a szomszédság adományai nélkül a Régi Kastély lakói nagy valószínűséggel éheznének.

– Mr. Wilson adott nekem két vajrépát – vihogott Rachel. – Azt mondta, Lady Harriet biztos nagy örömmel csinál lámpást belőle mindenszentekkor, a másikból pedig Mrs. Carrington főzhet levest.

– Ez finomnak ígérkezik – mondta Laura –, bár fogalmam sincs, hogy tudtad mindezt egyszerre hazahozni. – Hattie-re mosolygott. – Szeretnél lámpást csinálni, édesem?

– Igen – felelte a kislány, és ficánkolva próbált szabadulni anyja öleléséből. – Lehetne most rögtön? – nézett reménykedve Rachelre.

– Most nem, kisasszony – mondta határozottan a lány. – Itt az uzsonna ideje.

– Ne is mondja! – sóhajtott Laura. – Mr. Blount mazsolás zsemlét is adott.

– És zabkekszet meg eperlekvárt – bólogatott Rachel. – Azt mondta, csak kidobná, ha nem hozom el. Jöjjön, kisasszony! – nyújtotta a kezét Hattie felé. – Ideje, hogy lemossuk azt a sok cukrot a kezecskéjéről.

– Egyedül is meg tudom csinálni – mondta a kislány méltóságteljesen, félrelökve a segítő kezet, mire Laura elnyomott egy mosolyt.

– Nagyon önálló kis teremtés – jegyezte meg Rachel. – Figyelje csak meg, asszonyom, az első adandó alkalommal teljesen egyedül be fog menni a faluba. Erélyes a lányka.

Rachel elvitte Hattie-t kezet mosni. Laura hallgatta a gyerek izgatott csivitelését a répalámpás készítéséről, és hallotta, hogy hízelgi ki Rachelből az ígéretet, hogy ha jó kislány lesz, akkor elviszi őt a rétre játszani. Laura fél füllel hallgatta, s miközben. Hattie ruhácskáit rendezgette, hajtogatta, az elégedettség és fájdalom olyan keveréke szúrt belé, amelyet nem tudott igazán hová tenni. Erélyes, Rachel ezt mondta. Az ő fekete hajú, bátor kis Hattie-je önálló, merész és boldog… Büszkeség és egyfajta csodálat fogta el, arra gondolva, hogy olyan csodát hozott a világra, mint a lánya, hogy ő és Dexter valami ennyire rendkívülit és tökéleteset alkottak. Úgy vélte, amíg csak él, elkíséri ez az áhítatos érzés.

Hirtelen elfogta a bűntudat. Dextertől megtagadta azt az örömet, hogy megismerje a lányát, és lássa felnőni. Megtagadta tőle a jogot, s noha szerette volna, ha nem kell ezt tennie, tudta, hogy nincs más választása. Soha, egyetlen pillanatra sem kockáztathatja Hattie jövőjét, boldogságát és biztonságát.

Az ajtócsengő visszhangja szakította félbe gondolatait.

– Halló! – csendült egy női hang. – Laura? Itthon vagy?

Laura örült, hogy elterelték a figyelmét, és lesietett a lépcsőn az előcsarnokba. Carringtonnak nyoma sem volt. Most sem hallotta a csengőt. Laura felsóhajtott. Nem volt értelme az inas vagy a házvezetőnő mulasztásain keseregni, mivel szándékosan tartotta őket maga mellett, megmentve őket a bizonytalan jövőtől. A házaspár egészsége nagyon megromlott az utóbbi néhány évben az új Cole hercegné mértéktelen követelőzése miatt, s Laura bűnösnek érezvén magát, amiért otthagyta szolgáit Faye Cole kényére-kedvére, később új otthont kínált Carringtonéknak. Egy év után azonban arra gondolt, hogy jobb lett volna, ha arra alkalmaz szolgákat, hogy őket szolgálják ki. Mr. és Mrs. Carrington megtört emberré lettek, s csak árnyékai voltak korábbi önmaguknak.

Az előcsarnokban ott állt Miss Alice Lister, Laura kertszomszédja a Spring House-nak nevezett csinos udvarházból, és a szalon ajtaján kukucskált befelé. Kukoricaszőke haját szalmakalap fedte, és egy különösen szép, sárga csíkos, krémszínű muszlinruhát viselt hozzá illő köpennyel.

Laura nagyon kedvelte Alice-t. Miss Listert a falu lakossága kiközösítette, különösen élen jártak ebben azok, akik kényesen ügyeltek a rangbéli különbségekre, és mélyen megdöbbentette őket, hogy a nő, aki valaha feltételezhetően szobalányként kereste a kenyerét, pénzt örökölvén remek házat vett magának, és odaköltözött közéjük. Az ilyen események a természet rendje ellen valónak számítottak, és Fortune Folly hölgyei nem voltak rá felkészülve, hogy maguk közé fogadják Alice-t. És akkor megérkezett Laura, a legnagyobb hal Fortune Folly kis horgásztavában, és ő meg Alice azonnal összebarátkoztak. Laura azért kedvelte meg Alice-t, mert a lány sem szolgalelkű, sem hízelgő nem volt, és nyíltan kimondta a dolgokat, akár hercegnővel, akár istálló szolgával beszélt. Laura, akit élete nagy részében talpnyalók vettek körül, ezt roppant üdítőnek találta.

Nem kopogtam – mondta Alice. – Azt hittem, talán lementél a folyóhoz ma délután… – Egy pillanatra elhallgatott. – Ó! Lent voltál, de a folyóban.

– Honnan tudod? – csodálkozott Laura.

– Moszat van a hajadban. Mi történt?

Laura felsóhajtott. - Nem is tudom pontosan. A csónakban ültem, és elvesztettem az egyik evezőt, szóval megpróbáltam a maradék evezővel visszaevickélni a partra, de csak körbe-körbe forogtam.

– Sose próbálj egyetlen evezővel evezni, nem működik.

– Most már én is tudom. Elkaptam az egyik lehajló ágat, s talán sikerült volna is megállapodnom, de az ág letört, én besodródtam a folyó közepére, és átbuktam a gáton. – Laura elhallgatott. Vajon csak képzelte, hogy valaki nagyot lökött a csónakon? Semmit sem látott, mert elvakította a nap, de úgy rémlett, mintha lépteket hallott volna.

Nem, biztos csak a képzelete játszott vele. Igyekezett összeszedni magát, ahogy Alice elakadó lélegzettel a szája elé kapta a kezét.

– Jaj ne, Laura! Ugye, nem sérültél meg?

– Szerencsére nem – felelte az asszony. – Be kellett volna ugranom a vízbe, hogy aztán kiússzak, de miután bevertem a fejem, túl rosszul éreztem magam hozzá. – Laura nagy lélegzetet vett. – Még szerencse, hogy Mr. Anstruther kéznél volt, és kimentett a vízből.

Tessék, kimondta Dexter nevét, s alig érzett egy apró szúrást a szíve körül. Laura büszke volt magára. Csak egy kis idő még, talán hónapok, de remélhetőleg csak néhány nap, és képes lesz úgy gondolni a férfira, hogy nem fogja el az a fura, vággyal vegyes bűntudat érzése.

– Mr. Dexter Anstruther? – nyílt tágra Alice szeme. – A titokzatos úriember, aki a Morris Bohóca fogadóban szállt meg?

– Igen. A közelben horgászott.

– Gondoltam. Találkoztam vele idefele jövet. Vizes volt a ruhája, és néhány hal volt nála. Ez megmagyaráz egy-két dolgot.

– Mint például?

– Mint például hogy miért voltak tócsák és nedves lábnyomok a bejárati lépcsődön.

– Van érzéked a nyomozáshoz – jegyezte meg Laura, s nagyon remélte, hogy Alice logikai tehetsége odáig már nem terjed, hogy kitalálja, mi történt közte és Mr. Anstruther közt a melegedőszobában, mint ahogy azt is remélte, az érzelmei nem tükröződnek az arcán.

– Van bizony. – Alice homlokán ráncok gyülekezlek. – Mr. Anstruther meglehetősen furcsa figura, nem gondolod?

A furcsa nem az a szó volt, amelyet Laura használt volna Dexter jellemzésére. Őrülten jóképű, bűnösen vonzó, esetleg nagyon veszélyes, de semmiképpen nem furcsa.

– Laura? – Alice félrehajtott fejjel, kíváncsian nézett barátnőjére. Laura gondolatban megrázta magát.

– Milyen értelemben furcsa? – kérdezte óvatosan.

– Ó, nem is tudom – legyintett Alice bizonytalanul. – Néha úgy érzem, hogy úgy viselkedik, mint valami öregember, pedig nem lehet idősebb huszonhét évesnél.

– Valójában csak huszonhat – mondta Laura, mielőtt meggondolhatta volna, mit tesz. – Hogy érted azt, hogy öreg?

– Nagyon higgadtnak és felelősségteljesnek látszik.

– Lehet, hogy annak látszik, de alig néhány éve még úgy beszéltek róla, hogy ő az egyik legzüllöttebb korhely Londonban. – Laurát ismét elfogta a bűntudat. Attól tartott, Dexter kicsapongó életmódja az ő hibája. – Noha azelőtt roppant felelősségteljes volt.

– Azelőtt? Mi előtt? – nézett rá átható tekintettel Alice.

Mielőtt elvettem a szüzességét, és megrontottam a jellemét. Laura nagyot nyelt.

– Mielőtt… hm… mielőtt züllött korhely lett belőle.

– Szóval felelősségteljes volt előtte és utána, de közben történt valami, amitől másként kezdett viselkedni – mondta Alice elgondolkodva. – Kíváncsi lennék, mi volt az.

– Igen, én is kíváncsi vagyok rá. – Laura találomra odébb tett néhány díszt a komódon. Alice csillogó, intelligens tekintete az arcára tapadt.

– Különben honnan tudod?

– Mit honnan tudok? – kérdezett vissza Laura egyre jobban zavarba jőve.

– Mr. Anstruther korát. Honnan tudod, hogy huszonhat éves?

Mert ismerem az anyját – felelte Laura, látva, hogy mielőbb másra kell terelnie a szót, ha nem akarja elárulni magát. – Egy korosztály vagyunk.

Ahogy remélte, sikerült elvonnia Alice figyelmét,

– Ó, ugyan már, Laura, ez képtelenség! Hiszen nem lehetsz több harmincnál.

– Harmincnégy éves vagyok, csak a pontosság kedvéért, gyermekem – felelte Laura, de kora ellenére elkeserítően felelőtlennek érezte magát. Alig fél órával azelőtt majdnem szerelmeskedett Dexter Anstrutherrel a saját melegedőszobájában. Milyen erkölcstelen, ostoba… és ha őszinte akart lenni, milyen élvezetes dolog lett volna!

De Alice nem végzett még a témával. Halkabbra fogta a hangját, és összeesküvő módjára nézett maga mögé.

– Az a hír járja, hogy Mr. Anstruther a kormánynak dolgozik.

Nem kell suttognod. Hattie és Rachel az emeleten vannak, s rajtunk kívül csak Mr. és Mrs. Carrington van a házban, de ők olyan süketek, mint a nagyágyú.

– Úgy tűnik, téged nem is nagyon érdekel a dolog – mondta Alice elszontyolodva. – Az a baj veled, Laura, hogy olyan tökéletesen visszafogott és higgadt vagy. Úgy tűnik, semmi sem tud kizökkenteni a nyugalmadból. Gondolom, ez természetes következménye annak, hogy hercegné vagy.

– Jól tudom palástolni az érzelmeimet – engedett Laura. – Ez az, ami természetes következménye a hercegnői létnek.

Magában arra gondolt, hogy egyáltalán nem volt visszafogott és higgadt Dexter karjában. A szemérmetlen és gátlástalan sokkal inkább megfelelő jelző lett volna a viselkedésére. Ezzel együtt Dexter volt az, egyetlen, aki kihozta belőle a szenvedélyes érzékiséget, amelyről nem is sejtette, hogy létezik. Ismerte a szenvedélyt az élet más területeiről – senki, aki olyan keményen lovagolt, mint ő, vagy olyan vadul kiállt az igazság ügye mellett, nem tarthatta magát igazán alázatosnak vagy sablonosnak –, de sohasem képzelte volna, hogy képes ilyen gátlástalan hévvel szeretkezni. Charlesszal még az ötlet is nevetséges volt. Dexterrel maga a nyers valóság.

Most azonban Hattie és a maga kedvéért is hátat kell fordítania Dexternek és mindennek, ami egyszer lehetett volna. Újra bele kell bújnia a tökéletes özvegy hercegné szerepébe, aki visszafogott és hűvös, udvarias, egy kicsit zárkózott és kimért. A vad szenvedély már a múlté.

Alice ismét felélénkült.

– Akárhogy is, nem azért jöttem, hogy erről beszéljek. Megkínálsz egy teával?

– Megyek, és magam készítem el – indult Laura a cselédlépcső felé.

– Mrs. Carringtonnak megint rossz napja van? – kérdezte Alice együtt érzőn, és csatlakozott hozzá.

– Attól tartok, igen. Olyan erős fájdalmai voltak, hogy reggelinél nem tudta felemelni a serpenyőt, ezért aztán elküldtem, hogy feküdjön vissza az ágyba néhány meleg téglával.

– Fel kellene venned még néhány szolgát. Hozzáértőket. Nem csinálhatod egész életedben te a teát.

– Itt van Molly meg Rachel, és ők tökéletesek – mutatott rá Laura. Molly Rachel testvére volt, és egy személyben töltötte be a szobalány, és ha szükség volt rá, Laura komornájának szerepét. Mindkét lány ügyes volt, jó kedélyű és igazi nyeremény a háztartásban. – És ott van Bart, aki a kertben dolgozik.

– Bart olyan öreg és rozzant, hogy alig tud lehajolni. A kertben is te szorgoskodsz. Ne hidd, hogy nem vettem észre! Molly és Rachel kivételével az összes szolgád alkalmatlan.

– Nos, semmi okát nem látom, miért ne készíthetném én el a teát – mondta Laura kicsit védekezőn. Felemelte a réz teáskannát, és a tűzhelyre tette. – Ami azt illeti, nem olyan nagy csoda teát készíteni, vagy főzni, öltözködni, netán zöldséget termeszteni.

– De te hercegné vagy – szörnyedt el Alice. – Ez így nem helyes.

– Nincstelen özvegy vagyok – nevetett Laura. – És ez csodálatos dolog. Özvegy hercegnéként azt teszek, amit akarok. A rokonaim nem szólhatnak bele, nem mondhatják meg, mit tegyek, bár megpróbálják, és társadalmi kötelezettségeim sincsenek most, hogy Henry és a rettegett Faye lett Cole hercege és hercegnéje. És végül is, Marie Antoinette Királyné gyakran játszott fejőnőt.

– És nézd csak meg, mi lett belőle! – mondta Alice komoran.

– Nem áll szándékomban elveszíteni a fejem – jelentette ki határozottan Laura –, sem képletesen, sem szó szerint.

– Majdnem elfelejtettem, döbbenetes híreim vannak – hajtotta állát a tenyerébe Alice, és tekintetét barátnőjére függesztette. – Nagy a felháborodás a városban. Szörnyű helyzetbe kerültünk, és az egész az én hibám. Biztos emlékszel, hogy júliusban kikosaraztam Sir Montague Fortune-t.

– Igen, emlékszem – bólintott Laura, és a teásdobozért nyúlt.

– Sir Montague előásott valami ősi adótörvényt, nyilván bosszúból, melynek értelmében elveheti a vagyonunk felét. Ó, Laura, Fortune Folly minden hajadonjának és özvegyének vagy férjhez kell mennie, vagy oda kell adnia a pénzét Sir Montaguenak!

Laura lassan letette a teásdobozt.

– Most ugye csak tréfálsz? Ez biztosan nem jogszerű. Ez igazságtalanság!

– Úgy tűnik, törvényes a dolog. – Alice gyászosan nézett rá. – Még ha eladjuk is a birtokunkat, és elköltözünk innen, az sem segít, mert a törvény minden olyan egyedülálló nőre vonatkozik, aki most itt él. Szóval azon töprengek, hogy nem kellene-e mégis hozzámennem Sir Montague-hoz, hogy megmentsem Fortune Folly hölgyeit.

– Azt nem javasolnám. – Laura elfojtott egy mosolyt, miközben kimérte a teát az edénybe. – Okkal utasítottad vissza Sir Montague-t, nem?

– De igen. Nem szeretem.

– Pontosan. Még kevésbé szeretnéd, ha úgy éreznéd, zsarolással kényszerített bele a házasságba. – Laura levette a fütyülő teáskannát a tűzhelyről, és a forró vizet a teafűre öntötte.

– Különben is van egy olyan gyanúm, hogy most, amikor Sir Montague felfedezte, hogyan veheti el az összes egyedülálló nőtől a vagyona felét anélkül, hogy házasságot kellene kötnie, nem fogja igába hajtani a fejét egy nő kedvéért.

– Feltételezem, hogy igazad van. Mit tegyünk?

Laura levette a kekszet a polcról, és a vendége elé tette.

– Kóstold meg ezt! Zabkeksz Mr. Blounttól. – Felsóhajtott. – Nos, ami engem illet, Sir Monty nem rajtam fog meggazdagodni, mivel nekem nincs másom, mint ez a ház és pár nyomorúságos garas, hogy fenntartsam. De ez nem azt jelenti, hogy akár egy fillért is oda akarok adni neki, és biztosan tudok segíteni a többieknek is, ha úgy kívánják. – Bátorítóan Alice-re mosolygott. – Nyomban írok az ügyvédemnek, és tanácsot kérek tőle, mit tehetünk az ügyben. Aztán összehívjuk a falu hölgyeit, és szembe szállunk Sir Montague-val. Rengeteg módja lesz, hogy meghiúsítsuk a terveit. Egy gyűlés a kölcsönkönyvtárban… néhány napon belül, talán… – Laurát váratlan izgalom kerítette hatalmába. Nem nagy dolog lázadást szítani a birtok urasága ellen, de legalább úgy érezné, hasznosan tölti az idejét. Túl régen nem volt semmi célja.

Alice csodálattal nézett rá.

– Milyen nagyszerű nő vagy, Laura! Mennyire gyakorlatias! Sir Montague kénytelen lesz meghátrálni.

– Ez megmagyarázza Mr. Anstruther jelenlétét is Fortune Follyban – mondta Laura, ahogy hirtelen eszébe jutott valami. – Nyilván azért jött, hogy gazdag feleséget keressen magának. – Érezte, hogy elönti az indulat. Micsoda arcátlanság Anstruthertől, hogy idejön a faluba azzal a szándékkal, hogy feleséget találjon magának, ugyanakkor neki is ajánlatot tesz, hogy legyen a szeretője! És ez a férfi valaha az elvek embere volt! Igazat mondott hát: tényleg megváltozott.

– Az aljas gazember! – csattant fel méltatlankodva. – Mindenki tudja róla, hogy szegény, mint a templom egere. Szimpla hozományvadász.

– Nem ő az egyetlen – mondta Alice. – Minden második lépésnél úriemberekbe botlottam idefele jövet. Alig tudtam úgy átvágni a piactéren, hogy ne molesztált volna valami kalandor vagy hasonszőrű fickó.

– Nos – kavarta meg Laura a teát olyan hevesen, hogy az kiloccsant az asztalra –, majd most megtanulják, hogy Fortune Folly hölgyei nem is olyan könnyű prédák. Mekkora önteltségre vall, hogy csak úgy idejönnek ezek a nagyképű városiak, és azt hiszik, már vezethetnek is egy gazdag hölgyet az oltár elé!

Olyan indulattal nyúlt a csészékért, hogy komoly veszély fenyegette az ősi porcelánt. Szóval Dexter Anstruther azért jött Fortune Follyba, hogy kifogjon egy gazdag örökösnőt. Nos, majd ő megmutatja neki, mekkorát tévedett. A férfi el fogja átkozni a napot, amikor erre a feleségvadászatra adta a fejét. Majd ő gondoskodik róla!

5.

Dexter Cole hercegné levelét tartotta a kezében. Az írás a négy évvel azelőtti Laura Cole-ra emlékeztette, a tökéletes, elegáns és előkelő hercegnére.

Kedves Mr. Anstruther, olvasta, engedje meg, hogy megköszönjem azt a szolgálatot, amelyet a nap folyamán tett, amikor is kimentett a folyóból…

Dexter felsóhajtott. Laura Cole, mint mindig, most is az illendőség íratlan szabályai szerint jár el. De mit is várt?

Kedves Mr. Anstruther, köszönöm az ajánlatát, miszerint kényelmi és érzelmi szempontok alapján hajlandó a szeretőm lenni. Alapos megfontolások után attól tartok, mégis kénytelen vagyok elutasítani. Bár a múltban beengedtem Önt az ágyamba, többé már semmilyen romantikus érdeklődés nem fűz Önhöz.

Nyugodtan, józan ésszel végig gondolva Dexter érezte, hogy a Laura Cole elcsábítására tett kísérlete nem volt éppen a legokosabb dolog. Emlékeztetnie kellett magát, hogy elsősorban dolgozni jött Fortune Follyba, másodsorban pedig azért, hogy gazdag feleséget keressen magának. Laura Cole nincstelen özvegy, és mint ilyen, teljesen alkalmatlan a szerepre. A tény, hogy még mindig ugyanúgy kívánja az asszonyt, mint régen, bosszantó és esztelen, s jobb lenne mielőbb el is felejtenie, annál is inkább, mivel Laura cseppet sem leplezte, mennyire megveti. Mégsem hagyta nyugodni a vágy, hogy ismét felkeresse, hogy lássa, hogy egyszerűen csak mellette legyen. Megbizsergett tőle a bőre. Dexter bosszúsan vállat vont.

– Eljössz a táncestre, vagy sem? – kérdezte Miles Vickery lustán elnyúlva a széken. – Vagy inkább itt ülsz, és egész este azt a levélkét olvasgatod?

Miles egy órája érkezett új utasításokkal Lord Liverpooltól, és azzal a feltett szándékkal, hogy a lehető leggyorsabban egy gazdag örökösnőt találjon magának. Sir Montague aljas tervének híre, hogy újra érvénybe lépteti a hölgyadót, futótűzként terjedt el, miközben londoni kalandorok árasztották el a vidéket.

Dexter halk sóhajjal hajtotta össze Laura levelét, és a belső zsebébe tette.

– Ne haragudj, fogalmam sem volt, hogy neked ennyire sürgős.

– Minél előbb találnom kell egy gazdag feleséget – mutatott rá Miles. – Azt hittem, te is ez ügyben jársz.

– Mivel a hölgyek épp nemrég értesültek róla, hogy elveszítik a vagyonuk felét, ha egy éven belül nem lépnek házasságra valakivel, nem hiszem, hogy túl meleg fogadtatásban lesz részünk – jegyezte meg Dexter szárazon.

– Majd mi meggyőzzük őket – jelentette ki önhitten Miles. – Elcsábítjuk őket, ha ez kell, hogy belássák az igazunkat. Egy hölgy hírbe hozása nagyon is hatékony módja a vagyona biztosításának.

– És nagyon becstelen – vágott vissza Dexter. Néha úgy érezte, a nőkkel kapcsolatban Milesnak nincsenek sem elvei, sem gátlásai.

Nem mintha ő megengedhetné magának azokat a gátlásokat vagy elveket, amelyek gyötörték. Miles Dexter húgától, Annabelle-től is hozott levelet. A bolondos, szertelen kézírással papírra vetett szavak emlékezetébe idézték Dexternek az összes okot, amiért gazdag nőt kell elvennie… már ha ez az emlékeztető egyáltalán szükséges volt. Belle levelében ez állt:

A mama tegnap alaposan a pohár fenekére nézett, és kikotyogta, hogy nemcsak horgászni mentél Yorkshire-be, drága Dexter, de azért is, hogy feláldozd magad a házasság oltárán a mi kedvünkért. Milyen nemes áldozat! Valóban te vagy a Legjobb Báty!

Ugyanebben a stílusban Belle még arról is írt, mennyire várja a következő évet, amikor elsőbálozó lesz, és hogy Charley meg Roland az előző este még az ingüket is elveszítették a kártyaasztalnál, valamint hogy a mama milyen gyönyörű, új pávakék ruhát csináltatott magának. Dexter elborzadva olvasta a költséges passziók sorát.

Apja gyámleányától, Caroline Wakefieldtől is jött egy rövid üzenet. Caroline-ról mindenki tudta, hogy ő is egyike az Anstruther-gyűjteménynek, akit a gyámság tiszteletre méltó, ám hamis címe mögé rejtettek.

Caro soraiból bosszúság érződött:

Kedves Dexter!

Könyörgöm, ne is törődj Belle ostobaságaival. Az az igazság, ha nincs pénzünk, kénytelenek leszünk takarékoskodni, végső esetben pedig valami munkát találni. Belle nem fog belehalni, ha kihagy egy szezont, a mamádnak pedig több pénze lenne új ruhákra, ha nem költene annyit a ginre. Ha úgy döntesz, hogy a kedvünkért pénzért házasodsz, akkor bolond vagy.

Dexter szomorkásan mosolygott, és a levelet a tárcájába tette. Caro úgy nőtt fel, hogy nem voltak illúziói a társadalomban elfoglalt helyét illetően, és az anyagi ügyekhez való hozzáállása is jóval józanabb volt, mint a többi testvéréé. Dexter megpróbálta elképzelni, hogy a szőke, szeleburdi Belle munkát vállal a megélhetéséért… de nem sikerült.

– Itthon kellene maradnom dolgozni – mondta Lord Liverpool levele felé intve. – Ami azt illeti, neked is. Liverpool említette, hogy van valaki, aki segíthetne a Warren Sampson-ügyben, és hogy te be tudnál mutatni…

– Később – vágott a szavába Miles, és a karját megragadva kivonszolta a szobából. – Különben is ez most munka, Dexter. Oda kell figyelned a pletykákra, találkoznod kell a gyanúsítottakkal. Hogyan tehetnéd meg ezt jobban, mint hogy elmész a táncestre, és elvegyülsz a hozományvadászok és örökösnők között?

Kimentek a piactérre. Hideg éjszaka volt, feltámadt a szél, és a hold elbújt a sötét fellegek mögé. A hosszasan elnyúló, hintók fogadására is alkalmas Morris Bohóca fogadó, amelyet még a középkorban építettek, a tér déli sarkán állt, szemben a városka kicsiny, de szépen berendezett táncterme, kortané Folly alig volt több mint egy apró falucska egészen ötven évvel azelőttig, amikor is Sir Monty nagyapja kihasználta azt a tényt, hogy a falu környéki természetes forrásokról az a hír járta, gyógyító hatásúak. Gyógy fürdőhelyet alapított, kialakíttatott egy kis parkot, felépíttette a tánctermet és a kölcsönkönyvtárat, s végignézte, hogyan válik Fortune Follyból előkelő fürdőváros. Új házak és üzletek épültek, s nyaranta Harrogate-ből és Yorkból is érkeztek látogatók. Most pedig, hogy a városka Anglia házasságpiacává vált, mindenféle csőcselék is ide tódult.

– Édes istenem! – sápítozott Mr. Argyle, a ceremóniamester, meglátva őket. – Csak két újabb úriembert ne! Katasztrófa!

Kinyitotta előttük az ajtót, és Dexter nyomban látta, mi a gond. A terem tele volt elegáns, frakkot viselő urakkal, hölgy azonban csak elvétve akadt.

– Az összes tiszteletre méltó látogató elhagyta a várost – közölte velük Mr. Argyle. – Azt mondják, a várost elözönlötték a hozományvadászok, akik lesüllyesztik a hely színvonalát.

– Nem is tévednek – jegyezte meg Miles, aztán megragadta Dexter karját. – Nézd, ott van az az átkozott Jasper Deech! Évek óta gazdag feleség után ácsingózik.

– Akárcsak te – mutatott rá Dexter. – Vagy én.

– Az más. – Miles sértődöttnek tűnt. – Deech visszataszító alak. – Elhallgatott. – Még az sem lehetetlen, hogy neki is köze van a bűnesetekhez. Sokszor eltöprengtem már, honnan szerezte a pénzét. És az ott Warren Sampson – mutatott egy középkorú, pirospozsgás arcú férfi felé, aki a sarkán hintázva pásztázta a termet. – El sem hiszem, hogy idejött feleséget keresni. Neki nincs szüksége pénzre.

– Az olyan emberek, mint ő, mindig gyarapítani akarják a vagyonukat – felelte Dexter szárazon. – Azt hittem, Sampson már nős.

– Tavaly temette el a második feleségét, és valószínűleg utánpótlást keres. Ha már kellemetlen alakokról beszélünk, az ott nem Stephen Armitage, aki Laura Cole-nak teszi a szépet? Ő aztán biztosan nem azért van itt, mert házasodni akarna. Már Londonban is megpróbálta ráerőltetni magát Laurára, amikor az asszony még gyászolt. Szörnyen rossz modorra vall!

Dexter olyan gyorsan fordult hátra, hogy majdnem levert három pohár limonádét az egyik tálcáról, amellyel az inas körbejárt. Elnézést kért, és igyekezett megmenteni a poharakat, mielőtt az ő és Miles cipőjére ömlött volna a tartalmuk. Fel sem merült benne, hogy Laura is itt lesz ma este, és most csodálkozott, miért is feltételezte, hogy az asszony távol marad. A táncestélyek fő célja az volt, hogy a környékbeli ifjú hölgyek alkalmas urakkal ismerkedjenek meg, de a táncterem arra is megfelelő hely volt, hogy a közösség tagjai találkozzanak, beszélgessenek, most pedig volt éppen elég megtárgyalni való.

– Laura nagyon csinos ma este – jegyezte meg Miles, aki még mindig az özvegyet nézte, s tekintetén látszott az elismerés. – Mindig is az volt a véleményem, hogy sokkal szebb asszony, mint amilyennek általában tartják, s most, hogy megszabadult attól az aljas alaktól, aki a férje volt, valósággal kivirágzott… – Elakadt a hangja, amint Dexter megmarkolta és szorosabbra húzta a nyakkendőjét.

– Minden bizonnyal jó ismerősök vagytok, ha ilyen fesztelenül keresztnevén emlegeted őfőméltóságát – szűrte a szót Dexter a fogain keresztül. Az elviselhetetlen gondolat, hogy Miles is Laura szeretői közé tartozott, befészkelte magát a fejébe, s akárhogy próbálkozott, nem tudta kiverni onnan. Miles igazi élvhajhász volt, és a hódításairól legendákat meséltek. Dexter tudta, nem lenne szabad foglalkoznia azzal, hogy netán Laura Cole is rajta van a listáján, de az agyát elborító düh oly hirtelen és fékezhetetlen volt, mint amilyen váratlan és logikátlan. Miles, Stephen Armitage és kétségtelenül legalább még egy tucat szerető, ha nem több…

– Nyugalom, cimbora – tiltakozott Miles hadonászva, hogy levegőhöz jusson. – Laura az unokatestvérem. Gyerekkorunk óta ismerjük egymást. Miért ne emlegethetném a keresztnevén?

Unokatestvér. A szónak sikerült áthatolnia a Dexter agyát ködként elborító haragos indulaton. Laura Miles kuzinja volt, nem a szeretője. Szorítása enyhült valamelyest.

– Az unokatestvéred?

– Azt mondtam – felelte Miles kiguvadt szemmel. – Emlékszel, amikor Londonban voltunk, meséltem neked, hogy van egy kuzinom, aki itt él? De különben is, mit számít ez neked, Dexter?

Barátja lassan elengedte.

– Nem tudtam – mondta. – Azt hittem, Devonshire hercegné a kuzinod.

– Ő is – morogta Miles sértődötten. – Mi a fene bajod van, Dexter? Semmi okod, hogy tisztában légy szerteágazó családfám minden ágával, vagy tévednék? Az előkelő társaság köreiben mindenfelé akadnak unokatestvéreim, nem mintha bármi közöd lenne hozzá.

– Jó estét, Miles! Mr. Anstruther…

Mindkét férfi összerándult. Laura állt előttük, gyönyörű sötétkék selyemruháját apró gyémántok díszítették. A nyakkivágása ugyan illendően szolid volt, Dexternek mégis úgy tűnt, a szabás egyszerűsége és a ruha szűk mivolta csak arra szolgál, hogy még inkább kiemelje Laura vonalainak finom érzékiségét. Valahányszor megmozdult, vagy csak akár levegőt vett, a ruha ezernyi apró csillagként szikrázott fel. Az asszony káprázatosan festett. Dextert már attól is elöntötte a forróság, hogy ránézett.

Laura haját a ruhához illő gyémántfésű fogta össze a feje tetején. Fürtjei aranyosbarnán csillogtak, s mintha azért könyörögtek volna, hogy szabadítsák ki a fogságból és kényeztessék őket. Dexter lélegzete elakadt, mintha az összes levegőt kiszívták volna a tüdejéből. Mozdulatlanul állt, a nőt nézte, s közben olyan érzés fogta el, mintha valaki gyomorszájon vágta volna. A szokásos hűvös racionalitása még sohasem tűnt ilyen távolinak. Képtelen volt megmoccanni. Képtelen volt megszólalni.

– Valami gond van? – kérdezte Laura, s tekintetét egyenesen Miles vállára szegezte, ahol még mindig ott nyugodott Dexter keze.

– Semmi az égvilágon – tért magához Dexter, és sietve lesimította Miles zakóját. – Csak egy apró kellemetlenség Lord Vickery ruhájával.

– Legközelebb inkább szólj a szabómnak, ahelyett hogy te próbálnád helyrehozni – mondta Miles, még mindig merőn nézve barátját. Megigazította a kabátot, aztán meghajolt Laura előtt, majd kezet csókolt neki. – Hogy vagy, Laura? – kérdezte, s Dexter gyanította, hogy szándékosan nyomatékosabban ejtette ki a nő keresztnevét. – Jó újra látni téged. Istenien festesz. Biztosan Madame Hortense egyik kreációja.

– Azt hittem – szólalt meg Dexter éles hangon hogy őfőméltósága a rokonod.

– Nem túl közeli – felelte Miles, és ragadozó mosolyt vetett Laurára.

– Köszönöm a bókot – mosolygott vissza az asszony huncutul. – De nem kellene rám vesztegetned az időt, amikor vannak itt gazdagabb és széptevésre fogékonyabb hölgyek. – Kecsesen lábujjhegyre emelkedett, hogy megpuszilja a férfi arcát. – De én is nagyon örülök, hogy találkoztunk.

– Illedelmes vagy, mint mindig – bókolt tovább Miles, s a mosoly nem tűnt el az ajkáról.

– És továbbra is érzéketlen a hízelgésedre. – Laura mosolya ellenállhatatlan volt. – Könyörgöm, ne felejtsd el, hogy özvegy hercegné vagyok, nem holmi zöldfülű leányzó, aki első szóra áldozatul esik a bókjaidnak.

Miles látható vonakodással engedte el az asszony kezét. Dexterben egyre magasabbra szökött az indulat.

– Te vagy a legcsábítóbb özvegy, akivel valaha is találkoztam – mondta Miles –, és hidd el, nem kevesen voltak, s legtöbbjükkel elég közeli ismeretségben álltam.

– Most már elég legyen, Miles! – Laura szigorú hangja érthetetlen módon szexuális izgalmat keltett Dexterben. – Nem kívánok tudni a hódításaidról, és nem kívánok csatlakozni a hosszú sorhoz.

– Jó, rendben – sóhajtott Miles. – Remélem, Hattie jól van – folytatta, most már unokatestvéri hangnemben. – A mama küldött neki ajándékot. Ha megengeded, holnap átvinném.

Erre már Dexter is elmosolyodott. Ellenállhatatlan volt a kép, ahogy Miles, a hamisítatlan nőcsábász gyerekjátékokkal a csomagjában utazik Londonból Fortune Follyba. Barátja sötét pillantást vetett rá.

– Természetesen – felelte Laura. Dexter inkább érezte, mint látta, hogy az asszony gyorsan felé pillant a szeme sarkából. Hangjából alig észrevehető feszültség csendült ki.

– Remek! – nyugtázta Miles.

Laura most Dexterhez fordult, de mosolya jóval hűvösebb volt, mint amilyennel unokatestvérét ajándékozta meg. Úgy tűnt, csak azért szentel neki figyelmet, mert ezt írják elő az illemszabályok. Dexter kirekesztettnek érezte magát, és ez egyáltalán nem tetszett neki. Erősen munkált benne a vágy, hogy észrevetesse magát Laurával, hogy valami választ csikarjon ki belőle. Az előtte álló jéghölgy nem is különbözhetett volna jobban attól az érzéki nőtől, akit néhány éve a karjában tartott.

Elkapta Laura tekintetét, és egy pillanatra újra felszikrázott köztük az ismerős vonzás. A tömeg zaja elhalkult, s csak ketten léteztek a világon: ő és Laura, amint egymást nézik. Dexter megpróbálta elfordítani a tekintetét, de csúfos kudarcot vallott.

Miles hangosan megköszörülte a torkát, mire mindketten összerezzentek.

– Kíváncsi lennék, mi hozta önt Fortune Follyba, Mr. Anstruther – szólalt meg Laura jeges hangon, hogy zavarát palástolja, s Dexter úgy érezte, ettől a hangtól még a vére is megfagy. – Jól sejtem, hogy ön és Miles is Sir Montague felháborító rendelete okán van itt? Ez az egyetlen dolog, amely miatt elképzelésem szerint két ilyen nem partiképes úriember északra látogat.

– Egy férfi tegye meg a kötelességét – mondta komoran Miles bármilyen visszataszítónak tűnjön is.

– Milyen csodálatraméltó a házassághoz való hozzáállásod, Miles! – jegyezte meg nevetve Laura. – És ön, Mr. Anstruther? – Hangja ismét jegessé vált, ahogy Dexterhez intézte szavait. – Ön is hasonlóan gondolkodik? Az anyja nem csinált belőle titkot, hogy elvárja öntől, gazdag és engedelmes feleséget keressen magának. – Gúnyosan beszélt, mintha Dexter még mindig az anyja szoknyáján ülne.

– Dexternek sokkal jobban kell igyekeznie, hogy megfelelő lányt találjon magának – vigyorgott Miles gonoszul. – Ugyanis átkozottul… elnézést, szörnyen… igényes.

– Talán azért nem leli a megfelelő menyasszonyjelöltet, mert manapság az ifjú hölgyek sokkal okosabbak annál, semhogy engedelmesek legyenek – nézett Laura gúnyosan Dexterre. – Ilyen asszonyt szeretne, Mr. Anstruther? Tyúkeszűt?

Dexter most leginkább azt szerette volna, ha jól megrázhatná az asszonyt válaszul… vagy eszméletlenre csókolhatná. Ijesztően elöntötte a forróság, mintha a ruhája túl szűk lenne és fojtogatná. Szerette volna üvöltve széttörni a korlátokat, megragadni és kicipelni a nőt a teremből. Szerette volna elfelejteni, hogy életét az értelem és a rend szabályozza, és kifejezetten tilos rendetlenül és értelmetlenül viselkednie.

– És önnek milyen kilátásai vannak a házasságra, főméltóságú asszonyom? – érdeklődött mézesmázosan, szigorúan elnyomva percről percre irányíthatatlanabbá váló ösztöneit. – Ön végül is egyedülálló nő, aki Fortune Follyban él, és mint ilyen tökéletesen megfelel Sir Montague adózási feltételeinek. Beletörődött abba, hogy vagyona felét átnyújtsa az uraságnak?

– A legkevésbé sem, Mr. Anstruther – nevetett Laura. – Eszem ágában sincs fizetni. De az én vagyonommal nem hiszem, hogy fontos helyet foglalnék el Sir Montague tervében.

– Kétlem, hogy létezik olyan kis összeg, amelyre Sir Montague nemet mondana – vélte Dexter.

– Nos, az én pénzemre biztos, hogy nem teszi rá a kezét! – csattant fel Laura.

– Ezek szerint mégiscsak férjhez megy, hogy elkerülje az adófizetést. – Dexter élvezte az asszony tekintetében felvillanó harag lángját.

– Ez még kevésbé valószínű, mint az, hogy átadjam csekélyke vagyonom felét, Mr. Anstruther. Egy férjem már volt, és nem óhajtok másikat.

Dexter nagyon is el tudta hinni, hogy miután sikerült. megszabadulnia az alávaló Charlestól, Laura nem kívánja másodszor is feladni a függetlenségét. Miért is tenné? Az özvegyek kedvükre válogathatlak meg a szeretőiket egészen addig, míg ezt diszkréten teszik. Ez a gondolatmenet egyáltalán nem állapította Dexter elkeseredését.

– Kíváncsian várom, hogyan akarja megoldani ezt a problémát. Vagy fizet, vagy férjhez megy, csak ez a két lehetőség van, vagy tévednék? – Dexter felvonta a szemöldökét. – Csapdába esett, nemdebár? Sir Montague rendelete mögött ott áll a törvény ereje, bármilyen visszataszító is. Biztos vagyok benne, hogy nem áll szándékában szembe helyezkedni a törvénnyel. Ön, egy özvegy hercegné, a közösség oszlopos tagja.

Egy pillanatra Laura mintha mulatni látszott volna rajta, de aztán gyorsan úrrá lett vonásain.

– Egy rendeletet meg lehet támadni a bíróságon – felelte fagyos hangon.

– Ó, értem. – Dexter mosolya még szélesebb lett. – Tehát egy egész vagyont kíván ügyvédekre költeni, hogy megállítsa Sir Montague-t. Olyan vagyont, amelynek nincs is birtokában.

– Itt csak az elvek számítanak – jelentette ki Laura.

– Ön pedig az elvek embere – jegyezte meg Dexter, bár haragja ismét magasba csapott ekkora képmutatás láttán.

– Akárcsak ön, Mr. Anstruther – vágott vissza az asszony, s lenéző pillantását végighordozta a termen, elég egyértelművé téve, mire gondol. – Remek módja az idő megtakarításának, hogy egy helyen keres magának menyasszonyt és szeretőt.

Ahogy vitájuk egyre hevesebb lett, a távolság is csökkent köztük, s Dexter azt vette észre, hogy testük szinte összeér. Látta az arany pontocskákat Laura mogyoróbarna szemében, és minden egyes árnyékot a bőrén, melyet a szempillája vetett. Arcának vonala olyan pontosan illeszkedne tenyerébe, mint ahogy ajka illett az ő ajkához, mintha egyenesen neki teremtették volna. Szerette volna újra megcsókolni, beleadva az elhagyatottság minden érzését, amely korábban kísértette. Ahogy erre gondolt, nyomban elfogta a kínzó vágy.

Mindketten megfeledkeztek Milesról, aki felvont szemöldökkel figyelte szóváltásukat.

– Elnézést – morogta –, úgy tűnik, rám itt már nincs szükség. Azt hiszem, megnézem, mi folyik a kártyaszobában.

Dexter látta Laura szemében a megdöbbenést, amikor az asszony felismerte, milyen messzire ment a szóváltásuk. Erővel elszakította figyelmét a férfiről. Kesztyűs keze a torkához kúszott, és Dexter észrevette, hogy enyhén remeg. Ruháján az apró gyémántok minden bizonytalan lélegzetvételre megremegtek, és Dexteren ismét átsuhant a korábbi döbbenetes bizonytalanság. Teljesen elvesztette a fejét, mindenről megfeledkezett az asszony társaságában töltött pillanat hatalma alatt.

Reccsenés hallatszott, majd felerősödő beszélgetés hangjai törték át a tömeg egykedvű moraját, mire mindketten megkönnyebbülve fordultak a zaj forrása felé. Sir Montague Fortune lépett be a terembe öccsével, Tommal együtt, s valaki nyomban az arcába öntött egy pohár limonádét. A felháborító tett elkövetője egy rendkívül csinos, ifjú hölgy volt, aki még alig nőtt ki az iskolapadból. Tom Fortune, egy rossz külsejű fiatalember kacagva figyelte, hogy rázza le magáról a limonádécseppeket a bátyja.

– Monty! – visította a lányka. – Hogy merészeled azt tervezni, hogy ellopod a pénzem, te balfácán?! Gondoskodom róla, hogy ezért még megfizess!

– Ismeri Lady Elizabeth Scarletet, Sir Montague féltestvérét? – érdeklődött Laura. – Az anyja először Sir Montague-hoz ment feleségül, aztán a férje halála után Scarlet grófjához. Lizzie most, hogy mindkét szülő meghalt, Sir Montague gyámságára van bízva, és ez a pénzszerzési terv érthető módon felháborította. Mostanában meglehetősen feszült a kapcsolatuk.

– Sosem találtam volna ki – jegyezte meg Dexter, majd megcsóválta a fejét. – Kénytelen vagyok arra gondolni, hogy Sir Montague megérdemli a kisasszony fele vagyonát kárpótlásul azért, hogy ilyen rakoncátlan húggal verte meg a sors.

Laura ciccegve adott hangot nemtetszésének.

– Milyen felfuvalkodott hólyag lett önből, Mr. Anstruther, huszonhat, lassan huszonhét éves korára! Nyilvánvaló, hogy Lady Elizabeth azok közé tartozik, akiket kénytelen kihúzni az engedelmes feleségek listájáról. Értem már, mire gondolt Miles, amikor azt állította, hogy ön túlságosan igényes.

Dexter gyanakodva nézett az asszonyra.

– Miből gondolja, hogy van ilyen listám? – kérdezte.

Laura mogyoróbarna szemében gúny villant.

– Mert ez olyasmi, ami jellemző önre. Háttérmunka, előkészületek, kutatás. – Lenézőn legyintett. – Ezek az ön ismertetőjegyei, nemdebár, Mr. Anstruther? Az csak természetes, hogy van egy listája. Ön az a fajta ember, aki azt hiszi, mindent jól megszervezett, aztán mégis azt kell látnia, hogy a dolgok látványosan és óhatatlanul kicsúsznak az irányítása alól.

Az asszony jellemzése annyira nyugtalanítóan pontos volt, hogy Dexternek egy pillanatra elakadt a szava.

Mindketten némán nézték, ahogy egy szolga kezében törlőruhával elősiet, és átnyújtja Sir Montague-nak, aztán egy másik is ott terem, hogy feltörölje a padlóról a limonádét.

– De ön bizonyára elítéli Lady Elizabeth tettét – mondta Dexter. – Hiszen semmiképpen sem egyeztethető össze azzal a társadalmilag elfogadott etikettel, amelyet ön oly előszeretettel magáénak vall.

Laura barátságtalan pillantást vetett rá.

– Természetesen igaza van. Egyáltalán nem helyeslem, hogy az ember kilocsolja a limonádét. Nagyon csúnya foltot hagyhat a fapadlón. – Figyelte, ahogy Sir Montague arcát törölgetve kivonul a teremből, és felsóhajtott. – Rendezetlen visszavonulás – jegyezte meg. – Bárcsak a háborút is olyan könnyen megnyerhetnénk, ahogy ezt az első csatát!

Hirtelen teljesen Dexter felé fordult.

– Ha itt, Fortune Follyban óhajt magának ártatlan kis feleséget találni, Mr. Anstruther, javaslom, hogy fontolja meg még egyszer – mondta látszólag nyugodtan, de a mód, ahogy legyezőjével a tenyerét ütögette, elárulta bosszúságát. – Higgye el, hiba lenne!

Dexter közelebb lépett hozzá. Úgy tűnt, az asszonyt kellemetlenül érinti a közelsége, és megpróbált elhúzódni, de mostanra zsúfolásig megtelt a táncterem, és a lökdösődő emberek egymáshoz taszították őket. Testük összeért, és Dexter roppant érzékinek találta a szoknya selymének érintését a csípőjén. A vékony anyagon át érezte az asszony testéből áradó forróságot, és azt is, ahogy Laura finoman megremegett, amikor testük találkozott. Ettől ismét feltámadt benne a vágy, a mohó éhség, amely elég volt ahhoz, hogy minden értelmes gondolatot és logikát száműzzön a fejéből, és felidézze a meztelen Laura képét a holdfényben, a gyűrött lepedők közt.

– Le vagyok nyűgözve, hogy ilyen érdeklődéssel viseltetik a házassági terveim iránt, főméltóságú asszonyom – mondta halkan.

Laura arcát rózsaszínre festette a harag és az izgalom, amely akarata ellenére átjárta.

– Nem érdekelnek sem ön, sem a tervei – jelentette ki éles hangon, és hátralépett, ahogy a tömeg kicsit szétoszlott mögötte. – Csak azért szóltam, mert figyelmeztetni akartam, Mr. Anstruther. Nem óhajtunk itt hozományvadászokat látni.

– És egészen biztos benne, hogy semmilyen személyes érdeklődés nem vezeti irányomban?

Laura kurtán felkacagott.

– Feltűnően jó véleménnyel van magáról, Mr. Anstruther. Miért érdekelne bármi is, ami önnel kapcsolatos? Nem én kerestem önt ma este. Nem óhajtok olyan ember társaságában lenni, aki elég képmutató ahhoz, hogy bírálja a viselkedésemet, holott önmaga számára kettős mércét állít fel. – Dühös csattanással nyitotta szét a legyezőjét. – Ön sem különb a többi férfinál, nem igaz, Mr. Anstruther? Ahogy korábban is említettem, engedelmes feleséget keres, ugyanakkor előzékeny szeretőt is.

Dexter felkacagott.

– Senki sem nevezné önt előzékenynek, főméltóságú asszonyom – mondta udvariasan.

– Senki sem nevezhet engem a szeretőjének sem! – csattant fel Laura, és mogyoróbarna szeme lenézően összeszűkült. – Ami pedig az engedelmes feleséget illeti, azt javaslom, felejtse el, és azonnal hagyja el Yorkshire-t. Meg vagyok győződve róla, hogy ön sokkal jobban illik Londonba. Különben is… – újabb dühös suhintás a legyezővel – meglehetősen nehéz dolga lesz megfelelő ifjú hölgyet találnia, ha a horgászást előbbre helyezi a széptevésnél, mint ahogy nyilvánvalóan ez a helyzet. Minden bizonnyal tisztában van vele, hogy egy igazi férfi nem horgászik.

Dexter olyan pillantást vetett rá, amely visszakergette az asszony arcába a vért.

– Én nem panaszkodtam, hölgyem. Ön volt az, aki valaha visszautasított egy igazi férfit, mert nem tudott mit kezdeni vele.

Látta, hogy a nő szeme tágra nyílik a döbbenettől a felháborító és szándékos provokáció hallatán.

– Micsoda, hogy…

Laura felemelte a kezét, de Dexter megmarkolta a csuklóját.

– Ugye nem akar megütni itt mindenki előtt? – kérdezte a férfi halk, gúnyos hangon. Közelebb húzta magához a vonakodó nőt, és érezte a testéből áradó hőt, feszültséget és haragot. Saját teste is feszült volt; az asszony iránti vágy ott lüktetett az ereiben, elnyomva minden józan észt és hűvös gondolatot.

– Micsoda botrányos viselkedés lenne ez Cole herceg tökéletes özvegyétől! – szűrte a szót Dexter. – Csak nem akarja lerombolni az önről alkotott képet, főméltóságú asszonyom? Vagy tegyem meg én önnek?

Egy pillanatig csak némán egymás szemébe meredtek, és Dexter látta az asszony szemében a dühöt, de a félelem árnyékát is, a félelmet, hogy a férfi beváltja fenyegetését, és megcsókolja ott és akkor, mindenki szeme láttára. Dexter elképzelte, milyen lenne hátra dönteni Laurát az ölelő karjában, ráhajolni a csábító szájra, és addig inni az édes kútból, míg szomját nem oltja. Nem olyan férfi cselekedete lenne ez, aki engedelmes feleséget keres magának, sokkal inkább olyané, akit őrületbe kergetett egy szajha utáni testi vágy.

Laura kirántotta a csuklóját a férfi markából, és hátrébb lépett. Arcszíne vetekedett a feslő rózsáéval, szeme haragosan villogott.

– Megfeledkezik magáról, Mr. Anstruther – szólalt meg. – Hol van az önuralma? – Gyors, ideges mozdulattal lesimította a szoknyáját, és Dexter vad elégtételt érzett, látva, hogy keze enyhén remeg.

– Elsősorban azért jöttem ide, hogy Milesszal találkozzam – mondta halkan Laura. – Legközelebb, ha meglátom, hogy együtt vannak, szó nélkül tovább sétálok majd.

– Ezt csak mondja, de az unokatestvére már régóta elment – intett fejével a terem túlsó vége felé, ahol az ajtónál ott állt Miles élénk beszélgetésbe merülve Alice Listerrel –, ön mégis itt van velem, annak ellenére, hogy ön tanácsolta, kerüljük el egymást.

Laura beharapta buja alsó ajkát.

– Ezen könnyen segíthetünk. További jó estét, Mr. Anstruther! Remélem, hamarosan hazatér. Az ön helye Londonban van, ahol sokkal inkább értékelik a kicsapongásra hajlamos gyenge jellemét.

Azzal Laura sarkon fordult és elsétált. Dexter mély levegőt vett, és hagyta, hogy a feszültség lassan elhagyja a testét. A vér még mindig forrón lüktetett ereiben, mint valami sürgető, kéjsóvár dobpergés, de ugyanakkor dermesztő hideget is érzett.

Kicsapongásra hajlamos gyenge jellemét…

Több volt benne az apjából, mint gondolta volna, és jobban hasonlított rá, mint szerette volna. Alig ismert magára, amikor Laurával volt. Teljesen elvesztette az önuralmát, és az asszony iránti vágy úgy tűnt, minden mást elnyomott.

Figyelte, ahogy Sir Jasper Deech átsiet a termen, hogy keresztezze Laura útját az ajtó felé. Lord Armitage is a közelükben ólálkodott, s csak az alkalomra várt, hogy félbeszakítsa őket. Tom Fortune egyenesen csókot dobott az asszonynak a termen keresztül. Dexter indulata ismét a magasba szökkent, ahogy arra gondolt, hogy ezek a férfiak valószínűleg mind úgy tekintenek Laurára, mint egy özvegyre, aki kielégítheti testi vágyaikat enyhítve ezzel a szüzeknek való udvarlás unalmát. Talán úgy képzelték, hogy a napot széptevéssel töltik a lehetséges menyasszonyjelöltek körül legyeskedve, míg éjszakánként az özveggyel szórakoznak. Talán Laura szívesen is fogadja a közeledésüket.

Kicsapongásra hajlamos…

Laura hangja gúnyos suttogásként visszhangzott Dexter elméjében. A férfi ökölbe szorította a kezét, ördög és pokol! Azért jött Fortune Follyba, hogy kinyomozzon egy bűnügyet Lord Liverpoolnak, és találjon magának egy gazdag örökösnőt, ha tud. Hogyan lett minden ilyen bonyolult ennyire rövid idő alatt? Semmiféle érdeklődést nem érzett a teremben lévő sótlan lánykák iránt, annál inkább emésztette a vágy Cole herceg özvegye után. De szerelmi viszonyba keveredni Laurával teljességgel lehetetlen volt. Különben is, olyasfajta dolog volt ez, amelyet ő, Dexter Anstruther manapság már egyáltalán nem csinált. Az, hogy elvesztette a fejét, megcsókolta Laurát, égett a vágytól, hogy szeretkezzen vele, mind-mind a korábbi életére jellemző tettek voltak, nem pedig egy felelősségteljes, szigorú erkölcsi elvekkel rendelkező férfié, akinek nem volt más igénye, mint a jól szervezett élet és egy engedelmes feleség.

Látta, hogy Lord Armitage közelebb hajol Laurához, és kézcsók ürügyén orcátlanul a szemét legelteti rajta. Olyan elemi harag és birtokló ösztön vett erőt rajta, amely szinte teljesen elnyelte. Lehet, hogy kénytelen lesz kihívni Fortune Folly mindegyik hozományvadász gazemberét? Mert ha valamelyik is csak hozzáér Laura Cole-hoz, akkor attól tartott, pontosan ezt fogja tenni, márpedig ez egyáltalán nem illik egy józanul gondolkodó férfiúhoz.

Ujját körbe futtatta a gallérja belsején, így próbálva lazítani rajta. Fogalma sem volt, honnan jönnek ezek a gondolatok. Teljesen idegenek a jellemétől. Az ördögbe, máris elvesztette az önuralmát! Márpedig egy olyan ember számára, aki büszke a józan ítélőképességére, ez megfoghatatlan. Elképzelni sem tudta, hogyan fog ez végződni.

Laura titokban összeszorította a két kezét, amint elsétált, otthagyva Dextert. Érezte, hogy tenyere ég az estélyi kesztyűben. Egész teste furcsán érzékeny volt, bőre bizsergett, és gyomrát görcsbe rántotta az izgalom és a harag. Az ösztön, hogy hátra forduljon és visszanézzen Dexter Anstrutherre, olyan erős volt, hogy alig tudott ellenállni neki.

Mi az ördög baja van? Cole hercegnéként hercegeket és más előkelőségeket is elszórakoztatott. Nem élvezte, de a lényeg, hogy keccsel és bájjal játszotta a szerepét, és eleget is tett neki. Sohasem hagyta, hogy egy férfi megrendítse a lelki nyugalmát.

Dexter akár egy szóval vagy egy érintéssel is fel tudta bosszantani. Jelenléte olyan volt, mint a tüske a köröm alatt: idegesítő, kihívó, olyasmi, amit lehetetlen figyelmen kívül hagyni. Elviselhetetlen. Kínzó. Laura megfogadta, hogy távol tartja magát tőle, Dexternek mégis igaza volt. Szándékosan kereste a társaságát, és semmi értelme sem volt ezt tagadni. Ostobaság volt, amit csinált, veszélyes és ellenállhatatlan.

Laura megdörzsölte a kezét ott, ahol a férfi megszorította. Még mindig érezte ujjai nyomát a bőrén, az érintése felébresztette benne a vágyat. Szeretett volna visszafordulni és megragadni, magával ragadni Dextert. Kivonszolni a teremből, hazavinni, ágyba bújni, és a végkimerülésig szeretkezni vele, míg mindkettőjük kínzó étvágya le nem csillapul. Az első pillanattól fogva így érzett, mióta aznap este megpillantotta. Úgy tett, mintha észre sem venne, de ez tényleg csak tettetés volt. A férfi roppant elegánsan festett fekete frakkjában és hófehér ingében. Homokszőke haját rövidre vágatta – Laura feltételezte, hogy a hosszabb haj nem sugallná a kívánt mértékű rendet és visszafogottságot –, arca pedig soványabb, keményebb volt, mint emlékezett rá. Mégis, a külső fegyelem ellenére is volt valami Dexterben, amit Laura ösztönösen felismert, mivel benne is megvolt. A felszín alatti zabolátlanság, veszély és hatalom, amelyet még a legelegánsabb öltözék sem tud tompítani. Dexter ugyan elhatározhatta, hogy a rend és fegyelem korlátai közé szorítja az életét, a kaotikus családi háttér után ez teljesen érthető is, ám a szenvedély olyan erős benne, hogy minden gátat ledönthet. Dexter elfojtja az igazi énjét.

Laura megértette, s éppen ezért csalóka vonzalmat érzett iránta. Ám ez a vonzalom csak illúzió volt. A férfi szívtelennek tartotta annak alapján, ahogy a múltban bánt vele, és Laura hagyta, hogy ezt higgye felőle, mert ez képessé tette, hogy megtartsa a titkait magának. Hattie-re kellett gondolnia, és létfontosságú volt, hogy őt megvédje. Nem kockáztathatta, hogy kiderüljön a titka. Távol kell tartania magától Dextert, ez most a legfontosabb.

Megfelelő lányokat kell találnia és összehozni őket a férfival, így talán megszabadul zavaró jelenlététől. De a gondolat, hogy alkalmas feleséget találjon Dexternek, késként szúrt belé, és szörnyen rosszkedvű lett tőle.

Az sem vidította fel túlságosan, amikor meglátta Cole új hercegét, aki a házassága révén a sógora volt, amint a feleségét, Faye-t és lányát, Lydiát terelgette a tömegen át. Faye szerencsétlen módon úgy festett, mint egy farmer, aki a díjnyertes üszőjét viszi a vásárra. Apró hessegető mozdulatokkal noszogatta előre a lányát, közben flörtölve rámosolygott minden útjukba kerülő úriemberre, és megpróbálta Lydiát közelebb lökni hozzájuk. Lydia huszonkét éves volt, és határozottan vénlánynak számított. Laura rájött, hogy Faye ki akarja használni a hölgyadó adta alkalmat arra, hogy férjet találjon neki. Az új herceg és hercegné nem Fortune Follyban lakott, de Cole Court elég közel volt ahhoz, hogy éljenek a lehetőséggel. Lydia szegény, akit hozzá egyáltalán nem illő rózsaszínbe öltöztettek, így rettentő szerencsétlenül festett.

Laura figyelte, amint Cole-ék megállnak, hogy viszonozzák Warren Sampson üdvözlését, ami annál is furcsább volt, mert Laura tudta, hogy Faye Cole igazi sznob, aki rendes körülmények közt keresztülnézett egy felkapaszkodott újgazdagon. Sampson émelyítő módon tette a szépet Lydiának, amitől a szegény lány csak még kényelmetlenebbül érezte magát. Aztán Henry Cole észrevette Laurát, és meglepő lelkesedéssel üdvözölte.

– Laura kuzin! – csókolt neki kezet gáláns módon.

Faye már sokkal kevésbé örült, s csupán kimért biccentéssel köszöntötte. Hűvös tekintettel mérte égig Laurát. Szeme résnyire szűkült, ajkát lebiggyesztette, ahogy felbecsülte a ruhát és a gyémántokat. Épp csak az hiányzott, hogy árcédulát rakjon rá. Laura gyanította, Faye már tudja, hogy a kövek utánzatok, és most csak azt próbálja felmérni, mennyire jól sikerültek a hamisítványok.

– Bízom benne, hogy sokszor lesz alkalmunk találkozni, kedves kuzin, mialatt itt tartózkodunk Fortune Follyban – mondta Henry, mire Faye ajka újfent lebiggyedt.

– Köszönöm, Henry, de nem túl gyakran járok társaságba – felelte Laura.

– Ami nagyon is helyénvaló! – csattant fel Faye.

– Mert úgy illik, hogy az özvegyeket ne lássák és ne is hallják? – érdeklődött Laura nyájasan, és látni, hogy Miss Lydia Cole elnyom egy mosolyt. Aztán a lány tekintete Dexter Anstrutherre esett, és arca felderült, amitől majdnem szépnek látszott. Laurába beleszúrt a féltékenység. Dexter és Lydia Cole Courtban találkozott négy évvel azelőtt, és úgy tűnt, élvezik egymás társaságát. Laura tisztában volt vele, ha Dexter valóban engedelmes feleségre vágyik, sokkal rosszabbat is találhat magának, mint Lydia Cole. Henry és Faye pedig olyan kétségbeesetten akarták férjhez adni a lányukat, hogy valószínűleg szívesen befogadnának a családba valakit, akinek a patinás családi nevén kívül nincs semmije, Laura tudta, hogy ez remek frigy lenne mindkettőjük számára. Azt viszont meg kell tartania magának, hogy Dexter és Lydia házasságának gondolatára elfogta a rosszullét, amelybe irigység is jócskán vegyült, elvégre fékezhetetlen érzései csak rá tartoznak.

Aztán elfogta a pánik, ahogy eszébe jutott, hogy ha Dexter és Lydia összeházasodnak, az egyben azt is jelenti, hogy a férfi bekerül a Cole családba, és azzal közel jut a lányához. Még szerencse, hogy csak társadalmi események kapcsán érintkezett Faye-jel és Henryvel, s ők akkor sem tanúsítottak érdeklődést Hattie iránt. S ennek így is kell maradnia, határozta el Laura. Persze ez akkor is kínos lesz, hiszen a felső tízezer szűk világában a távoli rokonok folyton egymásba botlottak, és nagyon valószínűtlen volt, hogy örökre távol tudja tartani Hattie-t Charles családjától. Felsóhajtott, és érezte, hogy a csalás finom hálója, amelyet ő maga szőtt, még szorosabbra fonódik körülötte. A háló valóban kezdett egyre kuszább lenni, méghozzá abból a fajtából, amelyik egy életre szóló ürességgel fenyegeti az embert.

– Magatokra hagylak benneteket, hogy felfrissíthessétek az ismeretségeteket Mr. Anstrutherrel – mondta Laura fáradtan. Látta, hogyan válnak élesebbé Faye vonásai, tudván, hogy alkalmas úriember került a látókörébe. – Biztosan el lesz ragadtatva, hogy ismét találkozhat veletek.

– Rendkívül jóképű férfi, de nincs vagyona, jól tudom? – kérdezte Faye elgondolkodva, és úgy mérte végig Dextert, mint a lovat szokás a vásáron. – Ez azt is jelenti, hogy minden bizonnyal még hálás is lesz, amiért biztosíthatja az anyagi helyzetét egy jó házassággal.

– De mama! – szisszent fel Lydia, és arca pipacspirosra gyulladt anyja szégyentelen megjegyzésére.

– Mi van? – nézett rá türelmetlenül Faye. – Semmi értelme pironkodni, Lyddy. Mindnyájan tudjuk, miért vagyunk itt, szóval jobb lesz, ha inkább bátorítod egy kicsit a fiatalembert.

Laura együtt érző pillantást vetett Lydiára. A szegény lány úgy festett, mint aki legszívesebben menten kirohanna a bálteremből.

– Igen, mama – suttogta Lydia fojtott hangon.

Miközben Laura kifelé tartott, Faye már rángatta is lányát Dexter felé, miközben Henry olyan képpel figyelte őket, mintha épp azt számolgatná, menynyibe fog neki kerülni ez az esküvő. Laura látta, hogy Dexter megfogja Lydia kezét, és fölé hajol, s abban a pillanatban a féltékenység lándzsája ismét teljes erővel átdöfte, szinte fizikai fájdalmat okozva neki.

Amikor az ajtóhoz ért, nem tudta megállni, hogy vissza ne tekintsen. Dexter éppen a táncparkettre vezette Lydiát, ahol a párok már felálltak a tánchoz. A férfi nem nézett Laurára. Úgy tűnt, már el is feledkezett róla.

Lydia Cole jó megfigyelő volt. Észrevette azt is, hogy bár Dexter Anstruther úgy tesz, mintha egyáltalán nem érdekelné Laura, titokban mégis figyelte, amíg az asszony elhagyta a termet. Érezte, hogy önti el a feszültség, mialatt a férfi a táncparkettre vezette. Lydia azt is észrevette, hogy bár a férfi látszólag érdekfeszítő beszélgetésbe merül vele, gondolatait valami… vagy valaki más foglalja le. Nem ő volt figyelmének a központjában. Sőt valójában a férfi alig figyelt rá.

Lydia kimondhatatlanul megkönnyebbült. Dexter Anstruther aranyosan csillogó homokszínű hajával, átható tekintetű kék szemével, tekintélyt parancsoló fizikumával és fellépésével halálra rémítette. Túlságosan jóképű volt, túl okos és általában túl nyomasztó a számára.

Lydia megértette anyja elszántságát, amellyel mindenáron ki akarta házasítani őt. Azt is tudta, hogy Dexter gazdag feleséget keres magának. Tökéletesen egymáshoz illenének. Kivéve talán azt, hogy egészen biztos volt benne, Dexter szíve már foglalt, és ő… nos, ő is másnak adta már a szívét, méghozzá olyasvalakinek, aki abszolút nem partiképes. Lydia szinte biztosra vette, hogy első látásra beleszeretett a férfiba.

Anyjára nézett, és felsóhajtott. A hercegnének ragadozókat is megszégyenítő ösztönei voltak, ha a lánya házasságáról volt szó. Most is önelégült ábrázattal figyelte, ugyanakkor tekintetében halvány fenyegetés is tükröződött, mintha arra készülne, hogy Dexterre vesse magát, és addig el se engedje, amíg ki nem hirdetik az eljegyzést. A dolgok akár bonyolulttá is válhatnak, gondolta Lydia. Vigyáznia kell, nehogy úgy végezze, hogy beleerőltetik egy házasságba Dexterrel, ugyanakkor meg kell próbálnia kigyógyítani magát a másik úriember iránt érzett kilátástalan szerelemből. Nagyon remélte, hogy elegendő akaratereje lesz mindkettőhöz, noha nem volt benne biztos.

Lydia Dexter arcára nézett, amikor a tánclépések összehozták őket. A férfi mosolygott, de Lydia tudta, hogy nem rá gondol. Tudta, hogy minden érdeklődése és energiája arra összpontosul, hogy Lauráról álmodozzon. Titokban megkönnyebbülést érzett, hogy a férfiból áradó bonyolult érzelmek és a kegyetlen, érzéki vágy nem rá irányul. Ha ezer évig élne, sem tudna megbirkózni vele. Volt valami keménység, cinizmus és egyfajta, tapasztalat a férfiban a külső összhang ellenére, amellyel Lydia nem tudott volna mit kezdeni.

Nem úgy, mint Laura. Lydia ezt is megérezte. Biztos volt benne, hogy azok ketten tökéletesen összeillenek, és nekik kellene együtt lenniük.

Lydia felsóhajtott. Elég idős és tapasztalt volt már ahhoz, hogy tudja, a dolgok nem mindig úgy történnek, ahogy kellene.

Egy kurta mosoly után Dexter figyelme ismét elkalandozott. De Lydiát ez egyáltalán nem érdekelte, mert ő sem a férfira gondolt már régen. Tekintete körülvándorolt a teremben, hogy elkapja vonzalma tárgyának pillantását. A férfi fogva tartotta a tekintetét, és gyengéden, sokatmondóan rámosolygott, Lydia pedig abban a pillanatban minden másról elfeledkezett. Úgy tűnt, a férfi is érdeklődik iránta. Ettől hevesebben kezdett dobogni a szíve. Csodálatos dolog a szerelem első látásra!

6.

– Szóval – mondta Laura a kuzinjának mikor árulod el végre, mi a baj, Miles? Egész délután tűkön ültél.

A hosszú galérián álltak, és nézték, ahogy Hattie a Miles által ajándékba hozott búgócsigával játszik. Rachel megmutatta a kislánynak, hogyan kell olyan gyorsan megpörgetni a csigát, hogy az élénk színek egyetlen pörgő-forgó szivárvánnyá álljanak össze. Hattie sikongatott izgalmában. Az ablaktáblákon beragyogó nap megvilágította a lelkes kis arcot, és előhívta fekete hajának gesztenyebarna tincseit. Egyszer csak Hattie felnézett Laurára, s fejét pontosan olyan módon biccentette oldalra, ahogy Dexter szokta. Laura szíve kihagyott egy ütemet az árulkodó mozdulat láttán, és gyorsan Milesra pillantott, ő is látta-e, de a férfi az egyik tizenhetedik században élt Asthall arcképét tanulmányozta nagy figyelemmel.

A kopottas szőnyegen ott hevert Miles többi ajándéka: egy könyv gyermekversekkel, apró faállatok egész gyűjteménye és egy rózsaszínbe öltöztetett baba rózsaszín kalappal. A férfi hozott még egy gyönyörű, bíborvörös brokátruhát is Hattie-nek, de Laura ragaszkodott hozzá, hogy azt tegyék el karácsonyra, nehogy túlzottan elkényeztessék a kislányt. Miles Laurát is meglepte egykét dologgal: cukrozott mandulával Gunterstöl, egy könyvvel, amelyre különösen vágyott. Laurát mélyen meghatotta a férfi figyelmessége, mivel tudta, hogy Miles anyagi helyzete majdnem olyan reménytelen, mint a sajátja, de a férfi erősködött, hogy nem fogad el tőle pénzt.

A látogatás első órájában Hattie kisajátította magának Milest, és Laura úgy vette észre, hogy kuzinja remekül boldogul a kislánnyal. Viszont az is látszott rajta, hogy az esze máshol jár, így amíg Hattie a búgócsigával játszott, Laura félrevonta unokatestvérét.

– Miles? – noszogatta, mire a férfi nagyot sóhajtva felegyenesedett.

– Van valami, amiről beszélnünk kell, Lal – mondta aztán Hattie-re nézve halkan folytatta: – Szükségünk van a segítségedre.

Laura éles pillantást vetett rá. Ismerte ezt a félig határozott, félig bocsánatkérő hangot. Azt jelenteti, hogy nem fog tetszeni neki, amit kérnek tőle, de akkor is meg kell tennie. Odasétált a lenti nagyteremre néző, faragott mellvédhez, és kezét a sima fára tette.

– Lord Liverpool? – kérdezte halkan. – Bár állította, hogy vége van, mindig is tudtam, hogy lesz folytatás.

Két évvel azelőtt Laura segített a belügyminiszternek annak viszonzásául, hogy kegyelmet kapott a Glory lányok ügyében játszott szerepéért. A dolgot eltussolták, hogy elkerüljék a botrányt, és Lord Liverpool biztosította róla Laurát, hogy soha többe nem fogják elővenni, de az asszony nem volt annyira naiv, hogy ezt el is higgye. Erre most itt van Miles két évvel később, és ismét a segítségét kéri, Laura pedig tudta, hogy nem mondhat nemet, mert Lord Liverpool a markában tartja mindazzal, amit tud róla.

– Csak információról lenne szó – mondta csillapítón Miles. – El kell mesélned nekünk mindent, amit Warren Sampsonról tudsz, bármi legyen is az. Jobban mondva, Dexternek kell elmondanod, mert ez az ő ügye…

– Dexterrel kell beszélnem? – szakította félbe Laura, mielőtt uralkodhatott volna magán. Rémült hangjára Rachel és Hattie is felnézett, Miles pedig szemöldökét felvonva elhallgatott. Laura gyorsan erőt vett magán, bár szíve hevesen dobogott. – Miles, nincs kifogásom ellene, hogy beszéljek veled Sampsonról, de miért kellene találkoznom Mr. Anstrutherrel?

– Miért ne? – kérdezett vissza Miles. – Ez Dexter ügye, Laura. Én egészen más okból jöttem Fortune Follyba.

– Tudom – mondta az asszony keserűen. – Hozományvadászatra. Láttam, hogy tegnap este már próbálgattad is a vonzerőd Miss Listeren. És azt is hallottam a cselédpletykákból – fogta még halkabbra a hangját –, hogy a múlt éjszakát a fogadó egyik pincérnőjével töltötted. Ezt egyáltalán nem helyeslem, Miles, és ha más is tudomást szerez róla, sosem fogsz magadnak feleséget találni.

Miles felkacagott.

– Azért vagyunk itt, hogy a te helytelen viselkedésed következményeiről beszéljünk, nem azért, hogy az enyémekről. Na mármost, ezt az ügyet Dexter intézi Lord Liverpool számára, és én csak segíteni vagyok itt, ezért Dexter az, akivel beszélned kell.

– De nem beszélhetek Mr. Anstrutherrel! – tiltakozott Laura. A gondolattól még a lélegzete is elakadt félelmében. – Ő volt az, akit négy évvel ezelőtt Glory letartóztatására küldtek – érvelt. – De azt sosem tudta meg, hogy én voltam az. Mármint hogy én voltam Glory. Ó, tudod, hogy értem. Mit fog érezni, ha kiderül… – Elkeseredetten elhallgatott. Ha Dexter megtudja az igazságot, még inkább számítónak és manipulatívnak fogja tartani azért, mert visszautasította. Laura szinte kibírhatatlannak érezte a gondolatot. – De már tudja, hogy ki volt Glory, ugye?

– Amennyire én tudom, fogalma sincs – felelte vidáman Miles. – De mit számít az? Kegyelmet kaptál, Lal. Nem kell mást tenned, csak kisegítened minket egy kis információval. Biztos vagyok benne, hogy Dexter is látni fogja a dolog előnyét, és nem fog azon bosszankodni, hogy négy évvel ezelőtt kicsúsztál a markából.

– Én pedig egyáltalán nem vagyok annyira biztos benne! – csattant fel Laura. Nagyon nyugtalan volt. Elviselhetetlennek találta, hogy fel kell fednie Dexter Anstruther előtt, hogy ő volt Glory, a rablónő. Elkeseredetten tárta szét a karját. – Te is tudod, milyen szörnyen makacs és merev tud lenni Mr. Anstruther. Hajlamos rá, hogy hosszasan kioktasson a tetteim gonoszságáról, és az erkölcsösség alapelveiről. Ó! – emelte magasba a karját. – Képtelen lennék elviselni! Miles csak nevetett rajta.

– Elismerem, hogy Dexter időnként nagyon is erényes tud lenni, de emlékeztesd rá, hogy azért bújtál Glory szerepébe, hogy segíts a szegényeken és elesetteken. Neked is megvannak a szigorú erkölcsi elveid, Lal.

– Kétlem, hogy Mr. Anstruther is így fogja látni – vélte Laura keserűen.

– És ugyan mit számít az? – kérdezte Miles. – Hacsak… – Ravasz tekintettel végigmérte unokatestvérét. – Hacsak nem fontos neked, hogy jó véleménnyel legyen rólad.

– Nem igazán – hazudta Laura. – Már így sem kedvel – tette hozzá felsóhajtva. – Ezek után pedig egyenesen meg fog vetni.

– Nem hinném – jegyezte meg Miles gúnyosan. – Láttalak együtt benneteket a táncteremben, Lal. Még sohasem éreztem magamat ennyire feleslegesnek. Nem úgy tűnt, mintha Dexter nem kedvelne.

Laura érezte, hogy lángolni kezd az arca.

– Nos, ezek után biztos úgy lesz – mondta.

– De azért megteszed? – nógatta Miles.

– Persze – felelte Laura mogorván. – Úgy adtad elő a dolgot, Miles, mintha lenne választásom, de valójában egyáltalán nincsen. – Ismét felsóhajtott. – Mondd meg Mr. Anstruthernek, hogy ma este várom a Félhold fogadóban. Aligha hívhatom ide. Az összes falusi pletykás vénasszony észrevenné, nekem meg már így is eléggé botrányos hírem van. És kérlek, Josie-nak is üzenj, hogy szükségünk lesz a különteremre.

– Elkísérjelek?

– Szó sem lehet róla! – bosszankodott Laura. – Rabló voltam, Miles. Van fegyverem, és tudok vigyázni magamra. – Laura észbe kapott. – Ne haragudj! – kérte, látva unokatestvére csúfondáros tekintetét. – Fáradt vagyok, és ingerült. Köszönöm, hogy felajánlottad, de igazán nincs rá szükség. Szeretnélek megkérni, hogy ne áruld el Mr. Anstruthernek a kilétemet. Ha már valakinek el kell mondania, az én legyek.

– Ahogy kívánod. Küldök egy üzenetet Dexternek. Köszönöm, Lal.

– Ne köszönd! – mondta Laura kimerülten. – Csak azért teszem meg, mert erőszakoskodtál, Miles. Elmondom Mr. Anstruthernek, amit tudok, hogy segítsem vele a nyomozást, de aztán vége.

Valóban vége, gondolta keserűen, vége neki és Dexternek. A szíve mélyén persze mindig is tudta, hogy nincs közös jövőjük, de ez most egészen más volt. Ha a férfi ma este megtudja az igazságot, soha többé nem kíván vele találkozni vagy beszélni.

Ahhoz képest, hogy olyan ember volt, aki kényes a feddhetetlen hírnevére, Dexter Anstruther sokkal több kocsma belsejét látta már, semmint számon tudta volna tartani. A Skipton Roadon levő Félhold fogadó felülmúlt jó néhány londoni lebujt, ahol Dexter már járt a munkája során, de még így is elég kétes alakokból állt a vendégköre. Több fej is felé fordult, amikor aznap este belépett az ivóba, mielőtt a férfiak mímelt érdektelenséggel visszafordultak volna a söröskancsójukhoz. Egy feltűnően csinos pincérlány melegen rámosolygott, amint meglátta, de mosolya elhalványult, amikor Dexter Josie Simmons, a tulajdonosnő után érdeklődött. A következő pillanatban Josie rontott be az ajtón, elsodorva néhány kancsót, és csípőre tett kézzel többször végigmérte Dextert. Nem volt olyan magas, mint a férfi, de széltében kétszeresen is meghaladta, és olyan szilárdan állt a lábán, hogy Dexter megértette, miért csak olyan kevesen morgolódtak, amikor a nő felszólította őket, hogy távozzanak.

– Mr. Anstruther – szólította meg Dextert, s hangja egyáltalán nem volt barátságos. – Tudom, hogy Glory szeretne találkozni magával.

Még mindig a yorkshire-i vidék legendájaként emlegették Gloryt.

– Nem, én akarok találkozni vele – jelentette ki Dexter határozottan.

Josie majdnem elmosolyodott.

– Látom, nem káposztalé folyik az ereiben, igaz, Mr. Anstruther? – kérdezte harsány hangon, és harapófogóba kapta Dexter karját. – Nos, Glory még nem érkezett meg, de hamarosan itt lesz… – Valósággal bevonszolta a férfit egy szekrénynél is alig nagyobb szobába, amelyben a kandalló előtt fakó székek álltak. – Hozok magának inni valamit – mondta, és lenyomta Dextert az egyik székre. –Brandy megteszi, Mr. Anstruther?

– Nem, köszönöm – felelte Dexter kissé mereven. Nem akart inni.

– Pedig szüksége lesz rá – jelentette ki Josie fenyegetőn, és döngő léptekkel kivonult a szobácskából.

Egyedül maradva Dexter felállt, és átvágott a parányi szalonon. Az ablaknál megállt, elhúzta a kifakult függönyöket, és kibámult a sötétbe. Soha korábban nem idegeskedett egy-egy feladat miatt. Most képtelen volt nyugodtan ülni, és egyáltalán nem akart inni. Amikor Miles először említette, hogy Glory az informátora, és a nő hajlandó találkozni vele és átadni, amit Warren Sampsonról tud, Dexter álla a szó szoros értelmében leesett. Miles kereken megtagadta, hogy válaszoljon a kérdéseire. Csak annyit volt hajlandó elárulni, hogy Lord Liverpool néhány évvel ezelőtt kegyelmet adott Glorynak, és a nő most kizárólag saját jóakaratából segít nekik. Aztán magára hagyta Dextert, aki – nem lévén jobb dolga – az idő múlását figyelte, s közben aggodalommal gondolt a nővel való találkozóra. Azzal a nővel, aki négy évvel azelőtt egyszerre jelentette számára a nemezist és a titkos hősnőt.

Az ajtó most halk nyikordulással kinyílt, és Dexter nyomban arra fordult. Egy sötétkék köpenyt és színben hozzá illő álarcot viselő nő állt a küszöbön. Csuklyáját egészen a homlokába húzta. Nagyon magas volt, és szálfaegyenesen tartotta magát. Dexter megérezte benne a kihívást, mintha csak bátorítaná őt, hogy ítélkezzen, és még valamit, ami lehetett aggodalom vagy félelem. Dexter is kiegyenesedett, miközben a nő belépett a szobába, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót. Aztán felemelte kesztyűs kezét, hogy levegye az álarcát.

Dexter egy pillanattal azelőtt ismerte fel, hogy hátralökte a csuklyát.

Laura Cole volt az. Rátört a felismerés, és a szíve elnehezült. Valahol mélyen, nagyon mélyen mintha már tudta volna az igazságot, csak túl lassú vagy túl nyakas volt ahhoz, hogy meglássa.

– Én vagyok Glory – szólalt meg Laura. – Ha jól értem, a segítségemet kéri.

Laura Cole volt a hírhedt rablónő, Glory. Cole herceg özvegye a rabló!

Noha Dexter már el is fogadta, hogy ez az igazság, kimondhatatlan döbbenet járta át, ahogy az előtte álló asszonyra nézett.

Mindig úgy hitte, őt nem lehet meglepni. Annyi szörnyű, elkeserítő és félelmetes dolgot látott már a munkája során, hogy biztos volt benne, tökéletesen megedződött, nem az érzelmek rabja többé. Most rá kellett jönnie, hogy tévedett. Meglepődött, dühös volt, és döbbent. Mintha nem tudná, mit kellene éreznie.

Laura büszkén, egyenesen állt előtte, állát magasra emelve, mogyoróbarna szeme dacosan csillogott, de keze, amely idegesen babrálta ruhája ráncait, más történetet mesélt. Laura meg volt rémülve.

Dex megköszörülte a torkát, s nagyon is tudatában volt annak, milyen nehezen találja a megfelelő választ.

– Ha ön Glory – mondta végül –, akkor önnel akartam találkozni.

Az asszony rápillantott, de nyomban el is kapta a tekintetét.

– Bizonyos alkalmakkor én voltam Glory.

– Ezt meg hogy érti?

– Néha én voltam Glory, máskor pedig az unokatestvérem, Hester Berry vette át a szerepet.

– Miles pedig nyilvánvalóan tudott róla. – Dextert elfogta a keserűség, ahogy arra gondolt, hogy barátja végig ismerte az igazságot, mégis titkolta előtte.

– Miles csak azért tudta, mert ő volt az, aki kijárta a kegyelmet Lord Liverpoolnál két évvel ezelőtt – mondta Laura. Lassan beljebb jött a szobába. Elvett egy fahasábot a kandalló melletti rakásról, és a tűzre tette. Úgy tűnt, szüksége van valamire, amivel elfoglalja magát, noha teljesen nyugodtnak látszott. Dexter arra gondolt, hogy hiába a nyugodt külső, Laura mégis aggódik. Figyelte minden mozdulatát, és látni vélte, hogy egy kicsit megremeg a keze.

Lassan keresztülsétált az apró fogadószobán, s mikor megfordult, látta, hogy Laura kényelembe helyezi magát a kandalló előtti egyik széken. Nem tudott másra gondolni, csak arra, hogyan lehetett ennyire ostoba, hogy nem látta át a helyzetet már az elején. Amikor Nick Falconerrel négy évvel azelőtt Peacock Oakba mentek azzal a szándékkal, hogy elfogják Gloryt, Lady Hester Berry, Laura unokatestvére volt a nyilvánvaló jelölt. A legutolsó rajtaütéskor azonban, amikor a Glory lányok Hester férjét, John Teague-et indultak kiszabadítani, valaki más vette át Glory szerepét, és ez a valaki csakis Laura lehetett. Laura volt az, aki feltartóztatta a Teague-et szállító kocsit, ő volt az, aki Dexterre pisztolyt szegezett, és Laura volt az is, aki Gloryként megcsókolta, mielőtt saját képében elcsábította volna még ugyanazon a napon.

Dexter szíve ismét fájdalmasan elszorult, és valahol mélyen émelygést érzett. De legalább végre értelmet nyert, ha mégoly fájdalmast is, az asszonnyal töltött szenvedélyes éjszaka és az azt követő visszautasítás. Laura mégsem csak egy unatkozó szépasszony volt, aki kénye-kedve szerint váltogatja a szeretőit. Sokkal rosszabb volt annál!

Csak azért feküdt le vele, hogy elvonja őt a kötelességétől. Elbűvölte, megbabonázta és szándékosan elterelte a figyelmét, hogy elfeledkezzen a Glory utáni hajszáról, és annyira belebolonduljon az asszonyba, hogy semmi másnak ne maradjon helye az elméjében. Bevált a terve.

Oly fényesen bevált, hogy ő beleszeretett. A harag és a fájdalom valósággal gyomorszájon vágta Dextert. Élesen beszívta a levegőt, és csak arra összpontosított, hogy úrrá legyen az indulatain. Most csak az számított, hogy minden olyan dolgot megtudjon az asszonytól, ami segítheti a nyomozásban. A személyes érzelmeit háttérbe kell szorítania. Eszébe jutott, milyen titkos csodálattal viseltetett a nő iránt, akire népszerű hősként gondolt, és az elárultság íze még keserűbbnek érződött a szájában.

– Ha belegondolok, sohasem jöttem volna rá – mondta. – Pedig tudtam, hogy remekül lő.

– Ez természetes. Hiszen vidéken születtem és nevelkedtem.

– És úgy lovagol, mint a kozákok. – Dexter emlékezett rá, milyen mesterien üli meg a nyerget az asszony, és csak azon csodálkozott, miért tartott ilyen sokáig, amíg összerakta a tényeket. Talán azért, mert Laura hercegné volt, s mint ilyen, minden gyanú felett állt. Dexter igazi sült bolondnak érezte magát.

– Cole Courtban volt egy szélkakas, amelyik rablót formázott – jutott eszébe. – Az ön tréfája volt?

– Igen, az én félresikerült humorérzékem terméke. – Laura hangja alig észrevehetően remegett. – Attól tartok, a legtöbb ember nem érti.

Dexter beletúrt a hajába. Az eddig visszafojtott harag egyetlen nagy robbanásban tört ki.

– Ördög és pokol, Laura! – dühöngött. – Mégis mit képzelt? Cole hercegné rablóként járja a vidéket?

– Ez az egyetlen ellenvetése, Mr. Anstruther? – kérdezte az asszony megvetőn. – Csak az, hogy nem hercegnéhez illőn viselkedtem?

Dexternek rengeteg ellenvetése lett volna. Egy pillanatig nem is tudta, hol kezdje. Olyan haragra gerjedt, hogy távolabb kellett lépnie Laurától, nehogy megragadja és jól megrázza. Nem volt hozzá szokva, hogy ennyire elszabaduljanak az indulatai.

– Nagyon jól tudja, ha elkaptam volna, akkor bíróság elé kellett volna állíttatnom és felakasztatnom – vetette oda.

– Akkor szerencse, hogy nem fogott el. – Úgy tűnt, az asszony önuralma rendíthetetlen. – De nem azért vagyok itt, hogy a múltról beszéljek, Mr. Anstruther. Azért jöttem, hogy lássam, tudok-e segíteni a mostani nyomozásában. Csak abba egyeztem bele, hogy információkkal szolgálok Warren Sampsonról. Semmi másról nem vagyok hajlandó beszélni.

– Ó, valóban nem? – Dexter valósággal forrt a dühtől.

Az ajtó kinyílt, és Josie jelent meg a küszöbön.

– Rosszul mennek a dolgok, ugye? – kérdezte, és komor elégedettséggel nézett Laura feszült arcáról Dexter dühös képére.

– Mindjárt gondoltam.

– Mehetnének máshogy is? – akarta tudni Dexter.

– Mondtam én, hogy szüksége lesz arra a brandyre – jegyezte meg Josie, és nagy csattanással letett két poharat meg egy üveget az asztalra. – A ház vendége. Ez biztos nagy megrázkódtatás volt magának, Mr. Anstruther.

Meghiszem azt! – mondta kurtán Dexter. – Azt tudom, hogy a Glory lányok itt tartották a lovaikat, legközelebb nyilván az derül ki, hogy Mrs. Carrington is velük tartott.

– Erre nem is gondoltunk, asszonyom – nézett Josie Laurára. – Bill Carrington szőrén ülte meg a lovat legényke korában. Az anyja mindig mondta, csak attól fél, hogy a fia egyszer elszökik a cirkuszba. Csatlakozhatott volna hozzánk, akkor legalább Lennynek is lett volna társasága. Nos – sóhajtott fel –, most már késő. Magukra hagyom önöket. – Azzal kiviharzott.

– Azt hittem, a Glory lányok mind nők voltak – jegyezte meg Dexter. – Vagy az túl nyilvánvaló lett volna?

Laura elmosolyodott, és Dexter egy pillanatra majdnem elfelejtette, hogy nem kedveli. A tűz fénye vörös és aranyszínű tincseket rajzolt az asszony hajába, és halvány csillogást az arcára. A szemében rejtelmes árnyak táncoltak.

– A tagság feltételei rugalmasak voltak.

– Akárcsak az erkölcsi normáik – vágta rá Dexter, és a pillanatnyi összhang tovatűnt.

Laura mosolya elhalványult.

– Beszéljünk végre Warren Sampsonról, Mr. Anstruther! Egyetlen perccel sem szeretnék tovább itt lenni, mint szükséges.

Dexter indulata ismét visszapattant Laura nyugalmának pajzsáról és elszántságáról, hogy ő irányítsa a tárgyalás menetét.

– Rendben – mondta Dexter kurtán. – Mesélje el, mit tud Warren Sampsonról!

Laura bólintott.

– Néhány évig a szomszédunk volt Peacock Oak-ban. Kegyetlen gazda volt, s valószínűleg ma is az, és pénzsóvár uraság. Gyűlöltem, és most is gyűlölöm.

– A társaságban nem érintkezett vele?

– Nem. Ő felkapaszkodott valaki volt, én pedig egy hercegné – mosolygott gúnyosan a férfira Laura. – Nem érintkeztünk, csak felületesen, mint tegnap este is a táncteremben. Ez megfelel az illendőségnek az ön szemében, Mr. Anstruther?

Dexter elengedte a füle mellett a gúnyolódást.

– De ismeri a jellemét?

– Nyersnek és kegyetlennek tartom – hangzott a válasz némi megfontolás után.

– Gyenge pontja?

Az asszony elmosolyodott.

– A hiúság… és a pénz szeretete.

– Nem vágyik bekerülni a legfelsőbb körökbe? Nem keresi az arisztokraták társaságát?

– Az én segítségemet még sohasem kérte. – Laura fejét oldalra biccentve mérlegelte a kérdést. – Igazából nem hiszem, hogy Sampsont érdekelné a társadalmi rang vagy a kiváltságok, csak a pénz fontos számára, és az, amit azon meg tud venni. Ilyen szempontból nagyon különös ember. Sok olyannal találkoztam, akik a vagyonukon címet, rangot akartak venni, de Sampson sohasem.

Ez érdekes, gondolta Dexter, és magyarázattal szolgálhat Sampson indítékaira. Ha csupán a pénz érdekli, és nem a társadalmi helyzete, s van néhány jövedelmező, ám illegális folyamatban lévő üzlete, nyilvánvaló, hogy egy olyan rendőrbíró, mint Sir William Crosby, aki le akarta leplezni az üzelmeit, fenyegetést jelent számára, és kíméletlenül meg kell szabadulnia tőle.

– Gloryként felégette a kerítéseit – jegyezte meg. –Vagy az Lady Hester volt?

– Nem, akkor én bújtam Glory bőrébe – felelte Laura. Dexter emlékezett a Glory, a bosszúálló kezdetű történetekre. Az asszony fehér lovon, kezében égő fáklyával lovagolt végig a falun. Valami csodálatféle ébredt benne Laura iránt, amelyet gyorsan és kíméletlenül elfojtott. Tisztában volt vele, ha csak a legkisebb együttérzést is mutatja a bűnözők iránt, akkor meg kell alkudnia az elveivel, és a káosz veszi át az irányítást az életében. Az apja is olyan ember volt, aki az erkölcsi nézeteit úgy igazította, ahogy az adott helyzet megkövetelte. Ez gyengeség volt tőle, nem pedig az erő jele. Dexter úgy döntött, sohasem fogja hagyni, hogy így bukjon el.

– Ez szándékos rongálás és gyújtogatás volt mondta érzelemmentes hangon. – Mindkettő súlyos bűn.

– Pontosan – helyeselt Laura. Lehunyt szempillái leplezték érzelmeit.

– Miért tette?

Laura erre már megmozdult.

Mert Sampson elkerítette a közös használatú részeket, és nem engedte, hogy a falusiak ott legeltessék az állataikat. Utálatos ember. Felemelte a bérleti díjakat, nem egy családot taszítva így a legnagyobb szegénységbe. Éheztek, Mr. Anstruther, és Sampson a képükbe nevetett, amikor segélyért könyörögtek.

– Egy másik alkalommal a bankárját rabolta ki, és a zsákmányt szétosztotta Sampson munkásai közt. Miért?

– Azt hittem, ez teljesen nyilvánvaló.

– Azért világosítson fel!

– Mert a pénz jog szerint a munkásokat illette meg. Sampson azt ígérte nekik, hogy fizet, aztán mégis visszatartotta a pénzt. Mi, a Glory lányok csak helyreállítottuk az egyensúlyt.

Dexter némán ült. Laura akkora szenvedéllyel és meggyőző erővel beszélt, hogy nehéz volt ellenállni neki, jóllehet ő mindig kínosan ügyelt, hogy a törvény szava szerint és szellemében járjon el. De nem engedhetett meg magának olyan érzelgősséget, amely hagyja befolyásolni a gondolkodását. Kötelessége és egyben felelőssége is volt igazságot szolgáltatni. A megalkuvás gyengeséghez és erkölcsi bukáshoz vezethet, ez a kezdete annak az útnak, amely omlásba visz.

– Megszegte a törvényt – szólalt meg végül.

– Igen, nem is egyszer. De egy jobb cél érdekében.

– Ön nem jogosult arra, hogy ítélkezzen! – ugrott talpra Dexter. – Ez a törvény szolgáinak a felelőssége.

Laura vállat vont.

– Megértem a rosszallását, Mr. Anstruther. Hogyan is érthetnénk egyet bármiben is, amikor ön arra esküdött fel, hogy betartatja a törvényt, én pedig arra kényszerültem, hogy megszegjem, még ha a legjobb szándék vezérelt is. Mindenesetre most azért vagyunk itt, hogy Warren Sampsonról beszéljünk, és ne az én helytelen viselkedésemről.

Dexter felsóhajtott.

– Rendben. Szóval, hogyan lehetne elkapni? Laura némán nézett maga elé, s elgondolkodva simogatta a poharát.

– Szerintem a hiúságán és a pénzimádatán keresztül lehet megfogni. Csapdát kell állítani neki. Olyat, amelynek nem tud ellenállni, mert akkora anyagi haszonnal kecsegtet. Túl okos ahhoz, hogy bármi mással is tőrbe lehessen csalni. Bűnözők és bérgyilkosok mögé bújva tevékenykedik.

– Igen, tudunk róla. Nagy valószínűséggel az egyik bérence ölte meg Sir William Crosbyt.

– Miles elmondta, hogy Crosby halála nem baleset volt. Ha ő valóban azon dolgozott, hogy bíróság elé állítsa Sampsont, akkor bizony lehetséges, hogy az életével fizetett érte.

Dexter előrehajolt.

– És ha az is igaz, hogy Crosby valamelyik helyi uraságnak is a tyúkszemére lépett, ki lehet az?

Laura elgondolkodott a kérdésen.

– Fogalmam sincs. Talán valamelyik unatkozó fiatalabb fiú, akinek nincs elég pénze ahhoz, hogy fedezze a költséges szórakozásait. Akad egy-két ilyen errefelé.

– Nevezze meg őket!

Laura felnézett, s tekintetük találkozott. Az asszony szeme tiszta, tekintete nyílt volt. Dexter arra gondolt, mit tett vele, s csodálkozott, hogyan tűnhet az asszony szeme ilyen becsületesnek, amikor a szíve romlott.

– Ott van Sir James Wheeler fia – kezdte Laura lassan. – A szóbeszéd szerint az apja rövid pórázon tartja. Igencsak hadilábon állnak egymással. Tom Fortune lump fiatalember, de sohasem tartottam őt ártalmasnak. De lehet, hogy tévedek. Aztán ott van még Stephen Beynon. A legjobb cimborák Tommal. – Megrázta a fejét. – Nem tudom. Nehéz, mert lehetnek olyanok is, akiket Sampson megvett, vagy bizonyos információk birtokába jutva győzött meg arról, hogy az ő oldalára álljanak. Tegnap este láttam, amint Henry Cole-lal beszélget, amit nagyon különösnek találtam, mert Faye sohasem szánna időt egy újgazdagra. Ahhoz túlságosan is tisztában van a pozíciójával mint Cole hercegné.

– Gondolja, hogy Sampson akár zsarolásra is vetemedne?

– Biztos vagyok benne, ha előnye származik belőle.

– Tudja esetleg, hol szoktak találkozni Sampson csatlósai?

– A stainmoori Vörös Oroszlán kocsmában. – Laura hirtelen felnézett, hangja is megváltozott. – Ne menjen oda, Mr. Anstruther! Túl veszélyes. Még én se tenném be a lábam a Vörös Oroszlánba, pedig a helyiek kedveltek engem.

Ezek szerint most érdekli a jólétem? – húzta fel Dexter a szemöldökét.

– Nem szeretném, ha valami baja esne – felelte az asszony, elfordítva a tekintetét.

Feszült csend borult a szobára. Dexter képtelen volt egy helyben állni. Ahhoz túlságosan is emésztette az elkeseredett düh. Hiába tudta, hogy a Sampon-ügy miatt vannak itt, nem állhatta meg, hogy gondolatai vissza-vissza ne térjenek a múltba. Magyarázatot akart. A büszkeségének szüksége volt rá. Nagy léptekkel a kandallóhoz ment.

– Egyet magyarázzon meg nekem! – szólalt meg nyers hangon. – A Glory lányokkal való együttműködésben csak elvi szempontok vezették?

– Nem. Csak részben – felelte Laura, s arca ismét kifejezéstelenné vált. Feszengve mozdult meg a széken. – Igazság szerint, amikor először kilovagoltam a Glory lányokkal, Charles miatt tettem.

Felnézett, tekintete találkozott Dexterével. A férfi összerezzent a fájdalom és őszinteség láttán, amely az asszony szeméből tükröződött. Olyan érzés volt, mintha a lelke mélyéig lecsupaszította volna.

– Charles annyira közömbös volt irántam, hogy szerettem volna megdöbbenteni – folytatta Laura halkan. – Hosszú évekig szenvedélyesen szerettem és őrülten vágytam rá, hogy észrevegyen.

– Azt akarta, hogy a férje megtudja, ön a rabló nő? – képedt el Dexter. Úgy tűnt, Charles Laura iránti közömbössége, a mellőzöttség, amelyet Dexter maga is megfigyelt, amikor először találkozott Laurával Cole Courtban, az őrültség határára sodorta az asszonyt. Ijesztő volt, milyen mohón kívánta a saját vesztét.

– Igen, azt akartam, hogy Charles megtudja. Laura mogyoróbarna szeme most teljesen üres volt. Átnézett a férfin, mintha visszatekintene a múltba, amely oly fájdalmas volt, hogy még beszélni sem tudott róla. – Őszinte leszek önhöz, Mr. Anstruther – szólalt meg végül. – Remélem, meg fog érteni. Olyan sokáig és olyan mélyen szerettem Charlest, hogy már a szenvedélyemmé vált. Bármit megtettem volna, hogy felhívjam magamra a figyelmét. Azt akartam, hogy lásson engem, és ne csak átnézzen rajtam. Azt akartam, hogy észrevegyen. Mély levegőt vett. – Az iránta érzett szerelmem majd nem az őrületbe kergetett, eljuttatott arra a pontra, amikor vakmerő és meggondolatlan dolgokat tettem, csak hogy magamra vonjam a figyelmét.

Felnézett, s a szeme nem volt többé üres. Annyi fájdalom és nyomorúság tükröződött benne, hogy Dexter ösztönösen felé nyújtotta a kezét, mielőtt hagyta volna, hogy aztán tehetetlenül az oldalához essen.

– De a helyzet iróniája az, hogy Charles tudta, hogy én vagyok Glory, de nem érdekelte – mondta halkan Laura. Ajka halvány, keserű mosolyra húzódott. – Végül nem maradt semmi, amivel felkelthettem volna a figyelmét, vagy elnyerhettem volna a törődését. Úgy tekintett rám, mint a hercegi korona egyik díszére, és semmi mást nem akart tőlem, mint hogy szívélyes háziasszonya legyek a vendégeinek. Ennyi. S a végére meghalt az iránta érzett szerelmem.

– Charles Cole tudta, hogy ön Glory, és mégsem szólt, nem tett semmit? – kérdezte Dexter őszinte hitetlenkedéssel. A lelke mélyéig megdöbbent. Képtelen volt elhinni, hogy a néhai Cole herceg tisztában volt azzal, hogy a felesége rabló, és ez a legcsekélyebb mértékben sem izgatta. Valami biztos nem volt rendben azzal az emberrel.

– Igen – mosolygott Laura gúnyosan, – Arra gondol, hogy békebíró volt, és mégsem tett semmit? Nem mindenkinek van olyan szilárd erkölcsi tartása, mint önnek, Mr. Anstruther. Charlest egyszerűen nem érdekelte ez az egész.

– Szóval, még csak nem is erkölcsi megfontolásból tette, amit tett. – Dexter a fejét rázva próbált úrrá lenni az asszony szavai által keltett érzelmein. – Sikerült megdöbbentenie, főméltóságú asszonyom – tette hozzá vontatott hangon. Laura ajkán újabb halvány mosoly jelent meg.

– Valóban? De ön nem fogad el semmiféle indoklást, ugye, Mr. Anstruther? Amikor azt állítottam, hogy erkölcsi megfontolásból cselekedtem, akkor is elítélte a tetteimet. – Laura felállt, és a szobát átszelve a férfi elé lépett. Alig néhány centire állt meg tőle, s Dexter teste azonnal reagált a közelségére.

A sors fintora, hogy ön és én nem is különbözünk annyira egymástól – mondta Laura. – Önhöz hasonlóan én is a tiszteletet és becsületet értékelem a legtöbbre, és igyekszem ezek szerint a normák szerint élni az életem. – Eltávolodott néhány lépést, majd hirtelen visszapördült. – Ezekhez az elvekhez tartom magam – mondta –, de teszem mindezt emberséggel, Mr. Anstruther, mert könyörület nélkül a becsület és tisztesség mit sem ér. Ön azonban… – Laura megcsóválta a fejét. – Ön nem képes kompromisszumokra, ugye? Ön sohasem hajlik meg.

– Arra esküdtem fel, hogy a törvényt támogatom felelte Dexter. – Ön… a Glory lányok pedig megszegték. Ez ilyen egyszerű kell hogy legyen.

– Ilyen egyszerű kell hogy legyen – ismételte Laura –, de mégsem az. Gondoljon azokra a férfiakra, nőkre és gyerekekre, akik éheztek volna, ha a Glory lányok nem osztják szét Sampson pénzét azok közt, akiket illetett! Ha a Glory lányok nem tesznek sem mit, több tíz, akár száz ember is éhen hal. Warren Sampsont pedig sosem citálták volna bíróság elé a pénzsóvárságáért és kegyetlenségéért. A törvény nem vonta volna felelősségre. – Laura mély lélegzetet vett. – Gondoljon azokra az emberekre, akiknek nap, mint nap tönkremegy az életük, mert a kapzsi földesurak bekerítik a közös legelőket! Gondoljon azokra a nőkre, akiket akaratuk ellenére házasságra kényszerítenek, az éhbérért dolgozó gyári munkásokra, vagy bárkire, akiket a gazdájuk kapzsisága vagy kegyetlensége kerget a pusztulásba! Ez mind csupa olyan igazságtalanság, amelyet nem lehet orvosolni a törvény szavával, Mr. Anstruther. De a Glory lányok jóvá tudták tenni. Szigorúan véve talán nem legális eszközökkel, de megvolt benne az erkölcs, az emberségről nem is beszélve.

Dextert jéghideg fuvallat járta át. Az asszony szavai veszélyes kísértést jelentettek, arra csábították, hogy alkudjon meg az elveivel, amelyekben mindig is szilárdan hitt. Laura olyan meggyőző erővel beszélt, hogy Dexter szeretett volna hinni neki. Az asszony iránt érzett vágya és a titkos csodálat, amellyel Glory iránt viseltetett, olyan volt, mintha a gyengeség ott keringene az ereiben, és megrontaná. Ha csak egyszer is meghajlik, könnyen megtörhet és, elbukhat. Ez a félelem minden mást kiűzött elméjéből.

Megragadta az asszony karját, és maga felé penderítette.

– Szép szavak, hölgyem – mondta nyersen. – De az igazság az, hogy ön nem más, mint bűnöző. Megcsalt és becsapott engem. Este az ágyába hívott, reggelre kelve kilökött onnan. S most végre értem, miért tette.

Laura felszegte az állát. Szeme csillogott, tekintete kihívó volt. A levegő valósággal szikrázott körülöttük. Dexternek minden erejére szüksége volt, nehogy a karjába rántsa az asszonyt. Abban a pillanatban olyan mély, fájdalmas vággyal kívánta őt, hogy fogalma sem volt, le lehet-e valaha csitítani ezt a vágyat, ugyanakkor semmivel sem kisebb szenvedéllyel gyűlölte is.

– Hogy érti ezt? – suttogta Laura. Dexter egy örökkévalóságnak tűnő ideig csak farkasszemet nézett vele.

– Minden csak színlelés volt, ugye? – kérdezte aztán vadul. – Csak ámítás. Csak azért feküdt le velem, hogy elvonja a figyelmem a kötelességemről, hogy én szegény bolond annyira belefeledkezzem önbe, hogy semmi másnak ne jusson hely a gondolataim közt. – Keserű kiábrándultsággal csóválta a fejét saját fiatalkori naivitása miatt. – Tudnia kellett, mit éreztem ön iránt. Fiatal voltam, és nem hiszem, hogy leplezni tudtam volna az érzéseimet, amikor a közelében voltam. Ön pedig remek lehetőséget látott benne, hogy elvonja a figyelmem, hogy még csak eszembe se jusson, hogy ön Glory, vagy, hogy mit tett. Ön nem más, mint egy szívtelen szajha!

Laura ránézett, és Dexter szíve elszorult a tekintetétől. Abban az egy megrázó pillanatban látta, hogyan hullik darabokra az asszony álcája, és felfedezhette a mögötte rejlő fájdalmat. Aztán a pillanat elmúlt.

– Nyugodtan higgye csak ezt, ha úgy kívánja - mondta Laura. – Biztos vagyok benne, hogy úgy lesz.

Tekintetük még egyszer összekapcsolódott. Dexter kutatva fürkészte az asszony arcát. Biztos, hogy hazudik. Így kell lennie. Becsapta, megtévesztette az első pillanattól fogva, hogy megismerte. De az asszony szeme annyira tiszta, annyira becsületes volt! Dexter érezte, csitul a haragja, hogy a helyét a kétség, a remény és a vágyakozás vegye át. Keze lassan, simogatón vándorolt lejjebb Laura könyökétől a csuklójáig. Az asszony megremegett az érintése alatt. Szeme elsötétült, szempillája megrebbent, és arcát elöntötte a pír. Ajka szétnyílt, és Dexter közelebb hajolt hozzá.

Ekkor az ajtó nagy lendülettel kivágódott, és Josie masírozott be rajta, ők pedig úgy rebbentek szét, mint akiket tűz perzselt meg. Laura gyors, zavart tekintetet vetett Dexterre, aztán a köpenyéért nyúlt, és a szalagokkal ügyetlenkedett.

– A hintója előállt, hölgyem – jelentette be Josie, közben látható rosszallással nézett egyikükről a másikukra –, és éppen a legjobbkor. Úgy látom, ma este Mr. Anstruther pontosan annyi segítséget kapott – nyomta meg a szót némi megvetéssel amennyit megérdemel.

Dexter Laurára nézett, aki lehajtott fejjel állt, ezért nem látta az arcát, csak a profilját, amely bronzosan csillogott a tűz fényében. Amikor felnézett, szemében nem tükröződött érzelem. Olyan volt, mintha a fájdalom, amelyet Dexter meglátott benne, sohasem létezett volna, ahogy a kettejük közti mély és hatalmas vonzalom sem.

– Köszönöm, Josie – mondta Laura, majd Dexterhez fordult. – Sok szerencsét kívánok a nyomozásához! Jó éjt, Mr. Anstruther!

Josie félreállt az ajtóból, kiengedve Laurát, de amikor Dexter követni akarta, masszív falként eltorlaszolta előle az utat.

– Hagyja békén! – mondta fenyegetőn.

Dexter ránézett. Meglepte, hogy a nő meg akarja védelmezni tőle Laurát. Ugyanakkor kíváncsi lett volna, hogy mennyit tud. Amikor négy évvel korábban Cole Courtban járt, feltűnt neki, hogy Peacock Oak és a környező falvak lakói milyen hűséggel viseltetnek Laura iránt. Az asszony jó és nagylelkű gazda volt, és kedvelt jótevő. Ha a falusiak is tudlak róla, hogy ő Glory, nyilván még többre becsülték érte.

– Értékelem a hűségét a hercegné iránt, Mrs. Simmons – mondta lassan –, de biztos vagyok benne, hogy őfőméltósága tud magára vigyázni.

Josie felhorkant.

– Ez minden, amit tud, Mr. Anstruther. Vagy amivel törődik, lefogadom. Már éppen elég bajt okozott így is. Őfőméltóságát hibáztatta azért, amit tett, amikor senki más nem akadt, aki kiállt volna értünk. Nem ártana, ha elővenné az agyát a… az alsóbb régiókból, és gondolkodna egy kicsit. Férfiak! – Azzal morogva kiviharzott a szobából.

Dexter gondolatai visszatértek Laurához. Abban a pillanatban, amikor a szemébe nézett, a bűnösségébe vetett hite megingott, de a cinizmusa azt suttogta, hogy az asszony mindig is tagadni fogja, hogy szándékosan kihasználta volna őt. Idősebb, tapasztaltabb volt nála, aki nyilván rendszeresen fogadott az ágyában férfiakat, így enyhítve házassága unalmát. Ő csak a számos szerető egyike lehetett, és Laura a saját céljai érdekében kihasználta az iránta érzett rajongását. Ami köztük történt, be is fejeződött négy évvel ezelőtt. Igazából el sem kezdődött, mivel titkokon és hazugságokon alapult. Most pedig az a feladata, hogy nyomozzon, és gazdag örökösnőt keressen magának. Az élete ilyen egyszerű, és tesz róla, hogy így is maradjon.

S noha Dexter győzködte magát, hogy vége, az ügy el van rendezve, le van zárva mindörökre, volt egy olyan érzése, hogy Laura Cole-t vagy az iránta való érzelmeit nem tudja ilyen könnyedén kizárni az életéből, bármennyire is próbálja.

7.

– Köszönöm, hogy eljöttek, hölgyeim – üdvözölte Laura az egybegyűlteket, s tekintete körbejárt a kölcsönkönyvtárban összegyűlt tömegen. Úgy tűnt, Fortune Folly összes lánya, asszonya itt volt, nem csupán az egyedülállók, akiket Sir Montague hölgyadója érintett. Tényleg mindenki eljött az idős Mrs. Broadtól kezdve, aki a Fő utcán lakott, és minden földi vagyona két csirke meg egy birka volt, Lady Elizabeth Scarletig, Sir Montague féltestvéréig. Lady Elizabeth Lydia Cole mellett ült. Barna fürtös fejét lehajtotta, s kezét illedelmesen összekulcsolta az ölében. Egész tartása éles ellentétben állt előző esti heves viselkedésével.

Laura arra gondolt, milyen rendkívüli a helyzet. Együtt a selyem és a daróc, az újgazdag az ősi vagyonnal. Csevegnek egymással, együtt nevetnek, mert egyesítette őket a közös cél. Laura soha életében nem tapasztalta még meg a társadalmi elfogadás ilyen mértékét. Az egyetlen kivétel unokatestvére, Faye volt, Cole hercegnéje, aki látható borzadállyal vette tudomásul, hogy kénytelen közönséges emberekkel egy teremben lenni. Mivel Henry és Faye még csak nem is Fortune Follyban éltek, nagy volt a kísértés, hogy javasolja Faye-nek, menjen haza Cole Courtba a lányával, így megkíméli magát attól a kellemetlenségtől, hogy a pórnéppel kelljen vegyülnie.

Laura felemelte a kezét, és a teremben lévők nyomban elcsendesedtek.

– Nem számítottam rá, hogy ilyen sokan itt lesznek – kezdte lassan.

– Arra gondoltunk, hogy mindannyian eljövünk, így mutatva ki a támogatásunkat – csipogta Mrs Lovell, egy jó kedélyű szőke hölgy, aki alig egy éve ment férjhez egy helyi ügyvédhez. – Végül is, ha az én drága Archie-m balesetet szenvedne és meghalna, ugyanabban a helyzetben lennék, mint önök. Felháborító, amit Sir Montague csinál!

– Köszönöm – mondta Laura, bár magában arra gondolt, nagyon valószínűtlen, hogy Archie Lovell, ez a félénk fiatalember, akinek az jelentette a veszélyes tevékenységet, hogy kocsikázás helyett gyalog sétál haza, a közeljövőben halálos balesetet szenvedne, de így is nagyra értékelte a fiatalasszony támogatását.

– A férjem megpróbálja kihasználni a helyzetet, hogy szegény Maryt kiházasítsa – szólalt meg Lady Wheeler, egy kisebb baronet hervatag felesége, és szeretettel mosolygott csúnyácska lányára, aki pirulva ült mellette. – Mindenféle szélhámost beenged a házba, mert azt állítja, csak így van esélyünk férjet kapni Marynek. Ez méltánytalan!

Együtt érző mormolás hallatszott a teremben, bár Laura nem volt biztos benne, hogy Mary Wheelert azért sajnálják-e, mert ilyen szívtelen apával verte meg a sors, vagy azért, mert ilyen érzéketlen anyja van. Lydia Cole elvörösödött, és gyors oldalpillantást vetett saját anyjára, mire Laurának eszébe jutott az előző este, és az az elszánt igyekezet, amellyel Faye valósággal odalökte lányát minden útjukba kerülő úriember elé. Szegény Mary Wheeler nem volt egyedül.

Sajnálattal hallom, hölgyem – mondta.

– Sir Montague egy undok varangy – nyilvánított véleményt. Mrs. Broad. – Ma délelőtt átküldte az intézőjét, hogy figyelmeztessen, el fogom veszíteni az egyik csirkémet és a fél birkámat. – Az asszony harciasan összefonta a karját maga előtt. – Megkérdeztem tőle, melyik felét kéri, az elejét vagy a hátulját. Inkább kivágom a nyelvem, mintsem hogy újra férjhez menjek, és ezt meg is mondtam neki. Elég sok idejébe telt Broadnak, hogy meghaljon és végre békén hagyjon. – Körülnézett a figyelő arcokon, és tekintete ellágyult, ahogy meglátta Lady Elizabeth Scarletet. – Az isten áldjon meg, gyermek! Remélem, nem haragszol, hogy csúnyákat mondok a bátyádra, de botrányos, amit művel.

– Ó, ne is törődjön velem! – felelte Lady Elizabeth vidáman. Zöld szemében huncut fény csillant. – Monty úgy viselkedik, mint valami pimasz gazember, de mire végzek vele, ezerszer is bánni fogja, hogy ilyesmire vetemedett.

– Úgy is lesz – szólt közbe sietve Laura, akinek eszébe jutott az előző esti baleset a limonádéval. – Mégis úgy vélem, Lady Elizabeth, hogy bár a közvetlen cselekvés nagyon hasznos lehet bizonyos alkalmakkor, a mi esetünkben óvatosan kell megközelítenünk a problémát.

– Természetesen, főméltóságú asszonyom – felelte Elizabeth illedelmesen, de Laurát egyetlen pillanatra sem tudta megtéveszteni.

– Átböngésztem a régi könyveket a nagyanyám könyvtárában – folytatta Laura –, és találtam néhány rendszabályt, amely még a hasznunkra lehet. Amikor Sir Montague újra hatályba helyezte a hölgyadót, azzal a falura érvényes többi középkori törvényt is életre hívta.

A hölgyek azonnal felfogták az utóbbi mondat jelentőségét. A terem felbolydult, ahogy halkan megvitatták, mely régi falusi szokást érdemes újra fel eleveníteni.

– Ott van a makkoltatási jog – szólalt meg hirtelen Mrs. Broad. – Emlékszem rá még gyerekkoromból. Akkoriban apám rendszeresen szabadjára engedte a disznait az uraság erdeiben.

– Nem látom be, miért csak disznókról szólhatna a rendelet – derült fel Elizabeth arca. – Rengeteg lovunk van az istállóban. Szerintem szívesen legelésznének Monty virágoskertjeiben. Az őszi ültetéseire nagyon büszke a bátyám, s én biztos vagyok benne, hogy a virágok legalább olyan finomak, mint amilyen illatosak. Van még valakinek legelni vágyó lábasjószága? – nézett körül.

– Az én birkámat nyugodtan viheti, Lady Elizabeth – jelentkezett Mrs. Broad ragyogó arccal.

– Azt hiszem, van egy olyan szokás is, amelynek földtrágyázási jog a neve. E szerint a birkák megtrágyázzák a földesúr földjét, ő pedig cserébe akolt biztosít nekik.

– Az én birkám nagyon jól tud trágyázni – jelentette ki Mrs. Broad büszkén. – Úgy vélem, mély benyomást fog tenni Sir Montague gyepére.

Laura felkacagott. Faye Cole undorodva fintorgott, odébb húzta a szoknyáját, mintha a birka máris éreztetné jelenlétét.

– Ez olyan gyerekes – mormolta maga elé. – Biztos, hogy valaki csak úgy behatolhat a földesúr birtokára? – Lydiára nézett. – Azért jöttem ide, hogy elmondjam, ez igazán remek lehetőség a lányos mamák számára, akik a legjobbat akarják a gyermeküknek. Komolyan úgy vélem, hogy bizonyos hölgyeknek, akik nem dicsekedhetnek előkelő származással – nézett haragosan Alice Listerre –, nem kellett volna olyan gyorsan visszautasítani Sir Montague nagylelkű ajánlatát.

Kínos csend borult a teremre. Alice mély lélegzetet vett, és láthatóan arra készült, hogy visszavágjon, de Elizabeth megelőzte felvillantva kedves mosolyát.

– A magam részéről – kezdte – mindig úgy tekintettem Miss Listerre, mint a nővéremre. Semmi szükség arra, hogy feláldozza magát Montynak a házasság oltárán egy formális szerződés érdekében.

Többen is halkan felnevettek, és Faye rosszkedvűen húzódott vissza. Adott annyit a formaságokra, hogy ne szálljon vitába egy gróf lányával a nyilvánosság előtt, de komor arca elárulta, mi a véleménye a szókimondó csitrikről, akiknek erős kézre lenne szükségük.

– Köszönöm – mondta Laura. – Mindig hasznos az eltérő véleményt is meghallgatni. És most szavazhatnánk? Kérem, emeljék fel a kezüket, akik a makkoltatási és a földtrágyázási jog mellett vannak.

A teremben minden hölgy felemelte a kezét, Lydia és Faye kivételével. Egy pillanatnyi habozás után Lydia is feltette a kezét, de Faye elkapta, és ismét az ölébe kényszerítette. A rövid küzdelem és Lydia fájdalmas „mama” felszisszenése arról tanúskodott, hogy Faye meglepően jó erőben van.

– A javaslatot elfogadtuk – jelentette be élénken Laura, tudomást sem véve rokonairól. – Lady Elizabeth, megkérhetem, hogy beszélje meg a legeltetést azokkal a hölgyekkel, akiknek vannak állataik, és szervezze meg, hogy a jószágok eljussanak Sir Montague kertjébe?

– Természetesen – felelte Elizabeth, és zöld szeme valósággal ragyogott. – Nagy örömömre fog szolgálni.

– Néhány napon belül újabb gyűlést tartunk közölte Laura –, ahol a további lehetőségeket vitatjuk meg. Minden ötletet szívesen fogadunk, hölgyek. Önökre bízom a dolgot.

– Szégyen, hogy te elnökölsz egy ilyen gyűlésen sziszegte Faye Laura fülébe, miközben Fortune Folly hölgyei kiáradtak a könyvtárból a napsütésben fürdőző piactérre. – Igazán csodálkozom rajtad, Laura! A néhai Cole herceg özvegye vagy. Néhány évvel ezelőtt már keveredtél a csőcselékkel a Harrogate-i Kertészkörben. Az is elég baj volt, de most ez a semmirekellők és bűnözők csapata… Meg vagyok döbbenve.

– Nem csoda, hogy te és Sir Montague olyan jól megértitek egymást, Faye – jegyezte meg Laura, és igyekezett visszafojtani bosszankodását. – Rokon lelkek vagytok.

Felvette és hóna alá csapta a kutatásai eredményét tartalmazó iratcsomót. Faye sznob viselkedése azóta szálka volt a szemében, amióta Charles először meghívta kuzinját és feleségét Cole Courtba.

– A hozzáállásod a legnagyobb jóindulattal is özönvíz előtti – folytatta. – Fortune Folly hölgyei egyáltalán nem semmirekellők vagy bűnözők. Sir Montague az, aki megérdemli az elmarasztalást.

– Képtelenség! – csattant fel Faye. Szuszogva loholt Laura után a piactéren keresztül, a vonakodó Lydiát maga után vonszolva. – Ha Miss Lister kellő képpen hálásan fogadta volna, hogy Sir Montague hajlandó leereszkedni hozzá és feleségül venni, ez sohasem történhetett volna meg. El sem hiszem, hogy oda merte tolni a képét a gyűlésre.

– Miért ne tette volna? – bosszankodott Laura, gyűlölte Faye visszataszító sznobságát. – Őt ugyanannyira érinti a hölgyadó, mint mindannyiunkat.

– Igen, de ő mégsem hölgy, nem igaz?

Laura foga megcsikordult, csak így tudta visszaérni magát, nehogy kimondja, amit gondol.

– Akárhogy is – folytatta Faye –, feltételezem, hogy mindaz, ami történt, remek lehetőséget teremtett a férjhezmenetelre az olyan lányoknak, mint az én Lydiám is. Mr. Anstruther alig tudott elszakadni mellőle a táncteremben, és tegnap is elkísért minket sétálni a korzóra. Még bókolt is Lydiának, hogy milyen csodálatosan fest. Komolyan, olyan szerelmesnek tűnt.

– Igazán? – kérdezett vissza Laura. Vigyázott rá, hogy nyugodt maradjon a hangja, bár egyáltalán nem vágyott rá, hogy Dexter udvarlásának minden apró részletét meg kelljen hallgatnia, és egyébként is érezte, hogy elönti az indulat. Az őszi nap hirtelen mintha borúsabbá vált volna, és talán a szél is csípősebben fújt. Azzal próbálta nyugtatni magát, hogy ez neki nem újság, végül is látta Dextert és Lydiát együtt a táncesten, de a belsejét szorongató kellemetlen érzés nem enyhült.

– Kezdettől fogva megkülönböztetett figyelmet szentel az én Lydiámnak – kérkedett Faye öntelten. Áradozott, hogy milyen érdekes társalgó Lydia, és milyen szívesen ellátogatna ismét Coleba, most hogy már nem vagy ott, Laura…

– Nem hiszem, hogy Mr. Anstruther bármi ilyesmit mondott volna, mama – vágott a szavába Lydia Még mindig a kezét dörzsölgette ott, ahol korábban az anyja megragadta, és egy kissé dacosabbnak tűnt. – Mindössze egyszer táncoltunk, tegnap pedig az egészségem után érdeklődött nagyon udvariasan, de semmi több.

– Nos – mondta Faye, és ingerülten tűzött fel egy falevelet az esernyője hegyére –, biztos vagyok benne, hogy elárasztott volna a bókjaival, ha egy kicsit készségesebb lettél volna iránta, Lyddy. Az úriemberek szeretik, ha bátorítják őket.

Laura arra a szemérmetlen bátorításra gondolt, amelyet ő adott Dexternek a melegedőszobában, és az emlékek hatására elöntötte a forróság. Nem olyanfajta válasz volt az, amilyet egy úriember vár. Ha engedelmes, ártatlan menyasszonyt keres magának. Állhatna ennél is távolabb Dexter Anstruther feleségideáljától? Laura ebben kételkedett. Csakhogy Dexter közel sem az a szigorú és racionális ember volt, akinek kívülről látszott. Egyszerűen elrejtette énje másik részét, mert annyira elszántan küzdött, hogy azzá a felelősségteljes emberré váljon, akivé az apja nem tudott. Egy dologban azonban biztos volt Laura: az engedelmes és ártatlan asszonyka életének legnagyobb megrázkódtatását fogja megélni, ha Dexter azzal a heves szenvedéllyel bánik vele, amelyet ő szabadított fel benne.

Mr. Anstruthernek hálát kellene adnia, hogy lehetősége van beházasodni a Cole Court-i Cole családba – folytatta Faye. – Koldusszegény, és ha mindent összeadunk, a végelszámolásnál nem tud semmi mást felmutatni, mint a jó megjelenését, az ősi nevét és valami jelentéktelen titkári állást a vén bolond Liverpoolnál. Az apja jellemtelen alak volt, néhány éve még úgy tűnt, Mr. Anstruther is a züllés útjára lépett. Gondolj csak arra a sok kurtizánra és színésznőcskére, na meg a férjes asszonyokkal folytatott viszonyaira…

– De mama! – esdekelt Lydia fülig pirulva. – Nem akarom elhinni, hogy hozzá akarsz adni egy olyan férfihoz, akiről csak megvetéssel tudsz beszélni.

Okos, gondolta Laura, de Faye az ő rinocéroszbőrével semmi ellentmondást nem látott.

– Szamárság, Lyddy – legyintett. – Bolond az a nő, aki kikosaraz egy férfit, mert az fiatalkorában kirúgott egy kicsit a hámból, s ne felejtsd el, Anstruther csak a pénzedért vesz el, te pedig azért mész hozzá… – Faye elhallgatott, mintha a megfelelő ok után kutatna.

– Hogy megszabadulj az anyádtól – mormolta Laura.

– Mert ő az egyetlen, aki elvesz – vágta ki végül diadalmasan Faye. – Ni, ott is van! – trillázta, és sebesen megindult az ivócsarnok felé. – Hahóóó! Mr, Anstruther!

Laura szíve elszorult. Remélte, hogy lesz néhány napja megnyugodni, és visszanyerni a méltóságát, mielőtt újra összefutna Dexterrel. Az iránta érzett vonzalma annyira erős volt akkor éjjel a Félholdban! Azzal ámította magát, hogy csak azért találkozik Dexterrel, mert Lord Liverpool képes ártani neki, ha akar, ám a viszontlátás, a múlt felelevenítése olyan emlékeket hozott felszínre benne, amelyeket amúgy is alig sikerült eltemetnie.

– Ha megbocsátotok… – kezdte, de Faye erősen megmarkolta a karját, és magával rángatta.

– Muszáj neked ilyen önzőnek lenned? – sziszegte. – Igazán mutathatnál valami családi elkötelezettséget, és segíthetnél megfogni Mr. Anstruthert Lyddy számára.

Mivel a másik lehetősége az volt, hogy méltatlan huzavonába kezd ott az utca közepén – amihez egyébként nagy kedve lett volna –, Laura megadta magát, és amennyire telt tőle, jó képet vágva hagyta, hogy Faye az ivócsarnok lépcsőjéig vonszolja Dexter és társa, Nat Waterhouse udvariasan megálltak, hogy bevárják a dagadó vitorlákkal repülő gálya módjára rájuk törő asszonyt. Mindkét úriember kifogástalanul festett utcai öltözékben. Laura mindent elkövetett, hogy ne nézzen Dexterre, de ez lehetetlennek tűnt. Minél inkább igyekezett, hogy valahová másfelé nézzen, annál jobban vonzotta tekintetét a férfi: az őszi szél kócolta szőke haj, az elegáns, zöld kabátba bújtatott széles váll, a remek test, egészen az izmos combra tapadó nadrágig Laura térde hirtelen annyira elgyengült, hogy az asszony kis híján összecsuklott. Egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy így védje meg magát a férfi vonzerejétől.

Amikor ismét kinyitotta a szemét, és felemelte a tekintetét, rádöbbent, hogy Dexter észrevette az iménti gyengeségét, és ami még rosszabb, zavaró pontossággal olvasott az elméjében. Gúnyos érdeklődéssel vonta fel a szemöldökét, ami nem volt túl kellemes, viszont határozottan kihívónak tűnt.

Tekintete mélyén érzéki tűz lángolt, amitől Laura még jobban összezavarodott. Idegesen megnyalta a száját. Látta, hogy a férfi pillantása az ajkára vándorol, és érezte, hogy gyomra görcsbe rándul.

– Ó, Mr. Anstruther! – hallotta Faye fuvolázását. – Lydia annyira várta már, hogy találkozhasson önnel ma délelőtt! Ugye milyen csodálatos volt tegnap együtt sétálni a parkban?

– Valóban csodálatos volt – felelte Dexter, és tekintetét végre elszakítva Laurától, meghajolt. – Éppen jókor érkeztek, hölgyeim. Megígértem Lord Waterhouse-nak, hogy megmutatom neki, milyen élvezetekel szolgálhat a városka kénes vize, de valamiért vonakodik megkóstolni. Most azonban, hogy önök is itt vannak, bizonyára boldogan fog engedni egy nálamnál gyengédebb noszogatásnak.

– Kérem, bocsássanak meg, amiért nem tarthatok önökkel – mentette ki magát Laura. Dexter tekintete közönyösen futott végig a csoporton, köztük rajta is, miközben meghívta őket. Az iménti felhevültséget hirtelen felváltó érdektelenség bosszantotta Laurát. Semmi kedve nem volt ott ülni, és nézni, hogyan szemez a férfi Lydiával a serleg pereme fölött. – Rengeteg elfoglaltságom van még, és nincs szándékomban bárkire is ráerőszakolni a forrás vízét. Biztos vagyok azonban abban – intett Faye fele –, hogy őfőméltósága és Miss Cole boldogan elkíséri önöket.

Faye láthatóan nem tudta eldönteni, hangot adjon-e rosszallásának, amiért Laura fölényes könnyedséggel utasította vissza Fortune Folly gyógyvizének előnyeit, vagy örvendezzen, hogy Lydiával együtt kisajátíthatja maguknak mindkét úriembert. Mosolya azonban elhalványult, amint azt kellett látnia, hogy Nat előzékenyen felkíséri őt a lépcsőn, Dexter azonban hátra marad, és megragadja Laura karját.

– Remélem, biztonságban hazaért a Félhold fogadóbeli találkozónkról tegnapelőtt éjjel – mormolta. Szorítása Laura karján erős, határozott volt. Az asszony nem tudta visszafojtani ösztönös reakcióját, és megremegett az érintés hatására.

– Amint látja – felelte hűvösen. – És ön, Mr. Anstruther? Önnek volt már alkalma látogatást tenni a stainmoori Vörös Oroszlánban?

– Volt – mondta Dexter, és arcán bánatos mosoly jelent meg. – Azt hittem, a Félhold elég veszedelmes hely, de nem is hasonlítható a Vörös Oroszlánhoz. Szerencsés voltam, hogy épségben el tudtam hordani az irhám, és mindezt még azelőtt, hogy elárulhattam volna, mi járatban vagyok.

Laura ránézett. A férfin nem látszott, hogy túlságosan megviselték volna a történtek. Volt valami elnyűhetetlen és veszélyes Dexter Anstrutherben, ami azt engedte sejteni, hogy a férfi ki tudja vágni magát a szorult helyzetekből, és egyáltalán nem lenne esélytelen Warren Sampson bérenceivel szemben.

– Én figyelmeztettem. Remélem, legalább megérte kockára tenni az életét.

– Valóban figyelmeztetett – ismerte el Dexter –, és attól tartok, nem érte meg. Semmilyen hasznos információt sem sikerült begyűjtenem. Az egész arra emlékeztetett – nézett az asszonyra –, mint amikor Gloryt üldöztem. Senki sem volt hajlandó beszélni velem.

– Gloryról azért nem beszél senki, mert hűségesek hozzá – mondta Laura. – Sampsonról pedig azért, mert félnek tőle. A kettő közt azért van különbség, Mr. Anstruther. – Megfontolt mozdulattal kiszabadította a karját Dexter szorításából. – Elnézést kérek nem lenne szabad akadályoznom, hogy Miss Cole pénze után vesse magát… ó, bocsánatáért esedezem… hogy udvaroljon Miss Cole-nak. Dexter elmosolyodott.

– Mi lehet olyan sürgős azokban a papírokban, hogy ennyire siet? – érdeklődött.

– Semmi különös. Ön igazán gyanakvó ember, Mr. Anstruther, ami talán nem is csoda, tekintve a munkáját, de biztosíthatom, csupa törvényes dolog van ezekben az iratokban. Remélem – folytatta Laura, gúnyos mosolyt vetve a férfira –, nem találja sértőnek, hogy fontosabbnak tartom a papírjaimat, mint az ön és Lord Waterhouse társaságát!

Egy erősebb széllökés belekapott a papírhalom szélébe. Laura összerezzent, és az iratcsomót leejtette a földre. A lapok szerteszét szóródtak a piactér kövezetén, s a lenge szellő még tovább libbentette, repítette őket. Miközben Laura utánuk futott, Dexter is lehajolt, és begyűjtött néhányat.

– Középkori törvények és adók. Makkoltatási jog.

– Azonnal adja vissza azokat! – csattant fel Laura, és felhagyva a méltóságteljes viselkedéssel a lapok után kapott. Legnagyobb bosszúságára azonban Dexter úgy tartotta, hogy ne érhesse el, közben leereszkedően mosolygott rá. Laura legszívesebben jól a lábára taposott volna.

– Szóval a saját fegyverét fordítja Sir Montague ellen – állapította meg Dexter. – Nagyon okos öntől.

– Mert okos vagyok – mondta Laura némileg zavartan.

A legutolsó dolog, amit szeretett volna, hogy kiadja a titkait az ellenfélnek. Könnyen el tudta képzelni, hogy Dexter innen egyenesen Fortune Hallba megy, és beszámol a terveikről Monty Fortune-nek s azzal tönkre is tesz mindent.

– Igen, valóban az – ismerte el Dexter, és fürkészőn nézett rá. – Ostobaság volt az ellenfelétől, hogy alábecsülte önt, ahogy én is. – Megkülönböztetett udvariassággal nyújtotta át az asszonynak a papírokat. – De gondolom, azzal tisztában van, hogy ha háborút hirdet a város férfijai ellen, azok nem maradnak adósok a válasszal.

– Már alig várom – jelentette ki Laura az igazságnak megfelelően. – Fortune Folly hölgyei készen állnak a harcra.

Dexter elhúzta a száját, de mosolyában nyoma sem volt vidámságnak vagy kedvességnek.

– Nagy csata lesz – jósolta. – Könnyen lehet, hogy megbánja még, amiért harcba szállt velünk. Ami engem illett – fogta halkabbra a hangját –, biztosíthatom, nagyon elszánt tudok lenni, ha akarok valamit. Ráadásul égek a vágytól, hogy kiegyenlítsem a számlát önnel.

– Valóban? – csattant fel Laura, tudomást sem véve a borzongásról, amelyet Dexter szavai keltettek benne. – Azt hiszem, némely férfi képtelen elfogadni, ha tisztességes játszmában legyőzik. – Az ivóház nagy kilátóablakai felé intett, amelyeken át látható volt, ahogy Nat szóval tartja Faye Cole-t. – Javasolhatom, hogy csatlakozzon ahhoz a társasághoz, és Miss Cole-lal meg az anyjával legyen ilyen elszánt? Nekem mennem kell.

– Hogy megvalósítsa a terveit?

– Pontosan.

De ha elárulom Sir Montague-nak, mi a szándékuk, akkor csütörtököt mond a fegyvere.

Laura éppen ettől félt. Tekintete találkozott a férfiéval. A kihívás mellett ugyanaz a szenvedély lobogott benne, amelyet korábban is látott. Ettől remegni kezdett a gyomra.

Akkor áruljon el, és legyen átkozott! Dexter felkacagott.

– Ez kedves öntől.

– Minden bizonnyal megbirkózik vele, Mr. Anstruther – vont vállat Laura. – Biztos vagyok benne, hogy nincs szüksége az én kedves szavaimra.

– Hogy mire van szükségem öntől… – tűnődött Dexter, ám tekintete világosan tükrözte, mit is akarna az asszonytól. A szemében lobogó tűz valósággal perzselt. – Most éppen – mondta vontatottan – leginkább azt akarom, hogy kifulladásig csókoljon.

Az ivócsarnok ajtaja kivágódott. Néhány hölgy jött ki rajta, akik kíváncsi pillantásokat vetettek rájuk. Laura összerándult, és gyorsan elfordult a fürkésző tekintetek elől, mivel arca túl sokat árult volna el.

A váratlan félbeszakítás Dextert is magához térítette.

– Biztos, hogy nem tart velünk egy pohárkára? – kérdezte az ivócsarnok bejárata felé intve. – Ihatnánk a hozományvadászok és Fortune Folly hölgyei közt várható ellenségeskedésre.

– Nem, köszönöm – utasította vissza a meghívást Laura. – A kénes víz undorító, bár garantáltan elpusztítja a gyenge jellemű embereket. Dexter felnevetett.

– Akkor csodálkozom, amiért nem bátorít, hogy egy egész gallonnal igyak belőle – mondta, azzal meghajolt. – További szép napot kívánok, főméltóságú asszonyom! – Elfordult, de néhány lépés után ismét megállt. – Gondolt már a hídpénzre? – kérdezte. – A hídpénz intézménye megengedi, hogy mindenkitől vámot szedhessenek, aki a Tune folyón átívelő hídon akar átkelni. Ha utánanéz az iratokban, ki fog derülni, hogy a híd a városhoz tartozik, nem a földesúré, mivel közadakozásból épült és Montynak át kell kelnie a hídon, valahányszor Fortune Follyba jön a kastélyból. Ezzel nagyon sok pénzt zsebelhetnének be tőle, ráadásul alaposan fel is bosszantanák…

Laura gyanakodva vonta össze a szemöldökét.

– És miért ad nekem ekkora előnyt, Mr. Anstruther?

Dexter könnyedén megrántotta a vállát.

– Arra gondoltam, ez még inkább kiegyenlítené az erőviszonyokat.

A felháborodás hulláma magasra csapott Laurában.

– Mert a nőkben nincs annyi ravaszság és kétszínűség, mint a férfiakban? – érdeklődött mézesmázos hangon.

– Egyáltalán nem azért – csúsztatta a kezét a zsebébe Dexter. – Megfigyeltem már, hogy a férfiak fel sem érnek egy nőhöz, ha ármánykodásra vagy csalásra kerül a sor.

Ez kétségtelenül neki lett címezve, gondolta Laura. Jobban teszi, ha sosem feledkezik meg arról, milyen lesújtó véleménnyel van róla a férfi.

– Úgy gondolom azonban – folytatta Dexter –, hogy a férfiak sokkal jobbak egy terv előkészítésében és megvalósításában. Hűvös fejjel gondolkodnak, és megvan bennünk az erő meg az elszántság is, hogy sikerre vigyük a dolgot.

– És az önhittség is! – csattant fel Laura. – Most adta a kezünkbe a legjobb eszközt, amellyel megfutamíthatjuk Fortune Folly férfijait. Csak ki kell pukkasztanunk az elviselhetetlen önteltségük léggömbjét. Majd meglátjuk, ki diadalmaskodik, Mr. Anstruther!

Dexter újra kortyolt a kávéból, és arra gondolt, Laurának egy dologban igaza volt: az ivócsarnokban rengeteg ízletesebb dolog van kínálaton, mint a forrásvíz. Aznap korábban egy egész gyötrő órát töltött el ott azzal, hogy bókokkal halmozza el Miss Lydia Cole-t, s közben majd megfulladt részben a közhelyek végtelen sorától, amelyeket a lánynak mondott, részben pedig a kénes víztől, amit udvarias közben kortyolgatott. Meg volt győződve róla, hogy a híres Fortune gyógyvíz káros az egészségre, és ha a városka vendégei hirtelen hullani kezdenek, mint a legyek, tudni fogja, hol kezdje a nyomozást.

Közben egyre nyilvánvalóbbá vált számára, hogy Lydia legalább olyan kelletlenül fogadja a bókjait, mint ahogy ő kínálja őket, s emellett azt a zavaró körülményt is el kellett viselniük, hogy Nat kaján és Faye Cole reménykedő tekintete előtt zajlott dagályos beszélgetésük. A Laurával való újbóli találkozás megrendítette Dextert, és nyilvánvalóvá tette, mennyire üres, mennyire hamis az udvarlása Lydiának. Olyan erősen vágyott Laura után, hogy az csöppet sem tetszett neki. Nem értette és alig tudta kordában tartani az érzést. Úgy tűnt, még az a tény is csak szította szenvedélye lángját, hogy Laura volt Glory, a hírhedt rablónő. Ízekre szaggatta az eddig oly nagyra tartott józan eszét és önuralmát, hogy olyan nő után vágyódott, akit nem kedvelt, és aki sohasem lehetett az övé. De az, hogy kedveli vagy sem, édeskeveset számított a vágyához képest. Laura iránti érzései primitívek, erősek, és dühösek voltak; sokkal erősebbek, mint a puszta vonzalom vagy ellenszenv, ráadásul sokkal idegenebbek, mintsem hogy jól érezze magát tőlük. Épp elég sokáig tartott, míg megzabolázta természetének vad oldalát. Nem fogja megengedni, hogy most az kezdjen diktálni!

A többiek – Sir Montague Fortune és a fivére, Tom, Nathaniel Waterhouse és Miles Vickery – bort vagy brandyt ittak aznap délután, de Dexter, aki egyébként is csak mértékkel fogyasztott alkoholt, túl korainak találta az időpontot az erősebb italokhoz. Az apja számtalan bűne közt a szerencsejáték, a dohányzás és az ivás is szerepelt, ezért Dexter úgy óvakodott tőlük, mint a pestistől. Még a legvadabb napjaiban sem volt kapható arra, hogy mértéktelenül vedeljen. Úgy tűnt, csak Laura Cole az, egyetlen szenvedélye, amellyel kapcsolatban nem képes mértéket tartani. Még most is rá gondol!

– Na, és hogy vált be a terved, Monty? – érdeklődött Miles a háziúrtól. – Sikerült már megszabadítanod valamelyik hölgyet a vagyonától? Jelentette már be valaki, hogy sürgősen férjhez óhajt menni?

– A legjobb úton megy minden – dörzsölgette a kezét Monty. – Egy megbízottam végig látogatja a falu összes olyan birtokát, amelyet érint a hölgyadó, és felbecsüli, mennyit kell fizetnie a tulajdonosnak. A hölgyeknek egy évük van, hogy férjhez menjenek, vagy különben enyém a pénzük, s mivel néhány napon belül itt a karácsony, ez a legjobb lehetőség az uraknak, hogy elővegyék a frakkjukat, és… – Hirtelen elhallgatott, és kibámult a könyvtár ablakán. Jól látom, hogy egy birka legelészik a gyepemen?

– Inkább egy egész birkanyáj – felelte készségesen Tom. – Nézd, a karámkapun át jönnek…

De Sir Montague már felugrott, és az intéző után kiabálva kisietett az ajtón.

A többiek összenéztek, és sokkal kényelmesebb tempóban követték. Mire a teraszra értek, azt látták, hogy Lady Elizabeth Scarlet, Laura Cole és Alice Lister az utolsó birkákat is beterelik a kertbe. Alighogy megpillantotta Laurát, Dexter ugyanazt az erős vonzalmat érezte, amelyet mindig, ha asszony közelébe került. Laura pontosan úgy festett, mint álmainak legtitkosabb és tiltott vágya. Egyszerű zöld ruhát viselt, amely kiemelte szemének mogyoróbarna színét. Arcát pirosra csípte az élénk szél, s néhány, a kalap fogságából kiszabadult hajfürt libegett bájosan az arca körül. Kerülte Dexter tekintetét, és ez a húzódozás kihívó hatással volt a férfira. Dexter szándékosan az asszonyt nézte, és látta, hogyan rebben a pillantása felé – röviden, árulkodón –, s hogyan kapja el gyorsan. Arcának pírja elmélyült, és Dexter vad elégtételt érzett, amiért az asszony is ugyanúgy tudatában volt a köztük lévő feszültségnek, mint ő, hiába próbálni leplezni.

Érzései teljesen összegubancolódtak: testi vágy és óvatosság, józanész és sóvárgás hadakoztak benne. Módfelett elkeserítőnek találta, hogy olyan helyzettel kell szembenéznie, amelyet úgy tűnik, képtelen uralni.

– Ez birtokháborítás! – üvöltötte Sir Montague amint egyre lilább arccal rohant le a terasz lépcsőjén. – Azonnal hagyják abba!

– Ne beszélj ostobaságokat, Monty! – mondta Lady Elizabeth derűsen. – Hogyan tudnék birtokot háborítani a saját kertemben? – Odabólintott a többieknek, és rámosolygott Nat Waterhouse-ra. Jó napot, uraim! Szóval ön is itt van, Nat. Fortune Follyt valóban ellepik a koldusok mostanság. Ön is azért jött, hogy valami borsóagyú kisasszonyt keressen magának?

– Inkább borsóagyú legyen, mint házsártos – felelte Nat. – Hogy van, Lizzie?

– Még mindig túl vad vagyok az ön ízlésének, de gazdag, Nat, nagyon gazdag! Hát nem bosszantó?

– Kétségtelenül komoly vonzerő – felelte a férfi mosolyogva.

– Lehet, hogy te nem háborítasz birtokot, Lizzie de a birkák igen! – vetette közbe Sir Montague. Azonnal szabadíts meg tőlük!

– Sajnos az lehetetlen – szólalt meg Laura, s valóban minden porcikájából áradt a sajnálkozás. Nem tehetjük, ha engedelmeskedni akarunk a törvény szavának. Ez a földtrágyázási jog, tudja. A részleteket ugyanazon az oldalon találja az egyházközösségi feljegyzésekben, mint a hölgyadóét. Dexter látta, ahogy Laura a kezében tartott papírra pillant ellenőrzésképp, és el tudta olvasni a lap tetejére nagybetűkkel felrótt stratégia szót. Laura észrevette, hogy őt nézi, s elrántotta a papírt a látóköréből. Dexter szélesen az asszonyra mosolygott, mire az komoran rámeredt.

– A birkák szabadon legelhetnek a földjén cserébe a trágyájukért – folytatta Laura, és az egyik állat felé intett, amely pontosan illusztrálta szavait a gyep közepén.

– De nem bírom a szagát! – panaszkodott Sir Montague. – Azonnal hagyassa vele abba!

– Nem hiszem, hogy bárki is meggátolhatna egy birkát abban, hogy azt tegye, amit a természet diktál – mondta Tom vigyorogva. Dexter látta, hogy elismerően legelteti a szemét Laurán, mire legszívesebben megragadta volna a fickót, és kipenderítette volna a saját kertjéből.

– Lelegelik az őszirózsáimat – siránkozott Sir Monty, miközben egy másik birka lelkesen kóstolni kezdte a közeli bokor lila virágait. – És a rózsáimat! Ez szörnyű!

– Akárcsak a hölgyadó – vágta rá Laura. – Az is elég szörnyű.

– És a gyep! – Sir Montague reszkető kezét a homlokára szorította. – A kertészeim már gondosan előkészítették a gyepet a télre.

– Valóban sokkal dúsabb a fű, mint a legelőn – helyeselt Laura. – A birkáknak nagyon fog ízleni. – Kedvesen Sir Montague-ra mosolygott. – Most, hogy az éjszakák kezdenek hűvösre fordulni, megfelelő állásra is szükségük lesz.

– Az istálló biztos megfelel – javasolta Lady Elizabeth segítőkészen.

– De ott tartom a vadászlovaimat! – jajdult fel Sir Montague. – Nem engedhetek birkákat a lovak közé!

– Biztos vagyok benne, hogy remekül ellesznek egymással – nyugtatta meg Laura a férfit, aztán mosolyogva végigtekintett az urak kis csoportján, s pillantása elidőzött a Nat kezében tartott brandys-poháron. – Ne zavartassák magukat, uraim, nyugodtan szórakozzanak tovább! Mivel is töltötték délutánt? Talán újabb adókat gondoltak ki, amellyel meglophatják Fortune Folly hölgyeit?

– Touché – morogta Dexter, miközben Sir Montague teljesen hiábavalóan tovább fröcsögött.

Laura, elkapta Dexter tekintetét, és diadalmas pillantást vetett rá. Gyönyörű telt ajka ellenállhatatlan mosolyra húzódott. Dexter úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna, s azon kapta magát, hogy arról álmodozik, milyen lenne megcsókolni az asszonyt. Előre is lépett, de aztán legyűrte a késztetést, és ismét úrrá lett magán. Miles azonban így is észrevette, és kíváncsi pillantással méregette. Dexter kényelmetlenül feszengett, kínosan tudatában volt teste ébredésének, valamint annak is, hogy semmit sem tud tenni ellene. Le kell győznie a Laura iránt érzett szenvedélyt, mielőtt másodszor is tévútra vezetné. Nem szükséges, hogy megértse, miért történik mindez, csak az a fontos, hogy leküzdje. A gond csak az, hogy fogalma sem volt róla, hogyan.

– Nem hiszem, hogy túl biztosnak kellene lennie a győzelmében, főméltóságú asszonyom – mondta vontatottan. – A játék még csak most kezdődött.

Laura mosolya elhalványult, és hűvös, acélos elszántság költözött a helyére. Sajnos Dexter az asszony zordságát is izgatónak találta. Volt valami a szigorúságában, ahogy Milesszal is viselkedett a táncesten a bálteremben, valami, ami arra késztette Dextert, hogy az ágyába képzelje, a gyűrött szatén közé.

– Nos, uraim – rántotta vissza Dextert az erotikus képzelet világából Laura kimért hangja –, itt hagyjuk önöket a brandyjük társaságában, és elmegyünk, hogy folytassuk a haditanácsot. Sok szerencsét!

Dexter figyelte, ahogy a karcsú alak tovasiet a kapun át Elizabeth és Alice társaságában.

– Ott megy három mindenre elszánt nő, akik fel akarják dúlni az életünket – morogta Miles Vickery.

– Méghozzá több értelemben is – értett vele egyet Dexter. Csodálkozva látta, hogy barátja Alice Listert követi tekintetével, aki megfordult, hogy bezárja a kaput, és észrevéve Miles meredt tekintetét, gyilkos pillantást vetett rá.

– Azt hiszem, csak az idődet vesztegeted, cimbora – jegyezte meg Dexter. – Úgy tűnik, Miss Lister nem fogékony a te úgynevezett vonzerődre.

– Majd meglátjuk – mosolygott Miles. – Tudod, mennyire szeretem a kihívásokat. Minél nehezebb a feladat, annál élvezetesebb a játék, és… – mosolya szélesebb lett – majdnem ellenállhatatlannak találom Miss Listert.

– Harminc guinea-t teszek rá, hogy nem sikerül – szólt közbe Tom Fortune vidáman.

– Elcsábítani vagy feleségül venni? – kérdezte Miles.

– Mindkettő. Bármelyik. Monty, tudnál kölcsönözni harminc guinea-t?

– Rendben – mondta Miles. – Akár rögtön ide adhatod a pénzt, Fortune.

– Mutathatnátok egy kis tiszteletet! – csattant fel Dexter.

– Miért? Szerinted magasabb összegben kellene fogadnunk? - kérdezte Miles, aztán Tomra nézett.

– Lehet, hogy igaza van, Fortune. Harminc guinea aprópénz egy hölgy erényéért.

Dexter undorodó hangot hallatott.

– Igazi gazember vagy, Miles. Nat – fordult Waterhouse-hoz –, te ismered legrégebben Milest. Beszélhetnél a fejével, az ég szerelmére!

Nat a fejét rázta.

– Csak arra várok, hogy elbukjon, Dexter, és van egy olyan érzésem…

– Ne a nőkkel foglalkozzatok most! – szakította őket félbe Sir Montague, és megragadta Dexter karját. – A kertem sokkal fontosabb! Mit tegyek Dexter? – Kövérkés kezét tördelve figyelte, ahogy az egyik birka lelegeli az utolsó virágzó loncot is. – Ez katasztrófa!

– Küldj a pásztorért, tereltesd össze és küldd vissza őket a legelőre! – mondta Dexter. – Ez csak egyszerű, Monty.

– De nem nekem – jajongott Sir Montague. Elizabeth sohasem engedné meg.

– Ugyan már, Monty, szedd össze magad! – bátorította Nat Waterhouse. – Csak annyit kell tennünk, hogy megtervezzük a válaszlépést. De előbb igyál még egy korty brandyt! Úgy látom, nagyon rád fér.

Miután az újabb pohár italtól valamelyest életre kelt, és leült a kandalló elé, úgy tűnt, Monty Fortune tényleg visszanyerte az erejét.

– Az egész Cole herceg özvegyének a hibája – morogta. – Mindannyian láttátok, hogy ő a főkolompos. Miles – fordult Vickeryhez –, őfőméltósága a te kuzinod. Nem tudnál odahatni, hogy elálljon ettől a hadjárattól?

Miles a fejét rázta, és bánatosan mosolygott.

– Nem hiszem, Montague. Ahogy te is mondtad, Laura özvegy hercegné. Az ember nem szabhatja meg egy özvegynek, hogy mit tegyen.

Meg a rablónőknek sem, gondolta Dexter, még akkor sem, ha már visszavonultak. Nem, ha kedves az élete.

Ez képtelenség! Azt kell tennie, amit parancsolnak neki jelentette ki éles hangon Sir Montague. – engedetlenség az egyik leghelytelenebb tulajdonság egy nőben, bármilyen rangú is. A többieken végig nézve Dexter tudta, hogy most mindannyian Lady Elizabethre gondolnak, akivel n Montague olyan látványos kudarcot vallott, hiszen képtelen volt kordában tartani húgát. A gyakorlatba nem tudta átültetni azt, amiről fennen prédikált.

– Ha szeretnéd megosztani az özvegy hercegnével az érzéseidet ez ügyben, Monty, biztos vagyok benne, hogy Laura szívesen meghallgat – közölte szárazon Miles.

Sir Montague morgott ugyan, de valamelyest lecsillapodott.

– Esetleg felmenthetném a hölgyadó alól, és akkor talán eszére térne – töprengett hangosan.

– Az sem számítana – jegyezte meg Miles, és felsóhajtott. – Laurának semmi vagyona, a többiekért teszi, amit tesz, Monty, nem magáért. De ő mindig is ilyen volt, felkarolta a reménytelen ügyeket. – Hátradőlt a széken, kezét összefonta a tarkóján. – Emlékszem, gyerekkorunkban is egyszer valóságos hadjáratot folytatott, hogy a szolgák kapjanak kimenőnapot, a földeken dolgozók pedig magasabb bért. Vad gyerek volt. Bármelyik lovat megülte az istállóból, és őrületbe kergette a nénikémet meg a bácsikámat, akik viszont azt szerették volna, ha tökéletes hölgy válik belőle. Kétségtelen, gondolta Dexter, hogy Burlington grófjának és grófnéjának legalább a felszínen sikerült tökéletes, illemtudó hölgyet faragnia Laurából. Csak a felszín alatti Laura volt az a szemérmetlen teremtés, akit Dexter ismert. De nagyon érdekes volt az is, ahogy Miles látta unokatestvérét. Csak megerősítette azt a tényt, hogy Laura szenvedélyesen kiáll mások ügye mellett, és szeret segíteni az embereken. Törődik a többiekkel. Ezzel indokolta azt is, miért lett Gloryvá, ez az igény sarkallta, hogy jóvátegye azokat az igazságtalanságokat, amelyekkel a társadalom nem tud mit kezdeni. Dextert megint elfogta az érzés, hogy mennyire csodálja ezt a nőt, de gyorsan, kíméletlenül el is fojtotta.

Sir Monty tanácstalanul ráncolta a homlokát, ami azt sugallta Dexternek, hogy nem igazán érti azokat az embereket, akik önzetlenül cselekednek mások javára.

Lám, lám, szóval tökéletes hölgynek kellene lennie motyogta Sir Monty jámboran. – Kimenőnap a szolgáknak? Milyen veszélyes, lázadó eszmék! Pokolian nem helyénvaló gondolat.

Dexter megmoccant a széken. Rá kellett döbbennie, hogy dühíti Sir Montague rosszallása, és meglepő módon úgy érezte, meg kell védenie Laurát. A saját szemével látta, mi mindent tett az asszony Cole-ban a legszegényebb bérlőkért. Mindenki ismerte nagylelkűségét, és azt is tudták, hogy minden hátsó szándék nélkül jótékonykodik.

Sir Montyról tudomást sem véve, Dexter egyenesen Mileshoz intézte a szavait.

– Úgy beszélsz, mintha csodálnád a kuzinodat – jegyezte meg.

– Így is van – ismerte be Miles. – Nem sok olyan tagja akad a családunknak, akinek elvei is vannak.

– Nem hiszem, hogy túl jó elvekről tanúskodna, hogy tönkreteszi a kertemet – morgott Sir Montague. – Mondjátok meg, urak, mit tegyek! – fordult a többiekhez. – A virágaim! A gyönyörű gyepem! És most mind elpusztították!

– Nos – mondta türelmét vesztve Dexter –, gyanítom, jó néhányan vannak, akik azt mondanák, ugyancsak elvtelen dolog volt tőled, hogy újra hatályba léptetted a hölgyadót, Monty, és most csak azt kapod, amit megérdemelsz. – Látta, hogy Miles, Nat, de még Tom is igyekszik elnyomni vigyorát a leplezetlen igazság hallatán. Sir Montague még a saját öccsétől sem számíthatott együttérzésre.

– De teljesen jogszerűen jártam el, amikor újra bevezettem a hölgyadót – tiltakozott Sir Montague. Dupla tokája csak úgy remegett a méltatlankodástól. – Benne van a törvényben.

– Ahogy a földtrágyázási jog is, ez nyilvánvaló – mondta Nat, és tekintete Lady Elizabeth karcsú alakjára tapadt, aki éppen akkor tért vissza a karámkapun át, kezében vödröt cipelve, amelyben a birkáknak szánt eledel volt.

– Ahogy én látom, két lehetőséged van, Monty – jegyezte meg Dexter. – Vagy meghátrálsz, és visszavonod a hölgyadót…

– Soha! Túl sok pénzt veszítenék rajta.

– …vagy felveszed a kesztyűt, és a saját fegyverüket fordítod a hölgyek ellen.

De hogyan? – nyavalygott Sir Montague szánalmasan. Azok az átkozott nőszemélyek!

– Használd ki jobban a földesúri hatalmadat? – nevetett Nat.

– Persze, hiszen még mindig ott van a droit de seigneur- kapott a szón Sir Montague.

Miles kis híján kiköpte a brandyjét.

– Csak lassan a testtel, Monty, azt nem teheted! Börtönbe kerülsz, ha elrablod a menyasszonyokat a nászéjszakájukon… Bár ez pont olyan dolog, amit én is szívesen megtennék – fűzte hozzá elgondolkodva. – Átkozottul vonzó ötlet!

Dexter is annak találta. A gondolat, hogy magával ragadja Laurát, és azt tegyen vele, amit akar maga volt a megtestesült kísértés.

– Felejtsd el az első éjszaka jogát! – mondta bosszúsan, miközben megpróbált összpontosítani – Monty, neked most arra van szükséged, hogy kihasználd a rendelkezésedre álló többi adófajtát is

– Igazából arra lenne szükségem, hogy egy-két bérlőm meghaljon – tűnődött Sir Montague. – Ily módon jogom lenne a lélekadóra, és annak fejében elvehetném tőlük a második legjobb tulajdonukat.

– Mi lenne az, a lovuk vagy a feleségük? – mormolta maga elé Tom.

– Az a bérlőtől függ – felelte ördögi mosollyal Miles. – És a feleségtől.

– Meg a lótól – tette hozzá kacagva Tom.

Dexter nagy csattanással tette le a kávéscsészéjét. Elege volt Sir Montague saját maga gyártotta gondjaiból, és a belőlük fakadó vitákból. Semmi kedve nem volt olyan ember segítségére lenni, aki el akarta orozni Fortune Folly lakosságának felétől az öröklött vagyonát.

– Később találkozunk, uraim – mondta minden átmenet nélkül. – Vacsorára várnak a Morris Bohócában, aztán pedig a hárfahangversenyre vagyok hivatalos, amelyet a táncteremben tartanak.

– Minden bizonnyal a bájos Miss Cole társaságául jegyezte meg Tom. – Micsoda szűzies ártatlanság Dexter, ráadásul nem kevés pénz is jár hozzá! Igazán nagyon vonzó!

Köszönöm, Tom – felelte hűvösen Dexter. Ki nem állhatta a másik férfi durva megnyilvánulásait, de nem tehette meg, hogy keresztülnéz rajta, miközben él a fivére vendégszeretetével.

– Meg a kevésbé bájos mama is ott van mellé – Tette hozzá Nat. – Igazán, Dex, minden elismerésem a tiéd.

– Tudatosan egy életre hozzáláncolni magad Faye Cole-hoz és a lányához valóban rendkívüli bátorságra vall – értett vele egyet Miles.

Barátja gúnyolódása nem igazán segített, hogy megnyugtassa Dexter amúgy is zaklatott idegeit. Miközben visszasétált a faluba a Tune folyón átívelő hídon keresztül, azon töprengett, hogy Nat és Miles lelkesen gratuláltak neki, amiért jól halad a gazdag menyasszony megszerzésével… ugyanakkor legalább annyira örültek annak, hogy nem nekik kell Lydia Cole-t oltár elé vezetniük.

A Lydiával kapcsolatos gondolatok elkerülhetetlenül Laura felé terelték elméjét. A megszállottja volt ennek a nőnek, ugyanakkor dühítette is. És mindezt alig néhány nap alatt sikerült az asszonynak elérnie. Két héten belül romokban fog heverni, mind testileg, mind szellemileg. Egy értelmes ember nem hagyja magát vezetni.

Azon tűnődött, valóban olyan gazember-e, hogy elveszi Lydiát, amikor nincs más vágya, mint hogy Laurával ágyba bújhasson. Sok férfi nem látott volna ebben semmi kivetnivalót, s egyetlen percig nem habozott volna, de Dexter nem tartozott közéjük. Volt egy nyugtalanító érzése, hogy a nászéjszakáján Lydia mellett fekve elhagyná a férfiassága tökéletesen tehetetlen lenne, szeretkezésre képtelen, mert Lydia a nem megfelelő nő lenne, rossz helyen és rossz időben. Vagy ez történne, vagy az hogy Lauráról fantáziálna, miközben ifjú arájával szeretkezik. Az ördögbe, túl erős a lelkiismerete ahhoz, hogy igazi léha fickó legyen. Ezt már évekkel ezelőtt felfedezte, amikor a Laura iránti dühös szenvedélye sokkal több hálószobába és budoárba vezette, mint amennyihez egy férfinak joga van egy életen át. Nem ez az ő igazi természete. Életében először azt kívánta, bárcsak jobban hasonlítana Miles Vickeryre, akiből, úgy tűnt, hiányzik minden erkölcsi gátlás, ha nőkről volt szó.

Ugyanakkor mi más választása lenne, mint hogy megkérje Lydia Cole kezét? Egész családjának a jó léte függ attól, hogy ő jó partit csináljon. Nincs más lehetősége. Még Lord Liverpool is ultimátumot adott neki: vagy talál magának egy gazdag feleséget, vagy kereshet másik állást. Nem puskázhatja el!

Magában szitkozódva vágott át a piactéren. Hűvös volt az este, erős északi szél fújt, a faluban mégis pezsgett az élet. A virágárusok, akiknek ugyancsak fellendült az üzletük, mióta a londoni urak megérkeztek Fortune Follyba udvarolni, kezdték kirakni az árujukat. A fogadó felől sülő hús édes illata szállt Dexter felé, emlékeztetve rá, hogy a vacsora hamarosan elkészül.

Dexter a fogadó kövezett udvarán járt, amikor megpillantotta Laurát, amint eltűnik a kolostor romok és a Régi Kastély felé vezető utcán. Zöld ruhája szürkének hatott az alkonyati fényben. Kezével tartotta a kalapját, nehogy az erős szél elfújja. Dexter egy pillanatig habozott, majd a fogadó felé indult, de szeme sarkából látta, hogy valaki Laura nyomába ered a sötét utcán. Alattomosnak látszott, és gondosan az árnyékban maradt. Dexter tarkóján égnek állt a szőr. A szakmai ösztöne átvette a vezetést. Gondolkodás nélkül surrant be az árnyékok közé, és követte a gyanús alakot a sötétbe.

8.

Laura a lámpást óvatosan letette az egyik kőlapra, és felnyúlt, hogy levegyen egy üveget a polcról. Minden bort itt tartott a kolostorromok pincéjében. Jobban kedvelte ezt a helyet, mint a Régi Kastély alagsorát, mert annak veszélyesen meredek volt a lépcsője, és Carrington már több alkalommal is majdnem leesett rajta. Itt tárolta a sajál receptjei szerint készült italokat is, amelyek most halkan forrtak és bugyborékoltak az egyik sarokban, valamint nagyapja finom borkészletének a maradványai. Laurának az utóbbi időben ritkán akadt alkalma, hogy társaságot fogadjon, így általában csak egyedül szokott iszogatni. Úgy vélte, ez az utolsó menedéke egy korosodó, szomorú, özvegy hercegnének: a kandalló előtt ülve elszopogatni a cherryjét, mint valami agg piás. Aznap este hárfakoncert volt a faluban, de neki nem volt kedve elmenni, és látni, hogyan meregeti a szemét Fortune Folly gazdag örökösnőire Dexter Anstruther meg az unokatestvére, Miles és az összes barátjuk. Helyette inkább elüldögél az otthonában egy üveg finom vörösbor társaságában, kézbe vesz egy jó könyvet – semmi komolyat, inkább valami szórakoztatót –, és a Sir Montague elleni bosszúhadjárat további lépéseit tervezgeti. A birkahadművelet egészen jól sikerült, s most itt az ideje, hogy újabb tervvel álljanak elő.

Laura kiválasztott egy üveggel a saját bodzavirág pezsgőjéből, és kritikusan szemügyre vette. A lámpán remegő fényében az ital aranyosan csillogott, mint a szalma a napfényben. Kétségtelenül itt az ideje, hogy megigya. Az üveg mellett a polcon üres hely tátongott, és egy elkenődött poros folt arról árulkodott, hogy onnan nemrég elvittek valamit, Laura a homlokát ráncolta. Itt a pincében tartotta a kökénylekvárt meg a többi gyümölcsízt, mert a gyümölcsök tovább elálltak a hűvös helyen. Biztos volt benne, hogy az utóbbi időben nem vitt el egyetlen bödönt sem, ugyanakkor elképzelni sem tudta, ki járhat még a kolostorromhoz lekvárért.

Hirtelen valami hangot hallott maga mögül a sötét folyosóról, mire megpördült, és az üveget fegyverként tartotta maga elé. Igazán gyalázatos elvesztegetése lenne a finom pezsgőnek, ha össze kellene törnie az illetéktelen behatoló fején, de megteszi, ha úgy hozza a helyzet. Az jutott eszébe, talán mégsem volt a legjobb ötlet éjszaka a kolostorromhoz jönni. Nem tartozott azon naiv emberek közé, akik azt hiszik, hogy a halott apátok szelleme ott kóborol a romok közt, de azért egyre erősebben szorította az üveget.

Az árnyék megmozdult, és Dexter Anstruther lépett a lámpás fénykörébe. Laura annyira meglepődött, hogy majdnem elejtette az üveget.

– Mr. Anstruther! – Hangja vékony egércincogásnak hangzott, elárulva, hogy mennyire megijedt, s ennek egyáltalán nem örült. – Mi az ördögöt keres itt?

Dexter az asszony arcáról a magasra emelt üvegre nézett, aztán vissza Laurára.

– Letenné, kérem, azt a palackot? Ideges leszek tőle.

Egyáltalán nem úgy fest, mint aki ideges, gondolta Laura. Erősnek és rendíthetetlennek látszott, noha a hangja udvarias volt. Az asszony hirtelen megpillantott egy másik Dexter Anstruthert nem az úriembert, aki azért jött Fortune Follyba, hogy gazdag feleséget keressen magának, hanem azt a férfit, akivel a Félholdban találkozott, aki a kormánynak dolgozik valami homályos minőségben, és akinek minden bizonnyal sokkal több veszélyes helyzettel kellett szembenéznie, mint egy begyulladt, pezsgősüveget lóbáló özvegyasszonynak. Aztán a veszélyes kifejezés eltűnt a férfi szeméből.

Laura engedelmeskedett, és letette az üveget. Kínos csend ereszkedett rájuk, közben Dexter tetőtől talpig végignézte Laurát, de nem azzal a férfias, vizslató tekintettel, amelyet az asszony már ismert, mert többször is látta másoktól, hanem sokkal komolyabban. Laura beleremegett ebbe a pillantásba. Volt valami személytelen benne, mintha a férfi valamilyen módon felmérné a jellemét, és mégis, Laura nagyon is bizalmasnak érezte.

– Egyedül van? – akarta tudni a férfi.

Laura belevörösödött a kérdés mögött rejlő célzásba.

– Természetesen egyedül vagyok! – csattant fel. – Talán azt képzeli, hogy idelent a pincében szórakoztatom a barátait éjnek idején?

– Nem tudom – vont vállat Dexter, aztán olyan pillantást vetett rá, amely még forróbb vérhullámokat kergetett az asszony arcába. – Azt teszi?

– Dehogy! – háborgott Laura. – Sértő, amit mond, Mr. Anstruther. Különben is, mi köze hozzá? – Éles hangon beszélt, hogy így leplezze, valójában mennyire kívánja a férfit. A borospince nem volt kis helyiség, de hirtelen úgy érezte, a falak mintha össze akarnák nyomni, s légszomjjal küzdött. Az biztos, a tervei közt egyáltalán nem szerepelt, hogy aznap este még Dexter Anstrutherrel tartózkodjon egy helyiségben.

– Sose foglalkozzon azzal, hogy utánam nyomoz, amíg a saját földemen állok. Én azonban még nem kaptam választ a kérdésemre. Ön mit keres itt?

– Önt követtem. Veszélyes dolog a kolostorromnál bóklászni a sötétben, főméltóságú asszonyom.

– Engem követett? – döbbent meg Laura. – Észre sem vettem.

Dexter erre váratlanul elmosolyodott. Laurának megroggyant a térde a látványtól.

– Nem lennék túl jó a mesterségemben, ha észrevett volna – jegyezte meg, majd mosolya elhalványult. – Nem én voltam az egyetlen, aki követte önt, főméltóságú asszonyom. Azért is jöttem le ide megkeresni önt, mert más valaki is járt a nyomában ma éjjel. Gyanús alaknak tűnt.

– Milyen különös, hogy kinevezte magát a védelmezőmnek, Mr. Anstruther – vonta fel a szemöldökét Laura. – Ennek ellenére bizonyos vagyok benne, hogy ön tévedett. Rajtam kívül nincs itt senki, én pedig azért jöttem, hogy magammal vigyek egykét üveggel a bodzavirág pezsgőmből.

Dexter elvette az üveget, alaposan megnézte magának, aztán nekilátott, hogy kihúzza a dugót.

– Ne! – szólt rá gyorsan Laura. – El kell fordítani nem húzni…

De elkésett. A dugó hatalmas pukkanással kiszabadult, olyan erővel, hogy a hang egy ideig még ott rezgett a kőfalak közt. A pezsgő szökőkút módjára lövellt ki az üvegből, telibe találta Dextert, eláztatva izmos combjára feszülő nadrágját. Laura megpróbálta nem meredten bámulni. Gyorsan felkapott egy rongyot, amelybe a forrásban levő bor palackjait szokta betekerni, és odaadta a férfinak, hogy felitassa a pezsgőt. A világ minden kincséért sem vállalkozott volna ő maga a feladatra. Nem valószínű, hogy az önuralma kitartott volna, miközben Mr. Anstruther elázott nadrágját próbálja szárogatni.

– Édes istenem! – sopánkodott. – Én figyelmeztettem. Ez itt pezsgő, és nagyon illékony.

– Magam is észrevettem – törölte meg az arcát Dexter a ronggyal, aztán hátrasimította nedves haját. – Legközelebb, ha fegyverre lesz szüksége, csak húzza ki a dugót. Sokkal hatékonyabb, mintha megpróbálna fejbe vágni valakit a palackkal.

– Majd észben tartom – ígérte Laura. A férfi haján megülő apró pezsgőcseppeket nézte, amelyek szikráztak a lámpás fényében. Szerette volna meg érinteni őket. Pontosabban szerette volna lenyalni őket. A forró vágy görcsbe rántotta a gyomrát. Laura megpróbálta összeszedni magát. – Talán mehetnénk is – mondta gyorsan, de hirtelen szörnyű gyanúja támadt. – Ugye nem zárta be a folyosó végén levő ajtót, Mr. Anstruther? Egy kővel volt kitámasztva.

– Persze hogy nem.

– Remek. Az ajtót ugyanis csak kívülről lehet kinyitni. Ha becsukódik… – Laura elhallgatott, ahogy egy szélroham söpört végig a folyosón, és a lámpás lángja majdnem kialudt. – …be leszünk zárva ide – fejezte be a mondatot.

Ekkor tompa puffanás hallatszott a folyosó végéről és az ajtót bevágta a szél. Egy pillanatra úgy tűnt, megremegnek a kolostor falai.

– Így? – kérdezte Dexter.

– Igen – felelte Laura, és egy pillanatig hallgatta a csapódás visszhangját. – Pontosan így.

Dexternek mindössze két percébe került megállapítani, hogy valóban be vannak zárva a kolostorrom pincéjébe, és hogy az ajtót lehetetlen kinyitni Kezét a makacs kövön nyugtatva visszagondolt a percre, amikor lefelé indult a lépcsőn. Előtte ellenőrizte, hogy szabad-e a kijárat. Ez alapvető lépes volt, így követelte az óvatosság. Az ajtót egy nehéz kő tartotta nyitva, olyan, amely nem mozdul el a helyéről csak úgy véletlenül. Ebből elkerülhetetlenül az következett, hogy valaki – nyilván a titokzatos személy, aki követte Laurát – szándékosan zárta be őket.

Dexter lassan visszasétált a pincébe, közben halkan szitkozódott a bajsza alatt. Most aztán jól megkapta, amiért engedett az ösztöneinek, és követte Laurát. Tudta, távol kellett volna tartania magát a bajoktól. A gondolat azonban, hogy az asszony most ott feküdne valahol magányosan és sérülten a sötétben, mert ő hagyta, hogy egyedül menjen haza, még bosszúsabbá tette. Miért vonzza Laura a bajt, és ő miért érzi kötelességének, hogy megvédje?

Először tönkretette a legjobb csizmáját, amikor belegázolt a folyóba, hogy megmentse a vízbefúlástól most pedig be van börtönözve vele egy borospincébe, csak azért, mert hallgatott az ösztöneire, és követte őt, hogy meggyőződjön róla, biztonságban van. Valahányszor kapcsolatba kerül az asszonnyal, életének nyugodt folyása mindig felborul, kilép a medréből. Cserbenhagyja a logika és a józan ész. Már az is épp elég zavaró volt, hogy Laura jelenlétében éretlen kamasznak érezte magát, aki képtelen uralkodni testi vágyán. Az, hogy meg is akarja védelmezni, még zavaróbb volt számára, s hogy miért van ez így, abba bele sem akart gondolni. Különben is egy olyan nő, aki rablónak áll, nemcsak hogy képes vigyázni magára, de meg is érdemli a bajt, amelyet magának keresett.

Laura a padlón ült. A köpenyébe burkolózott hogy védje magát az őszi éjszaka hidegétől, a félig telt pezsgősüveg ott állt mellette. Higgadtnak tűnt, mint aki felkészült egy hosszú és váratlan piknikre. Dexter kíváncsi lett volna, hogy valóban olyan nyugodt-e, mint amilyennek mutatja magát.

– Úgy tűnik, igaza volt – közölte. – Az ajtót belülről nem lehet kinyitni.

Az asszony felnézett. A lámpás fényében szemének mogyoróbarnája nagyon sötétnek tűnt, arca ki fürkészhetetlen volt.

– Milyen bosszantó! – mondta kedvesen. – Hogyan történhetett ez meg?

– Azt hiszem, valaki bezárt ide minket. Bárki volt is, aki korábban követte, nyilván szándékosan tette.

– Én pedig biztos vagyok benne, hogy csak képzelődik – jelentette ki Laura, amiből Dexter arra következtetett, hogy a nő messze áll attól, hogy aggodalmaskodjon. – Miért tenne bárki is ilyesmit?

– Talán azért – csattant fel Dexter –, mert valaha ön volt Glory, a rablónő, és a kétségtelenül valamely színes bűnözői pályafutása során nyilván sikerült egy-két ellenségre is szert tennie! Ez legalább annyira megteszi indoknak, mint bármi más.

– Érzem a rosszallást a hangjában, Mr. Anstruther, de nem értek egyet önnel. Senki sem tudja, hogy én voltam Glory, így ezt senki sem szegezheti a torkomnak. Úgy értem, hogy önön kívül senki – tette hozzá, aztán felsóhajtott. – Most pedig amiért megpróbált megmenteni, azt kapta jutalmul, hogy be van zárva ide velem. Legközelebb talán jobban meg, kellene gondolnia, mielőtt a segítségemre siet. Tudja, egész jól meg tudom védeni magam.

Dexter ingerülten felsóhajtott. Egy perccel ezelőtt még ő is pontosan erre gondolt. Tény, hogy nehéz lenne ügyesebb és önállóbb fehérszemélyt találni, mint Laura Cole, és ha azt is figyelembe veszi, hogy nem is kedveli különösebben az asszonyt, igazán lehetetlen, miért kívánja megvédeni. Dexter tudta, a hiba benne van, nem Laurában. Volt benne valami reménytelen kényszer, hogy segítsen másokon, még akkor is, ha azok nem igénylik a segítségét. Ennek az ösztönzésnek a hatására választotta azt a munkát is, amelyet végzett. Azért küzdött, hogy jobb, biztonságosabb, tisztességesebb hellyé változtassa a világot, bár általában nem kapott érte köszönetet.

„Erősen munkál benned a vágy, hogy rendet teremtsen a káoszban, Dexter – jegyezte meg egyszer Annabelle, a húga. – Persze egy olyan családdal a hátad mögött, mint a miénk, ezen nem is lehet csodálkozni. Egész életedben azon voltál, hogy felelősséget vállalj értünk, mert a papa meg a mama sohasem tette meg, most pedig úgy tűnik, kiterjesztetted ezt a kötelességérzetet az egész emberiségre.”

Dexter attól tartott, hogy húgának, aki egyébként nem szokott ennyire éles elméjű lenni, ebben az esetben igaza van. Fontos volt számára, hogy ellenőrzése alatt tartsa a dolgokat. Hogy simán, nyugodt mederben folyjon az élete, mert csak így lehetett biztos benne, hogy sohasem süllyed vissza gyerekkorának ijesztő bizonytalanságába. Valakinek vállalnia kellett a felelősséget, és neki jutott ez a szerep.

De Laura Cole esetében több volt ez, mint egyszerű védelmező ösztön. Ha Laurával volt, olyan birtoklási vágyat érzett, amely semmihez sem volt hasonlítható. Kis híján beleőrült, amikor az asszony kegyetlenül ellökte magától, s mélyen megvetette érte Laurát.

– Ne mondjon köszönetet, kérem – szűrte foga közt a szavakat, bár haragja inkább saját gyengeségének szólt. – Előbb vagy utóbb megtanulom, hogy ne ajánljam fel a segítségem, amikor nem igénylik. Általában nem vagyok ilyen lassú felfogású.

– Az valószínűleg jobb is lesz – helyeselt Laura. Biztos vagyok benne, hogy csak valami gyerekcsínyről lehet szó. Végtére is néhány hét múlva itt a csintalan éj, és ön is nyilván tudja, milyen remek ürügy ez a falu ifjainak mindenféle otromba tréfára. Kivéve persze, ha ez nem Sir Montague meglehetősen gyerekes ötlete, hogy így álljon bosszút rajtam.

– Én is gondoltam rá – ismerte be Dexter –, de túl durva lenne tőle, hogy engem is szenvedésre kárhoztatna azzal, hogy mindkettőnket bezár ide. Laura elmosolyodott.

– Talán arra gondolt – mondta mézesmázos hangon, hogy tökéletes büntetés lesz számomra, ha önnel együtt esek itt csapdába, Mr. Anstruther. Dexter ismét azt érezte, hogy a harag és a vágy egyforma erővel kap lángra a vérében. A büntetés csak az egyik szó volt az érzéseire. A kínszenvedés volt a másik.

– Ez valóban keserű megpróbáltatás mindkettőnk számára, főméltóságú asszonyom, hiszen megegyeztünk abban, hogy elkerüljük egymást. De biztos vagyok benne, hogy mindketten számíthatunk az önuralmunkra.

– Ó, ez csak természetes! Az önuralmunk megingathatatlan... Most pedig, hogy megállapítottuk, egyikünk sem kíván a másikkal bezárva lenni ebben a pincében, talán elgondolkodhatna azon, mit tehetnénk ez ügyben.

Dexter kezét zsebre dugva ismét felsóhajtott. Nem volt ugyan meggyőződve Laura igazáról, miszerint csupán gyerekcsíny áldozatai lettek, de azzal egyetértett, hogy legjobb lenne minél hamarabb kiszabadulni innen – mégpedig több okból is.

– Ha jól sejtem, nincs több kijárat ebből a pincéből – jegyezte meg.

– Gondolja, hogy itt ülnék, ha lenne? – nézett rá Laura bosszankodva. – Nem, Mr. Anstruther, nincsen sem másik ajtó, sem ablakok, és bár a folyosó végén van egy szennyvízvezeték, amelyik a vizes-árokba vezet, semmi kedvem kipróbálni, hogy el lehet-e arrafele menekülni.

– Megyek, megnézem – jelentette ki Dexter. – Elvihetem a lámpást?

– Természetesen. A nélkül semmit sem látna.

– Nem fog félni, ha egyedül marad a sötétben?

– Egyáltalán nem. És ön, Mr. Anstruther? – nézett fel rá az asszony félrehajtott fejjel, ajkán halvány mosoly játszott. – Sok ember fél a sötétben. Nincs rajta semmi szégyellnivaló. Szerintem ugyan néhány pókon és egéren kívül semmi sincs odalent, de szívesen önnel megyek, ha esetleg félős.

– Természetesen nem félek – felelte ingerülten Dexter. – Csak szerettem volna meggyőződni róla, hogy ön biztonságban lesz.

– Milyen kedves öntől! – mondta Laura élénken. Az csak természetes, hogy ön mellett biztonságban érzem magam, Mr. Anstruther. Megnyugtat a tény, hogy ön az Őrzők egyike, ezért kötelességének érzi, hogy megvédjen, noha nem különösebben kedvel.

Dexter felsóhajtott. Tekintete a pezsgősüvegre esett.

– Talán részeg? – érdeklődött.

– Még nem, csak egy kicsit pityókás – mosolygott rá Laura, és Dexter pulzusa megugrott az érzéki mosolytól. – Ne aggódjon, Mr. Anstruther, nem áll szándékomban elcsábítani. Még csak nem is kedvelem önt különösebben.

Dexter a fogát csikorgatta saját korábbi szavai hallatán, és arra gondolt, Cole herceg özvegye igazán szerencsés, amiért eddig még senki sem fojtotta meg, a pincébe zárásról nem is beszélve.

Lehajolt és felvette a lámpást a földről.

– Hamarosan visszajövök – ígérte.

Amikor visszatért, azt kellett látnia, hogy Laura kinyitott egy második üveg pezsgőt, és bájosan csillog a szeme.

– Mire jutott? – érdeklődött.

– Egy kisgyerek valószínűleg át tudna jutni a nyíláson – felelte Dexter –, de igaza volt, sem ön, sem én nem férünk át rajta.

– Nem értek egyet azzal, hogy kisgyerekeket küldjenek fel a kéménybe, vagy más szűk helyekre – jelentette ki komolyan Laura. – Barbár dolog.

– Persze hogy az! – csattant fel Dexter. – Én sem helyeslem. Csupán arra akartam utalni, hogy mindketten túl nagyra nőttünk, hogy átjussunk a nyíláson. Nem a gyermekmunka mellett emeltem szót.

Leült az asszony mellé. Érzékeit azonnal rabul ejtette a parfümjének illata – valami virágillat, amit nem ismert fel ugyan, de nagyon vonzónak talált. Dexter tudta, hogy csak a képzelete játszik vele, mikor azt hiszi, érzi az asszony testének melegét, de most, hogy kiderült, nincs menekvés, kezdte megérezni a helyiség nyirkos hidegét, és Laura meg a lámpás tűnt az egyedüli fényes dolognak benne. A lámpás halványarany fényében az asszony szelídnek, melegnek és csábítónak tűnt.

Valamint a pityókásnál egy kicsit többnek zilált fürtjeivel, kipirult arcával és csillogó szemével. Dextert hirtelen ellenállhatatlan vágy fogta el, hogy kihasználja a helyzetet. Ez persze nem olyan dolog volt, ami jellemző lenne rá. Elcsábítani egy nőt egy borospincében becstelen és erkölcstelen, olyasmi, amit Miles Vickery tenne. Még a legvadabb időszakban, amikor a Laura árulása miatt érzett csalódottsága rányomta keserű bélyegét a lelkére, és vad duhajkodásba taszította, akkor sem viselkedett volna ily becstelenül… legalábbis nem túl gyakran. Azt meg különösen ironikusnak találta, hogy éppen Laurával együtt került csapdába. Laurával, aki olyan átkozottul vonzó volt, hogy Dexter nem győzte ostorozni magát gyengeségéért, amiért nem tud ellenállni neki. Laurával, aki annyira tapasztalt nagyvilági nő volt, hogy ő egyenesen nevetségesnek tűnt, amiért erkölcsi aggályai vannak az elcsábításával kapcsolatban.

Mindketten számíthatunk az önuralmunkra…

Dexter összeszorította a száját. Hosszú, nagyon hosszú lesz ez az éjszaka.

– Azt hiszem – jegyezte meg nyersen –, hogy ön jóval több pezsgőt ivott a kelleténél.

– Feltételezem, nem nézi jó szemmel, ha egy nő egyedül iszik – nézett rá gúnyosan Laura. – Vagy, inkább, ha egyáltalán iszik valami alkoholt, így van Mr. Anstruther? Megfigyeltem, hogy hozzá se nyúlt a brandyjéhez aznap éjjel a Félholdban.

– Alkoholt inni, ha az ember egyedül van, nem tanácsos sem férfinak, sem nőnek – felelte Dexter kicsit mereven. – És egyáltalán, az alkoholt csakis mértékkel érdemes fogyasztani. A nők sokkal kevésbé bírják az italt, mint a férfiak, ezért úgy vélem, okos ötlet lenne, ha egyáltalán nem innának.

– Ez csak természetes – hajtotta oldalra a fejét Laura. – Úgy tűnik, mélységeiben tanulmányozta ezt a kérdést, Mr. Anstruther.

– Csak amennyire a munkám megkövetelte.

– No persze. Feltételezem, ön annyira ura magának, hogy még sohasem rúgott be. Mégis azt hiszem – lengette meg a palackot a férfi előtt –, hogy jobban tenné, ha belekortyolna ebbe az üvegbe, így megóvhatna attól, hogy egyedül igyak.

Dexter ránézett.

– Egyenesen az üvegből iszik?

– Hogyan másként? Itt nincs pohár – nevetett Laura. – Most biztos arra gondol, milyen illetlen dolog ez egy özvegy hercegnétől, igazam van?

Dexter egyáltalán nem találta illetlennek, épp ellenkezőleg. Nézte, ahogy az asszony megdönti az üveget, lehunyja a szemét, és nagyot húz az italból. Szája sarkában apró patak jelent meg, amelyet lenyalt. Ahogy oldalra hajtotta a fejét, mézbarna fürtjei súrolták bársonyköpenyét, s Dexter különösen érzékinek találta a suhogó hangot. A tincsek mindegyike aranyosan csillogott a lámpás fényénél. Dexter szerette volna megérinteni. Szerette volna belemélyeszteni ujjait a fénylő hajzuhatagba, hátra dönteni Laura fejét, és addig csókolni a szépséges, gyönyörű száját, amíg az asszony sóhajtva elernyed, kezessé válik a karjában.

Laura feléje nyújtotta a palackot. - Ön következik.

Dexter elvette tőle az üveget, és ajkát arra a helyre illesztette, ahol korábban az asszony ajka volt, közben érezte, hogy csupán a gondolatra egész testét átjárja a forró vágy. Tudta, ha a nő éppen az istállót trágyázná ki, ő valószínűleg akkor is el akarná csábítani. Bármit tesz is az asszony, csak még jobban felkorbácsolja az érzékeit.

– Nagyon kellemes – mondta meglepetten, ahogy az, ital lecsúszott a torkán. – Saját recept?

– Még egy dolog, amit a nagyanyámtól örököltem, biztos csodálkozik, miért tartom itt a bort, és nem a Régi Kastélyban, Mr. Anstruther. Furcsállom is, hogy még nem kérdezte meg, mivel sokkal ésszerűbb lenne ott tárolni.

– Valóban kíváncsi vagyok rá – ismerte be Dexter.

– Több oka is van – mondta Laura. – Az első az, hogy a ház pincéje a folyó felől lejt, így előfordulhat, hogy elönti a víz. Ráadásul a lépcsői kopottak és veszélyesek. De a legfőbb oka, hogy a nagyanyám költöztette ide a pincét, nekem pedig nem volt kedvem visszaköltöztetni. A nagymama célja az volt, hogy megóvja a bort a nagyapámtól, aki élete végére szörnyen részeges lett.

– Sajnálom. Azt említette, hogy kicsapongó életmódot folytatott az öreg, de nem tudtam, hogy iszákos is volt.

– Ó, attól tartok, mindkét téren sokat buzgólkodott, de a nagyanyám rájött, ha megnehezíti neki hogy borhoz jusson, akkor nem iszik. Szerintem ez nagyon ravasz volt tőle. Tudja, a nagyapám lusta ember lévén arra már nem vette a fáradságot, hogy minden alkalommal elgyalogoljon ide, amikor inni szeretett volna.

– Azért van úgy tervezve az ajtó, hogy csak kívülről lehessen nyitni? Hogy csapdába essen itt, ha megpróbál észrevétlenül belopakodni?

– Dehogy! – nevetett Laura. – Ez az eredeti, középkori ajtó, és már többször is gondoltam rá, hogy ki kellene cserélni. De kíváncsi lennék, hogy az apát valóban azért tervezte-e így, hogy csapdába ejtse a bort dézsmáló szerzeteseket.

Dexter újra meghúzta az üveget. Az ital pezsegve csiklandozta a nyelvét, és megbizsergette a vérét. Homályosan tudatában volt, hogy bornemissza emberként nagyon óvatosnak kell lennie, nehogy túlzásba vigye, mivel nem igazán bírja az italt. De még egy korty biztos nem fog megártani.

– Ez nagyon finom – adta vissza a félig kiürült üveget.

– Köszönöm. Nagyon jó a recept. – Laura a férfi felé fordította a fejét, és elgondolkodva szemügyre vette. – Szóval, Mr. Anstruther, miután megállapítunk, hogy itt rekedtünk, van valami esély arra, hogy hiányzik valakinek, és keresni fogják?

Dexter érzelmi életének sivárságára gondolt. Valójában senki sem volt, akit érdekelt volna, hogy hazatér-e, vagy sem. Még azt sem engedhette meg magának, hogy egy inast tartson. Korábban a kötöttségek hiánya áldásnak tűnt. Ott volt az anyja, az öccsei meg a húgai, és másra nem is volt szüksége. És amikor rátalál majd a készséges feleségre, ő is pontosan be fog illeszkedni a családba, s nem fog semmiféle bonyodalmat okozni. A gond csak az, hogy semmi kedve most a gazdag jövendőbelire gondolni, amikor itt ül Laura Cole-lal. Nem, az lehetetlen.

– Attól tartok, ez nem túl valószínű – mondta. – A fogadó vendégei a kedvük szerint jönnek-mennek. Nem mintha rendszeresen ki szoktam volna maradni éjszakáira, kivéve persze, ha a munkám megkívánja.

– Természetesen. Bármilyen hírnévre tett is szert a múltban, Mr. Anstruther, nem hiszem, hogy manapság ennyire zabolátlanul viselkedne. Nem az a legjobb módja egy ártatlan örökösnő megnyerésének, hogy az ember egész éjszakára kimarad más nőkkel, igazam van?

Laurát nézve, ahogy finom mozdulattal a szájához emeli az üveget, Dexter szinte ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy zabolátlanul viselkedjen vele, akkor és ott, a pince padlóján. Az örökösnők várhatnak. Mégis inkább megköszörülte a torkát, és kíméletlenül elnyomta a zabolátlan vágyat.

– És mi a helyzet önnel, főméltóságú asszonyom? – kérdezte. – Észreveszik a szolgák, hogy nem ért haza?

– Valószínűleg. Rachel biztosan nagyon meg lesz lepve, hogy nem értem időben haza Hattie-t ágyba fektetni, de szerintem azt fogja hinni, hogy feltartottak valahol. Carrington és Mrs. Carrington pedig már biztosan lefeküdtek. Általában korán visszavonulnak. Reggel előtt nagy valószínűséggel senki sem fog aggódni a hollétem miatt.

– Milyen elkeserítő! – jegyezte meg Dexter. – Gondolt már rá, hogy egy kicsit aktívabb szolgákat alkalmazzon? Olyanokat, akik hamarabb észreveszik a dolgokat? Ha az ember magányosan él, mint ön is, nem árt, ha van valaki, akire számíthat.

Szinte ki sem mondta a szavakat, Dexter máris megbánta, hogy megszólalt, vagy még inkább azt, hogy kijelentésével azt a benyomást kelthette, hogy érdekli Laura Cole jóléte. Az asszony nyilván jobban kedveli az olyan szolgák jelenlétét, akik süketek és vakok arra, ami körülöttük folyik. Hiszen így akár minden éjszaka becsempészheti a szeretőjét a hátsó lépcsőn, és nem kell tartania attól, hogy bár ki a kulcslyukra tapasztott füllel kémkedik utána. Dexternek nem tetszett túlzottan a gondolat. Nem, ez így túl finom megfogalmazás. Igazság szerint ki fejezetten gyűlölt erre gondolni.

Laurának a méltatlankodás pirosra festette az arcát.

– Senkire sincs szükségem. Tudom, hogy mindenki alkalmatlannak tartja Mr. és Mrs. Carringtont…

– És igazuk is van – szúrta közbe Dexter.

– De csak azért, mert Faye Cole majdnem az őrületbe kergette őket a követelőzéseivel, amikor hercegné lett – védte a házaspárt Laura. – Borzalmas soruk volt, amíg neki dolgoztak. Szegény Carrington megtört a nyomás alatt, Mrs. Carrington egészsége pedig amúgy sem volt soha túl erős. Az én hibám. Kiszolgáltattam őket Faye kényére-kedvére… – Laura elhallgatott, a pezsgősüvegre nézett, aztán nagyot sóhajtott. – Bocsánatot kérek. Rendkívül illetlen dolog tőlem Cole hercegnét bírálnom az ön jelenlétében.

Dexter tudta, Laura azért tartja illetlenségnek a dolgot, mert könnyen lehet, hogy Faye Cole a közel jövőben az ő anyósa lesz, de igazság szerint sokkal kíváncsibb volt az asszony pezsgő ihlette mondókájára. Laura ismét a gyengébbek védelmére kelt, s noha gyakorlatilag munkaképtelenek voltak, befogadta a Carrington házaspárt, hogy megmentse őket az éhezéstől és nélkülözéstől. Ez kedves, nagylelkű és minden gyakorlatiasságot nélkülöző tett volt a részéről, de pontosan ezek voltak azok a tulajdonságok, amelyekért Miles olyan sokra tartotta unokatestvérét. Dexter Carringtonra gondolt, aki nem hallotta a csengőt, vagy, ahogy tántorogva megy le a lépcsőn a konyhába. Aztán Mrs. Carrington jutott eszébe, aki olyan beteg volt, hogy még a teavizet sem tudta felforralni, és hirtelen végtelen gyengédséget érzett Laura iránt, aminek nem is próbált gátat szabni.

– Különben is, jobban szeretem magam végezni a dolgokat – mondta Laura, és a férfi kihallotta hangjából a védekezést. – Korábban ezt sohasem tehettem meg.

– Az meg hogyan lehetséges? – nézett rá döbbenten Dexter. – Biztos vagyok benne, hogy a hercegnéi rang rengeteg kiváltsággal jár.

– Az ember azt hinné, ugye? – kérdezte Laura, a köpenyét babrálta, kerülve a férfi tekintetét. – És bizonyos értelemben igaza is van, Mr. Anstruther. Más tekintetben viszont meg kell mondanom, hogy, hercegnének lenni meglehetősen kiábrándító dolog. – Elhallgatott, majd halkan felsóhajtott. – Már gyerekkoromban eldöntött tény volt, hogy hercegné lesz belőlem, így az anyám kezdettől fogva úgy nevelt, hogy megfeleljek ennek a szerepnek. Soha sehová nem mehettem úgy, hogy legalább egy-egy szolga ne legyen a két oldalamon, hátha szükségem lesz valamire. Szörnyen kellemetlen volt, hogy mindig ott lebzsel körülöttem valaki.

Dexter megdöbbent. Noha Miles említette, hogy Lord és Lady Burlington le akarta törni Laura vad természetét, arról nem igazán volt elképzelése, hogy ez mivel járt.

– Arra nevelték, hogy hercegné legyen? Arra iskolázták?

– Természetesen. Charlest és engem már a bölcsőben egymásnak ígértek. – Némi visszafogottság lopakodott az asszony hangjába. – Aztán persze hercegné lett belőlem, és ennek megfelelően kellett viselkednem.

Dexter rájött, hogy elborzasztja a dolog. Az ő gyerekkora őrült összevisszaságban telt olyan szülőkkel, akiket a legcsekélyebb mértékben sem érdekelt, mit csinálnak a gyerekeik. Dexter eddig sajnálkozott a törődés ilyetén hiányán, másrészről viszont Laurát hallgatva szörnyűnek találta, hogy egy gyerek úgy nőjön fel, ahogy ő, szabályok és utasítások közé szorítva, elnyomva magában természetes élénkségét.

– Az édesanyja biztosan nagyon boldog volt, hogy minden az elképzeléseinek megfelelően alakult – jegyezte meg. – El tudom képzelni, mennyire csalódott lett volna, ha kútba esik a terve.

– Azt hiszem, valóban el volt ragadtatva – értett vele egyet Laura, bár hangja kicsit élesebbé vált. – Engem azonban senki sem kérdezett, mit is szeretnék. Gondolom, így már jobban megérti, hogy most, amikor választhatok, miért élek valamivel kevésbé megszokott módon, mint az özvegy hercegnék általában.

– Útonállással foglalkozni valóban nem nevezhető megszokottnak a birodalom főrangú asszonyai között.

– Nem arra gondoltam – tiltakozott Laura. – Meg tenné, hogy nem emlékeztet folyton rá, Mr. Anstruther? Kérem, próbáljon végre túllépni rajta. Ha Lord Liverpool meg tudott bocsátani, úgy érzem, ön is igazán megtehetné.

– Rendben – sóhajtotta Dexter. – Most inkább arra kellene összpontosítanunk, hogy egyikünk sem fog hiányozni senkinek ma éjjel. Mit javasol, mit tegyünk?

– Várunk reggelig – felelte Laura –, aztán segítségért kiáltunk. Valaki biztos jön majd erre, ha felkelt a nap, s bár a falak vastagok, lehetséges, hogy meghall minket.

– Igazán figyelemreméltó, hogy a körülményekhez képest mennyire nyugodt, főméltóságú asszonyom – jegyezte meg Dexter, s megmerevedett, amikor Laura nem szándékosan ugyan, de közelebb húzódott hozzá, és a köpeny puha bársonya a karjához ért, s közben az egyik hajtincs az arcát csiklandozta.

– Talán azt várta, hogy idegeskedjek? Nem hiszem, hogy azzal túl messzire jutnánk.

– Valószínűleg tényleg nem – engedett Dexter.

– De azzal eleget tennék az ön elképzeléseinek arról, hogyan kellene egy nőnek ilyen helyzetben viselkednie, ugye, Mr. Anstruther? – folytatta Laura. – Magam is felfedeztem már, hogy egyáltalán nem számít nőiesnek, ha egy asszony ennyire önálló.

– Tudom, hogy konzervatív gondolkodásúnak tart – mondta Dexter mereven –, de abban igaza van, hogy ön valóban nem felel meg a női alkalmasságról elképzelt ideálomnak.

– Édes istenem! – mosolygott Laura gúnyosan. El sem mondhatom, milyen csalódott vagyok, hogy ezt hallom, Mr. Anstruther. De kénytelen vagyok, megkérdezni, mire való alkalmasságnak nem felelek meg?

– A házasságra, természetesen. – Dexternek küzdenie kellett, hogy tisztán tudjon gondolkodni. Elméjére mintha köd borult volna. Az az igazság, gondolta bizonytalanul, hogy Laura elkápráztatta. Megbabonázta, csakhogy minden tekintetben alkalmatlan volt feleségnek. Nem mintha ő egy pillanatig is gondolt volna rá, hogy elvegye. Még ha gazdag örökösnő lenne is, tucatnyi okot, rengeteg okot tudna felsorolni, miért követne el hatalmas ostobaságot egy ilyen lépéssel. Ez a nő felébreszti benne azt a vadságot, amely veszélyesen hasonlít az apjáéra, énjének azt a részét, amelyet keményen, elszántan megpróbált elnyomni annak érdekében, hogy felelősségteljes, józan és megbízható ember váljék belőle. Laura azonban különös bűverővel bírt felette, amit nem tagadhatott. Dexter a pezsgőspalackra nézett. Elméje bizonytalanul botladozott, ahogy megpróbálta átgondolni, miben is áll Laura természete. Olyan, mint egy fényes, szeszélyes csillag, gondolta. Lecsábítja őt az ösvényről, amelyen haladnia kellene. Ez már majdnem költőien hangzott, pedig Dexter nem volt különösebben költői alkat.

Tekintete ismét a második üvegre vándorolt, amely majdnem üres volt. Szó sincs itt költészetről. Egyszerűen berúgott.

Részegsége bizonyítékára, az üres palackra pislogott. Nem volt egészen biztos abban, hogyan is történhetett, amikor a mértékletességet tartotta szem előtt. Csak annyit tudott, hogy kábult, egy kicsit bizonytalan, és mintha tovatűntek volna a gondjai. Furcsa módon vonzó volt ez az érzés.

Laura ismét megmoccant, karja az övéhez ért, s most ott ültek egymás mellett, hátukat a hideg kőfalnak vetve. A köpeny szalagjai kibomlottak, lehullottak, s a ruhadarab kinyílt, felfedve az asszony karcsú nyakát és keblének finom domborulatát a zöld ruha dekoltázsa fölött. A lámpafényben aranylón csillogó finom, selymes bőr láttán Dexter ujjai szinte fájtak, hogy megérinthesse.

Abban a pillanatban, amikor beengedte ezt a gondolatot az elméjébe, tömegével követték a többiek. Be van zárva Laura Cole-lal egy borospincébe. Nem érhet hozzá. Nem gondolhat arra, hogy megcsókolja.

Nem szabad arra gondolnia, hogy szerelmeskedik vele!

Be van zárva egy nővel, aki mellett képtelen másra gondolni, mint a szeretkezésre, és arra, hogy nem szabad hozzáérnie.

Torka olyan száraz volt, mintha lenyelt volna egy marék homokot.

– Azt hiszem, ön részeg, Mr. Anstruther – szólalt meg Laura.

– Igen, szerintem is – értett vele egyet Dexter.

– És azt is hiszem, hogy ön azt képzeli, engedelmes feleségre van szüksége – folytatta Laura lágyan –, amikor azonban végül megtalálja, rá fog jönni, hogy mégsem ezt akarta. – Az asszony oldalra fordította a fejét, hogy a szemébe tudjon nézni és ajka hirtelen egészen közel került a férfiéhoz.

Dexter kíváncsi lett volna, sejti-e az asszony hogy abban a pillanatban mi is az, amit igazán akar, és hogy mennyire veszélyesen közel van hozzá, hogy el is vegye. A magára erőltetett korlátok azzal fenyegettek, hogy bármelyik pillanatban lehullhatnak.

– Higgye el! – erősködött Laura. – Hosszú évekig tökéletes feleség voltam, legalábbis a felszínen, én sem a férjem, sem én nem voltunk boldogok.

– Én nem vagyok olyan, mint a férje – tiltakozott azonnal Dexter, mert nem akarta, hogy bármilyen módon Charles Cole-hoz hasonlítsák. Az asszony elmosolyodott, és a szája sarkában megjelenő bájos gödröcskék láttán Dexter kis híján elvesztette a maradék önuralmát is.

– Nem, ön valóban nem olyan – mondta Laura. Ez igaz.

Dexternek volt egy olyan nyugtalanító érzése, hogy minden egyes kiejtett szóval a beszélgetés még veszélyesebb területre téved.

– Én sohasem hanyagoltam volna el – mondta reményei szerint illő méltósággal. – Sohasem engedtem volna, hogy a vidéket járja, és lóhátról tegyen igazságot, vagy kerítéseket gyújtson fel.

Laura továbbra is mosolyogva dédelgette a palackot, majd újra meghúzta.

– Örömmel hallom, hogy nem hanyagolt volna el.

Elhanyagolni? Hiszen alig tudja visszatartani magát, hogy ne érjen hozzá! Dexter ismét megmoccant. Teste merev és feszült volt. Úgy érezte, bármelyik pillanatban felrobbanhat. Laura mosolya elhalványult.

– Annyira boldogtalan voltam Charlesszal – mondta halkan. – Néha már az őrület határán jártam. Néha meg ostobaságokat csináltam, vagy helytelen dolgokat. – Felemelte a tekintetét, és egyenesen a férfi szemébe nézett. Dexter érezte, hogy szíve elszorul az őszinte vallomás hallatán. – Az az éjszaka, amelyet önnel töltöttem – suttogta Laura, s lesütötte a szemét –, sok tekintetben helytelen volt, de annyira akartam!

Dexternek elakadt a lélegzete. Kezét a nyakához emelte, hogy meglazítsa a nyakkendője csomóját, de ujjai valahogy Laura arcára tévedtek, és ő gyengéden hozzásimította orcáját a kezéhez. Dexter gyomrát összeszorította a vágy és a sóvárgás. Laura szeméből egy olyan sötét és bizonytalan tekintetű valaki nézett rá, aki többet ivott a kelleténél. Az asszony lehunyta szemét, és ajkai szétnyíltak. Dexter habozott.

Részeg.

Kihasználja a helyzetet.

Nem viselkedik úriember módjára, de Laura sem viselkedik úriasszonyként… A vágy, az éhség és a csalódottság, amely gyötörte, valahányszor csak Laurával találkozott, most egyetlen, ellenállhatatlan vágyhullámmá állt össze. Ráhajolt az asszony szájára, eltüntetve a kettejük közti kicsiny távolságot, és először csak gyengéden, puhatolózva, aztán vadul, követelőzve válaszra éhezve ostromolta. Abban a pillanatban pontosan tudta, mit akar. Nem valami tiszteletre méltót keresett. Nem engedelmességre vágyott. Még csak irányítani sem akart.

Laura Cole-t akarta mohó vággyal, és ugyan akkor azt is tudta, bármennyire próbálkozik is, ebből a lázból soha, de soha nem tud kigyógyulni.

9.

Laura tudta, hogy anyja azt mondaná, egy hölgy, különösen egy özvegy hercegné nem iszik pezsgőt, s utána nem talál szemérmetlen és a legnagyobb mértékben kielégítő gyönyöröket egy férfi karjában, de mostanra olyan áldottan kábult állapotba került, hogy nem is törődött vele. Évekbe került, mire megértette, hogy anyjának sok mindenben nem volt igaza, és ez is egyike volt a tévedéseinek. Egyszer már engedett a buja vágyaknak, akkor megfogadta, hogy soha többé, de most, mikor Dexter kemény teste hozzásimult, amikor a kezét a férfi hajába mélyeszthette, s a férfi szája választ követelve ostromolta az ajkát, minden kételye elszállt. Halványan még emlékezett rá, hogy vannak okok, amiért ez nem helyes. Azt is tudta, vannak titkok, amelyeket meg kell őriznie Dexter előtt. Ha közel engedi magához a férfit, azt kockáztatja, hogy felfedi előtte Hattie származásának a titkát. De annyira kívánta a férfit, annyira szüksége volt rá Dexter elűzte a magányosságát. Annyira jól érezte magát a karjában! Laura belefészkelte magát a férfi testének melegébe.

Dexter újra megcsókolta, és ez elemi erővel hatott rá. A férfi szája meleg és határozott volt az ajkán. Laura megérezte a pezsgő ízét a nyelvén, és nagyon finomnak találta. Meleg volt a kéz is, amely besiklott a bársonyköpeny alá, hogy átkarolja a derekát. A belőle áradó forróság még a ruha selymén át is perzselt. Dexter nyelve meghitten kígyózott nyelve körül, lusta csapásokkal fedezve fel szája belsejét. Semmi bizonytalanság nem volt benne, és semmiképp sem nevezhette volna tapasztalatlannak. Laura volt az, aki ártatlannak érezte magát amint ott remegett nyugtalanul, ugyanakkor elszántan a férfi karjában, s rég elfeledettnek hitt érzések, érzelmek cikáztak át rajta. Tehetetlen volt a férfi erejével, parancsolón nekifeszülő testével szemben. Érezte, hogy a mohó követelésre mellbimbói megkeményednek, és ágaskodva ostromolják a férfi mellkasának izmos falát. Gyomra mélyén csiklandón remegett a gyönyör, és Laurának el kellett nyomnia a torka mélyéről feltörő nyögést, miközben fejét egészen hátrahajtotta, a pince hideg kőfalánál keresve menedéket. Dexter követte a mozdulatot, csapdába ejtette, és elmélyítette a csókot. Nyelve addig becézte, míg ő csaknem elolvadt a fehéren izzó vágy támadásai alatt. Laura arra gondolt, soha életében nem tapasztalt még ilyen fantasztikus gyönyört. Édes és életet adó volt a négy év aszálya után. Azt hitte, bele is hal. Aztán megérezte, hogy Dexter keze feljebb kalandozik, elindul, hogy kiszabadítsa mellét a fűzőből. Ujjai a csupasz bőrét cirógatták, könnyed, de nagyon is megfontolt érintéssel, és Laura teste ívben megfeszült, mint a felhúzott íj.

Dexter újra megcsókolta, ezúttal komótosan.

Mélyen, visszavonhatatlanul felpörgetve érzékeit, elmerülve a hamisítatlan eksztázisban. Tenyere melegen simult keblére, majd ujjai hirtelen eltökéltséggel megrántották ágaskodó mellbimbóját, erősen, újra meg újra, s Laura teste ismét ívbe hajlott, ahogy az édes, felolvasztó élmény végigcikázott rajta. A fal kemény volt mögötte, megtartotta, míg Dexter a köpenyével babrált, majd keze elindult, hogy kiszabadítsa fogságából másik mellét is. A ruha halk, szisszenő hanggal csúszott le a derekáig.

Dexter lehajtotta a fejét, és a szájába vette az egyik duzzadt mellbimbót, s gyengéden nyalogatni kezdte. Laura megvonaglott, döbbenten és elragadtatva a szokatlan élménytől, s szerette volna még jobban odanyomni keblét a férfi ajkához, fogaihoz. Majd megőrjítette a vágy, hogy többet követeljen, a teljes kielégülést, amelyre sóvárgott, ugyanakkor rettegett attól, hogy teste darabjaira hull a mindent elsöprő érzelmi gyönyör súlyától.

– Dexter, kérlek! – Küszködve kereste a szavakat. – Nem tudom… Kell egy kis… Képtelen vagyok ezt elviselni. Abba kell hagynod.

Hallotta, hogy a férfi felnevet.

– Nem hiszem, hogy megteszem.

Olyan volt, mintha Dexter mondta volna, mégis annyira más. Annyira eltérő attól az óvatos, lelkiismeretes embertől, akinek a felszínen mutatta magát, hogy Laurát ismét átdöfte a gyönyör lándzsája.

– Nem tudok gondolkodni… – esdekelt, de a férfi ismét csak nevetett, és száját egy pillanatra felemelte a kebléről, s Laura érezte a lélegzetét a nedves bőrén.

– Szerencsére semmi szükség arra, hogy gondolkodj – mondta Dexter, s nyelvével újra becézgetni kezdte az asszony mellét. Addig cirógatta, fricskázta és nyalogatta a fájdalmasan feszülő bimbót, hogy Laura már fékezhetetlenül remegett, s félő volt, hogy a földre hanyatlik. Már csak a férfi keze a derekán tartotta egyenesen.

– Ez nem te vagy – zihálta. – Dexter…

Hangja elfulladt, amikor a férfi a fogai közé kapta keblét, és Laurának már csak egy nyögésre telt.

– Ez vagyok én – préselte ki magából Dexter a hangja nyers volt. – Nem ismerek magamra, amikor a karomban tartalak, Laura. Csak azt tudom, hogy ez az, amit akarok.

– Akkor ne hagyd abba! – adta meg magát az asszony. – Mindegy, mit teszel, csak abba ne hagyd!

Dexter ismét felkacagott, aztán a szájába vette Laura mellbimbóját, és nyelvével megpöckölte, mire az asszony kis híján felsikoltott.

– Ah! Abba ne hagyd! Keményebben! Kérlek! Csak egy kicsit keményebben…

Tényleg az ő hangja az, amelyik remegő hangon azért esdekel, hogy csábítsa el, pusztító gyönyörrel kábítsa el az érzékeit? Laura érezte, hogy a férfi mindkét keze megragadja a csípőjét, és egy kicsit hátradönti a falhoz. Keble így már teljesen feltárult mohó szája előtt. A pince hűvös levegője körbelengte csupasz bőrét, de vére forrón pezsegve áramlott ereiben, s attól borzongott, nem a hidegtől. Dexter most már mindkét mellbimbóját ostromolta, nyelvével, ujjaival, olyan ügyesen, gyakorlottan, hogy a benne összegyűlt feszültség görcsbe rántotta. Teste olyan vadul remegett, hogy Laura azt hitte, képtelen tovább elviselni.

– Kérlek, nem bírom tovább…

Dexter csak nevetett, és apró csókokkal borította az asszony keblét, amitől Laura könnyekben tört ki. Tehetetlen volt a férfi karjában, elhagyta minden ereje, s teljesen ki volt szolgáltatva Dexternek. Annyira remegett, hogy azt hitte, darabjaira fog hullani. Teste sóvárogva várta a megváltást.

Sötét, perzselő gyönyör gyűlt benne valahol mélyen, hogy aztán összesűrűsödve vad eksztázisban törjön ki, s Laura érezte, hogy teste kibírhatatlanul megfeszül. Felsikoltott, és Dexter vállába kapaszkodott. A férfi újra meg újra megcsókolta, ujjai továbbra is a mellét masszírozták, a gyönyör és a fájdalom keverékével árasztva el egész valóját. Az egész világ vakító fényben tündökölt, és a beteljesülés vad tremolója megrázta testét.

– Dexter!

Annyira tökéletes és teljes volt az élmény, hogy Laura egy pillanatra el is vesztette öntudatát. Amikor érzékei kezdtek ismét életre kelni, észrevette, hogy Dexter betakargatta a bársonyköpennyel. A karjában tartotta, mialatt apró remegések rázták a testét, míg az utolsó is elhalt végül. Fejét a férfi vállának döntötte, és érezte bőrének illatát. Melegség árasztotta el, és fejét elfordítva arcát a férfi védelmező karjának könyökhajlatába temette. Futólag megfordult a fejében, hogy talán beszélniük kellene, de elméjét annyira elhomályosította az ital és az átélt gyönyör, hogy képtelen lett volna rá. Később, határozta el. Kimondhatatlanul boldog és elégedett volt. Minden késlekedés nélkül álomba merült.

A ház, amelyet Cole hercege és hercegnéje bérelt Fortune Folly-i tartózkodása alatt, természetesen az egyik legnagyobb volt a faluban. Semmi más nem felelt volna meg őfőméltósága tekintélyének.

Fortune Hall és a Régi Kastély már foglalt volt, ami persze szerencsétlen helyzet, de így sikerült rövidtávra kibérelniük egy csinos házat, amely egy gazdag ügyvédnek épült, aki most Bathban áztatja köszvényes tagjait.

Miss Lydia Cole a hárfakoncertről visszatérve lábujjhegyen óvakodott el anyja szobája mellett közben forrón imádkozott, nehogy a hercegné felébredjen. Anyját, akinek egyébként bivalyerős szervezete volt, aznap délután egy kisebb megfázás ágynak döntötte, így Lydia egy idősebb hölgy felügyeletére lett bízva. Lady Bexley engedékenyebb és figyelmetlenebb volt, mint a hercegné, így Lydiának sikerült megszöknie tőle a koncert után, és egy bizonyos úriemberrel hazakísértetnie magát. Kettesben sétáltak haza a táncteremtől, és aztán a férfi megcsókolta búcsúzóul, mielőtt jó éjszakát kívánt volna neki. A dolog megdöbbentette a lányt. Tudta, hogy egy úriember nem szokott ilyen neveletlenül viselkedni, de az is meglepte, amikor rájött, mennyire élvezi a csókot. Még most is csiklandozta az érzés.

– Lydia, gyere ide! – A hercegné harsány kiáltása nem úgy hangzott, mintha fájna a torka, és Lydia sóhajtva nyitott be anyja szobájába. Fullasztóan meleg volt odabent, anyja kedvenc csokijának illata érződött, és még valami – egy illat, amelyet Lydia nem igazán ismert fel, de úgy vélte, alkohol lehet. Igen, tényleg olyan szag van itt, mintha a hercegné ivott volna. De Lydia biztos volt benne, hogy ez képtelenség. Biztos valami kotyvalék szagát érzi, amelyet a komorna kevert a hercegné megfázására, és annak van olyan illata, mint a bornak.

– Milyen volt a koncert, kedvesem? – érdeklődött a hercegné, és megpaskolta maga mellett a takarót, így bátorítva lányát, hogy üljön le. – Mr. Anstruther figyelmesen viselkedett veled?

– Mr. Anstruther nem jött el, mama – felelte Lydia, és gondolatai a másik férfi körül forogtak, emlékezetébe idézte a mosolyát, szemének csillogását és ajkának érintését az ajkán. Látta, hogy anyja arca viharfelhőként sötétül el, ezért gyorsan hozzátette: – De Lord Vickery ott volt, és Sir Jasper meg Lord Armitage…

– Ami egyáltalán nem tartozik most ide! – csattant fel Faye. – Őket nem tudjuk rávenni, hogy feleségül vegyenek téged. – Úgy nézett Lydiára, mintha a lány hibája lenne, hogy Dexter Anstruther nem ment el a koncertre. – Milyen bosszantó! Most menj a szobádba! Gondolkodnom kell.

Lydia sóhajtva ment ki, és különös gondossággal csukta be maga mögött az ajtót. A házban csend honolt. Tudta, hogy apja nincs otthon. A herceg még az ilyen kis helyen is, mint Fortune Folly, talált készséges szobalányokat, akik kielégítették a vágyát.

Lydia a szobájába ment, az ágyra vetette magát, és álmodozva meredt a semmibe. Teljesen váratlan volt, hogy anyja ilyen hirtelen elbocsátotta, mert ez azt jelentette, nem kell percről percre beszámolnia az estéről. Ha nagy ritkán a hercegné nem kísérte el valahová, mindig megkövetelte, hogy részletesen meséljen el mindent, kezdve a más nők által viselt ékszerektől egészen addig, hogy milyen jellegű bókokkal halmozták el őt az úriemberek. Ez a rész általában csak nagyon kis időt vett igénybe. De aznap este… Lydia elmosolyodott. Aznap este újra meg újra átélte azt a csókot. Nyugodtan feküdhetett az ágyán, és elmerülhetett az emlékeiben. Senki sem zavarta, nem nyaggatta és nem is fenyegette azzal, hogy ha nem megy férjhez, kitagadják a családból

Lydia boldog, halk mormolással lehunyta szemét, és átadta magát az álmainak.

Mire Laura felébredt, a lámpásból kifogyott az olaj, és a pincében teljes sötétség honolt. Az asszonynak fájt a feje, a szája kiszáradt, és szomjas volt. Fázott, teste megmerevedett, és ki kellett volna mennie. Arra gondolt, biztos vannak ennél kínosabb helyzetek is, de egy sem jutott eszébe.

Nyomorultul érezte magát.

Áruló teste felébredt, és az életre kelt vágy belenyilallott, ahogy a történtek az emlékezetébe idéződtek: Dexter kezének és ajkának érintése a testén, a csókjának íze. De ugyanabban a pillanatban elméje arra is emlékeztette, milyen szabadságot engedett meg a férfinak. Túl sok pezsgőt ivott, és feloldódtak a gátlásai. Másodszor is szemérmetlenül viselkedett Dexterrel. Most már a férfi is tisztában van vele, milyen könnyen elbódítja az érzékeit, és annak alapján, ahogy ő a közeledésére reagált, biztos szégyentelennek tartja.

Laura érezte, hogy a hideg még mélyebbre hatol benne, eltávolítva őt Dextertől, noha teste még most is vibrált a férfi fizikai közelségének tudatától. A megtapasztalt gyönyör lassan elpárolgott, s vele együtt a boldogság is. Emlékezett rá, hogy valósággal könyörgött Dexternek, szeretkezzen vele. Négy hosszú évig hiányolta az érintését, s a mennyországban érezte magát, hogy ismét a karjában lehet. Ölelése elűzte a rideg magányt, amely folyton ott ólálkodott körülötte. De most, hogy kijózanodott, inkább elszörnyedés fojtogatta, nem a gyönyör. Ma éjjel az után a Dexter Anstruther után nyújtotta a kezét, akit azelőtt ismert, mielőtt még annyi minden közéjük állt volna. Elfelejtett minden titkot, melyet rejtegetett előle, minden hazugságot, amely elválasztotta őket. Azt a bonyolult lelkivilágú, szenvedélyes férfit kereste, aki valaha szerette őt, és azt hitte, meg is találta. De most rá kellett jönnie, hogy az egész csak illúzió volt.

Nem ismerek magamra, amikor a karomban tartalak, Laura…

Most már emlékezett. Ez a Dexter Anstruther a szokások rabja, eltökélt hozományvadász, aki gazdag feleségre vadászik, és megtagadja énje szenvedélyes részét. Ez a férfi nem az volt, akit Laura keresett, sem az, akire szüksége volt.

Dexter aludt. Laura nem látta a sötétben, de hallotta az egyenletes lélegzését. Még mindig a kajában tartotta, de szorítása már lazult, és a teste többé nem melegítette. Néhány órája csak, hogy magához ölelte, és olyan gyengéden és szenvedéllyel szeretkezett vele, mintha tényleg fontos lenne számára. Ő akkor úgy érezte, ez az igazi Dexter Anstruther, aki saját magáért szereti, s nem azért a hercegnébábuért rajong, akit az anyja faragott belőle, nem Cole várának úrnőjéért, még csak nem is a gátlástalan szajháért, aki kilökte az ágyából az együtt töltött szenvedélyes éjszaka után. Laura azt hitte, amikor szeretkeztek, az őszinte volt, minden színlelés nélküli. De az italnak megvan az a hatalma, hogy olyanná varázsolja a dolgokat, amilyennek az ember látni szeretné, s nem a valóságot mulatja meg.

Fázva, s a pezsgőtől, a sötétségtől meg a hirtelen támadt boldogtalanságától zavartan kiszabadította magát Dexter karjából, majd óvatosan oldalazva indult az árnyékszék felé.

Amikor visszatért a borospincébe, hideg szélroham vágta mellbe, és ő reszketni kezdett. A szél külső folyosóról jött. Laura csodálkozott, hogy nem ébredt fel rá korábban. Most már teljesen éberen tapogatózott ki a kijárathoz vezető folyosóra.

Az ajtó tárva-nyitva állt, és a halvány derengésben ki tudta venni a kolostorrom körvonalait meg a fényes fehéren ragyogó csillagokat az égen.

Egy pillanatra el sem akarta hinni. A pinceajtó nyitva van! Egyáltalán nem estek csapdába!

– Laura?

Nem hallotta Dexter lépteit maga mögött, de ahogy hátraperdült, ott találta a férfit a vállánál.

– Az ajtó nyitva van! Egyáltalán nem voltunk bezárva! – Bármennyire igyekezett is, Laura nem tudta elfojtani a vádló hangsúlyt a hangjában. A férfi volt az, aki megnézte az ajtót, ő volt az, aki hibázott.

– Az lehetetlen. – Nem látta Dexter arcát, de hallotta a hangjában a hitetlenséget. – Az ajtó teljesen be volt zárva.

– Márpedig láthatja, hogy most nyitva van! – háborgott Laura. Bárcsak ő ment volna ellenőrizni az ajtót! Akkor az elmúlt néhány óra eseményei meg sem történtek volna. Dexter nem szeretkezett volna vele a pince intim bezártságában. Ő nem aludt volna a karjában, és nem lett volna olyan boldog arra a rövid időre, míg fel nem fedezte, hogy boldogsága nem épül másra, mint testi vágyra és bizalmatlanságra, s ezernyi akadálya van, hogy igaz legyen.

– Hazamegyek – jelentette ki.

– Laura, várj! – Volt valami állhatatos felhang Dexer hangjában.

A férfi Laura karjára tette a kezét, hogy visszatartsa, de ő lerázta, és kisietett az ajtón. Ám a nyomában igyekvő Dexter hangja megállította:

– Laura, ne…

És akkor az asszony meghallotta: kő csikordult a kövön, és kavicsok kisebb áradata zúdult le, majd egy kisebb szikla követte a kőzáport. A felhők mögül előbújt a hold. Laura arrafelé fordult. Látta, hogy valami felé tart, gyorsan és keményen, s az utolsó pillanatban, megértve, mi történik, oldalra vette magát. Dexter elkapta és lerántotta a földre, súlyos teste szinte kiszorította a szuszt is belőle. Aztán valami eltalálta a vállát, és a fájdalom vörösen izzó tőrként hasított belé. Beverte a fejét, és minden elsötétült előtte.

10.

Laurának fogalma sem volt, mennyi ideig feküdt ájultan, de nem tarthatott sokáig, és amikor magához tért, azt kívánta, bárcsak örökké eszméletlen maradt volna. Egész testét fájdalom marcangolta, de olyan erősen, hogy egy pillanatig gondolkodni, beszélni sem tudott. Lehunyt szempilláin át érzékelte a fényt, és azt hitte, nappal van, ám aztán eszébe jutott, mi történt, és rájött, hogy csak a gyertya fénye világít a szemébe. Dexter biztosan hazacipelte.

Hangok visszhangzottak a fejében, és érezte, hogy kezek matatnak a testén végtelen gyengédséggel így is minden érintés újabb elképzelhetetlen fájdalmat okozott, és hideg verejték gyöngyözött a homlokán. Dexter hangját hallotta:

– Nem tört csontja, de a lezuhanó szikla kiugrasztotta a vállát…

Laura a fájdalom ködén keresztül homályosan érzékelte a mozgó árnyakat. Valaki nedves ruhával megtörölte a homlokát, és ő kétségbeesett erőfeszítéssel kinyitotta a szemét. A nappali pamlagán feküdt, párnák közt. Dexter arca úszott be a látómezejébe, és ez az arc most olyan komor volt, szeme kékje olyan sötét és komoly, hogy Laura azt hitte, biztos haragszik rá.

Erre megpróbálta felé nyújtani kezét.

– Annyira sajnálom… – kezdte.

– Ne próbálj beszélni! – szólt rá a férfi olyan indulattal, hogy Laura megrémült. – Ne próbálj mozogni! Laura mégis újra próbálkozott.

– Carrington… Kérlek, ne engedd, hogy aggódjon. Az utóbbi időben nagyon nehezen viseli a megpróbáltatásokat.

Látta, hogy Dexter arcán mosoly dereng fel, és szemében megjelenik valami gyengédség, amitől neki sírhatnékja támadt. A férfi finoman megsimogatta az arcát.

– Ne aggódj! Ő és Mrs. Carrington is nagyon megijedt, amikor hazahoztalak, de már rávettem őket, hogy feküdjenek vissza. Molly elküldte Bartot dr. Barlow-ért. Hamarosan itt lesz.

– A vállam… – szisszent fel Laura, ahogy megpróbált megmozdulni, és újabb fájdalomhullám öntötte el, amitől remegni kezdett. – Mi történt?

– Próbálj meg nyugton maradni! – Dexter hangja higgadt volt, de a tekintetén látszott, hogy mennyire feszült. – A fal egy része lezuhant a kolostor tornyából, és eltalált. Kiugrasztotta a válladat.

– Pokolian fáj. – Laura látott már hasonló baleseteket a vadászatokon, de sohasem gondolta volna, hogy ekkora kínt okoz, ha az ember kificamítja a vállát. Gondolatai összevissza kavarogtak. Tudta, hogy bizonyos dolgokat át kellene gondolnia, de még az ezzel járó erőfeszítés is kibírhatatlannak tűnt. Dexter ott volt mellette, és ettől biztonságban érezte magát. Lehunyta a szemét, és hagyta, hogy sodródjon az álom és az ébrenlét határán, míg meg nem hallotta, hogy nyílik az ajtó, és Molly gyors léptei újra ki nem ragadták a kábulatból.

– Dr. Barlow felesége azt mondta, hogy a férje egy szülésnél segédkezik, és akár órákig is elmaradhat uram. – Molly hangján érződött a félelem. – Ó, uram… mi lesz most az asszonyommal? Mit csináljunk?

Laura hallotta, hogy Dexter káromkodik egyet. Kinyitotta a szemét. Ő már tudta a kérdésre a választ.

– Neked kell a helyére tenned, Dexter – suttogta. Nem bírom elviselni ezt a fájdalmat, és nem feküdhetek itt örökké dr. Barlowra várva.

Dexter megfogta a kezét. Tekintete végtelen szenvedésről árulkodott.

– Laura, képtelen vagyok rá… – mondta fátyolos hangon.

– Biztosan csináltál már hasonlót – győzködte az asszony. Csak annyit tudott, ha továbbra is így kell itt feküdnie, a válla lemerevedik, és a kín elviselhetetlen lesz. – Kérlek! – suttogta. – Tudom, hogy túl sokat kérek tőled, de biztos vagyok benne, hogy meg tudod csinálni.

Látta Dexter arcán, hogy küzd magával.

– Valóban meg tudom – ismerte el végül vonakodva. – Korábban is csináltam már ilyet. De… Aggódó tekintettel nézett Laurára. – Kénytelen leszek borzasztó fájdalmat okozni, Laura. Nem vagyok biztos benne, hogy képes leszek rá.

Laura megpróbált rámosolyogni, de csak egy fájdalmas grimaszra futotta az erejéből.

– Csak gondolj arra, mennyire nem kedvelsz, Dexter! Az majd megkönnyíti a dolgodat.

A férfi keményen összeszorította a száját, arcán megrándult egy izom.

– Ne viccelj ezzel, Laura! – mondta élesen. –Most ne!

– Rendben, akkor könyörögve kérlek, Dexter. Azt hiszed, most nincsenek fájdalmaim? Bármit teszel, az valószínűleg nem lehet rosszabb ennél. – Laura oldalra fordította a fejét. – De kérlek, küldd el Mollyt. Attól tartok, el fog ájulni.

– Ó, asszonyom! – fakadt sírva a lány. Dexter a karjára tette a kezét.

– Menjen, forraljon vizet, Molly, és készítse elő őfőméltósága ágyát! Tíz percen belül felviszem az asszonyát.

– Tíz perc! – szörnyülködött Laura. – Nem hiszem, hogy kibírom olyan sokáig. – De a fájdalom némi megkönnyebbüléssel keveredett. Eldöntetett. Dexter nem fogja cserbenhagyni. A férfi egy pohár brandyt hozott a szoba túlsó végéből, és az asszony ajkához emelte.

– Idd meg, Laura! – parancsolt rá érdes hangon. Arca kemény volt, mint a kő. – Szükséged lesz rá.

Ezek után Laura úgy találta, hogy minden elhomályosul, zavarossá lesz. Dexter a könyöke alá nyúlt, és óvatosan kiegyenesítette a karját. Úgy tűnt, egy örökkévalóságig tartott. A fájdalom egész testében gyökeret vert és kivirágzott. Laura ép kezével olyan erősen szorongatta a pamlag karfáját, hogy végül felszakította az anyagot. Dexter nem nézett rá, minden figyelmét a feladatra fordította. Laura tétován arra gondolt, ha ránézne, és látná az arcát, talán összeomlana. Így is annyira merev, feszült volt a férfi teste, hogy szinte robbanással fenyegetett. Egy ponton túl Laura nem tudott visszafojtani egy fájdalmas szisszenést, és érzékelte, hogy Dexter gyors pillantást vet rá ellenőrzésképpen, hogy minden rendben van-e. A férfi szeme körül mély ráncok húzódtak, ajka kemény vonallá préselődött össze.

– Folytasd! – nyögte ki Laura. – Ha most abba hagyod, sohasem bocsátom meg neked.

Mintha halvány mosolyt látott volna átfutni a férfi ajkán, aztán Dexter a könyökénél fogva a mellkasa elé húzta a karját, a csuklóját pedig visszahajtotta a jobb vállához. Iszonyú roppanás hallatszott, de miközben Laura igyekezett megacélozni magát, és felkészült a legrosszabbra, a fájdalom hirtelen megszűnt, és ő kis híján elalélt a megkönnyebbüléstől

Kinyitotta a száját, hogy köszönetet mondjon, ám Dexter nyomban újabb adag brandyt öntött bele.

– Most felviszlek a hálószobádba – mormolta, karjába vette, s Laura döbbenten fedezte fel, hogy, a férfi remeg. Tudta, hogy sokat kért tőle, de szíven ütötte a gondolat, hogy mibe kerülhetett ez a férfinak.

Dexter olyan óvatosan tartotta, mintha üvegből lenne, és Laurán szinte elviselhetetlen érzelmek árja söpört át, ahogy arra gondolt, mit tett érte a férfi. Sírni szeretett volna.

– Mindjárt ott vagyunk – suttogta a hajába Dexter. – Tarts ki!

Laura bólintott. Hihetetlenül súlyosnak tűnt a feje, és a férfi vállára hajtotta. A brandy tüzesen áramlott az ereiben, s ő olyan kábának érezte magát, hogy alig tudott ébren maradni.

– Köszönöm – suttogta. A férfi arca egészen közel volt hozzá, s Laurát hirtelen elárasztották az érzelmek. Magába szippantotta a mindent elsöprő, ellen állhatatlan szerelem, amelyet Dexter iránt érzett.

Felemelte ép kezét, és megsimogatta a férfi arcát. – El kellett hogy küldjelek – mondta. Hirtelen rendkívül fontosnak érezte, hogy megértesse a férfival, mi is történt valójában, amikor négy évvel azelőtt elküldte magától. Képtelen volt elviselni, hogy Dexter rossz véleménnyel van róla, amikor ő annyira szereti. Sürgető vágy tört rá, hogy mindent megmagyarázzon, ezért fészkelődni kezdett Dexter karjában. – Meg kell engedned, hogy megmagyarázzam… – kezdte volna.

– Csitt! – A férfi ajka ismét a hajához ért. – Nem kell semmit mondanod. Értem.

Laura nem hitte, hogy így van, és megpróbált küzdeni az elméjét elborító sötétséghullámok ellen.

– Muszáj megmagyaráznom – kezdte újra, ezúttal kicsit bizonytalanabbul. Nem tudta megformálni a szavakat, hogy elmondja, amit akar. A helyzet reménytelennek tűnt.

Kétségbeejtő volt.

Dexter karja azonban szorosabban fonódott köré, és ez megnyugtatta. Feladta a sötétséggel való küzdelmet, és hagyta, hogy a férfi testéből áradó meleg és biztonság körbeölelje. Aztán már semmire nem emlékezett… nagyon hosszú ideig.

Dexter Laura ágya mellett ült, s a Tristram Shandy úr élete és gondolatai című regény egy régi példányát próbálta olvasni, melyet az ablakfülke ülésén talált. Abban ugyan nem volt biztos, miért próbál egyáltalán olvasni, mivel figyelni nem tudott, és a fény is kevés volt ahhoz, hogy jól lásson. A gyertyák mostanra már majdnem teljesen leégtek, és ő tudta, hogy még egy órába is beletelik, mire a hajnal első sugarai megjelennek a keleti ég alján. Nagyon fáradt volt. Nem is annyira attól, hogy az éjszaka nagy részét ébren töltötte, sokkal inkább az elmúlt néhány órában átélt bonyolult és ismeretlen érzelmek hatására.

Lassan felállt, és odasétált a komódon álló kancsóhoz. Vizet loccsintott a lavórba, és élvezte a hideg érintését az arcán. Szemhéja alá mintha homokszemcsék szorultak volna. Mögötte az ágyban Laura megfordult álmában, és halkan felnyögött, ahogy a válla megsajdult a mozdulatra. Nem ébredt fel, de a fájdalmas hang így is egyenesen Dexter szívébe hatolt. Kis híján ő is felnyögött tehetetlenségében és aggodalmában. Vadul dörgölte arcát a törülközővel, mintha ezzel az érzést is ki tudná törölni. Ha korábban néha elfogta a makacs és érthetetlen vágy, hogy gondoskodjon az asszonyról, azt össze sem lehetett hasonlítani azzal a heves érzéssel, amely most fogta el.

Képtelen volt elfojtani remegését, ahogy felidézte azt a pillanatot, amikor észrevette, hogy a toronyból elszabadult kődarab Laura felé zuhan. Amikor az asszony a földre került, és mozdulatlanul feküdt, Dexter egy pillanatra azt hitte, megállt a szíve. A félelem úgy fojtogatta, mint valami életre kelt szörnyeteg.

Az,       hogy       fájdalmat kellett neki okoznia, amikor visszaugrasztotta a vállát a helyére, a legnehezebb dolog volt, amit valaha életében tett. Hihetetlen, milyen bátran és sztoikusan viselte el az asszony a fájdalmat! És csodálata összekuszálódott a szeretkezés emlékeivel. A kettejük közt felcsapó szenvedélyhullám elsöpörte az önuralmát, nem mintha máskor nagyon tudott volna uralkodni magán, ha Lauráról volt szó.

Az ágy felé fordult, és elnézte az asszony sápadt arcát. Halvány mosolyra húzódott a szája, majd eszébe jutott kettejük helyzetének valós mivolta, és a melegség eltűnt belőle. A bűntudat és felelősség ikerszelleme kísértette elméjét, ahogy a családjára a kötelességére gondolt. Részeg volt, amikor Laurával szeretkezett. Ez megbocsáthatatlan hiba volt a részéről. A testvéreire gondolt, akiknek tőle függ az életük, az anyjára, aki két kézzel szórja a pénzt, semmirekellő apja szellemére, amint viszonyaival kicsapongó életmódjával őt gúnyolja, és kis híján rátört a fizikai rosszullét. A félelem megdermesztette a belsejét. Olyan közel került hozzá, hogy cserbenhagyja őket!

Dexter visszatért az ágyhoz. Eltökélte, hogy kizárja a szívéből mindazt a melegséget és gyengédséget, amelyet az alvó asszony látványa keltett benne. Az, hogy vigyázott rá, miközben Laura aludt, még meghittebb, meglepőbb és bizonyos értelemben még melyebben gyökerező élmény volt, mint amikor szeretkezett vele. Volt valami sebezhetőség és odaadás ebben a nőben, s ezért nehéz volt elhinni, hogy az iránta érzett szenvedélye csupán tettetett. Az pedig egyenesen hihetetlennek tűnt, hogy szajha és képmutató lenne, annak ellenére, ahogy a múltban vele bánt.

Dexter hevesen megrázta a fejét. Nem szabad így gondolkodnia. Megvan a maga útja, és a családja jövőjét is biztosítania kell. Nem törődhet azzal, hogy Laura ártatlan-e, vagy sem. Az asszony iránt érzett vágya veszélyes és kezelhetetlen erő. Le kell gyűrnie, és arra kell összpontosítani az erőfeszítéseit, hogy gazdag feleséget találjon magának, és rendezett életet éljen. Ez az ő jövője. Ennek kell lennie. Nincs választása.

Laura szemét bántotta a fény, amikor legközelebb felébredt. A fejében bányászok kalapáltak, szájában érezte a brandy savanyú utóízét.

Óvatosan kinyitotta a szemét, majd nyomban be is hunyta, amint szobájának ismerős körvonalai beúsztak a tudatába. Az ágyában feküdt, és Dexter Anstruther mellette ült, s fejét lehajtva olvasott. A homokszőke haja kócosnak tűnt a halvány fényben…

Laura szeme újra felpattant, mire a kalapálás a fejében úgy felerősödött, hogy ő hangosan felnyögött.

Dexter Anstruther itt van a hálószobájában!

A nyögést hallva Dexter felnézett. Letette a könyvet, és fölé hajolt. Laura szeme a férfi torkával volt egy vonalban, és ez a nyak sima, napbarnított volt. Nyilvánvalóan levette a nyakkendőjét. Laura pillantása lejjebb vándorolt. A férfi a kabátját is levette Az ing nyakát kigombolta, és Laura érezte a tiszta, férfias illatát. Még jól emlékezett rá a borospince beli forró, erotikus és pusztító erejű együttlétükből.

Arra is emlékezett, hogyan tartotta a karjában a férfi az előző éjjel, amikor ágyba vitte. Emlékezett a gyengédségre és a határozottságra is, amellyel a kificamodott vállát helyre tette. Arra is emlékezett, hogy részeg mámorában azt hitte, újra beleszeretett a férfiba.

Most, hogy ismét józan volt, várta, hogy eltűnjön az érzés.

De nem tűnt el.

Érezte, hogy a Dexter iránt érzett szerelem olyan hatalmas és mély hullámokban rohanja meg, hogy majdnem elsodorja. Ez a szíve mélyéig megrázta. Szorosan lehunyta a szemét, de így sem volt jó. Az érzés nem akart elmúlni. Olyan állhatatosan kapaszkodott a szívébe, hogy Laura tudta, ezt már soha nem lesz képes elpusztítani.

Szereti Dexter Anstruthert! Mindig is szerette, és ostoba volt, amikor ezt megpróbálta letagadni önmaga előtt.

Feje megmoccant a párnán. Próbálta olyan helyzetbe tornászni magát, hogy lássa Dexter arcát. Ha ostobaság is tagadni a Dexterhez fűződő érzelmeit, legalább akkora ostobaság lenne azt hinni, hogy bármi is lehet kettejük közt, és ezt a legfőbb tényt mindig észben kell tartania. De hirtelen mintha megbénult volna a nyelve, mintha újra elsőbálozós lenne, ügyetlen, híján minden tapasztalatnak. Az sem segített, hogy ágyban volt. A hátán fekve, tehetetlenül, a kiszolgáltatottság érzése töltötte el.

– Mennyi az idő? – krákogta. Tudta, hogy olyan a hangja, mint a másnaposnak az egész éjjel tartó dorbézolás után. Valószínűleg a szaga sem lehet különb. Megalázottan húzódott még mélyebbre a takaró alá.

Látta, hogy Dexter a komódon álló kancsó után nyúl, és vizet tölt neki egy pohárba. Aztán odalépett hozzá, és a poharat óvatosan a szájához tartotta. Laura mohón, ügyetlenül ivott.

– Köszönöm.

– Részemről az öröm. – Dexter hangja meleg volt, de visszafogottság is érződött rajta. – Késő délelőtt van.

– Hattie! – Lányára gondolva egy pillanatra minden más kiröppent Laura fejéből. Gyorsan felült az ágyban, de nagyot nyögve rögtön vissza is hanyatlott, ahogy belehasított a fájdalom.

– A válla még érzékeny lesz egy ideig – mondta Dexter visszatérve a magázáshoz és a karja is szaggatni fog. Molly öltöztette fel. – Gyengéden visszanyomta Laurát a párnákra. – Ne aggódjon a lánya miatt! Rachel bevitte a faluba, de meglátogatja ha visszatértek.

– Találkozott vele? – akarta tudni Laura. – Találkozott Hattievel? – Fejfájása erősödött arra gondolva, hogy Dexter esetleg találkozott a lányával. Látta vajon Hattie-t aznap reggel? Ha igen, akár ösztönösen is ráérezhetett, hogy ki ő. Rájöhetett az igazságra. A hányinger kerülgette, és bűntudatot érzett. Nem is mert arra gondolni, hogy Hattie esetleg veszélybe került, miközben ő békésen aludt.

De Dexter a fejét rázta.

– Nem láttam, csak tudom, hogy jól érzi magát. Rachel elmagyarázta neki, hogy ön gyengélkedik, de hamarosan jobban lesz. Rachel megnyugtatott, hogy a kislányt nem dúlta fel a dolog, és izgatottan várja, hogy virágokat hozhasson önnek Miss Lister melegházából.

– Hála istennek! – sóhajtott Laura, és egészen ellazult a megkönnyebbüléstől. A férfi arckifejezését látva rádöbbent, hogy Dexter félreértelmezte az aggódását. Azt hitte, attól fél, hogy Hattie aggódni fog miatta. Hirtelen szörnyű bűntudat fogta el, amiért a férfi sietett megnyugtatni őt, miközben ő súlyos titkokat rejteget előle. Bánat és lelkiismeretfurdalás fogta el, amelyet csak fokozott a férfi iráni érzett szerelem. Megtagadta Dextertől azt a jogot, hogy megismerje a saját gyerekét. Ez nagyon helytelen volt tőle, de a Hattie jövője miatt érzett félelem elnémította. Dexternek sohasem szabad meg tudnia, kicsoda Hattie, nehogy elvigye magával a lányát…

– Fáradtnak tűnik – mondta Dexter gyengéden. Nyilvánvaló aggodalma még jobban Laura lelkiismeretére nehezedett. – Hogy érzi magát?

– Mintha egy egész üveg brandyt benyakaltam volna – felelte Laura, majd gyanakodva a férfira nézett. – Egy egész üveggel megitatott velem, ugye, Mr. Anstruther?

Dexter ajka megrándult.

– Csak egy fél üveggel – ismerte be. – Nagyon erős fájdalmai voltak.

– És mindezt úgy, hogy nem is helyesli, ha a nők isznak – mormolta Laura. Elfordította a fejét a párnán, hogy jól láthassa Dextert. A férfi pillantásától elöntötte a forróság, és zavarba jött. Hirtelen úgy tűnt, hogy a tiszteletet parancsoló özvegyi hálóing és a takaró is fojtogatja. Ön vetkőztetett le és fektetett ágyba? – kérdezte, mielőtt meggondolhatta volna magát.

– Nem, Molly volt az.

– Hála istennek! – sóhajtott megkönnyebbülten Laura. Látta, hogy a férfi ajka száraz mosolyra húzódik, és tudta, hogy neki is eszébe jutott a borospince beli kalandjuk. Nem kétséges, hogy ugyanolyan élénken emlékszik a részletekre, mint ő, és most biztosan arra gondol, mennyire késő már ez a szégyenlősködés. Laura ettől még jobban zavarba jött.

– Emlékszik bármire is az éjszaka történtekből? – kérdezte Dexter.

Laura egy pillanatra kísértésbe esett, hogy az amnéziában keressen menedéket.

– Abból semmire, ami azután történt, hogy helyre rakta a vállamat – ismerte be. – Ami azelőtt történt…

– Igen? – érdeklődött élénken a férfi.

– Minden homályos – szabadkozott Laura.

– Valamit mondani akart, miközben felhoztam a lépcsőn – mondta Dexter. – Talán eszébe jut.

Laura hirtelen egyáltalán nem volt biztos benne hogy emlékezni akar. Gyanakodva méregette a férfit.

– Mit mondtam? Biztos csak a brandy beszélt belőlem.

Csak nem lehetett olyan bolond, hogy feltárta előtte sírig tartó szerelmét? Ez pont olyan reménytelen esztelenség lett volna, mint amilyenre hajlamos volt mindig, ha egy kicsit ivott. Kutatott az emlékezetében, de semmit sem talált. Fogalma sem volt, mi történt azután, hogy nekivágtak a lépcsőnek. Vére vadul zubogott ereiben, s pirosra festette az arcát. Feje fájdalmasan lüktetett, ahogy arra gondolt, hogyan tett tönkre mindent. Először szemérmetlen szenvedéllyel reagált Dexter közeledésére, most pedig úgy tűnik, valami részeg vallomással feltette a koronát ostobasága művére. Halkan felnyögött.

Dexter halványan elmosolyodott.

– Volt valami, amit szeretett volna elmagyarázni – mondta, s felállt. – Amikor… vagy inkább, ha majd eszébe jut…

– Természetesen azonnal tudatni fogom önnel – sietett válaszolni Laura, noha ezt egyetlen percig sem gondolta komolyan.

Dexter habozva állt.

– Gondolt már esetleg arra, hogy ami a múlt éjjel történt, nem baleset volt? – kérdezte végül.

Laura rábámult. Fejfájása oly mértékűvé erősödött, hogy rosszullét kerülgette.

– Nem – felelte. – Hiszen csak egy kő esett le a toronyból.

Egyszerűen csak rossz helyen voltam…

Dexter a fejét ingatta.

– Lehetett szándékos is, csak szerencséje volt.

Laura összerezzent, ahogy a vállát marcangoló, kínra gondolt.

– Ez attól függ, mi alapján határozza meg a szerencse fogalmát.

– Szerencse az, ha az ember sikeresen elkerüli a halált – mondta Dexter, és hangjába némi él vegyült. – Talán már elfelejtette, hogy szándékosan bezártak minket a pincébe?

– Nem, de… – Laura feje kóválygott. – Azt hittem, feltételeztem, hogy csak ostoba tréfáról van szó, és aki bezárt, később visszajön kiengedni minket. Abban pedig biztos vagyok, hogy nem szándékosan idézték elő, hogy a kő lezuhanjon. Senkit sem láttam, azt pedig mindenki tudja, hogy a kolostorrom veszélyes hely. – Nyugtalanul megcsóválta a fejét. – Nem akarom elhinni, hogy más lenne, mint baleset.

Egy pillanatra Dexter szemében ismét felvillant az a számító, kemény tekintet, amelyet Laura az előző éjjel is látott, de aztán gyorsan el is enyészett, és a férfi felsóhajtott.

– Szerintem igenis lehetett csapda, Laura. Okosan kigondolt és jól kivitelezett. Előbb bezárják a pincébe, aztán kiengedik, aminek annyira örül, hogy azt teszi, amit az ön helyében tíz emberből kilenc tenne, és gondolkodás nélkül belerohan a csapdába.

Laura megpróbálta végiggondolni Dexter elmélelét. Eszébe jutott az egy héttel korábban vízen töltött napja, amikor felmerült benne, hogy valaki esetleg belökte a csónakot a folyó közepére. Valaki tényleg ártani akarna neki? És ha így van, miért? Lehet, hogy valaki Hattie-t is megpróbálja bántani?

A gondolat elviselhetetlen volt. Laura az ajkába harapott.

– Mi az? – csapott le rá azonnal Dexter. A férfi figyelte az arcát, és Laura rádöbbent, milyen közel került ahhoz, hogy elárulja magát. Dexter nagyon okos volt.

– Semmi. – Nem akart neki beszélni a kétségeiről, különösen nem most, amikor a feje kibírhatatlanul fájt, és képtelen volt rendesen gondolkodni. Lehunyta a szemét, és sóhajtva visszadőlt a párnákra

– Laura, amikor a múlt héten a folyóba esett…

Az asszony szeme felpattant. Ezt meg hogyan találta ki? A férfira meredt, s az kérlelhetetlenül nézett vissza rá.

– Gondoltam rá, hogy valaki esetleg meglökte a csónakot – ismerte be, letéve a fegyvert a ki nem mondott követelés előtt. – Mintha éreztem volna valamit, de a nap a szemembe tűzött, és senkit sem láttam. Tudom, ez nagyon kevés. – Felsóhajtott. Biztos vagyok benne, hogy csak képzelődöm. Ahogy már mondtam is, ön nagyon gyanakvó, Mr. Anstruther, és most már az én fantáziámat is felgyújtotta. Senkinek semmi oka arra, hogy bezárjon a saját borospincémbe, hacsak nem valami otromba tréfáról van szó. Ami a követ illeti, kétségtelenül baleset volt…

Elhallgatott, amikor Dexter gúnyosan felhorkant

– Senkinek semmi oka? Azt hittem, ezt már megbeszéltük a múlt éjjel. Kezdem azt hinni, hogy ön teljesen meg akarja tagadni színes és vakmerő bűnözői múltját.

– Lehet, hogy meg akarom tagadni – csattant fel Laura –, de ön tehet róla, mert képtelen túllépni a dolgon. Kérem – sóhajtott fel. – Aludnom kell. Biztosíthatom, hogy nem vagyok veszélyben, szóval nyugodtan magamra hagyhat.

Tekintetük találkozott, és egy hosszú pillanatra egymásba kapcsolódott, aztán Dexteren volt a sóhajtás sora.

– Az ördög vigyen el, Laura, micsoda egy makacs nőszemély vagy! – túrt indulatosan a hajába. – Legalább ígérd meg, hogy nem mész sehova, és nem csinálsz semmi veszélyes dolgot.

– Ezt lelkiismeret-furdalás nélkül megígérhetem – mondta Laura, és szeme lassan lecsukódott. – Kétlem, hogy most egy ideig bárhová is el akarnék menni.

Elfordította a fejét, és szorosan lehunyta a szemhéját, hogy így tartsa vissza könnyeit, amelyek váratlanul gyűltek a szemébe. Gyengének és szánalmasan magányosnak érezte magát. Kétségbeesetten szerette volna, ha Dexter mellette marad, de ugyanakkor tisztában volt vele, hogy el kell küldenie. Semmi jóra nem vezet, ha most belemerül az olyannyira új és heves érzelmekbe, amelyeket a férfi iránt táplál.

– Köszönöm a rengeteg segítséget, amelyet a múlt éjjel nyújtott, Mr. Anstruther – mondta szándékosan figyelmen kívül hagyva, hogy a férfi az előbb tegezte. – Örök hálával tartozom az orvosi hozzáértéséért.

– Laura, a múlt éjszakával kapcsolatban… – kezdte Dexter.

– Inkább ne beszéljünk róla! – vágott a szavába az asszony. Annyira fájtak a férfi iránti érzései, hogy azt hitte, bele is pusztul, ha beszélni kell róluk. – Semmi említésre méltó nem történt – tette hozzá. – Javaslom, felejtsük el.

Egy perc múlva hallotta, hogy Dexter ismét felsóhajt, aztán elsétál az ágytól.

– Majd beszélünk, ha erősebb leszel, de beszélni fogunk, Laura!

Az asszony nem válaszolt. Hallotta, amint az ajtó halkan becsukódik a férfi mögött. Olyan reményvesztettség fogta el, hogy még a lélegzetvétel is fájdalmat okozott. De tudta, ha a múlton rágódik, ha megpróbálja újrateremteni azt a csalóka gyengédséget, amelyet Dexterrel élt át azon az egy éjszakán az csak veszélyt hozna Hattie-re, neki pedig összetörné a szívét. Jobb lesz ez így. A délelőtti nap élesfényénél és a brandy keserű utóízével a szájában nagyon is tisztán látta, hogy semmi sem lehet kettejük közt, nincs remény, nincs közös jövő. Túl sok minden volt, ami elválasztotta őket. Dexternek nyugalomra, létbiztonságra volt szüksége, amelyet csak egy gazdag, szenvedélymentes házasságban kaphat meg. Ő pedig bármi áron szerette volna megvédeni Hattie-t a törvénytelenség bélyegétől.

És ezzel vége is volt.

11

– Laura, hogy vagy? – Alice Lister az asztalra tette a halvány rózsaszín rózsákból kötött bokrétát, lehúzta kesztyűjét, és csak azután sietett oda az asszonyhoz. Váratlanul átölelte, majd hátralépett, és okos tekintete végigfutott barátnőjén. – Ó, istenem! Nagyon kimerültnek tűnsz. Biztos, hogy nem kellene még ágyban lenned?

– Semmi bajom sincs – nevetett Laura, és ő is megölelte Alice-t. – Addig legalábbis semmi bajom sem volt, amíg meg nem jöttél, s nem közölted velem, hogy úgy festek, mint egy banya. – Ő is végigmérte barátnőjét. Alice szeme csillogott, arca kipirult, bár azt nem lehetett tudni, hogy a metsző szél-e az oka, vagy valami erősebb érzelem.

– Nem is mondtam, hogy úgy festesz, mint egy banya! – tiltakozott Alice. – Egy kicsit sápadt vagy, ennyi az egész – tette hozzá a homlokát ráncolva. – De ezen nincs mit csodálkozni azok után, hogy milyen baleset ért. Rachel mesélte, hogy épp csak megúsztad komolyabb sérülés nélkül.

Laura kíváncsi lett volna, mit is mesélt pontosan Rachel az előző nap reggeléről… de még inkább arra, mire utasította Dexter Rachelt, mit mondjon, ha bárki kérdezi. Biztos nem az igazat, mármint hogy az előző éjszakát együtt töltötték. Ha ennek híre megy Fortune Follyban, oda a jó hírneve, és a férfi is keresztet vethet a Lydiával tervezett házasságára. Laura könnyedén vállat vont, így próbált megszabadulni a káröröm érzésétől. A vállába hasító fájdalom figyelmeztette, hogy óvatosabban mozogjon.

– Szerencsés voltam – mosolygott Alice-re. – Kilazult a falban egy kő, és…

– Hallottam – vágott a szavába Alice. – Elvesztetted az eszméleted, és amikor magadhoz tértél, alig tudtál egyedül hazavánszorogni. Milyen borzasztó!

– Egyedül – mondta vontatottan Laura. – Igen egyedül voltam. – Szóval ezt találta ki Dexter. Laura nevetséges csalódottságot érzett, amiért a férfi teljesen kivonta magát az eseményekből, mintha azok a köztük történt intim dolgok semmit sem jelentenének… mint ahogy valószínűleg nem is jelentenek semmit neki. Különben is aligha tarthatna igényt elismerésre, amiért megmentette Laurát anélkül, hogy néhány kínos kérdést ne kockáztatna. Laura odaviharzott a csengőhöz, és hogy indulatát levezesse, olyan erővel rántotta meg, hogy az kis híján kiszakadt a helyéből.

– A kuzinod mindent elmesélt – mondta Alice, és beharapta az ajkát. – Lord Vickery ugyancsak fontoskodó ember. Idefelé jövet találkoztam vele, és amikor elmondtam, hogy hozzád készülök látogatóba, megnézni, hogy vagy, könyörtelenül kifaggatott, honnan hallottam a balesetedről, ki mesélt róla, és még számos olyan kérdést tett fel, amihez semmi köze.

– Értem – mondta Laura, és hirtelen rájött, mitől is volt olyan kipirult Alice arca és harcias a viselkedése, amikor megérkezett. – És sajnálom. Miles néha hajlamos túlzásokba esni, ha a jólétemről van szó.

– De tőlem igazán nem kell féltenie – zsémbelt Alice. – Elvégre a barátnőd vagyok! Szerintem Lord Vickery igazán… – Alice elhallgatott, és homlokát ráncolva kereste a megfelelő szót.

– Basáskodó? – sugallta Laura mosolyát elfojtva.

– Nos, nem – tiltakozott Alice. – Nem egészen. Egyáltalán nem kellemetlen ember. Igazság szerint szerfelelett elbűvölő tud lenni, bár természetesen nem fenyeget az a veszély, hogy elcsavarja a fejemet.

– Természetesen nem – helyeselt Laura. Úgy véli, Dexter biztosan beszélt Milesnak a balesetről, de feltételezte, hogy a borospincében történteket nem említette. Ha megtette volna, Miles biztosan kihívja. Laura felsóhajtott.

– Racheltől hallottam, hogy te és Lady Elizabeth ma délelőtt feltartottátok Milest, amikor át akart kelni a hídon, és hídpénzt követeltetek tőle – jegyezte meg, felismerve, hogy Alice ki akarja faggatni, miért sóhajtozik, és jobbnak látta másra terelni a szót. – Ez biztosan próbára tette a legendás kedvességét.

Alice arca felderült, ajka huncut mosolyra húzódott.

– Tényleg megállítottuk. Nagyon dühös volt. Később a fiatalabbak közül néhányan úgy döntöttek, megpróbálnak inkább a gázlóköveken átkelni, mintsem hogy hídpénzt fizessenek, de belepotyogtak a vízbe! Lady Elizabeth és én roppant mulatságosnak találtuk a dolgot.

– Keresnünk kell még egy-két középkori törvényt, amellyel meggyötörhetjük az urakat – vélte Laura. A jövő heti álarcosbál újabb lehetőségeket kínál. Felemelte a rózsákat. – Ezeket nekem hoztad? Köszönöm szépen, Alice, igazán gyönyörűek.

– Tudom, hogy Hattie is hozott neked liliomokat tegnap, de az embernek nem lehet elég vágott virága a házban. Mrs. Carrington vízbe teszi neked, vagy inkább szaladjak le én a konyhába?

– Biztos vagyok benne, hogy Mrs. Carrington, szívesen megteszi. Ő mindig olyan elegánsan rendezi el a virágokat. Ma egy kicsit jobban érzi magát, és marcipános gyümölcstortát sütött nekünk a tea mellé. Azt állítja, gyógyító hatású.

– Ez jól hangzik – bújt ki a köpenyéből Alice.

Carrington jelent meg a konyha felől, és elvitte Alice kalapját, kabátját és kesztyűjét. Majdnem kétrét görnyedt a ruhadarabok súlya alatt. A bokrétát a halom tetejére tette, és az úgy hánykolódott, mint a dugó a viharos tengerben.

– Felhozom a teát, asszonyom – mondta a férfi. És ha megengedi, szeretném kifejezni, mennyire örülök, amiért már jobban van ma reggel. – Arcát eltorzította a döbbenet és aggodalom. – Fogalmam sem volt, hogy tegnapelőtt éjjel odalent volt a borospincében…

– Kérem, Carrington, ne aggódjon – szakította félbe Laura, mert félt, hogy az egyre jobban remegő férfi leejti az egész ruhahalmot a virággal együtt. És nem kell sietnie a teával.

– Szegény Carrington – nézett aggódva az elcsoszogó inas után Alice. – Gondolod, hogy fel tudja hozni a tálcát?

– Szerintem a süteményt külön fogja hozni – vélte Laura, és a szalonba kísérte Alice-t. – De boldogulni fog vele, és szereti maga megcsinálni ezeket a dolgokat. Nagyon büszke jellem.

Molly begyújtott a kandallóba, és a tűz fénye, valamint a szalonba beszűrődő őszi napsugár majdnem vidámmá varázsolták a szobát. Alice sóhajtva telepedett le a kanapéra, míg Laura elfoglalta szokásos helyét a kandalló mellett álló karosszékben. Magán érezte Alice fürkésző tekintetét, mintha a korábbi megnyugtató szavak nem elégítették volna a barátnőjét. Laura felsóhajtott.

– Ne nézz így rám! – szólt rá tettetett szigorúsággal. – Tökéletesen jól vagyok.

– Te tudod! – Alice nem úgy festett, mint akit sikerült meggyőznie. – Hol van ma délelőtt Hattie?

– Szunyókál. A galérián játszottunk a játékokkal, amelyeket Miles hozott neki Londonból. A világ legcsodálatosabb búgócsigáját kapta tőle, meg egy babát, amelyet Emilynek nevezett el, és néhány faállatkát a jövendő játékfarmjához. Hattie olyan izgatott volt, hogy egészen kimerült a nagy játékban.

– Lord Vickery nem olyan embernek tűnt nekem, mint aki kicsit is érdeklődik a gyerekek iránt – jegyezte meg Alice. – Sikerült meglepned.

– Miles csodálatos keresztapja Hattie-nek – jelentette ki Laura, s magában jót mulatott Alice rosszul leplezett érdeklődésén Miles iránt.

– Akkor is csak egy élvhajhász gazember és hozományvadász – mondta Alice morcosan. – Igazán nem szép dolog tőle, hogy jó tulajdonsága is akad, mert így lehetetlen, hogy az ember egyáltalán ne kedvelje.

– Csak idézd az eszedbe, hogy milyen basáskodó és tolakodó alak, s biztos vagyok benne, hogy egyáltalán nem fog nehezedre esni utálni – tanácsolta Laura komolyan, de szája sarka megrándult.

Nyílt az ajtó, és Carrington érkezett meg csoszogva a teával. A tálcát Laura elé tette, majd elvonult, hogy felhozza a süteményt is. Az egész hadművelet öt percébe telt.

– Engedje meg, hogy én töltsem ki a teát, Carrington! – kezdte Laura, amikor az inas felemelte a teáskannát, de keze annyira remegett, hogy a teavíz fele a szőnyegre ömlött.

– Ezt nem engedhetem meg, asszonyom – jelentette ki méltóságteljesen Carrington.

Laura azzal vigasztalódott, hogy felvágta a tortát míg az inas felszolgálta a teát Alice-nek.

– Szörnyű, mit szenvednek mind a ketten – suttogta Alice, amikor Carrington a feladata végeztével és az üres teáskannával diadalmasan távozott. Biztos vagyok benne, hogy Cole hercegné igazi szörnyeteg, ha így meg tudta törni őket.

– Nagyon szomorú dolog ez – értett vele egyet Laura. – Kérlek, ne említsd Carringtonéknak, hogy Faye és Henry itt vannak Fortune Follyban, mert akkor tényleg teljesen összeomlanak.

– Persze hogy nem szólok nekik – nyugtatta meg Alice a barátnőjét, és jóízűen beleharapott a gyümölcstortaszeletbe. – Idefelé jövet találkoztam Cole hercegnével a piactéren. Természetesen átnézett rajtam. Épp akkor sikerült elcsípnie Mr. Anstruthert az utca közepén, és meghívta Cole Courtba egy vadászatra.

Laura újabb erős szúrást érzett az információ hallatán, bár ezúttal a szívében, és nem a vállában. Ha Dexter valóban udvarol Lydiának, kétségtelenül egy ilyen meghívás a következő, logikus lépés. Már csak azt nem értette, miért nem képes ő ezt elfogadni. Bárcsak meg tudná állni, hogy ne törődjön vele.

– Talán Faye abban bízik, hogy az egy héten át tartó esztelen mészárlás majd szerelmes hangulatba ringatja Mr. Anstruthert – morogta ingerülten.

– Szegény Lydia! – vihogott Alice. – Az anyja szinte odalöki akármelyik fiatalember elé, aki csak egy kicsit is partiképes. Kész csoda, hogy nem bocsátja árverésre a lányát!

– Az ég szerelmére, nehogy ezt neki is megemlítsd, mert biztos, hogy remek ötletnek fogja találni Már látom is magam előtt: nyilvános kiárusítás a piactéren!

– Akárhogy is, Mr. Anstruther mindenesetre visszautasította a meghívást – folytatta Alice, szeme sarkából Laurára pillantva. – Egyáltalán nem úgy festett, mint aki buzgón udvarolna.

– Különös, amikor egész héten Miss Cole körül legyeskedett – vélte Laura, de közben vadul ostromolta a gyümölcstortát a késével. – Szerintem hamarosan nyilatkozni fog, és csak magát okolhatja, ha azt hiszi, hogy megéri egy ilyen anyóst a nyakába venni.

– Nem ismeri olyan rég a hercegnét – mondta Alice, és elgondolkozva figyelte barátnője arcát.

– Évekkel ezelőtt már találkoztak – közölte Laura. – Különben is, egy hozományvadász nagyon gyorsan fel tudja mérni, mennyit ér egy örökösnő vagyona, és Mr. Anstruthernek közismerten elsődleges célja, hogy komoly vagyont vegyen feleségül.

– Úgy látom, meglehetősen feldúlt ezt a kapcsolat – mosolygott Alice.

– Egyáltalán nem – jelentette ki gyorsan Laura. El is felejtette, milyen jó megfigyelő a barátnője.

– Lehetséges, hogy a hercegné meghívja karácsonyra helyette – találgatott Alice.

– Lehetséges – helyeselt Laura.

Mély fájdalommal töltötte el a gondolat, hogy Dexter és a frissen eljegyzett menyasszonya együtt ünneplik a karácsonyt Cole Courtban, mert ráébredt, hogy ez kínjainak a kezdete lesz, nem pedig a vége. Jön Dexter és Lydia esküvője, a nászútjuk, az első gyermekük születése és keresztelője – Laura csak remélte, hogy nem őt kérik fel a keresztanyaságra –, aztán következik a kicsi Anstrutherök egész sora. Rendes család lesznek. Egymáshoz fognak tartozni.

Laura nagyot nyelt. Hogy fog érezni, ha azt kell látnia, hogy Lydia végigsétál az oltárhoz vezető folyosón, hogy csatlakozzon Dexterhez? El sem tudta képzelni, hogy elég közönyös lesz ahhoz, hogy, részt vegyen az esküvőn. Faye és Henry meg fogják hívni, nem azért, mert annyira szeretnék látni, hanem azért, mert így kívánja az illem. Gondoskodnia kell róla, hogy ő és Hattie egy rendkívül hosszú utazáson vegyenek részt, amikor a meghívó megérkezik.

Hatalmas erőfeszítéssel elterelte a gondolatait Dexterről, mielőtt Alice megneszelhette volna a boldogtalanságát.

– Elmész ma este az ivócsarnokba a hangversenyre? – kérdezte, de még ő maga is furcsának találta a hangját, és torkát könnyek fojtogatták.

– Attól tartok, igen – borongott Alice. – A mama úgy döntött, hogy nagyszerű lesz. Ő szereti a zenét, és nem érdekli, hogy botfülem van. – Figyelmesen megnézte magának Laurát. – Nagyon elsápadtál. Biztos, hogy jól vagy?

– Teljesen jól vagyok, köszönöm – mosolygott olyan szélesen, ahogy csak tudott, bár nyomorultul érezte magát. Soha senkiben nem bízott meg annyira, hogy megossza vele a titkait. Rájött, hogy nem is tudja, hogyan kell. Mit is mondhatna Alice-nek? Azt, hogy az éjszakát unokatestvérének az udvarlójával töltötte? Hogy szereti a férfit, még ha az hűtlen szajhának tartja is?

Rachel kopogott be, majd izgatott sikongatásokkal berontott Hattie, felborítva a teáscsészéket. Megragadta Alice kezét, és magával vonszolta a lányt, hogy megmutassa neki Emily babát. Laura követte őket. Mosolygott és kellemesen társalgott, mint annak idején Cole Courtban, előkelő kecsességgel, visszafogottan, ahogyan az Cole herceg özvegyéhez illik.

12.

Dexter az ivócsarnok előadótermének kényelmetlen aranyozott székén ülve megdörzsölte a tarkóját, és megpróbált ellazulni, miközben arra várt, hogy megkezdődjön a koncert.

Aznap este csak mérsékelt társalgás folyt Sir Montague asztala körül. Az összes örökösnő visszautasította a vacsorameghívást Miss Lydia Cole elengedhetetlen kivételével. Valójában mindössze három hölgy vett részt a vacsorán: Lydia, a mamája és Lady Elizabeth Scarlet, aki kijelentette, kizárólag azért eszik a bátyja asztalánál, mert különben éhezne. Sir Montague őrjöngött haragjában, amiért Fortune Folly hölgyei visszautasították a meghívását, és egész étkezés alatt morgott.

Dexter egyik oldalán Lady Elizabeth ült, a másikon – ahogy várható is volt – Lydia. Lady Elizabeth mindvégig Nat Waterhouse-t gyötörte, aki viszont úgy tűnt, érzéketlen marad a lány ugratásaira. Miss Cole többnyire hallgatott. Dexter udvarias bókjaira általában egyszavas válaszokat adott, közben az anyja a nyakát nyújtogatta az asztal másik végéről, hogy lássa, hogy halad az udvarlás. Az egész mesterkélt és hátborzongató volt.

Előzőleg a nap többi része sem telt jobban. Dexter leült megbeszélni Nattel és Milesszal, hogy halad a nyomozás Sir William Crosby meggyilkolása ügyében, de igazából nem sok mondanivalójuk volt. Dexternek semmit sem sikerült kiderítenie a Vörös Oroszlánban. Nat csak morzsákat tudott meg a helyi rendőrtől, aki eredetileg a nyomozást vezette. Miles azokat a vadőröket és hajtókat kérdezte ki, akik a birtokon tartózkodtak, amikor Sir Williamet lelőtték, de úgy tűnt, egyikük sem látott vagy hallott semmit, ami segíthette volna a nyomozást. Az egyetlen dolog, amely Dexter figyelmét megragadta, egy mondat volt Milesnak az özveggyel, Lady Crosbyval folytatott beszélgetéséből. Letícia azt állította, hogy halott férje ujjáról elloptak egy metszett gyűrűt.

– Ez nem volt benne a rendőr eredeti jelentésében – jegyezte meg Dexter.

– Őladysége azt mondta, hogy ez túlságosan magánjellegű információ volt ahhoz, hogy elmondja így rendőrnek – tájékoztatta őket Miles magabiztosan. – Sir William rideg yorkshire-i ember volt, aki mindig kemény kézzel tett igazságot. Az özvegy úgy érezte, nem emelné a hírnevét, ha a halála után kiderülne, hogy olyan gyűrűt hordott, amelybe a felesége egy hajtincse volt zárva, és az asszony nevének kezdőbetűit is belevésték. A bíró mindig szentimentális ostobaságnak nevezte, és csak a hitvese kedvéért viselte.

– Hogy az ördögbe tudtad rávenni az asszonyt, hogy ezt kifecsegje neked, Miles? – kacagott Nat. – Ne, ne, felejtsd el, hogy kérdeztem! – folytatta egy pillanatnyi töprengés után. – Ostobaság volt tőlem. Magam is ki tudom találni.

– Nem az én esetem, cimbora – mondta Miles. Még nekem is van némi erkölcsi tartásom, ha frissen megözvegyült hölgyek elcsábításáról van szó. Bár – folytatta némi szünet után most, hogy jobban belegondolok, emlékeztek még Lady Comptonra…

– Kímélj meg! – vágott a szavába Dexter. – Szóval a gyűrű hiányzott, amikor a bíró holttestét hazavitték?

– Úgy van – felelte Miles. – Feltehetően a gyilkos vitte el.

– Miért tette volna – kérdezte Nat –, amikor Sir William ezüst laposüvegét és a tubákosszelencéjét meg otthagyta?

– Talán trófeának – mondta Dexter. – Vagy, hogy bebizonyítsa valaki másnak, hogy Sir William tényleg halott.

– Sampsonnak például, ha ő volt a megbízó - csatlakozott hozzá Miles. – Ha megtaláljuk a gyűrűt, meglesz a gyilkos is?

Valószínűleg – felelte Dexter. – Bár az is lehelt, hogy az illető megsemmisítette, vagy odaadta a szeretőjének, de tucatnyi más dolgot is tehetett vele.

– Ha elég hiú volt, nem semmisítette meg – vélte Nat.

Az biztos, hogy Warren Sampson nem viselte Sir William Crosby gyűrűjét ezen az estén. A koncertre érkező férfi határozott kézfogással és mesterkélt kedélyességgel üdvözölte Dextert, és egy feltűnően nagy gyémánt nyakkendőtű kivételével semmilyen ékszer nem volt rajta. Tekintete jóval hosszabban pihent Lydia Cole-on, mint azt az udvariasság megkívánta, s Dexter látta, hogy a lány elpirul, bár úgy vélte, inkább zavarában, mintsem örömében, Cole hercege és hercegnéje nagyon udvariasan viselkedett Sampsonnal, és meghívták, hogy csatlakozzon a társasághoz, de a férfi visszautasította, és a néhány sorral odébb ülő Wheeler családhoz ült le.

Dexter megpróbált kényelmesebb helyzetbe fészkelődni a vékony lábú széken. Nehéznek ígérkezett ez az este. Egyik oldalára megint Lydia került, a másikra pedig Faye. Lydia a már megszokott módon csendben üldögélt, fejét mélyen lehajtotta, és gondolataiba merülve meredt a retiküljére. Faye viszont merőn nézett rá, mintha így rávehetné, hogy újabb bizonytalan kimenetelű csevegést kezdeményezzen Lydiával.

– Lydia és én épp arról beszélgettünk, milyen rosszul fest ma este az özvegy hercegné – mondta Faye, és előrehajolt, hogy lányát is bevonja a társalgásba. – Nem ezt mondtuk, Lyddy? Nem arról volt szó, hogy Laurán meglátszódik ma este mind a harmincnégy éve, sőt még néhánnyal több is?

– Te mondtad ezt, mama – nézett fel Lydia egy pillanatra. – Én úgy láttam, hogy nagyon jól néz ki, és csinos, mint mindig.

– Az özvegy hercegné? Talán itt van ma este? – kérdezte Dexter.

Faye hátradőlt, és Dexter végre körülnézhetett a teremben. Laura valóban ott volt, Alice Lister és Lady Elizabeth társaságában. Özvegyekhez illő lila selyemruhában volt, de ha az volt a szándéka, hogy ezt a státuszát hangsúlyozza vele, csúfosan megbukott, mivel távolról sem hasonlított egy tisztes özvegyasszonyra. Dexter úgy találta, a lila túl rikító, az anyag pedig túlságosan is rátapad Laura csábító domborulataira. A vállára a ruhához színben harmonizáló lila sálat borított, amelyet gyémántboglár fogott össze a keblénél. Úgy festett, mint egy pazar kihívó és csábító ajándék, amelyet Dexter legszívesebben ott helyben kicsomagolt volna.

A vágy és a felháborodás vívott rövid harcot Dexterben. Laura túl gyenge volt még ahhoz, hogy felkeljen, és egyedül eljöjjön a koncertre. Tényleg nem nézett ki rosszul – Lydiának ebben igaza volt –, de nyilvánvaló, hogy nem vette komolyan Dexter figyelmeztetését, miszerint ne kockáztasson, tartsa távol magát a veszélytől, mivel egyedül és védtelenül merészkedett ki a házból. Csak Alice és Elizabeth volt vele, márpedig ennél vakmerőbb, ostobább és meggondolatlanabb dolgot nem is tehetett volna. Védelmező harag kavargott Dexterben, amint erre gondolt. Remélte, hogy az asszony komolyan veszi az előző napi figyelmeztetést, erre tessék, itt van, kihívón, elszántan és függetlenül, mindazokkal a tulajdonságokkal, amelyeket Dexter helytelenített, és semmiképpen sem szeretett volna látni jövendőbeli asszonyában, s amelyeket mégis oly vonzónak talált Laurában…

Tekintetük találkozott. Laura apró biccentéssel üdvözölte, mintha csupán csak távoli ismerősök lennének, majd nyomban visszafordult Alice-hez, hogy folytassa a megkezdett beszélgetést. Dexter dühösen fortyogott magában. Az asszony olyan hűvösen viselkedett, mintha a borospincebeli tüzes együttlétük meg sem történt volna, s mintha Dexter nem töltötte volna az éjszaka hátralevő részét intim körülmények között vele.

Dextert határozottan bosszantotta Laura higgadtsága.

Szerette volna ott helyben átölelni, és apró darabokra zúzni az önuralmát. Szerette volna alaposan megrázni, és megkérdezni tőle, mégis hogyan képzeli, hogy szándékosan figyelmen kívül hagyja az utasításait. Szerette volna kifulladásig csókolni.

Faye még mindig fecsegett.

– Soha semmilyen szempontból sem tudott megfelelni a hercegné szerepnek, szegény otromba teremtés. Egy hercegnének stílusa kell, hogy legyen, tartása…

Dexter felállt, és Laurához sétált, nem véve tudomást sem Faye-ről, aki felháborodottan kapkodott levegő után, sem a koncertre várók rosszul leplezett, kíváncsi pillantásairól.

Ha szabad egy szóra, főméltóságú asszonyom – sziszegte. Megfogta Laura karját, és óvatosan talpra húzta, vigyázva, nehogy megsértse az asszony fájós könyökét.

– Mit képzel, mi az ördögöt csinál? – füstölgött Laura, amint egy kicsit eltávolodtak a többiektől, és behúzódtak egy páfrány viszonylagos menedéket nyújtó levelei mögé.

– Ezt én is kérdezhetném öntől – vágott vissza Dexter. – Nem vártam, hogy ma este itt látom önt. Teljesen elment a józan esze, hogy ilyen veszélyes dologra ragadtatja magát?

– Nem hinném, hogy a koncertlátogatás olyan veszélyes elfoglaltság lenne, Mr. Anstruther – emelte fel a fejét Laura dölyfösen.

– Ön szándékosan félreért engem. – Dexter érezte, hogy lassan elhagyja az önuralma, és egyre indulatosabban beszélt. – Még alig hagyta el a betegágyat, s máris kimerészkedik, ráadásul még egy szolgát sem hoz magával, aki megvédhetné. Valóban ilyen vakmerő módon kell kielégítenie a pusztulás iránti vágyát? Talán nem tiltottam meg határozottan, hogy bármi olyat tegyen, ami veszélybe sodorná?

Laura arcát pirosra festette az indulat, szeme megrebbent.

– Megtiltja? – kérdezte csípősen. – Mégis mit gondol, ki ön, Mr. Anstruther?

– Én vagyok az a férfi, akivel ön az éjszakát töltötte, s ennek még két napja sincs – felelte Dexter. Vagy már elfelejtette? A hűvös modor, amellyel üdvözölt, mindenesetre erre enged következtetni.

Laura telt ajka vékony vonallá préselődött, ahogy összeszorította.

– Azt hittem, mindkettőnk érdeke azt kívánja, hogy mielőbb elfelejtsük – mondta kedvesen. – És amennyire emlékszem, komoly amnéziában szenvedek a történtekkel kapcsolatban.

Dexter haragja elért egy olyan pontot, amikor minden másról megfeledkezett.

– Meggyőződésem, hogy az ön látszólagos amnéziája jócskán eltúlzott, de boldogan emlékeztetem a köztünk történtekre. Csak nevezze meg az időt és a helyet, és én…

– Azért jöttem, hogy szóljak, a koncert mindjárt megkezdődik - szakította félbe Miles érzelemmentes hangja. – Valamint azért is, hogy figyelmeztesselek, Fortune Follynak már van egy kikiáltója, semmi szükség rá, hogy további bejelentéseket tégy, Dexter. Nem nevezném diszkrét eljárásnak, hogy egy cserepes növény oltalmában állsz le vitatkozni.

Laura bosszúsan felsóhajtott, hátat fordított a két férfinak és elsétált. Hirtelen Dexterben is tudatosult, hol is van, és visszatért a helyére. Lydia kerülte a tekintetét. Faye Cole hűvös mosoly mögé igyekezett rejteni haragos pillantását, de kevés sikerrel. A zenekar belekezdett az első zeneszámba, s a szólóénekes is kiengedte a hangját.

A koncerten majdnem olyan kevesen vettek részt, mint Sir Montague vacsoráján. Fortune Folly hölgyeinek többsége nem jött el, ami azzal a különös eredménnyel járt, hogy a hallgatóság háromnegye férfi volt. Ők többségükben már a szünetben távoztak, amikor rájöttek, hogy préda nélkül maradtak, és átmentek a Morris Bohócába, hogy italba fojtsák a bánatukat. A koncert végére nem maradt más a teremben, csak Dexter, Miles, Lydia Cole és az anyja, Laura, Alice, Lady Elizabeth és még egy fél tucat ember. A német szoprán, akit az estre szerződtettek, egyre élesebb hangon visongott, ahogy a közönség fogyatkozott, s a műsor végén lagymatag taps kíséretében vonult le a színpadról.

– Egy jó tanács, cimbora – szólította meg Miles Dextert, amikor az távozni készült. – Próbáld meg a szemed a fő célon tartani! – S barátja üres tekintetét látva, hozzátette: – Miss Cole-on, Dexter. Egész este Laurát bámultad, s nem az unokatestvérét.

Dexter a homlokára szorította a kezét.

– Újra beszélnem kell őfőméltóságával – morogta.

– Ezt egyáltalán nem ajánlanám, cimbora. Észrevettem, hogy van valami köztetek, de semmi jó nem sülhet ki belőle. Laurának egy vasa sincs, és úgy vélem, ő egyébként sem az a nő, aki megfelel az igényeidnek. Ahhoz túlságosan független fajta.

Fejével Lydia felé intett, akinek egy pillanatra sikerült megszabadulnia anyjától, amikor az visszavonult a hölgyek számára fenntartott helyiségbe.

Lydia, kihasználva a lehetőséget, tekintetét az ajtónál beszélgető urak egy csoportjára szegezte.

Tudod, rosszabbul is járhatnál – jegyezte meg Miles. – Az anyja ugyan visszataszító, de Miss Cole csendes, engedelmes lány, pontosan olyan, amilyet szeretnél, és a vagyona is tisztes.

– Tudom – felelte Dexter. Lydia Cole a listáján szereplő minden kitételnek eleget tett. Meglehetősen csinos volt, jól nevelt, engedelmes, s neki mégis a hideg futkosott a hátán, ha arra gondolt, hogy feleségül kell vennie. Maga sem értette, miért. Néhány rövid héttel ezelőtt még boldog lett volna, ha olyan lányt talál magának, aki iránt nem érez többet langyos rokonszenvnél. Ez illett a kényelmes házasságról alkotott elképzeléséhez, amelyben egyik fél részéről sem zavarják meg vad érzelmek a nyugodt felszínt. Azt hitte, ezt akarja, és nem értette, hogyan változhattak meg ilyen radikálisan az érzései. Csak abban volt biztos, hogy képtelen meg kérni Lydia kezét, miközben Laura iránt lángol.

– Nem vagyok biztos benne, hogy meg tudom kérni Miss Cole-t – mondta lassan.

– Ez üzlet, Dexter – keményedett meg Miles hangja. – Próbáld csak meg! Nem engedheted meg magadnak, hogy habozz. – Vigasztalón vállon veregette barátját. – Vigyél az udvarlásba egy kis szenvedélyt cimbora! Szánalmas még nézni is, amit csinálsz. Neked a hősszerelmest kell alakítanod. Játszd el a szereped, méghozzá meggyőzően! Néha mindannyiunknak áldozatot kell hoznunk egy nagyobb cél érdekében.

Hűvös szellő sepert végig a termen, amint valaki kinyitotta az ajtót, és kilépett az éjszakába. A gyertyák lángja megrebbent, és az egyik szolga sietett kizárni a huzatot. És abban a pillanatban az emlékezés hideg hulláma szaladt végig Dexter hátán. A termen keresztül Laurát kereste a tekintete. Az asszony éppen Alice Lister valamely megjegyzésére válaszolt, miközben az ajtó felé tartott vele. Az ajkán mosoly ült. A gyertya fénye ott ragyogott a barna szempárban, meleggé, sejtelmessé varázsolva azt. Dextert hirtelen furcsa érzés fogta el, mintha a kirakós játék egy darabkája hirtelen a helyére került volna, egy olyan kirakós játéké, amelyről nem is, tudta, hogy meg akarja oldani.

– Mit mondtál? – kérdezte.

Miles már eltávolodott tőle néhány lépést, de most meglepetten visszafordult.

– Azt mondtam, mindannyiunknak áldozatot kell hoznunk egy nagyobb cél érdekében. – Amikor Dexter nem válaszolt rögtön, még nyersen hozzátette: – A családod érdekében, cimbora.

– Amit előtte mondtál – türelmetlenkedett Dexter. – Hogy játsszam el a szerepem, méghozzá meggyőzően.

Miles látható zavarral vont vállat.

– Kicsit kedvesebben is tehetnéd a szépet, még ha a szíved nincs is benne. Tudom, hogy cinikusan hangzik, de jó cél érdekében teszed. Legalább addig, amíg létre nem jön a házasság, utána már úgyis késő.

Amikor Dexter nem válaszolt, homlokát ráncolva nézett rá.

– Jól vagy, cimbora?

– Nagyon jól, köszönöm – felelte Dexter, bár úgy érezte, mintha valaki fejbe vágta volna egy golfütővel. – Ne várj rám! Én még maradok.

Miles bólintott, s még mindig zavartan kiment.

Dexter látta, hogy megáll néhány szót váltani Laurával és Alice-szel. Azt is látta, hogy Laura felemeli az állát, hogy Miles megpuszilhassa, és a fény ott csillog az orcáján, ott reszket aranybarna haján. Aztán ő is elment. A hangok lassan elhaltak, és Dexter egyedül állt a teremben, miközben a zenészek összeszedték a kottáikat meg a kottaállványokat, a szolgák pedig nekiláttak eloltani a gyertyákat.

Játszd el a szereped… méghozzá meggyőzően… Ezt mondta Miles, és a szavai főbe kólintották Dextert, s visszarepítették az előző éjszakába, amikor az ölében vitte fel Laurát a hálószobájába, miután helyre tette a vállát. Még most is ott visszhangzott a fülében a megtört suttogás: El kellett, hogy küldjelek…

Ez nem a láz vagy a brandy diktálta ostobaság volt. Dexter nem felejtette el, milyen édes és odaadó volt Laura a karjai közt lent a borospincében, amikor bevallotta, mennyire kívánta őt azon az éjszakán Cole-ban, de azt is hozzátette, hogy ez sok tekintetben helytelen volt.

Dexter hátán végigfutott a hideg.

Laura Cole-ra gondolt, akit mindenki tisztelt, aki csak ismerte, aki felkarolta a szegények ügyét, aki megpróbált segíteni az olyan embereken, mint Carrington. Arra a Laurára, aki négy évvel azelőtt gyengéden és szenvedélyesen szeretkezett vele, és becéző szavakat suttogott a fülébe a forró éjszakában. Az nem ugyanaz az asszony volt, aki másnap reggel rideg és kemény szavakkal elküldte. Ő azonban annyira haragudott rá az elmúlt négy év alatt, hogy vak volt az igazságra. De most már tudta.

Játszd el a szereped… méghozzá meggyőzően…

Akkor éjjel magukkal ragadták őket az érzelmek, és mire megvirradt, Laura azt hitte, szörnyű dolgot tett és abban látta az egyetlen módját, hogy jóvátegye, hogy elküldte őt. Nem akarta tönkretenni Dexter életét, karrierjét, a családja jövőjét. Úgy tett, mint akinek nem fontos a férfi, mint akinek az egész csak egy játék volt. Dexter gyomra elszorult, mintha egy magas épületről lelépett volna a semmibe.

Tudta, hogy rájött az igazságra. Minden ösztöne ezt súgta. Az a Laura Cole ugyanaz volt, mint aki tehetetlen szolgákat alkalmaz, hogy megmentse őket a szegénységtől. Aki megpróbál segíteni Fortune Folly lányainak, asszonyainak, hogy elkerüljék a hölgyadót. Akiről csodálattal beszél az unokatestvére. Csodálattal emlegeti a jó ügyeket, amelyeket felkarolt, és az embereket, akiken megpróbált segíteni.

Laura őt is meg akarta menteni. És meg is tette. Összetörte a szívét, és elküldte magától, mert így volt helyes, és talán – csak talán – összetörte a saját szívét is. El kellett, hogy küldjelek…

– Bocsásson meg, uram. Be kell zárnunk a termet – mondta az egyik szolga mellette.

Dexter hirtelen rádöbbent, hogy majdnem teljesen sötét már a terem. – Köszönöm – mondta.

Kisétált az őszi éjszakába. A szél vadul tépte a fákat, és leveleket hajszolt a macskakövön. A Morris Bohóca fogadó fényei átsejlettek a sötéten. Dexter a szél ostromolta téren állt, az utolsó hazaigyekvők kíváncsi pillantásokat vetettek rá, miközben elsiettek az éjszakába.

Semmi sem változott, győzködte magát Dexter a múlt el van temetve, és nem szabad ismét felszínre hoznia. Ugyan mi haszna lenne most megkeresni Laurát, és szembesíteni az igazsággal? Inkább hálásnak kellene lennie, amiért az asszony tudta azt, aminek a felismeréséhez ő akkoriban még túl fiatal és tapasztalatlan volt: hogy elszökésük tönkre tette volna az ő életét.

Oda lett volna a karrierje, a jövője, a családja minden reménye, s mindez a szerelemért. Ez nem az a rendezett mód volt, ahogyan az életét élte. Meg kellene köszönnie, hogy Laura meg óvta élete legnagyobb hibájától, és annyiban kellene hagynia a dolgot.

Csakhogy mindent megváltoztatott a tudat, hogy Laura azért tette mindezt, mert szerette, nem pedig azért, mert szívtelen szajha volt.

13

Egy úriember kíván látogatást tenni önnél, főméltóságú asszonyom – jelentette be Carrington. Egészen úgy, gondolta Laura, mintha ő kurtizán lenne, aki férfiakat szokott szórakoztatni a budoárjában. – A könyvtárba vezettem. – Az inas hangja reszketett. – Sajnálattal kell közölnöm, hogy Cole hercege az.

Egy rémületes pillanatig Laura azt hitte, Carrington Charlesra céloz, és a maradék eszét is elvesztette. Aztán látta, hogy a könyvtár ajtaja nyitva van, és kezét a háta mögött összefonva, mellét fontoskodón kidüllesztve Henry áll a tűz előtt. Nem csoda, hogy Carrington ideges, hiszen neki fogalma sem volt, hogy az új hercegi pár itt van Fortune Follyban. Egykori munkaadójának látványa biztosan emlékezetébe idézte Faye Cole szüntelen követelőzéseinek és saját összeomlásának minden szörnyűségét.

– Köszönöm, Carrington – biccentett Laura.

– Remélem, asszonyom – mondta az inas szertartásosan –, hogy Mrs. Carrington és én mindig a legjobb tudásunk szerint szolgáltuk önt.

– Természetesen – felelte az igazságnak megfelelően az asszony.

– És nincs semmiféle mód rá, hogy visszavigyenek minket Cole Courtba.

– Biztos lehet benne, hogy nincs – szögezte le Laura határozottan.

– Köszönöm, asszonyom. – Carrington arca remegett a megkönnyebbüléstől. – Tisztában vagyunk vele, hogy igazából nem engedheti meg magának, hogy minket alkalmazzon…

– Carrington – vágott a szavába Laura kedvesen –, miért nem iszik Mrs. Carringtonnal egy csésze teát konyhában, és kóstolják meg azt a finom marcipános gyümölcstortát? Nincs miért aggódniuk.

Fejét csóválva figyelte, hogy csoszog le az öreg szolga a lépcsőn, aztán lassan átsétált a folyosón hogy kiderítse, mi az ördögöt akar tőle Cole hercege.

– Henry! – üdvözölte a könyvtárba lépve, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót. – Milyen váratlan meglepetés! Faye és Lydia is elkísért?

Őszintén remélte, hogy nem így történt. Nem látta Faye-t meg Lydiát, de még Dexter Anstruthert sem a három nappal ezelőtti koncert óta. Mindannyian szerepeltek azon a listán, amelyet az elkerülni óhajtott személyekről készített magában, még ha különböző okok miatt is.

Henry ravaszkásan pillantott rá.

– Nem. Ők az ivócsarnokban vannak. Úgy tűnik, Faye rákapott a Fortune Folly-i víz ízére.

Vagy inkább az odajáró hozományvadászok társaságára, gondolta Laura rideg józansággal. Henry feszengését látva azonban hirtelen rájött, hogy Faye-nek fogalma sincs férje látogatásáról. Erre feltámadt a kíváncsisága.

– Igazán szép itt – jegyezte meg Henry, s az ablakhoz sétálva kitekintett a kerten át a rétre és a folyó kanyarulatára. – Örömmel látom, hogy a Régi kastély megfelelő és méltó környezet a néhai Cole herceg özvegyéhez. Nem illene össze a családi méltóságról alkotott képpel, ha valahol egy eldugott kis lyukban húznád meg magad.

– Nekem nagyon is megfelel itt – felelte Laura. Nem felejtette el Faye és Henry múltban tanúsított sznobságát, és kíváncsian várta, hogy a férfi tényleg pusztán arról akart-e a látogatásával meggyőződni, nem tapossa-e ő sárba a család nevét azzal, hogy szennyben él.

– Remek, remek – fordult vissza Henry az ablaktól. – Azt hiszem, kicsit kopott a hely, de semmi olyan, amit néhány bútorral, egy kis szépítgetéssel ne lehetne helyrehozni.

Laura felvonta a szemöldökét. Henry bizonyára nem csupán azért jött, hogy megbeszélje vele, hogyan lehetne javítani a körülményein.

– Már jó ideje töprengek azon – vágott bele hirtelen a herceg –, milyen botrányos, hogy Charles nem gondoskodott rendesen a megélhetésedről. Sajnálattal kell közölnöm, Laura kuzin, hogy a faluban az emberek mindenfélét beszélnek.

– Rólam beszélnek? – kérdezte Laura, és a szíve elszorult. Érezte, hogy kileli a hideg. Egy félelmetes pillanatig attól tartott, bekövetkezett, amitől mindig is rettegett: valaki tudott a borospincében történlekről, és pletykálkodik róla meg Dexterről. Aztán Henry ismét megszólalt, és Laura megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy tévedett.

– Valójában arról folyik a szó, hogy annyira szegény vagy, hogy nincsenek esélyeid a férjhez menésre, Laura kuzin. A hozományvadászok rád se néznek.

– Hála istennek! – közölte az asszony.

Henry arca belevörösödött a rosszallásba.

– De nem érted, kuzin? Senki sem teheti meg, hogy figyelemre sem méltat egy Cole-t, még akkor sem, ha ez a Cole csak házasság révén került a családba. Ez egyáltalán nem helyénvaló!

– Bocsásd meg a lassú felfogásomat, Henry kuzin – mondta homlokát ráncolva Laura –, de azt állítod, hogy sokkal helyénvalóbb volna, ha gazdag özvegy lennék, lelkiismeretlen kalandorok prédája?

– Pontosan – ragyogott fel Henry arca. – A te társadalmi helyzetedben neked kellene a legkívánatosabb díjnak lenned Fortune Folly házasságpiacán, nem holmi szegény özvegynek, aki minden garast az élére rak, hogy etetni tudja a gyerekét! Mindig is romlott fickónak tartottam Charlest, s mostani helyzeted is csak megerősíti, hogy igazam volt.

– Igen, nos… – Laura megdörzsölte a homlokát. Tekintettel Faye és Henry sznobságára, úgy vélte, van valami furcsa logika abban, amit Henry mond. A férfi úgy érezte, rossz fényt vet a családra és a hercegi rangra, hogy az emberek becsmérlőn beszélnek a szegénységéről. Laurát ugyan a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte mindez, amíg neki, a lányának és a tőle függő embereknek volt mit enniük, de nyilvánvaló volt, hogy Henrynek nagyon is sokat számít.

– Kérlek, ne aggódjatok miattam, se te, se Faye. Nagyon jól kijövök abból az évjáradékból, amelyet a nagyanyám hagyott rám. Burlington, a fivérem felajánlotta, hogy lakjam náluk, de te is ismered a független természetemet, kedves kuzin. Jobban szeretek itt élni.

– Burlington csak egy gróf. Te viszont a Cole hercegi családhoz tartozol, Laura kuzin, éppen ezért arra a következtetésre jutottam, bár nem szívesen, hogy az én felelősségem jóvátenni Charles mulasztását. Jogosult vagy az özvegyi eltartásra.

– Elhiszem, hogy valóban csak vonakodva hoztad meg ezt a döntést – jegyezte meg szárazon Laura. Az egyezséget eredetileg apja és Charles kötötte, s az áll benne, hogy férje halála esetén Laurát évi tízezer font özvegyi járulék illeti meg élete végéit. Laura nem akarta elhinni, hogy Henry, akit néhányan zsugorinak neveztek, hajlandó lenne ennyit áldozni.

– Kedves Henry – mondta –, ez igazán nagylelkű tőled, de könyörgöm, gondold át még egyszer. Tudom, hogy még évekbe telik, mire a Cole-birtok ismét jövedelmező lesz, és eszemben sincs olyan pénzt elfogadni, amelyről tudom, hogy Cole Court felvirágoztatására is fordíthatnád.

– Természetesen tökéletesen igazad van – bólintott komolyan Henry. – Charles szégyentelenül elpazarolta a birtok bevételeit, de Cole dolgai lassan rendbe jönnek, én pedig örömmel közlöm, hogy a saját földjeim mindig is jobb állapotban voltak. Beszéltem a fivéreddel, és megegyeztünk…

– Beszéltél Burlingtonnal? – vágott a szavába élesen Laura.

– Természetesen. – Henryn látszott, mennyire megdöbbent. – Ez a férfiak dolga, Laura kuzin. Csak azért mondom el neked, hogy mit határoztunk, mert így követeli az udvariasság. Beszéltem Burlingtonnal, és megegyeztünk, hogy fejenként öt-ötezer fonttal járulunk hozzá az özvegyi díjadhoz. Így a becsület is helyre lesz állítva.

Laurának nem okozott gondot elképzelni, ahogy nagyképű fivére s hasonlóképpen fontoskodó kuzinja leül, és pontról pontra megtervezi az ő jövőjét. Basil már akkor is kifejezte nemtetszését, amikor Laura nem volt hajlandó Burlingtonba költözni. Biztosan úgy tekintett a Henryvel való együttműködésre is, mint kiváló lehetőségre, hogy végre meg zabolázhassa önfejű húgát, hiszen ha ő tartja kézben a pénzes zacskó zsinórját, ő is szabhatja meg, Laura mit tehet, s mit nem. Egyikük sem fogja szükségesnek tartani, hogy vele is megbeszélje a terveit. S most itt van Henry, aki úgy véli, megoldást talált a szegény rokon minden gondjára, és úgy fest, mint aki azt is elvárná, hogy ő a nyakába boruljon nagy hálájában.

Laura az érzéseivel küzdött. Egyrészről tízezer fonttal rendelkezni csodálatos dolog lenne neki és Hattie-nek. Felvehetnének egy kertészt, aki segítene Bartnak rendben tartani a Régi Kastély környékét, és megtermelné a konyhára szükséges zöldséget, gyümölcsöt. Még a tél beállta előtt megjavíttathatná a huzatos ablakokat, a beázó tetőt. Új ruhákat vehetne Hattie-nek, és nem függne Falconer, Miles és a többi barátja jóindulatától. Másrészről viszont elviselhetetlennek tűnt a gondolat, hogy Henry és Basil örökké beleavatkoznának a dolgaiba, s nem csupán azt mondanák meg, mire költse a pénzt, de azt is, hogyan élje az életét.

– Mélységesen meg vagyok hatva, kedves kuzin mondta őszintén.

– Ez csak természetes! Magától értetődik, hogy lenyűgöz és hálával tölt el a bőkezűségünk – bólintott Henry helyeslőn.

– Feltételezem, hogy az egyezség feltételei nem változtak a korábbiakhoz képest – folytatta Laura. – Azaz, ha férjhez megyek, a jövedelem megszűnik.

Henry megint zavartan feszengett, és Laura kíváncsian várta, mire is készül. Burlington és én megegyeztünk, ha újra férjhez mész, húszezer fontot teszünk le hozományképp az özvegyi járulék helyett.

Laura alig kapott levegőt.

– De hiszen ez teljességgel szabálytalan! Az eredeti egyezményben szó sincs…

– Kérlek, ne aggódj, Laura kuzin! – mosolygott rá leereszkedőn Henry. – Tudom, hogy az anyagi ügyekkel való bajlódás nem a női elmének való, szóval hagyd ezt a gondot nyugodtan a fivéredre és rám! Mindketten egyetértünk abban, hogy becstelen dolog lenne téged egyetlen fillér nélkül hagyni, ezért adunk hozományt veled.

– De a hölgyadó! A nagylelkűségetek miatt most a faluban lebzselő összes hozományvadásznak én leszek az elsődleges célpontja… – Hirtelen elhallgatott, s szó szerint elakadt a lélegzete, ahogy világossá vált előtte az egész terv. Tévedett, amikor azt hitte, hogy Basil és Henry meg akarják szabni, hogyan éljen. Valójában meg akarnak szabadulni tőle!

– Ti azt akarjátok, hogy újra férjhez menjek! – hitetlenkedett. – Te és Basil azt szeretnétek, ha másik férjet találnék magamnak.

Henry összekulcsolta a kezét a háta mögött, és a sarkán hintázva állt. Úgy tűnt, egyáltalán nem zavarja, hogy kiderült a célja.

– Egy nő, aki egyedül és védtelenül áll a világban, mindig a családjához van kötve. Tekintve, hogy te képtelen vagy elfogadni a fivéred vendégszeretét, arra gondoltunk, jobb lesz neked, ha egy férj irányítása és ellenőrzése alatt…

– Feltéve, ha ti is egyetértetek a választásommal! – csattant fel indulatosan.

– Természetesen – mondta Henry láthatóan meglepve. – Biztos vagyok benne, kedves Laura, hogy te is tisztában vagy vele, s ezért nincs lelkiismeret furdalásom, amikor kimondom, hogy a te korodban és a te külsőddel rendkívül korlátozottak a lehetőségeid a férjhezmenetelre…

– De a csalétekül szolgáló pénzzel talán sikerül olyat találnom a környéken felbukkant tucatnyi nincstelen hozományvadász között, aki legalább félig-meddig megfelel az igényeiteknek – fejezte be Laura.

– Pontosan – ragyogott Henry. – Az igaz, hogy a Fortune Follyban lebzselő urak némelyike nem több korhely semmirekellőnél, de akad köztük néhány tiszteletre méltó férfiú is. Ott van például Lord Chesterton vagy Sir Laurence Digby. Megfontolhatnád.

– Legfeljebb azt fontolom meg, hogyan adjam ki az útjukat – jelentette ki Laura jeges hangon. – Sir Laurence négy feleséget temetett már el, és én nem óhajtok az ötödik lenni, de annak is oka van, miért nőtlen még mindig Lord Chesterton: rengeteg kellemetlen szokásnak hódol.

– Az embernek meg kell tanulnia szemet hunyni némely dolgok felett, ha házasságban él – közölte Henry erényes hangon. – A Charlesszal való házasságod alatt ezt te is nyilván megtanultad.

– A Charlesszal való házasságom után egyáltalán nem kívánom egy másik férj kellemetlen szokásait elviselni! – csattant fel Laura. Elgondolkozva nézte a férfit. – Mondd csak, tud egyáltalán Faye arról, hogy milyen terveid vannak velem?

Érzékeny pontot érintett. Henry többször is megköszörülte a torkát.

– Ennek semmi köze a feleségemhez – mondta végül. – Ő így is épp eleget aggódik, hogy elrendezze Lydia sorsát.

– Gondolom azzal, hogy férjhez adja – jegyezte meg Laura, s közben arra gondolt, hogy Faye és Henry ijesztő módon olyan benyomást keltenek, mint akik bármire hajlandók, hogy megszabaduljanak a lányuktól. – Nos, épp ezért biztos vagyok benne, kedves kuzin – tárta szét a kezét együtt érzőn –, hogy érintetlenül meg kell őrizned a vagyonod a lányod számára. Nem teheted meg, hogy még engem is nagylelkűen támogass.

De Henryt nem lehetett meggyőzni.

– Nekem pedig úgy tűnik, ha téged és Lydiát is ki tudunk házasítani, gratulálhatunk magunknak a jól végzett munkáért.

– Köszönöm, hogy ennyire törődsz a jólétemmel, Henry kuzin – állt fel Laura –, de vissza kell utasítanom a nagylelkű ajánlatodat. Őszintén mondom, sikerült mélyen meghatnod.

– Nem utasíthatod vissza a pénzt – közölte Henry látható élvezettel. – Már írtunk Churchwardnak, hogy készítse el a papírokat. Kedves Laurám, attól tartok, nincs más választásod, mint hogy elfogadod a sorsod. – Meghajolt. – Kitalálok magam is, mivel az a félnótás Carrington teljesen alkalmatlan a feladatra. Bízom benne, mihelyt kezedben a pénz, felveszel egy rendes inast. – Elgondolkodva bólintott. – Azt hiszem, magam intézkedem az ügyben.

– Semmi ilyet nem fogsz tenni! – jelentette ki Laura haragosan. – A legteljesebb mértékben elégedett vagyok Mr. és Mrs. Carrington szolgálataival, Henry, és könyörögve kérlek, ne avatkozz bele a háztartásom ügyeibe. Ismét kijelentem, hogy nem tartok igényt a pénzetekre.

Henry csak elutasítón legyintett.

– Ma este találkozunk az álarcosbálon, Laura kuzin, és meggyőződésem, hogy ott úgy fogsz viselkedni, amint az Fortune Folly egyik leggazdagabb örökösnőjéhez illik.

Kivonult a szobából, Laura pedig azon vette észre magát, hogy kedve lenne felkapni nagymamája egyik ősi porcelánvázáját, és dühében a férfi után hajítani. Helyette inkább a borosüveget vette fel, és egy jó nagy pohárral töltött magának a nemes nedűből. Végtére is van valami, amivel Henry nem számolt. A legkisebb esélye sincs rá, hogy az álarcosbálon felismerje őt vagy bármelyik örökösnőt. Sőt még ha híre menne is hirtelen meggazdagodásának, egyetlen úriember sem lesz képes azonosítani őt a tömegben. Nem mintha ez megoldaná a pénz problémáját. Laura leereszkedett a karosszékbe, és nagyot kortyolt a borból. Utána kell járnia, hogyan segíthet neki Churchward, mivel egyetlen pillanatig sem állt szándékában elfogadni Basil és Henry csaléteknek szánt pénzét, amellyel meg akartak szabadulni tőle. Egyelőre azonban semmit sem tehetett. Cole hercege az akarata ellenére Fortune Folly egyik leggazdagabb házassági díjává változtatta. Laura kíváncsi volt, mennyi időbe telik, míg az egész faluban elterjed ennek a híre.

14.

– Van egy kis gond – közölte Miles Vickery.

– Még egy? – kérdezte Dexter. Későn érkezett Sir Montague Fortune báltermébe aznap este. Vonakodó, langyos udvarlóként.

Újabb meddő nap állt mögötte a nyomozásban. Ezúttal a tett színhelyén járt. A vadőr tanúsága szerint Sir William a vadászat alatt bejelentette, hogy hívja a természet, és eltűnt az erdőben, ezért is nem volt tanúja a bűnténynek. Dexter alaposan megvizsgálta a helyet, ahol a testet megtalálták, de semmilyen nyomot nem talált. A gyűrűn kívül semmi sem volt, ami a gyilkost az áldozathoz kötötte. Bosszúságát tovább fokozta, hogy Laura Cole és Elizabeth Scarlet megállították a visszafelé úton, és hídpénzt követeltek tőle. Miközben átadta utolsó garasait, azon töprengett, mi az ördög ütött belé, amikor felhívta Laura figyelmét erre az adóra. Elhibázott, öntelt dolog volt a részéről, ahogy Laura is megállapította.

Mielőtt belépett a Morris Bohóca ajtaján, még látta Lydia Cole-t, amint lopva beszélgetésbe merül a piactéren egy úriemberrel. Lydia és a lovagja, már ha a férfi az volt, gyorsan szétrebbentek, amikor őt észrevették. Dexter kíváncsi lett volna, Faye Cole tudja-e, hogy a lánya titokban egy férfival találkozik. A hercegné még mindig megpróbálta rátukmálni Dexterre Lydiát minden adandó alkalommal, tudomást sem véve arról, hogy sem a fiatalember sem Lydia nem kívánta ezt a kapcsolatot, amely eleinte sem volt langyosnál melegebbnek nevezhető, mostanra pedig egyenesen kihűlt. Úgy tűnt azon ban, hogy Faye az egyetlen, aki ezt nem veszi észre. Még Sir James Wheeler is felfogta, hogy Dexter többé nem legyeskedik Lydia körül, és a jelenlétében el is ejtett egy megjegyzést – egy elefánt tapintatával –, hogy Marynek, a lányának harmincezer font a hozománya.

Dexternek talán kellett volna a harmincezer font, ám semmiképpen nem akarta életét Mary Wheelerrel összekötni, még úgy sem, hogy a lány nem sok vizet zavart volna. Dexter Lauráról álmodozott. Őutána sóvárgott. Próbálta meggyőzni magát, hogy nem több ez testi vágynál, hogy fellobban majd, és vége, de maga sem hitt igazán benne. Fogalma sem volt, hogyan szabaduljon meg az asszony iránt érzett vágyától. A tudat, hogy Laura azért vetett véget a kapcsolatuknak, mert ő fontos volt a számára, megváltoztatta az összes tervét. Most már megszállottan tudni akarta a teljes igazságot.

Dexter körülnézett a Fortune Hall báltermében összegyűlt hölgyek tömegén. Úgy tűnt, erre az egy éjszakára felfüggesztették a hölgyadó miatti ellenségességet, és a városka összes örökösnője – mivel csak rájuk vonatkozott a meghívás – elfogadta Sir Montague meghívását. Selyemdominóikban állandó mozgásban levő, színpompás kavalkádot alkottak.

Olyan környezet volt ez, amelyet könnyedén kihasználhattak volna a gátlástalan hozományvadászok. Csakhogy, ahogy Miles is említette, volt egy kis gond. Dexter azonnal látta is, hogy mi.

Sir Montague kikötötte, hogy a bál álarcosbál, és minden vendégnek maszkban kell megjelennie. Így nem volt rá mód, hogy azonosítsák a hölgyeket, még kevésbé arra, hogy kiderítsék, ki a gazdag örökösnő, s ki nem.

– Tudhattam volna, hogy Monty még ezt is össze tudja zavarni – sóhajtott Dexter. – Mi ütött belé, hogy ragaszkodott az álarcosbálhoz?

– Tetszett neki a Mókás maszkabál elnevezés – vigyorgott Miles csak sajnos nem számolt a következményekkel. Van itt még valami – tette hozzá, miután szemügyre vette a tömeget, ezúttal már a homlokát ráncolva. – Nem hiszem, hogy ilyen sok fehérszemély lenne Fortune Follyban, nem is beszélve az örökösnőkről. Egyszerűen lehetetlen.

– Valóban az – felelte Dexter mogorván. Miles rámeredt.

– Akkor kik ezek a nők? Honnan jöttek?

– Fogalmam sincs – vont vállat Dexter. – Szomszédok, barátnők… akiket nyilván maguk a hölgyek hívtak meg, gyanítom azért, hogy összezavarjanak minket, s mivel mindannyian álarcban vannak, lehetetlen kideríteni, melyikük az igazi örökösnő.

– Átkozott egy helyzet! – morogta Miles. – Most hogy találunk magunknak gazdag feleséget ennyi talmi között? Ez így nem sportszerű!

– Ez történik, ha valaki a saját fegyverével akarja megverni Sir Montague-t – mondta Dexter, aztán felsóhajtott. – Nagyon okos. Félig-meddig azt vártam, hogy senki sem fog eljönni ma este, erre annyi álarcos hölgyet kaptunk, hogy meg sem tudjuk különböztetni őket egymástól. Gyanítom, hogy az unokatestvéred keze lehet a dologban. Az egész nagyon is rá vall.

Szemügyre vette a kavargó tömeget, hátha megpillantja Laurát. Azt nem tudta, ott van-e, vagy sem, bár Miles említette a nap folyamán, hogy Laura talán eljön. Első pillantásra legalább egy tucat nő volt a teremben, aki magasságra megfelelt volna Laurának. Elméletileg lehetetlennek tűnt felismerni. Mégis valami a vérében, a bizsergés a zsigereiben, egy ösztönös megérzés azt súgta Dexternek, hogy az asszony tényleg itt van a teremben, és csak idő kérdése, hogy megtalálja, még ebben a névtelen tömegben is.

Még sötétben is felismerném…

A józan ész arra intette, hogy ne keresse. Még csak gondolnia sem kellene rá. De idegei pattanásig feszültek. Beszélni akart Laurával, hogy megtudja tőle az igazságot. Tudnia kellett!

Sir Montague egy perccel később érkezett. Arcán vörös foltok ütköztek ki, és szeme is majd kiugrott a haragtól és elkeseredéstől.

– Dexter, csinálj valamit! – könyörgött. – Nem én hívtam meg ezt a sok nőt. Próbáltam kideríteni, melyikük igazi örökösnő, de akármelyik átkozott fehérnépet kérdezem, mindegyik azt mondja, hogy ő ötvenezer fontot ér. – Úgy festett, Sir Montague mindjárt megszaggatja a ruháját dühében. – Nincs elég élelem, hogy ennyi embert ellássak, ezért a szolgákat elküldtem a konyhába, hogy hozzanak még. Nem hagyhatom, hogy azt terjesszék rólam, szegényes volt a vendéglátás. De kiesznek a vagyonomból, akárcsak azok az átkozott birkák.

Dexter felkacagott.

– Fogadd el, Monty! Túljártak az eszeden. Már megint.

Sir Montague szeme kidülledt.

– Követelni fogom, hogy vegyék le az álarcukat. Hazaküldöm őket.

– Ezt nem teheted, hacsak nem akarsz még nagyobb bolondot csinálni magadból… – Dexter elhallgatott, aztán újrakezdte: – Rendkívül udvariatlan lenne tőled, Monty. Mindenki rólad beszélne, még többet, mint most, és nem is túl kellemes dolgokat.

– A fene vigye el őket! – kesergett Sir Montague szinte sírva. – Hisz nem akarok mást tőlük, csak a pénzüket!

– Mostanra viszont talán neked is világos, hogy nem akarják neked adni – mondta Dexter, aztán elmosolyodott. – Bocsáss meg, kérlek, de van valaki, akit mindenképpen meg kell találnom.

– Ez biztosan az én Lydiám lesz – fuvolázta egy hang mellette. Nem volt nehéz Faye Cole-t felismerni, noha az asszony terjedelmes lila dominóban és ijesztően tollas maszkban volt, amely ragadozó pávakakas külsőt kölcsönzött neki. – Alig várja már, hogy táncolhasson önnel, Mr. Anstruther. – Huncutkodva megütögette a férfi karját a legyezőjével. – Egy kis segítség csakis az ön fülének… Lydia rózsapiros dominóban van.

– Köszönöm, főméltóságú asszonyom – mondta Dexter komolyan, s gondolatban feljegyezte, hogy messzire kerüljön el minden rózsapiros jelmezest a teremben.

Elvegyült a tömegben. Bárhová nézett, hivatásos hozományvadászok próbálták kétségbeesetten kideríteni a hölgyek kilétét. A nők viszonzásul nagyon szívesen flörtöltek velük, de eszük ágában sem volt elárulni, kit takar az álca. Dexter látta Nat Waterhouse-t, amint fekete dominójában ernyedt tartással beszélget egy hölggyel, aki akár Lady Elizabeth Scarlet is lehetett. A kérdéses hölgynek vörös hajtincsek kukucskáltak ki a csuklyája alól, de a közelében még legalább három nő hozzá hasonló vörös hajjal dicsekedhetett. A hölgy Lady Elizabethre egyáltalán nem jellemző módon negédes pillantásokat vetett Natre az álarca mögül, teljesen elkápráztatva áldozatát. Ugyanakkor látszott, hogy amilyen kábult, Nat legalább akkora zavarban is van.

Egy zöld dominós hölgy lépett oda Dexterhez, a kezével vakmerőn táncra csábította. Dexter udvariasan visszautasította. A bálteremben egyre forróbb lett a hangulat, és a megszokott udvarias stílust lassan felváltotta az izgatott flörtölés. Volt valami gátlástalan, szemérmetlen ebben az álarcosbálban. Néhány párocska már kezdett elszivárogni, hogy egy diszkrét alkóvot keressen az enyelgésre. Miles Alice Listerrel táncolt, s bár illendő távolságot tartott, volt valami a tekintetében, ahogy a lányra mosolygott, ami távolról sem volt illendőnek nevezhető. Dexter remélte, hogy Miss Lister tisztában van vele, mekkora szoknyavadász Miles, és annak meg, felelően bánik vele.

Ekkor észrevette Lydia Cole-t, aki valóban rózsapiros dominóban volt, és egy férfival táncolt, akit Dexter nem ismert fel, míg Lydia anyja a fal mellett állva figyelt. A lány boldognak tűnt, most először, mióta Dexter ismerte. Szemét félig lehunyta, ajkát álmodozó mosolyra húzta, és tudomást sem vett anyja rosszalló tekintetéről. Faye noszogató mozdulattal intett Dexternek, de ő csak udvariasan bókolt felé, aztán apró mosollyal az arcán továbbállt. Látta, hogy Sir James Wheeler majdnem szó szerint Lord Armitage karjába taszítja a lányát, akit aztán a férfi diadalmasan táncba vitt. Percről percre csökkennek az esélyeim, hogy vagyonos nőt vegyek el, gondolta Dexter savanyúan. Lord Liverpool valószínűleg leveszi róla a kezét. Anyja hitelezői véréért fognak kiáltani.

Sir Montague sietett el mellette két vihogó nővel a nyomában, akik gyanúsan kurtizánokra emlékeztettek. Nem mintha Sir Monty panaszkodott volna, inkább úgy tűnt, az utóbbi percekben sokat javult a hangulata. Dexter pedig tovább keresgélt a kavargó tömegben, de nem látta Laurát.

Aztán az embertömeg valamelyest visszavonult, és Dexter egy éjkék dominóba öltözött hölgyet pillantott meg maga előtt. A nő háttal állt neki, Dexter szíve mégis hevesebben kezdett verni. Az éjkék dominó lassan megfordult. A férfi még észrevette a csuklya alól kiszabadult sötét hajfürtöt, mielőtt a türelmetlen kesztyűs kéz újra rejtekébe űzte volna az elbitangolt tincset. A zafírkék maszk árnyékot vetett a titokzatos szempárra. Laura! Csak ő lehet.

– Asszonyom! – Dexter egyetlen lépéssel mellette termett.

– Uram? – A nő felé fordult. Ajka bűnösen csábító mosolyra húzódott, ugyanakkor mégsem ígért semmit a mohó hozományvadászoknak. A mogyoróbarna szem megállapodott Dexteren, és hűvösen felmérte.

– Megtisztelne azzal, hogy táncol velem? – nyúlt az asszony keze felé Dexter, hogy a táncparkettre vezesse, ahol már felcsendültek a polonéz első hangjai.

A nő ügyesen kisiklott a kezei közül.

– Köszönöm, de ma este nem táncolok.

Dexter hátán végigfutott a hideg az Északi-sarki hideg leheletét idéző hűvös tónustól. A nő olyan mély hangon beszélt, hogy nem volt biztos benne, Laura hangját hallja-e, a csuklya pedig továbbra is elrejtette az arcát.

– Ha nem táncol, akkor mivel múlatja az időt? – érdeklődött. – Talán kártyázni szeretne? – Kihívó, pillantást vetett az asszonyra.

– Lenne kedve próbára tenni engem?

Ismét felderengett a titokzatos mosoly az asszony ajkán.

– Kártyában semmiképp, inkább valami elmejátékban mérném össze az erőnket. De nem szoktam játszani, uram, és gyanítom, hogy ön sem. – Oldalra biccentette a fejét, és elgondolkodva figyelte Dextert. – Ön nem olyan embernek tűnik, aki hazardírozik, sem olyannak, aki ne ismerne mértéket.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy nincsenek bűneim?

– Egyáltalán nem – kacagott a nő. – Ugyan ki állíthatná magáról, hogy bűntelen? Ön semmiképpen, uram, elég csak önre nézni.

– Mire céloz?

– Ön egy jóképű hozományvadász, aki gazdag feleséget keres magának, vagy tévednék? – mosolygott gúnyosan a nő. – Micsoda szégyen! Ez önmagában elég nagy bűn.

Dexter szomorkásán nevetett.

– És ön gazdag? – érdeklődött. – Biztos vagyok benne, hogy ön és én jól kijönnénk egymással, mivel úgy tűnik, önt nem tudom becsapni.

A nő pillantása ismét gyorsan végigfutott rajta.

– Talán valóban örökösnő vagyok. Ki tudná megmondani ebben a tömegben? De ha így állna a helyzet, elvárnék némi széptevést a pénzemért cserébe.

– Csakhogy azt hihetné, minden szép szó csupán színlelés, s a bókjaim hamisak – mutatott rá Dexter –, hiszen ön már kitalálta, hogy vagyonra vadászok.

– Ez igaz – biccentett egyetértőn a nő. – Ha flörtölne velem, nyomban tudnám, mindössze arra vágyik, hogy oltárhoz vezesse a pénzes zsákomat.

– Pedig nem csak arra vágynék. – Ezúttal Dexternek sikerült megfognia a nő kezét, s az nem húzta el. Az érintés felgyújtotta a vérét, akárcsak az elmés szóváltás. Vonzotta, csábította.

– Élvezném, ha udvarolhatnék önnek – jelentette ki. – És gondoskodnék róla, hogy ön is élvezze.

Az asszony szeme tágra nyílt ámulatában.

– Látom, nem kertel. Épp ezért roppant veszélyes is. Egy nálamnál kevésbé tapasztalt hölgy hajlamos lenne hinni is önnek, én azonban tudom, hogy noha azt állítja, nem áll szándékában flörtölni velem, mégis pontosan ez a célja.

Dexter levett két poharat az elhaladó szolga tálcájáról, és az asszonyt az egyik fülke felé terelte, ahol az ablakmélyedésben párnázott ülőkék várták a pihenni vágyókat. A fülkét egyetlen gyertyasor világította meg, amelyet magasan a falra szereltek. Az asszony a párnázott pad egyik végére ült, illendő távolságot tartva Dextertől. Amikor a férfi átnyújtotta neki az egyik poharat, ő felhúzta a szemöldökét.

– Ezek szerint az italozást is a vétkei közé sorolja? – kérdezte. – Nem gondoltam volna önről.

– Kezdek rákapni az ízére – felelte Dexter, és a nőre nézett. – Találkoztunk már korábban is, asszonyom? Van egy olyan meglepő érzésem önnel kapcsolatban, hogy legalább egyszer összemértük már az erőnket valamely szellemi csörtében.

Apró mosolygödröcske jelent meg az asszony szájának sarkában, amelyet Dexter elragadtatással figyelt.

– Honnan is tudhatnám, hogy találkoztunk-e már? – mormolta. – Az egyik hozományvadász.. – elhallgatott egy pillanatra – kiábrándítóan olyan, mint a másik – fejezte be a mondatot.

Dexter összerezzent a megaláztatástól.

– Nagyon nyersen fogalmaz, asszonyom. Valóban nem lát semmi olyat itt ma este, amiben kedvét lelné?

A nő tekintete elidőzött rajta egy kicsit, aztán ajka ismét mosolyra húzódott.

– Ó, akad itt néhány dolog, amiben kedvem lelem. – Pillantása a táncparketten kavargó színes tömegre vándorolt. – Rengeteg férfi van fekete dominóban ma este – jegyezte meg. – Milyen érdekes! Talán nem tartják magukhoz illőnek a világosabb színeket, mert szerintük azok túl nőiesek.

– Sir Montague élénkvörös dominót visel – mutatott rá Dexter.

– És szerintem mindannyian tudjuk, mit is próbált sugallni a vörös jelmezzel – kacagott fel a nő, aztán megcsóválta a fejét. – Nem tagadom, azt is elég mulatságos látni, ahogy a hozományvadászok megpróbálják kideríteni, ki az örökösnő, és ki nem. Látni, ahogy Sir Montague két színésznőnek udvarol abban a reményben, hogy gazdag, elsőbálozós lánykák… – Újra felkacagott. – Nos, valószínűleg a végén ő fog fizetni, mégpedig nem is keveset, ahelyett hogy vagyonhoz jutna.

– Igen, ez nagyon okos ötlet volt. Ön agyalta ki?

– Talán. – A nő könnyedén oldalra biccentette a lejét. – Az a lényeg, uram, hogy Fortune Follyban az urak azt hiszik, minden hölgy szabad préda. Csak az számít nekik, hogy elég pénze legyen, mással nem is nagyon törődnek. Ó… – Gúnyosan csengett a hangja. – Nem, tévedek. Az sem árt, ha a lány csinos is. Nem létfontosságú, ha gazdag, de mindenképpen legyen kívánatos. Olyan az egész, mintha lovat vennének. Külső, származás, érték… – Vállat vont. – Fortune Folly hölgyei nem kedvelik, ha úgy bánnak velük, mintha haszonállatok volnának.

– Azt hiszem, Fortune Folly hölgyei már elég világosan kinyilvánították nemtetszésüket – jegyezte meg Dexter.

– Mégsem voltak elég világosak ahhoz, hogy megállítsák azt az ostoba Sir Montague-t. – A nő felsóhajtott, amint Monty Fortune ismét elviharzott mellettük, nyomában a két színésznővel, akik vad, harci kiáltásokkal üldözték. – Ó istenem, gondolhattam volna, hogy még élvezni is fogja. Milyen bosszantó!

– Nem mindenki azért lesz hozományvadász, mert kapzsi és pénzsóvár. Talán nem kellene minden úriembert Sir Montague után megítélnie.

A nő ránézett, arcán elhalványult a mosoly.

– Talán valóban nem. Mik az ön indokai, uram?

– Azért lettem hozományvadásszá, mert szegény a családom – kezdte Dexter lassan. Fontos volt számára, hogy feltárja az asszony előtt az igazságot. – Én vagyok a legidősebb hét testvér közt, s az én felelősségem, hogy az öcséimet és húgaimat iskoláztassam és elindítsam az életben. Van egy özvegy édesanyám, aki nem érti annak a szónak a jelentését, hogy takarékoskodás. Az apám megbízhatatlan és pazarló alak volt, s olyan példát állított elém amelyet nem óhajtok követni. – Felsóhajtott. – Úgy érzem, az én kötelességem, hogy gondoskodjak és törődjek a családommal, akik tőlem függnek, munkaadóm is azt követeli tőlem, hogy gazdagon, nősüljek, így bizonyítsam a megbízhatóságomat. A család hitelezői is erre várnak, mert jelzálog terheli a házunkat, és több ezer fontra rúg az adósságunk. – Egyfajta önmegvetéssel vont vállat. – Tessék, most már mindent tud.

Az asszony fürkészve nézett rá, mintha csak az őszinteségét akarná ellenőrizni.

– Akkor szégyen, hogy ennyire elhanyagolja a hozományvadászatot – jegyezte meg végül, s a mosoly visszatért a szemébe. – Ezt már korábban is észrevettem önnel kapcsolatban. Néhány férfi kihívásnak tekinti, és élvezetét leli a vadászatban, de ön… – Megcsóválta a fejét. – Nem hiszem, hogy ön élvezi. Nem adja bele a szívét, a lelkét.

– Gyűlölöm! – tört ki a szó Dexterből rá nem jellemző indulattal, és látta, hogy a nő szeme elkerekedik meglepetésében. – Sérti a becsületemet – tette hozzá még akkor is, ha tisztában vagyok a szükségességével.

Tekintetük találkozott, és Dexter a szép szempár melegségének a csapdájába esett. Az asszony mosolygott, s a férfinak olyan érzése támadt, mintha a másik megértette volna. Mintha pontosan ismerné őt: a férfit, aki a családja érdekében helyesen akar cselekedni, még ha ez ellentétes is a saját elveivel. Elakadt a lélegzete, és legalább öt másodpercig úgy érezte, képtelen lélegzetet venni.

– Az is sérti a becsületét, hogy szerelem nélküli házasságot kínál? – érdeklődött az asszony.

Dexter megmoccant.

– Olyan házasságot szeretnék ajánlani, amely legalább a kölcsönös tiszteleten alapul.

Az asszony elgondolkodva kortyolt bele a borába.

– A kölcsönös tisztelet becsülendő cél – mondta –, amely csak nőhet idővel. – Egyenesen a férfi szemébe nézett, amitől Dextert olyan érzelmek árasztották el, amelyeket először azonosítani sem tudott. – De a szerelem nélküli házasság nem több mint egy hosszan tartó, hideg üzlet. Higgyen nekem, én csak tudom.

– A szerelem viszont veszedelmes illúzió – jegyezte meg Dexter. Úgy érezte, meg kell erősítenie a racionalitásba vetett hitét az érzelmeivel szemben. Mintha a józan és logikus értékek valahogy lassan kicsúsznának a kezéből, és elsodornák a kettejük közt kibomló érzelmek.

– Milyen jellemzően férfias ez a cinikus gondolkodás! – nevetett a nő.

– Ön tehát hisz a szerelemben? – érdeklődött Dexter.

– Természetesen! – Az asszony arcán olyan sóvárgó kifejezés jelent meg, hogy Dexter szíve tompán megdobbant. Megfogta a nő kezét, és érezte az apró remegést, amely átfutott rajta, amikor megérintette.

– Volt már valaha szerelmes? – faggatózott tovább.

Az asszony tekintete megpihent rajta, s Dexter egy örökkévalóságnak érezte a sötét árnyékokkal teli szempár nézését. Az asszony körbe futtatta ujját a kezében tartott pohár peremén, s érintése mintha megpendített volna egy húrt a férfi belsejében.

– Kétszer – szólalt meg végül. – Kétszer voltam szerelmes életemben. Először a férjembe, ami gondolom, természetes.

– És másodszor? – hajolt előre Dexter.

Az asszony ismét rápillantott, és Dexter szíve elszorult a tekintete láttán. Újra ott volt a Félhold fogadó apró szalonjában, amikor képmutató szajhának nevezte Laurát, és az asszony egy pillanatig nyíltan, tettetés nélkül nézett rá, ő pedig észrevette szemében a fájdalmat és tagadást. Most ismét látta az összes fájdalmat és bánatot, amely az asszonyban lakozott, és ettől vére száguldani kezdett ereiben.

– Másodszorra véletlenül lettem szerelmes - mondta halkan az asszony. – Nem állt szándékomban szerelembe esni. Még abban sem vagyok biztos, hogyan történt. De a legszörnyűbb az egészben, hogy meg sem történhetett volna, mert nem voltam szabad.

Túl sokat árult el a férfinak!

Alighogy kimondta az utolsó szavakat, Laura érezte, hogy szíve elszorul a félelemtől. A helyzetük intimitása és Dexter csábító tekintete feloldotta benne az óvatosságot. Megfeledkezett magáról, és veszélyesen közel került ahhoz, hogy meggondolatlanságot kövessen el. Becsapták – nem, ő csapta be saját magát, amikor egy pillanatig azt hitte, őszinte lehet Dexterrel, pedig ez a meghittség csak veszélyes ábránd volt.

Egyáltalán nem akarta, hogy ez legyen belőle. A mikor Dexter odament hozzá, nyomban megismerte, és el sem akarta hinni, hogy a férfi udvarolni próbál neki. Aztán eszébe jutott, hogy ő most már gazdag örökösnő, s a férfi közeledése nyomban új, szörnyű értelmet nyert. Dexter biztosan hallott újkeletű vagyonáról, és egy igazi hozományvadász szívtelenségével otthagyta Lydiát, hogy nála próbálkozzon. Lydiának amúgy is csak ímmel-ámmal udvarolt, és most ő, Laura volt a jobb zsákmány. Ő is ugyanolyan vagyonos volt, mint Lydia, és már bebizonyította, mennyire reménytelenül fogékony a férfi vonzerejére. Undorító, de nagyon is valószínű. Döbbenet, csalódottság és harag kavargott benne.

Minél többet töprengett rajta, annál jobban feldühítette Dexter számító kísérlete, hogy elcsábítsa őt. Elhatározta, belemegy a játékba, csak hogy lássa, meddig képes elmenni a férfi, milyen lelketlen szívtipró rejtőzik a tisztességes ember álarca mögött. Dexter úgy festette le magát, mintha vonakodna pénzért nősülni, és csak azért tenné, hogy segítsen a tőle függő családtagjain, de Laura úgy vélte, ez mind része annak a tervnek, amellyel a férfi el akarja nyerni a jóindulatát… és a pénzét.

Hiába volt azonban Laura felvértezve ellene, valahol félúton mégis elvesztette az óvatosságát, és elfelejtett féket tenni a nyelvére. Hitt a férfinak, mert az annyira őszintének tűnt. Nem tehetett róla. Szerette Dextert, és annyira akart neki hinni! Így aztán hagyta, hogy a férfi kis híján rávegye önmaga elárulására. Majdnem bevallotta, hogy Dexter volt a másik férfi, akit szeretett. Márpedig ha Dexter tudomást szerez erről, már csak egy lépés fogja elválasztani attól, hogy felmerüljön benne Hattie születésének kérdése, hiszen tudta, hogy ő és Charles tökéletesen elhidegültek egymástól. Meggondolatlanságával veszélybe sodorta a lányát. Veszélyeztette Hattie biztonságát azzal, hogy túl nyíltan beszélt. Laura a szörnyűséges botrányra gondolt, amely haladéktalanul kirobbanna, ha csak a legkisebb gyanú is felmerülne, hogy Hattie Dexter lánya, nem Charlesé. A lánya jövője menthetetlenül tönkremenne, és mindez az ő hibája lenne.

– Laura? – Dexter minden bizonnyal látta rajta a hirtelen támadt idegességet, mert felé nyújtotta a kezét. – Mi a baj?

– Mennem kell. – A pánik riadt pillangóként csapkodott a mellkasában, és ő kétségbeesetten igyekezett úrrá lenni rajta. Levette az álarcát, és az ülésre ejtette. Mélyen megrendült, ugyanakkor dühös volt magára, a férfira… Milyen ostoba volt, hogy akár egyetlen pillanatra is hitt neki, s ezzel kockáztatta Hattie és a saját biztonságát! Dexter sem különb a többi csirkefogónál. Hidegvérrel tette neki a szépet, hogy megkaparintsa a pénzét.

– Bocsásson meg! Igazán ügyes próbálkozás volt, Mr. Anstruther, de attól tartok, nem járt sikerrel. Tisztában vagyok vele, hogy nem jól halad az udvarlásban Lydia kuzinomnál. – Metsző pillantást vetett a férfira. – Kétségtelen, hogy ugyanakkor ön is tud arról, hogy immáron gazdag örökösnő vagyok. De az, hogy nyilvánvaló módon felém fordult a figyelme, még ha lesújtó véleménnyel van is rólam, akkor is…

Elhallgatott. A Dexter arcára kiülő döbbenet olyan váratlan és élénk volt, hogy az nem lehetett tettetés. Laura szíve megdobbant.

A férfi nem hallott Henry ajándékáról.

Dexter nem tudta, hogy ő már gazdag örökösnő!

Laura hirtelen rájött, hogy teljesen félreértelmezte a helyzetet. Azt hitte, Dexter flörtölni akar vele, el akarja csábítani, hogy megszerezze a pénzét. De ebben a pillanatban meggyőződése lett, hogy a férfi egészen más céllal ment oda hozzá, s hogy őszinte volt, amikor arról beszélt, mennyire gyűlöli a hozományvadászatot. A fájdalmas igazságot mesélte el a családjáról és a kötelezettségeiről. Ő pedig rosszul ítélte meg.

Dexter is levette az álarcát, s kék szeméből olyan erősen sütött a harag, hogy valósággal odaszegezte Laurát a helyére.

– Fogalmam sincs, miről beszél, főméltóságú asszonyom – mondta kimérten –, de… csalódott vagyok… amiért ezt feltételezte rólam. – Megmoccant, pillantásának ereje azonban mit sem változott.

Laura szíve heves, nyugtalan dobbanásokkal lüktetett a mellkasában. Egy másodpercre jeges hallgatás borult rájuk, amely rossz előérzettel töltötte el az asszonyt, aztán Dexter ismét megszólalt:

– Nem érdekel semmiféle vagyon, amelyre úgy tűnik, hirtelen szert tett. Igazából azt szerettem volna megkérdezni öntől, mit érzett azon a reggelen négy évvel ezelőtt, amikor kiutasított az ágyából és az életéből. – Dexter felvonta a szemöldökét. – Azt hiszem, hazudott nekem, amikor azt állította, hogy nem érdeklem. Azt hiszem, szerelmes volt belém. Úgy vélem, én voltam az a férfi, akiről az imént beszélt. Most pedig árulja el az igazat, Laura!

Laura némán nézett rá. Dexter szavai eltörölték a színlelés utolsó nyomait is köztük. Most már pontosan látta a férfi tervét. Kettejük flörtje tényleg csábítás volt, de arra irányult, hogy kihúzza belőle az igazságot. A férfi pontosan megtervezett minden kérdést, hogy kicsalogassa őt a csigaházából. Úgy irányította a beszélgetést, hogy lassan leomoljanak a védőbástyái, és elárulja a titkait. Ő pedig majdnem meg is tette ezt.

– Laura? – Alice Lister észrevétlenül ment oda hozzájuk, s most barátnője karjára tette a kezét. Ne haragudj, hogy megzavarlak benneteket, de, mama meg én indulunk haza, és szeretnénk tudni, hogy elvihetünk-e a hintónkon. A mama esküszik, hogy Sir Montague garnélarák-pástétomától felfordult a gyomra, és attól tartok, a hozományvadászok élénk érdeklődése hasonló hatással volt rám. Remélem, nem alkalmatlan pillanatban zavarlak tette még hozzá, látva, hogy Laura és Dexter nem veszik le egymásról a tekintetüket.

– Egyáltalán nem, Alice – szedte össze magát Laura. – Magam is éppen távozni készültem. – Dexter felé fordult, s látta, hogy a férfi ajka cinikus mosolyra rándul, ahogy rájön, hogy ő válasz nélkül fog elsétálni. – Jó éjt, Mr. Anstruther! Nem hiszem, hogy maradt még mondandónk egymásnak.

Dexter felállt, és meghajolt a hölgyek előtt. Kék szeme jegesen villogott.

– Jó éjt, főméltóságú asszonyom! Jó éjt, Miss Lister!

Kifele menet a teremből Alice a barátnőjébe karolt.

– Szent isten! – suttogta. – Mr. Anstruther igazán rideg és ijesztő tud lenni, ha akar. Mivel idegesítetted ennyire fel, Laura?

Laura hosszas sóhajjal engedte ki a levegőt, amelyről nem is tudta, hogy eddig visszatartotta. Kicsit bizonytalannak érezte magát.

– Volt valami, amit tudni szeretett volna, de én nem kívántam megbeszélni vele.

– Biztos valami rendkívül fontos dolog volt – nézett rá Alice kíváncsian.

– Egyáltalán nem – rázta a fejét Laura. – Semmi fontos nem volt benne, Alice.

A Fortune Hall kertjeinek végében álló vendégházban Lydia Cole szeretőjének karjába simult. Szívesen gondolt szeretőjeként a férfira, bár még egyszer sem szerelmeskedtek egymással. Az ilyesmi természetesen tilos volt, és szóba sem jöhetett, de Lydia szerette a férfit, s majdnem biztos volt benne, hogy a férfi is szereti őt, szóval a szó valódi, tiszta értelmében tényleg szeretők voltak. Lydia valójában annyira szerette a férfit, hogy egyedül akart lenni vele, kockáztatva a felfedezés botrányát, vagy ami még rosszabb, azt, hogy Faye kitalálja, mire készül. A gondolat, hogy anyja rájön az igazságra, olyan ijesztő volt, hogy Lydia megremegett, mivel semmi esélye sem volt, hogy ezzel az úriemberrel kösse össze az életét. A szülei sohasem egyeznének bele. Ám a férfi alkalmatlansága és a szenvedélyük reménytelensége csak még jobban feltüzelte Lydia érzelmeit.

Hideg volt az éjszaka, az égen telihold ragyogott, Lydia mégsem érezte a fagyos levegő csípős leheletét, mert szerelmese ráterítette a fekete dominóját is. A ruhadarab meleg volt, és viselője férfias illatát őrizte, amelytől Lydia egészen elszédült. Nekidőlt a széles mellkasnak, és érezte, hogy a férfi gyengéden beletúr orrával a hajába. Szerette, amikor ezt csinálta. A csókjai is gyengéd becézések voltak. Sohasem ijesztette meg Lydiát vad szenvedélyével.

A férfi nyelve fülének finom ívét kutatta, és a lány egész teste beleborzongott az érintésbe.

– Szeretlek – suttogta.

– Tudom, édesem, tudom… – Mosoly volt a férfi hangjában, és Lydia egészen elgyengült tőle. Biztosra vette, hogy a kedvese szereti őt, mivel ily gyengéden beszél vele. – Ajándékot hoztam neked. Hunyd le a szemed, és nyújtsd ki a kezed!

Lydia engedelmeskedett. Fémes koccanást hallott, majd a férfi a tenyerébe ejtett valamit.

– Nyisd ki a szemed!

A hold hideg fénye egy nyakláncot világított meg a tenyerén, ezüst csillogásba vonva a lánc finom aranyszemeit. A férfi bizonyára a nyakában viselte eddig, mert a lánc meleg volt. Lydia óvatosan, tisztelettudón megérintette. Egy gyűrű – vastag arany karika – volt a láncra fűzve, és Lydia látta, hogy valami betűket véstek bele, de a hold halvány fénye nem volt elég erős, hogy el is tudja olvasni.

– A neved kezdőbetűi. Egy L és egy C – mondta a férfi, és nagyon elégedettnek tűnt magával.

Lydiának elakadt a lélegzete.

– De ez nagyon drága ajándék! Nem fogadhatom el. Hogyan is engedhetnél meg magadnak…

– Csitt! – tette az ujját a lány szájára a férfi. Szeretném, ha a nyakadban hordanád. Ne mutasd meg senkinek, mert ez egyelőre a kettőnk titka.

– Persze – suttogta Lydia elragadtatva. – Természetesen, csak épp…

A férfi maga felé fordította a lány arcát, és egy csókkal fojtotta bele a tiltakozást. Lydia aprót sóhajtott. Nagyon kell őt szeretnie a férfinak, ha ilyen értékes ajándékot ad neki. Biztonságban és kényeztetve érezte magát. Kimondhatatlanul boldog volt. Halk pihegéssel simult még jobban a férfihoz. Az elmélyítette a csókot, és a hold fényénél Lydia behódolt a legédesebb, leglassúbb és leggyengédebb csábításnak, amely csak létezett.

15.

Laura kinyitotta a kiskaput, és a lámpát magasra tartva átvágott a legelőn a Régi Kastély felé. Alice szörnyen aggódott, amiért egyedül akar hazagyalogolni a sötétben, és mindenáron ki akarta küldeni vele újra a hintót, míg Laura rá nem mutatott, hogy hintóval tíz perc az út, míg a földeken gyalog átvágva mindössze kettő, és különben sem szeretne további kényelmetlenséget okozni Alice-nek. Szegénynek így is akadt épp elég aggódni valója, mivel édesanyja erős rosszulléttel küzdött a garnélarák-pástétomtól, és minden méltóságot nélkülözve, nagy sebességgel hagyta el a hintót, amikor megérkeztek. Laura kíváncsi volt, hogy Sir Montague szakácsa abbéli igyekezetében, hogy minden vendég jóllakjon az álarcosbál estéjén, nem olyan rákot szolgált-e fel, amelyet az istálló macskáinak szántak.

A hold olyan fényesen világított, hogy a lámpás majdnem felesleges volt, mert Laura tökéletesen látta maga előtt az utat. Gyerekkora óta ismerte ezeket a gyalogösvényeket, s csak a kolostorromok közt töltött éjszaka emléke késztette arra, hogy erősen markolja a lámpást az egyik kezében, és a kicsi, gyöngyház markolatú pisztolyt a másikban. Agya egy hátsó zugában ott visszhangzottak Dexter szavai, hogy ne kockáztasson és ne tegye ki veszélynek magát, de semmi sem moccant a holdsütötte néma tájon. Egyetlen fekete dominós férfi sem ólálkodott a kolostorromok környékén, legfeljebb csak Laura képzeletében.

Fellépdelt a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőkön. Az ajtót nyitva találta, és gyorsan belépett. Carrington-nak nyoma sem volt, úgy tűnt, az egész ház alszik.

A homályos előcsarnokban is néma csend honolt. Laura levette a köpenyt, aztán a cipőjétől is megszabadult, és lábujjhegyen az emeleti lépcső felé indult. Megkönnyebbült, hogy végre otthon lehet. Biztonságban érezte magát.

Három lépcsőfokot sem haladt, amikor kinyílt a könyvtár ajtaja, és Dexter jött ki rajta. Kezében tartotta az asszony álarcát, mire Laura dermedten megtorpant. Dexter tekintete végigfutott rajta, a harisnyás lábától a kezében tartott apró pisztolyig.

A férfi halványan elmosolyodott, bár a mosoly nem érte el a szemét, amely hideg maradt.

– A történelem ismétli önmagát – szólalt meg. – Letenné, kérem, azt a pisztolyt? Ideges leszek tőle.

– Megfogadtam a tanácsát, hogy ne menjek el itthonról védtelenül – mondta Laura fojtottan, s a kis pisztolyt elrakta a retiküljébe. Izgalom fogta el, amiért a férfit ott találta. Az utolsó pillanatig reménykedett benne, hogy Dexter nem fogja követni, miközben lelke mélyén szentül meg volt győződve, hogy a férfi nem az a fajta, aki szó nélkül elfogadja a kettejük közt lévő hazugságokat. A hintóban egész úton ezen gondolkodott, és tudta, hogy el fog jönni az elszámolás ideje. Csak arra nem számított, hogy ilyen gyorsan.

– Nem egészen erre gondoltam – jegyezte meg Dexter szárazon. Közelebb lépett az asszonyhoz. Mondja, ön mindig ilyen szándékolt ostobasággal viselkedik, ha a személyes biztonságáról van szó?

– Egyszer már mintha lezajlott volna köztünk ez a párbeszéd. Tökéletes biztonságban voltam, és ön is tudja, hogy jól lövök. Ami azt illeti – vonta fel a szemöldökét Laura –, örülhet, hogy önt nem lőttem le, mint betolakodót.

– Kétségem sincs felőle, hogy csábította a lehetőség, de nem törtem be. A komornyikja engedett be, ahogy a rendes látogatókat szokás. Bemehetnénk ide? – intett a könyvtár felé. – Szeretnék beszélni önnel, s ez nem az a fajta társalgás lenne, amelyet az előcsarnokban szokás folytatni.

Az asszony habozott. Dexter alig észrevehetően közelebb mozdult, s Laura a tekintetét látva rádöbbent, hogy a férfi még mindig dühös, és az ő nemtörődömsége a saját biztonságát illetően csak fokozta haragját. Ha nem megy be magától a könyvtárba, Dexter még képes, és saját maga cipeli be. Szíve kihagyott egy ütemet. Magán érezte a férfi tekintetét, amint elhaladt mellette. Felpillantott, és látta, milyen kemény, zárkózott az arca.

Dexter becsukta maguk mögött az ajtót, ráfordította a kulcsot, majd neki is dőlt az ajtótáblának.

– Azt hiszem, nem fejeztük be a korábbi beszélgetésünket – mondta társalgó hangnemben. – Tudod, mit akarok tőled, Laura. Most pedig mondd meg az igazságot! Elküldtél Cole Courtból, úgy téve, mint ha nem érdekelnélek. Azt állítottad, az egész nem volt több számodra játéknál. Azt a benyomást keltetted, hogy rendszeresen férfiakat fogadsz az ágyadba. Minden, amit mondtál, hazugság volt.

Laura maga is indulatba jött.

– S mi van akkor, ha hazudtam? Nem volt egy garasod sem, a karriered kezdetén álltál, és nyolc évvel fiatalabb voltál nálam. Én pedig asszony voltam, egy herceg felesége. Nem szökhettem meg veled, mert azzal mindkettőnk életét tönkretettem volna. El kellett hogy küldjelek. – Felsóhajtott. Az indulat, amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is szállt belőle. – Könnyebb volt így, Dexter.

Dexter egyetlen gyors lépéssel eljött az ajtótól, s csapdába ejtette az asszonyt a könyvszekrénynél. Laura háta a kemény polcoknak nyomódott, de nem tudott elmenekülni. A férfi fizikai fölénye szinte agyonnyomta.

– Könnyebb volt meggyűlöltetni magad velem – mondta rekedten Dexter.

– Ha így akarod felfogni, akkor igen, könnyebb volt – nézett rá Laura kihívón. – Tudtam, ha gyűlölsz, akkor elmész, és soha többé nem akarsz majd látni.

– Értem – mondta Dexter egészen halkan. – Most már mindent értek.

– Nem látom be, miért számítana ez most bármit is. Ami köztünk történt, az már a múlté. Annyira a múlté, hogy már nincs is semmi jelentősége, s nem is óhajtom feltámasztani.

Dexter a fejét rázta.

– Tudnom kell, hogyan éreztél, Laura. Tartozol nekem annyival, hogy elmondod az igazságot.

– Miért? – tört ki az asszonyból. – Semmin sem változtat…

– De legalább visszaadja a lelki békémet! – vágott a szavába komoran Dexter. – El tudod képzelni, milyen állapotban vagyok, Laura? Egész hónapban Lydia Cole-nak udvaroltam, de rá kellett jönnöm, hogy képtelen vagyok megkérni a kezét, és más nőt sem tudok a figyelmemmel kitüntetni. S az oka Az, hogy nem látok mást, csak téged. Csak rád tudok gondolni. Csak téged kívánlak.

Laura feltette az egyik kezét, mintha így védekezhetne a férfi szavai ellen.

– Ne! – nyögte tehetetlenül. – Ne mondd ezt!

– Miért ne? Ez az igazság. Nekem nem okoz gondot, hogy beismerjem az igazságot előtted. El akartam venni Lydiát, a pénzéért… Hiszen megmondtam, én is csak egy hozományvadász vagyok. De nem tudom megkérni egy nő kezét sem, mert még mindig kísért, ami köztünk történt. Folyton erre gondolok, és tudom, amíg nem borítok fátylat a múltra, mindig is ez lesz a helyzet. Tudom, hogy a múlt mindig, közém és a jövőm közé fog állni.

– Felejtsd el, ami köztünk történt! – Laura szíve immár a torkában dobogott. – Felejtsd el, mit éreztem! Nem számít. Csakis az számít, hogy mindketten, te is és én is megmenekültünk attól, hogy olyan hibát kövessünk el, amely tönkretette volna az életünket. Találjon magának egy másik örökösnőt, Mr. Anstruther, ha a kuzinomnak képtelen udvarolni! Az ég a tanúm, többtucatnyi is akad most belőlük. Hagyja végre maga mögött a múltat!

– Bárcsak meg tudnám tenni! – mondta Dexter sötét arccal. – Megpróbáltam. Hidd el nekem, hogy megpróbáltam pontosan azok miatt az okok miatt, amelyekről beszéltem is neked ma este. – Hirtelen úgy döntött, más oldalról támad. – Ma este azt mondtad, kétszer voltál szerelmes életedben, és azt is, hogy a második hiba volt, mert nem voltál szabad. Én voltam az a férfi, akit szerettél, ugye, Laura?

Az idegesség torkon ragadta, fojtogatta az asszonyt. Most minden tisztázódni fog. Sohasem volt még ilyen fenyegetően közel a veszély, hogy lelepleződik Hattie származásának titka. Tudta, hogy túl sokat mondott Dexternek a bálon! Ő pedig nem az a fajta ember, aki akár egyetlen szót is elfelejt abból, amit mondanak neki.

Dexter a kezébe fogta Laura állát, és erővel maga felé fordította az arcát. Tekintete elszánt volt, szilárd és követelőző. Az asszony remegett az érintésétől.

– Laura, nézz rám! Belém voltál szerelmes?

A pillanat hosszúra nyúlt, s Laurának úgy tűnt, örökké fog tartani. Megteheti, hogy belenéz Dexter szemébe, és hazudik neki? Bármelyik pillanatban leomolhatnak a védőbástyái. De ha Hattie biztonságáról van szó…

– Nem – kényszerítette ki magából. – Nem te voltál az a férfi, akibe beleszerettem.

Dexter szeme megvillant, aztán elengedte Laurát, és elfordult. Az asszony annyira megkönnyebbült, hogy kapkodó, mély lélegzetet vett, miközben a lába annyira remegett, hogy attól tartott, el fog esni. Szerette volna tovább cifrázni a hazugságot, hogy távolabb vigye a férfit a veszélyzónától, de a szavak cserbenhagyták. Hazudni Dexternek, akár csak egyszer is, szinte lehetetlen volt, az egyik legnehezebb dolog, amelyet valaha is tett életében, szörnyű visszhangja a négy évvel ezelőtti szavaknak, melyekkel elküldte magától a férfit.

– Tudom, hogy nem mondtál igazat. – Dexter hangja tompa volt, de nem tűnt meglepettnek, még csak dühösnek sem. Visszafordult az asszonyhoz s töprengő arca jobban megijesztette Laurát, mint haragja valaha is. – Hazudsz nekem – mondta, a szeme összeszűkült, ahogy elgondolkodva nézte az asszonyt. – Fogalmam sincs, miért olyan fontos neked, hogy letagadd az igazságot. Mitől félsz, Laura?

Laura valóban félt, valóban hazudott, és oka is volt rá. Azzal is tisztában volt, hogy ha a férfi rájön az igazságra, mindennek vége. Dexter ismét közelebb lépett hozzá, tekintetét le nem vette volna az arcáról. Laura úgy érezte, mintha keresztüllátna rajta, a hazugságain és kibúvóin, és ez ijesztő volt. Hátralépett, és combja nekiütődött az egyik könyvszekrény sarkának. Megragadta a polcot, mintha abban keresne támaszt, s úgy szorította, hogy az már fájt. Dexter testi közelsége kitöltötte minden érzékét. Kényszerítette magát, hogy felnézzen rá.

– Csak képzelődik, Mr. Anstruther – szólalt meg olyan könnyedén, amilyen könnyedén csak tudott. Talán a hiúsága képtelen elfogadni, hogy nem önt szerettem? Sajnálom – vont vállat. – De ön mondta, hogy szeretne fátylat borítani a múltra. Most megteheti.

Csend támadt a szobában. Dexter tekintete fogva tartotta Lauráét. Az asszony megnyalta kiszáradt ajkát, és a férfi gyorsan odakapta a pillantását, majd újra a nő szemébe nézett. Tekintete forró volt, és megvillant benne valami, amitől Laurának görcsbe rándult a gyomra.

– Azt mondta, csak ez számít – suttogta.

– Én is hazudtam – mondta Dexter.

Felemelte az egyik kezét, és Laura tarkójára csúsztatta. A következő pillanatban szája mohón lecsapott az asszony szájára. A csók hatására Laura önuralmának maradéka is darabokra hullt. Döbbent sóhaját elfojtotta a férfi ajka. Dexter az asszony hajába mélyesztette ujjait, és szilárdan tartotta a fejét, miközben szája kíméletlenül ostromolta, s a csók érzelmi ereje szinte pusztító volt. Laura szédült, és forró hullám öntötte el testét, nem hagyva maga után mást, csak a tehetetlen remegést. Mindkét kezét a férfi mellkasának feszítette, hogy kicsit távolabb tartsa magától.

– Ezt szerettem volna – zihálta Dexter. – Mindig is csak erre vágytam.

– Nem éleszthetjük újra a múlt tüzét. – Nyers, könyörtelen vágy száguldott Laura ereiben, azzal fenyegetve őt, hogy minden mást elsodor. Az asszony kétségbeesetten küzdött, hogy megőrizze önuralmát. – Dexter, ezt nem tehetjük. Ma már minden más…

– De lehet, hogy mégsem.

Dexter újra megcsókolta az asszonyt, ezúttal gyengédebben, nyelve elmerülten kereste az övét, inkább kicsalogatva, mint követelve a választ. A belőle áradó hév szinte felemésztette Laurát, bőrének illata elbódította az érzékeit. Csodás kín járta át, érezte a nekifeszülő kemény férfitestet, az érintés sürgetését. Aztán Dexter a karjába kapta, a zöld bársony huzatú kanapéhoz vitte, s leült vele. Ujjai kissé remegtek, ahogy kisimította Laura haját az arcából, és fürkészőn figyelte.

– Laura… Olyan gyönyörű vagy… Hogyan is gyógyulhatnék ki ebből a sóvárgásból? – Hangja nem volt több megtört könyörgésnél, és az asszonyban még magasabbra csapott a láz, a vágy.

A tudat, hogy Dexter kívánja, felizgatta, és mámorító erővel töltötte el. Charles sohasem kívánta; hidegnek nevezte, és elmenekült a hitvesi ágyból. Ám Dexter keze és ajka istenítette testének minden porcikáját, minden hajlatát és domborulatát. Laura kételyei elvesztek abban az érzelmi viharban, amelyet a férfi korbácsolt fel benne. Szüksége volt a vigaszára, ahogy négy évvel azelőtt is.

A férfi arcára simította a kezét, és érezte a borosta érdes csiklandozását. Dexter a torka mélyéről felnyögött, majd úgy fordította őt, hogy a háta került a puha bársonyra, miközben haja kibomlott a csatok és tűk fogságából, hogy szétterüljön a zöld párnákon. Dexter fölé hajolt, és a kék szempárban lángoló tűztől Laura lélegzete elakadt.

– Lehet, hogy te nem akarod elmondani, hogyan éreztél irántam, de én elmesélem neked, milyen volt veled tölteni azt az éjszakát Cole Courtban. Kezét az asszony vállára tette, és lassan lecsúsztatta róla a ruhát, ajkával követve a selyem útját. Szerelmeskedni akartam veled. – A férfi hangja suttogássá halkult. Laura a bőrén, kulcscsontjának érzékeny gödrében érezte a leheletét. – Maga volt a megvalósult álom számomra. A találkozásunk pillanatától kezdve másra sem vágytam, csak hogy lefeküdhessek veled, Laura. Fiatal és idealista voltam, te pedig az istennőm. Egész életemben rólad álmodtam. Eleven, szenvedélyes és egyenesen erotikus álmok voltak ezek.

Laura szíve olyan hevesen vert, hogy a dobbanások szinte végig visszhangzottak a testén. Átjárta a férfi tekintetéből áradó forróság, megborzongott, ahogy ajka végig simogatta a nyakát, a vállát. A finom kis pihék égnek álltak a tarkóján, az egész testén, annyira kívánta a férfi érintését. Mellbimbója megkeményedett, s ő nyugtalanul fészkelődött a kanapén, a mozdulatok pedig csak tovább gerjesztették a lángot.

– Tudtam, hogy nem vagy szabad – folytatta Dexter könyörtelenül. A ruha dekoltázsára hajtotta a fejét, és nyelvével bebarangolta a keblek dús halmát. Az ingerlő dombok nekifeszültek a selyem börtönének. – Figyelembe kellett volna ezt vennem, én mégsem törődtem vele. Közel sem voltam olyan tiszteletreméltó, mint hittem. Soha, ha rólad volt szó, arról, hogy mennyire kívánlak.

Nyelve elidőzött a bimbó környékén, aztán szájába vette a megduzzadt csúcsot, amely tisztán kirajzolódott a vékony szöveten át. Laura elfojtott egy nyögést, és mindkét kezével a férfi ingébe kapaszkodott, miközben teste ívben a férfi testéhez feszült.

– A legvadabb fantáziaképeimet váltottad valóra. – Dexter hangja halk duruzsolássá szelídült. Lehúzta az asszony ingvállát, s nyelve, ajka immár a lecsupaszított kebleket kóstolgatta. – Csodálatos volt. Te voltál csodálatos, Laura!

Újra megcsókolta, s Laura a nyaka köré fonva a karját közelebb húzta magához. Érezte hajának selymét az ujjai alatt, s borostájának érdességét az arcán. Egész teste sajgott a ruha fogságában, a férfi érintésére vágyott. Nem akart korlátokat kettejük közt. A férfi szavai felidézték a négy évvel azelőtti édes emlékeket, a sürgető késztetést, és Laura hirtelen ismét át akarta élni azt az élményt; kétségbeesetten vágyott rá, hogy elvesszen a múltban, s ismét érezze a szeretni és szeretve lenni illúzióját.

Türelmetlen ujjai kiszabadították az inget a nadrágból, hogy aztán akadályok nélkül bevándorolhassák az izmos hátat. A becéző mozdulatokra a férfi mélyről jövő hördüléssel válaszolt. Laura érezte, ahogy szerelme teste megremeg, mire őt is elöntötte a vágy újabb hulláma. Elfelejtette, hol van majdnem azt is, hogy ki ő, mert érzései olyan erővel áradtak szét benne, hogy képtelen volt bármi másra gondolni. A szoba melege, a kandallóban pislákoló tűz fénye, a falakon táncoló árnyak mind azt az illúziót keltették, hogy ketten vannak csak a meghitt, barátságos kuckóban, és a világ nem tolakodhat be bizalmas együttlétükbe.

Dexter kissé megemelkedett, és Laura combját hűs levegő érintette meg, ahogy szoknyája felcsúszott a csípője köré. A hűvös érintés éles ellentétben állt a belsejében lobogó lánggal. Dexter most a combja közt térdelt, és Laurát szinte megfojtotta a kimondhatatlan vágy a férfi után. Dexter arca komolynak tűnt a szoba homályában, és ahogy Laurára nézett, tekintete elszánt és unszoló volt.

– Laura!

Kábultnak hangzott, és az asszony tudta, hogy ha megkésve is, de megpróbálja visszanyerni az önuralmát, ő mégis hirtelen úgy érezte, már nem akarja megállítani. Nem akart ismét magára maradni a fájdalmas sóvárgással, azok után, hogy annyi éven át nélkülözte őt, vágyta az érintését. Oly sokáig elnyomta minden természetes vágyát! A magány űrként tátongott benne, s talán teljesen el is nyeli, ha a férfi most elmegy. Az elviselhetetlen lenne! Biztosan összetörné.

Felnyúlt, és magához húzta a férfi fejét. Miközben csókolta, érezte benne a gyengülő ellenállást, míg végül Dexter egy halk sóhajjal megadta magát.

– Kívánlak – súgta neki Laura. – Ne hagyj el! Kérlek, ne hagyj itt most! – A férfi nadrágjához nyúlt, nem akarván időt hagyni neki, hogy meggondolja magát. Keze annyira remegett, hogy ujjai ügyetlenül babráltak a gombokkal. Hallotta, amint Dexter bánatosan felnevet.

– Várj! – tolta félre a kezét, gyengéden.

Laura visszadőlt a párnákra, lehunyta a szemét, és próbálta újra magához húzni a férfit, de az ellenállt. Laura egy rémületes pillanatig azt hitte, Dexter feláll és otthagyja, de aztán alsószoknyái is felcsúsztak a derekára, és ő megkönnyebbülten felsóhajtott. A férfi a meztelen hasát simogatta, és a gyengéd becézgetés apró remegéshullámokat keltett benne.

Halk, vágyakozó nyöszörgés tört fel a torkából. Bőre egyre forróbb lett, szinte lángot vetett a férfi érintése nyomán. Dexter tenyere rásimult nőiességére, és Laura hangosan felnyögött. Teste megállíthatatlanul remegett, ahogy a férfi szétnyitotta, izgatta, felfedezte. Zihálva kapkodott levegő után. Sóvárgott és remegett. De nem ezt akarta. Ezúttal nem.

– Nem! – fogta meg Dexter kezét. – Most magamban akarlak érezni. – Érezte, hogy a férfi habozik.

– Laura! – A férfi hangja annyira rekedt volt, hogy alig ismert rá.

– Kérlek! – Tudta, hogy csak így érezheti magát teljesnek. Muszáj volt elűznie a sötétséget. – Szükségem van rád!

A férfira nézett. Dexter teste megfeszült, szeme elsötétült a vágytól. Laura feléje nyújtotta a kezét, és a férfi önuralma szilánkokra robbant. Most már ő is egész testében remegve helyezkedett el az asszony combjai közt, és a következő pillanatban beléhatolt. Kimondhatatlan gyönyör járta át Laurát.

Magához húzta kedvesét, és mohón, kiéhezve csókolta, miközben keze vándorútra indult izmos hátán, le a fenekéig, hogy még jobban magába fogadja. A férfi beljebb hatolt, és Laura attól tartott szétszakítja a gyönyör. Dexter a háta mögé csúsztatta a kezét, s felemelte kissé, hogy még mélyebbre juthasson. Az édesen gyötrelmes élmény átsöpört Laura testén, és sodorta, sodorta a szakadék felé.

Dexter látta, milyen közel jár az asszony a beteljesedéshez, s visszahúzódott kissé. Előbb a homlokát csókolta meg, aztán a száját, gyengéden, még is forrón.

– Várj!

– Nem tudok! – kiáltott fel kínlódva Laura, és megvonaglott a férfi alatt.

– Mondd ki, hogy szerelmes voltál belém, amikor együtt voltunk. – A férfi hangjában sötét csábítás bujkált. Ajka az asszony nyakának érzékeny bőrét csiklandozta. – Tudom, hogy én voltam az a férfi, akit szerettél. Valld be!

– Ó! – szakadt ki az elkeseredett kiáltás Laurából. A beteljesülés ott reszketett egy karnyújtásra, s mégis elérhetetlen távolságban tőle. Megpróbálta ismét magához húzni Dextert, hogy lecsókolja ajkáról a kérdést, kiradírozza elméjéből még a gondolatot is, de a férfi tartotta magát, s inkább lehajtotta a fejét, hogy a nő nyaka alján levő gödröcskét ízlelje meg. A csiklandozó érintés még közelebb lökte Laurát a szakadék pereméhez.

– Mondd ki! – Dexter hangja halk volt, de állhatatos és visszautasíthatatlan.

Laura érzései a férfi iránt túl erősek voltak, túl leplezetlenek és nyersek ahhoz, hogy tagadni lehessen őket. Dexter megmoccant, éppenhogy csak beljebb csúszott, de ez az apró mozdulat elég volt ahhoz, hogy fokozza Laura kínjait.

– Nem – támadt fel az asszonyban az ellenkezés. – Nem mondom! – De mindig is szeretni foglak!

– Nahát! – Hallotta, ahogy a férfi hangjában összecsap a bosszúság és a mulatság. – Milyen makacs az én Laurám!

Az én Laurám…

Dexter szája tovább kalandozott a nyakán, aztán lejjebb, a keblén, s finom csókjai visszhangot vertek mélyen, Laura gyomrában. Teste ismét egy lépéssel közelebb került a gyönyörteli beteljesüléshez. Nyöszörögve esdekelt többért, de a férfi visszafogta magát. Laura vonaglott, így próbálva rábírni az izmos férfitestet, hogy megadja neki a vágyott megkönnyebbülést.

– Légy átkozott! – nyögte, s szinte gyűlölte Dextert, amiért megtagadja tőle a gyönyöröket.

Ekkor a férfi lökései gyorsabbá, erőteljessé váltak. Dexter újabb mély, hosszas csókkal fojtotta el Laura kéjes sikolyait. Laura feje körül sebesen forgott a világ, ám mielőtt belezuhanhatott volna a mindent feloldó, megváltó sötétségbe, Dexter ismét megállt. Súlyával tartotta mozdulatlanul az asszony testét, amely rángott és vonaglott a vágytól, hogy továbbra is magában érezze a férfit, hogy kitöltse, keményen és forrón. Ég és föld között, az eksztázis határán lebegett.

– Büntetni akarsz? – kérdezte, s közben teste remegve próbált közelebb jutni a vágyott enyhüléshez. – Ha igen, akkor jól csinálod…

– Talán… – Dexter hangján érződött, hogy mosolyog, s Laura méltatlankodva felnyögött, mert harag és kielégületlenség keveredett benne.

Dexter végre megmozdult, de csak azért, hogy mélyebbre hatoljon. Megemelte Laurát, hogy könnyebben egyesüljön vele. Szájával elnémította. A lökések ott remegtek az asszonyban. Keményen, mélyen, könyörtelenül… Aztán megérezte, hogy Dexter ajka mosolyra húzódik, ahogy szája a mellére tapad, nyelve a mellbimbóját nyalogatja, csiklandozza, hogy végül a fogai közé vegye és finoman meghúzza Laura teste tehetetlenül remegett, megváltásért sikoltott. Hevesen mozgott Dexter vad lökései alatt, és mindenről megfeledkezett, amikor a világ egyetlen fénylő csíkká olvadt össze, majd darabjaira hullt. Dexter szája ismét az ajkára tapadt, hogy elfojtsa a kielégülés kiáltásait. A férfi ezúttal nem állt meg, erőteljesen döfködte újra meg újra, s Laura teste vadul ugrált a kanapé bársonyán. Megérezte, ahogy ujjai alatt a férfi teste ívbe hajlik, izmai görcsösen megfeszülnek, s gyönyöre újabb szikrákat robbantott az ő testében is, mígnem együtt zuhantak a gyönyörteli megsemmisülésbe.

Néhány hosszú, súlyos szívdobbanás erejéig csak tehetetlenül feküdtek egymás mellett, aztán Dexter megemelkedett kissé, és óvón magához ölelte Laurát. Az asszonynak fogalma sem volt, hogy sok vagy kevés idő telt-e el. Izzadt volt, és kimerült. Szeretett volna mindenről megfeledkezve álomba merülni, de tudta, hogy hamarosan meg kell mozdulnia.

Hamarosan gondolkodnia kell!

Elképzelése sem volt, hol kezdje.

Hogyan is gyógyulhatnék ki ebből a sóvárgásból? – kérdezte tőle korábban Dexter, és Laura megértette, hogy a férfi számára a szeretkezésük kísérlet volt arra, hogy elűzze a múlt szellemét, és megszabaduljon attól a hatalomtól, amellyel ő bír fölötte.

De Laura számára együttlétük a szerelem kifejezése volt.

Elfordította a fejét, és a férfira nézett. Dexter rámosolygott. Ajka a hajához ért, és Laura ismét érezte, ahogy elborítja a szerelem végtelen hulláma, s teljesen hatalmába keríti, noha közben rettegve várta, mit fog Dexter mondani. Hogyan is tagadhatta meg valaha a férfi iránt érzett szerelmét?

– Laura… – kezdte Dexter.

– Most nem beszélhetünk – vágott a szavába az asszony. Pánik fogta el, és gyorsan kikászálódott a férfi karjából. Keze remegett, ahogy ügyetlenül igazgatni kezdte a ruháját. Nem akarta hallani, ahogy a férfi bocsánatot kér, vagy lealacsonyítja azokat az érzéseket, amelyek a belsejében kavarogtak. Nem az a fajta asszony volt, aki élvezetét leli a lélek nélküli szeretkezésben, majd bölcs önuralommal társalog utána. Sem az, aki boldogul a gyakorlatias részletekkel. Egy pillanatra felvillant benne a szörnyű kép, amint Carrington türelmesen álldogál odakint a könyvtár ajtaja előtt, hogy jelentkezzen, mielőtt bezárná a házat éjszakára.

– Talán jobb lenne, ha az ablakon át távoznál – mondta. – A szolgák…

– Nem fogok az ablakon át kimászni, és a bokrokban ólálkodni, mint valami közönséges tolvaj – közölte Dexter olyan dühös hangon, hogy Laura összerezzent. – A bejárati ajtón át jöttem, és azon keresztül is fogok távozni.

Felállt. Láthatóan cseppet sem zavarta a meztelensége. A tűz fényében teste bronzbarnán csillogott. Laura nagyot nyelt, és fejéből kiröppent, mit is akart mondani. Dexter nemtörődöm mozdulattal húzta fel a nadrágját, nyúlt az ingéért. Laura zavartan keresgélte a szavakat.

– Csak arra gondoltam, ha most elmész, tehetnénk úgy, mintha semmi sem történt volna.

– Nagyon rossz ötlet – jegyezte meg a férfi, s szája vékony vonallá keskenyült. Odament Laurához és begombolta a gombokat, amelyek folyton ki csúsztak az asszony ujjai közül. – Laura, be kell látnod, ez így nem fog működni – mondta aztán enyhébb hangon. – Nem gondolkodsz józanul.

– Nem tudok józanul gondolkodni, ha a közelemben vagy.

– Ezzel én is így vagyok – ismerte be Dexter –, ez is az egyik fő oka, hogy ebbe a helyzetbe kerültünk.

– Tönkrement a nyakkendőd – mondta Laura csüggedten, a nyakkendő hajtásaival babrálva. Nem tudom, hogyan kell megkötni, te pedig annyira… – Elhallgatott, mert Dexter veszélyesen férfiasan, erőtől duzzadón festett, pontosan úgy, mint aki nem is olyan rég még szenvedélyesen szeretkezett vele, és Laura tudta, hiába is próbálnák ezt leplezni.

– Édes istenem! – sóhajtotta.

Ekkor éles kopogás hangzott fel a könyvtárajtón. Laura riadtan összerezzent. Az ajtógomb elfordult, de az ajtó szerencsére zárva maradt.

– Ki ne nyisd! – nyögte. – Ha te nem ugrasz ki az ablakon, akkor azt hiszem, én fogok.

Dexter tudomást sem véve a lamentálásról, nyugodt léptekkel az ajtóhoz ment, és elfordította a kulcsot. Laura torkát hisztérikus kacaj fojtogatta arra gondolva, hogy őt, a méltóságteljes és tökéletes modorú hercegnét, Cole herceg özvegyét in flagranti kapják a szeretőjével, és hogy a dolgok látványos és drámai módon kezdenek kicsúszni a kezei közül. Aztán a könyvtár ajtaja kinyílt, és az ajtónyílásban Carrington jelent meg. Arcizma sem rándult, ahogy végignézett kettejükön.

Lord Vickery és Miss Lister, főméltóságú asszonyom – jelentette.

– Kérje meg őket, hogy várjanak! – kezdte Laura, de már késő volt.

– Lal! – sietett be Miles a szobába. – Aggódtam miattad. Látogatóban jártam Spring House-ban, és Miss Lister mondta, hogy egyedül sétáltál haza, s az jutott eszembe, meg kell bizonyosodnom róla, hogy nem történt semmi bajod…

– Én meg ragaszkodtam hozzá, hogy Lord Vickeryvel tartsak – vetette közbe Alice –, mert az én hibám, hogy nem hintóval jöttél haza.

Miles bosszús pillantást vetett rá.

– Biztosítottam Miss Listert, hogy erre semmi szükség, és otthon kellene maradnia, hogy az édesanyját ápolja…

Hirtelen elhallgatott, és Lauráról Dexterre nézett, majd vissza. Hosszú hallgatás következett, amíg Miles és Alice felfogta a szeme elé táruló látványt.

Laura abban a pillanatban unokatestvére szemével látta saját gyűrött ruháját és kócos haját, Dexter hiányos öltözékét, amely minden szónál többet mondott. Aztán Miles átvágott a szobán, és mielőtt Dexter védekezhetett volna, tiszta és szabályszerű felütést helyezett el az állán. Alice halkan felsikkantott.

– Miles, mi az ördögöt csinálsz? – kapta el unokatestvére karját Laura, és odébb vonszolta.

Dexter az állához nyúlt, s összerezzent, ahogy hozzáért, de nem próbált sem védekezni, sem visszaütni, és Laura megértette, miért. Miles szemében Dexter a hibás, és ő vállalta is a felelősséget, noha Laura volt az, aki könyörgött, hogy maradjon és szeretkezzen vele.

– Megvédem a becsületedet, Laura, mivel úgy tűnik, téged teljesen hidegen hagy – vágta oda Miles haragosan. – Mi a mennydörgős ménkűt keres ez itt? – támadt rá unokatestvérére. – Ne, ha jobban belegondolok, inkább nem akarom tudni a választ. Elég rád nézni, hogy az ember tudja, mi történt.

– Semmi közöd hozzá! – csattant fel Laura. Megkérlek, hogy távozz, Miles és légy szíves vidd magaddal Miss Listert is! Alice – fordult barátnőjéhez –, annyira sajnálom, de nem neked való ez a hely.

Örülök, hogy maradt még némi józan eszed jegyezte meg Miles. – Miss Lister, megkérem, hogy az előcsarnokban várjon meg.

– Nem fogok az előcsarnokban várakozni – szegte fel az állát Alice. – Laura a barátnőm, és úgy tűnik, szüksége lehet a segítségemre.

Miles hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Életemben először próbálok megvédeni egy ártatlant – mondta keserűen –, és akkor is alulmaradok. – Ismét Laurához fordult. – Feltételezem, rendszeresen a könyvtárban szoktad szórakoztatni a szeretőidet, kuzin.

– Szó sincs róla! – vágott vissza az asszony felpaprikázva. – Gondolod, ekkora felfordulás lenne itt, ha rendszeresen ezt csinálnám? Ó, dehogyis! Ha valóban gyakorlott lennék ebben, akkor sokkal körültekintőbben járnék el. – Szeme sarkából látta, hogy Dexter bánatos mosolyra húzza a száját.

Hirtelen nagyon szerette volna befejezni az ügyet, mielőtt a férfi közbeszól, és tovább ront a helyzeten. – Dexter és én… – kezdte.

– Szóval már Dexternek hívod, mi? – vágott a szavába Miles gyilkos hangon. – Nem vagyok meglepve.

– Lord Vickery – vetette közbe Alice –, talán jobb lenne, ha nem szakítaná folyton félbe Laurát.

– Köszönöm, Miss Lister – nézett rá bosszúsan Miles. – Remélem, kedves kuzin, tisztában vagy vele, hogy ezek után feleségül kell menned Anstrutherhez – fordult vissza Laurához. Majd Dexterre nézett, s szeméből sütött a harag és megvetés. – Tudtam, hogy vagyonos nőt keresel, Anstruther – mondta hidegen –, de sosem gondoltam volna, hogy ilyen mélyre süllyedsz. Szándékosan kompromittálni Laurát még ugyanazon a napon, amikor bejelentik, hogy vagyonos nő lett…

Laura egy pillanatra megdöbbent. A Dexterrel folytatott vita hevében meg is feledkezett a pénzről.

– Mindenképpen visszautasítom Henry pénzét – szólalt meg –, szóval annak nincs jelentősége.

Dexter a homlokát ráncolva nézett rá.

Attól tartok, nem tudlak követni – mondta. – Akkor hallottam először a vagyonodról, amikor ma este megemlítetted, és nem egészen értem…

– Ó, ugyan már! Ne tégy úgy, mintha nem tudtál volna róla! – szakította félbe Miles megvetőn. – Másról se folyt ma este a pletyka Fortune Hallban. Mindenki erről beszélt. Tudod, ezt azért sose gondoltam volna rólad, Anstruther – rázta meg a fejét. – Sejtettem, hogy van valami közted és a kuzinom közt, de azt hittem, van benned némi tisztesség. De hogy kompromittáló helyzetbe hozz egy özvegyet, aki gyakorlatilag elég idős ahhoz, hogy az anyád lehessen…

Laura és Alice döbbent felháborodással szisszentek fel, ugyanakkor Dexter is előrelépett, és így szemtől szembe került Milesszal. Szája penge vékonyságúra keskenyült, arcán rángatózott egy izom.

– Ne merészelj ilyen tiszteletlenül beszélni a kuzinodról, Vickery – mondta halkan különben kénytelen leszek kihívni téged.

Olyan hideg és határozott volt a hangja, hogy pillanatnyi habozás után Miles hátralépett.

– A bocsánatodat kérem – mondta Laurának. Helytelen volt ilyet mondanom. – Ismét Dexterhez fordult. – Akár tudtál a pénzről, akár nem, csalódtam benned, Anstruther. Nem hittem, hogy az a fajta elvtelen alak vagy, aki egy elsőbálozónak udvarol, közben szándékosan elcsábít egy özvegyet a maga szórakozására…

– Semmi ilyesmit nem tett – szólt közbe Laura hevesen. Eleget hallott. Rettenetesen félt, hogy Miles ragaszkodni fog a házassághoz, mert kínos helyzetbe hozta magát Dexterrel. Természetesen nem tudja őt rákényszeríteni semmire, nem parancsolhatja meg neki, hogy férjhez menjen, de ő akkor is kezdte elveszíteni ellenőrzését az események fölött. Eljátszotta Miles jóindulatát, és nagy valószínűséggel jóvátehetetlenül tönkretette Miles és Dexter barátságát is.

– Nagyra értékelném, ha nem csinálnál ekkora hűhót a semmi körül, Miles – mondta halkan. – Azt is, ha nem lőnéd keresztül Mr. Anstruthert, botrányt kavarva ezáltal ott, ahol nincs is.

Válaszul Miles mindössze szkeptikusan felvonta a szemöldökét. Laura folytatni akarta, Dexter azonban megelőzte:

– Hálás vagyok, hogy kiáll értem, főméltóságú asszonyom, de engem terhel a teljes felelősség ezért.

– A fenébe, még szép hogy téged terhel! – csattant fel Miles harciasan, és verekedésre készen ismét közelebb lépett Dexterhez.

– Nem! – állt a két férfi közé Laura. – Tökéletesen képes vagyok rá, hogy vállaljam magamért a felelősséget, és különben sem történt semmi fontos.

Dexter olyan pillantást vetett rá, amelytől forró hullámokban öntötte el arcát a vér.

– Istenem! – mondta a férfi halkan, hogy csak Laura hallja. – Már másodszor hallom ezt. Úgy tűnik, kezdem elveszteni a vonzerőm.

Miles udvarias hitetlenkedéssel nézett az unokatestvérére.

– Egyedül, félig öltözötten talállak egy szobában egy olyan férfival, aki valaha az egyik legnagyobb élvhajhásznak számított, és, már bocsáss meg a nyíltságomért, Laura, úgy festesz, mint akit megbecstelenítettek. Továbbra is ragaszkodsz ahhoz a meséhez, hogy nem történt semmi?

– Ez őrület! – felelte az asszony. – Mr. Anstruther, meg kell kérnem, hogy menjen…

– Szó sem lehet róla! – vágott a szavába Dexter, és ördögi kihívás villant a tekintetében. – S mielőtt még megragadná az alkalmat, hogy unokatestvére nevetséges vádjai bármelyikét is felhasználja ellenem, sietek leszögezni, hogy sohasem tartottam önt elég idősnek ahhoz, hogy az anyám legyen. Az ötlet abszurd és ugyanakkor matematikailag is lehetetlen.

– Ezzel nem segít, Mr. Anstruther – sziszegte Laura, aki érezte, hogy immár végképp nem tudja kézben tartani az eseményeket. – Nem hiszem, hogy tovább kívánná nyújtani ezt a képtelen helyzetet, így ha javasolhatnám, egyszerűen maradjon, csendben.

– A bocsánatáért esedezem, én csupán arra kívántam rámutatni, hogy nincs értelme arra hivatkozni, hogy ön öreg lenne, mert egyáltalán nincs így.

– Köszönöm – mondta Laura kimérten. – Mindazonáltal nyolc évvel idősebb vagyok önnél, Mr. Anstruther, és szándékomban áll visszautasítani pénzt, amelyet a rokonaim rám kívánnak testálni. Ez máris két jó ok arra, hogy véget vessünk bármilyen kapcsolatnak, amely köztünk lehetne. Szóval azt ajánlom, hogy zárjuk le végre ezt a komédiát, ön pedig térjen vissza az ifjú, reményteli örökösnőhöz, akinek…

Elhallgatott, mert Dexter szemében olyan mosoly csillant, amely láttán görcsbe rándult a gyomra és elszorult a szíve.

– Addig semmiképpen, amíg ezt rendesen meg nem beszéltük - jelentette ki a férfi.

Laura bosszúsan legyintett, mintha így megszabadulhatna tőle.

– Nincs itt semmi megbeszélnivaló. Már épp eléggé megvitattuk a dolgot ma éjjel. A lényeg – tette hozzá –, hogy mivel négyünkön kívül senki sem tud róla, hogy mi ketten együtt voltunk, Mr. Anstruther, semmi értelme ezt tovább bonyolítani.

– Bátorkodom ellentmondani – lépett hozzá közelebb Dexter.

– Holnap meglátogatom, hogy megkérjem a kezét.

Laura tekintete megvillant.

– Én pedig nem leszek itthon. – Elkapta Dexter pillantását, s mielőtt a férfi megszólalhatott volna, gyorsan Mileshoz fordult. – És köszönöm, hogy aggódtál értem, Miles, de szükségtelen volt.

Hidd el, tudok vigyázni magamra!

– Akkor is eljövök holnap – közölte Dexter.

– Mr. Anstruther! – mondta Laura figyelmeztetőn.

– Muszáj ilyen makacsnak lenned, Laura? – vetette közbe Miles, majd sötét pillantást vetett Dexterre. – Felteszem, Dexter csak megpróbál helyesen cselekedni.

– Ó, foglalkozz a magad dolgával, Miles! – csattant fel Laura, feladva a méltóságát. Hirtelen szörnyű kimerültség vett rajta erőt. Övé volt a felelősség azért, ami történt, és a Dexterrel töltött kábító, mámorító, csodálatosan szenvedélyes percek következménye most az lett, hogy a férfi kötelességének érezte megkérni a kezét, pusztán azért, mert rajtakapták őket. Ezt követelték a társadalmi szabályok, és ez alól még egy özvegy sem volt kivétel. Különösen nem egy herceg özvegye, akit a sors ráadásul megvert egy makacs unokatestvérrel, aki mindenáron meg akarja védeni a becsületét, még akkor is, ha ő erre nem tart igényt.

Laura Miles engesztelhetetlen arcáról Dexter kifürkészhetetlen képére nézett, és elfogta a kíváncsiság, mi történne, ha most vakmerőn kijelentené, boldogan lenne Dexter szeretője, de nem kíván újra férjhez menni. Ez jókora pofon lenne Milesnak, amiért beleavatkozott a dolgába. De gondolnia kell Alice-re is! Szegény lánynak épp elég ennyi döbbenet egy éjszakára.

Laura tisztában volt vele, hogy Dexter egyetlen pillanatra sem vette le róla a szemét, s most, ahogy a férfi megfogta a kezét, apró érzelemhullámok futottak át rajta. Tudta, hogy ezt a férfi is megérezte és a remegés elárulta neki, hogy ő közel sem olyan nyugodt, amilyennek mutatja magát. Dexter hüvelykujjával gyengéden, szinte észrevehetetlenül simogatni kezdte a kezét, és Laura mindent elkövetett, hogy ne remegjen.

– Találkozzunk holnap tizenegykor Fortune Hillen! – mondta Dexter, és csakis Laurára figyelt, kizárva a tudatából Milest és Alice-t, mintha azok ketten ott sem lennének.

– Nem – utasította vissza Laura, de közel sem olyan határozott hangon, mint szerette volna.

A férfi tekintete fellángolt.

– De igen. – Az ajkához emelte az asszony kezét és érintése életre keltette Laurában az összes, eddig elnyomni próbált érzést. – Ott lesz, vagy különben magam jövök a keresésére. Jó éjszakát, főméltóságú asszonyom!

Alice Lister a legelőn keresztül sétált a Spring House felé, s zavartan látta, hogy Miles Vickery követi a holdfényben. Előzőleg kurtán elbúcsúzott a férfitól a Régi Kastély előcsarnokában, és ragaszkodott hozzá, hogy nincs szüksége kíséretre. Valójában a történtek után bánta már, hogy engedett az első sugallatnak, és elkísérte a férfit Laurához. Olyan botrányba botlott, amely megdöbbentette és felkavarta. Ideges és zaklatott volt. Sokkal értelmesebb dolog lett volna tőle, ha otthon marad, és az anyját ápolja, még akkor is, ha Mrs. Lister már nyilván ágyban van és mélyen alszik.

Alice ismét hátrapillantott. Noha Miles nem sietett, hosszú léptei valósággal falták a kettejük közli távolságot. Ezt látva furcsa pánik fogta el Alice-t, s ahelyett hogy lassított és bevárta volna a férfit, ahogy minden józan gondolkodású nő tette volna a helyében, meggyorsította a lépteit, és szinte futva fordult be a gyümölcsöskertet védő fal sarkán, átszaladt a kapun, be a mögötte levő fák alagutjába. Ott megállt, és zihálva korholta magát ostobaságáért. Miles nem akar mást, mint megbizonyosodni róla, hogy épségben ér haza. Semmi szükség rá, hogy bolondot csinálva magából elfusson előle. Huszonkét éves ifjú hölgy már, nem valami ostoba liba, aki nem tudja, hogyan kezeljen egy jóképű úriembert, még ha korhely csirkefogó is az illető.

Csakhogy Miles Vickery annyira jóképű! Volt valami abban a sötét, mogyorószínű szempárban, a lusta pillantásában, amitől Alice-t elöntötte a forróság. Tudta, hogy Miles a rajongója, hisz a férfi nem csinált titkot belőle. Attól a pillanattól fogva, hogy megismerkedtek, nyíltan csodálta. És Alice… Nos, ő is kedvelte a fiatalembert, sokkal jobban, mint egy széptevő hozományvadászt illett volna. Már attól is melege lett, hogy rá gondolt, pedig az őszi éjszaka hűvös volt, s csípős szél kopasztotta az almafák ágait. Az elsárgult levelek ott kavarogtak a lány lábánál.

Alice egyik kezét a kapun pihentette, majd megpróbálta elkapni, amikor Miles váratlanul felbukkant a sarkon, és kezét az övére tette, hogy így tartsa vissza.

– Miss Lister, beszélhetnénk? – kérdezte, miközben Alice halvány kísérletet tett a szabadulásra.

– Én… Igen, természetesen – adta fel a lány az egyenlőtlen küzdelmet, és megvárta, amíg a férfi beengedte magát a kapun, és csatlakozott hozzá a fák alatt.

– Meg akartam győződni róla, hogy biztonságban van – mondta Miles vontatottan.

Alice szeme elkerekedett. Életének eddigi huszonkét évében még soha senki nem törődött azzal, hogy ő biztonságban van-e, és csábító volt arra gondolni, hogy Miles komolyan beszél. Annyira elbűvölte a dolog, hogy majdnem hitt is neki.

– Valóban? – krákogta. – Megnyugtathatom, hogy Fortune Follyban az ember tökéletes biztonságban van, ha gyalog sétál haza.

Miles elmosolyodott, szeme körül mélyebbek lettek a nevetőráncok, és Alice gyomrába ismét bekúszott a forróság. Pislogva intette magát, hogy ne viselkedjen ostoba tyúk módjára.

Tudta, mi Miles igazi szándéka, és azt is, hogy aggodalma csak cselfogás.

– Talán arról is szeretett volna meggyőződni, hogy semmit sem fogok továbbadni abból, aminek ma este tanúja voltam a kuzinjánál?

Miles nem tagadta. Tekintete olyan intenzitással tapadt a lány arcára, hogy Alice úgy érezte, a férfi megérintette, s arca kipirult.

– Biztosíthatom, hogy senkinek sem fogom elmondani – jelentette ki határozottan. – Laura a barátnőm, és tisztelem őt.

– De bizonyára megdöbbentette, amikor kiderült, hogy ő és Mr. Anstruther szeretők.

Alice habozott. Tény, hogy megdöbbent, ugyanakkor furcsán izgatta is a Laura, Miles és Dexter közti vita nyíltsága. Természetesen tudta, hogy Laura már volt férjnél, és kétségtelenül sokkal több tapasztalata van a férfiak terén, mint neki, de ritkán érezte magát ennyire naivnak vagy zavartnak.

Ez volt az a pont, ahol képzelete bukfencet vetett, s ugyancsak érdekes és csábító képeket vetített elé, amelyben ő és Miles Vickery szerepeltek. Annyi ember közül éppen Miles Vickery! Nyilván ezért is futott el, amikor meglátta, hogy Miles követi. Alice megpróbálta összeszedni magát, s a józan eszét elővéve megrendszabályozni hóbortos gondolatait.

– Bizonyára hallott már róla, hogy valaha szolgálólány voltam,

Lord Vickery – mondta. – Nem olyan könnyű engem megdöbbenteni. Olyan dolgokat láttam és hallottam, hogy az talán még önt is döbbenettel töltené el.

– Amitől még meglepőbb, hogy így körül lengi az ártatlanság légköre.

– Meggyőződésem, hogy akkor sem ismerné fel az ártatlanságot, ha keresztülbotlana rajta – jegyezte meg Alice csípősen. – Véletlenül tudok róla, hogy ön az egyik legnagyobb korhely.

Miles felnevetett.

– Felismerem önben az ártatlanságot, és magamnak akarom. Nagyon sok mindent szeretnék tanítani önnek, Miss Lister.

A lány álla alá nyúlt, és felemelte a fejét, míg végül tekintetük találkozott. Ujjai hidegen simultak a lány meleg arcára. Alice szempillája megrebbent. Kíváncsi volt, a férfi ki tudja-e olvasni szeméből a buja izgalmat, amelytől oly hevesen száguld a vér az ereiben. Minden bizonnyal így történt, mert Miles halkan felkiáltott, aztán az ő szeme is elsötétült, amint száját az övére hajtotta. Alice fojtottan felsikkantott. Még sohasem csókolták meg, s hirtelen rádöbbent, fogalma sincs, mit tegyen. Miles ajka hűvös és határozott volt, csókja gyengéd, mégis ijesztő, mert bűnös veszedelmet hordozott magában. Alice ösztönösen megérezte, hogy olyan emberrel hozta össze a sors, aki pontosan tudja, mit tesz; egy könyörtelen élvhajhásszal, aki nem azért bánik vele gyengéden, mert kedves, hanem azért, mert számító alak, és úgy véli, ez a legjobb módja annak, hogy elcsábítsa.

Miles gyengéden szétfeszítette a lány ajkát, és Alice érezte, amint a férfi nyelve pillekönnyű és csábítón puha érintéssel a szája sarkához ér. Egy pillanatnyi habozás után utat engedett neki, majd visszacsókolt. Arra gondolt, hogy el kellene löknie a férfit, de volt annyira őszinte magához, hogy bevallja, nem szeretné megtenni. Igazán kellemes dolog egy hozzáértő férfiúval csókolózni a holdfényben. De talán a kellemes nem is a legmegfelelőbb szó rá. Inkább felettébb élvezetesnek mondaná.

Amikor Miles végre elengedte, Alice-nek remegett a lába. Felnézett a férfira, és úgy vélte, mély döbbenetet lát a szemében. Csak egy röpke pillanatig tartott az érzés, aztán a férfi tekintete kifejezéstelenné vált. Alice-nek fogalma sem volt, mire gondolhat Miles. Talán arra, hogy ő milyen rosszul csókol. Reménytelen eset. S bár azt nem tudta volna meg mondani, mire gondol a másik, azzal tökéletesen tisztában volt, hogy sohasem lett volna szabad ilyen helyzetbe hozni magát. Szolgálólányként az első lecke, amelyet megtanult, az volt, hogy messzire kerülje el az élvhajhász alakokat, mert veszélyesek.

– Jól érzi magát, Miss Lister? – tudakolta Miles, és Alice ismét érezte a vonzalom alattomos finom rántását, amely megrendítette a védelmi vonalait.

Ez a férfi komolyan törődik vele…

– Igen, elég jól érzem magam – felelte, bár nem ez volt a legpontosabb kifejezés az érzéseire. – Ha ön szerint ez lenne a módja a biztonságos hazakísérésnek – fűzte hozzá –, akkor azt hiszem, jobb lesz, ha egyedül folytatom az utat.

Miles komoly arca megenyhült valamelyest, és majdnem elmosolyodott.

– Talán valóban az lenne a helyes – mondta.

Alice lassú léptekkel elindult, közben uralkodnia kellett magán, nehogy ösztönösen hátranézzen. Ha nem is látta a férfit, biztosan tudta, hogy ott van, és addig vigyázza a lépteit tekintetével, amíg el nem éri a kertajtót, s arra a gondolatra, hogy Miles tényleg törődik vele, kis híján elolvadt a szíve.

Kötözni való bolond vagy, Alice Lister, korholta magát, hiszen Miles Vickery tehetsége nyilvánvalóan éppen abban állt, hogy meg tudta győzni őt arról, nem a pénze érdekli, hanem a személye. Mégis attól tartott, minden józan esze és megfontolása ellenére kezd beleszeretni a férfiba.

16.

Dexter a Morris Bohóca fogadó udvarán állt a kút alatt, és reszketett, ahogy a hideg víz a fejére zubogott, aztán végig folyt a testén, eláztatva az ingét. A csontja velejéig átjárta a jeges lé. Annyira hideg volt, hogy szinte fájt, és a völgy felől fújó csípős őszi szél csak fokozta remegését. De ő akarta így. Szüksége volt a józan eszére, amelyet csak ez a hidegség hozhatott meg.

Az előző éjjel azt mondta Laurának, hogy megkéri a kezét. Első diadalérzetében, hogy az asszony akár bevallja, akár nem, mégis szereti, igazi, vad férfielégedettség fogta el, és ujjongó öröm, hogy Laura csakis az övé. El volt szánva rá, hogy nyilvánosan is magáénak ismerje el őt. Akarta az asszonyt, és tudta, hogy az övé is lesz. Az biztos, hogy nem fog kimászni az ablakon, mint valami tolvaj, és elmenekülni, magára hagyva Laurát, hogy egyedül nézzen szembe a következményekkel. Mivel úgy tűnt, képtelen irányítani az iránta érzett szenvedélyét, úgy vélte, legjobb lesz, ha a házasság kötelékén belül szelídíti meg. Igen, ez a legértelmesebb megoldás.

Az álmatlanul töltött éjszaka után azonban visszatért a szegénység rémisztő kísértete, és ő bőszen ostorozta magát önuralma hiánya miatt. Ha nem tudja rávenni Laurát, hogy fogadja el a pénzt, melyet Henry Cole neki akar ajándékozni, akkor eldobja magától egy előnyős házasság lehetőségét. Cserbenhagyja a családját, és mindezt azért, mert azok a szeszélyes vágyak, amelyek a szülei életét is tönkretették, most a sajátját fenyegették pusztulással.

Az előző éjszakára gondolt, arra a pillanatra, amikor szeretkezésük közben Laura azért könyörgött neki, hogy ne hagyja abba, ne hagyja el. Attól a pillanattól fogva, hogy először megcsókolta az asszonyt, annyira megrázta szenvedélyük heve, hogy minden erejét felmorzsolta az erőfeszítés, hogy uralkodjon a vágyán. Mindazonáltal tudta, hogy véget vethetett volna a viszonyuknak, mielőtt késő lett volna, még akkor is, ha kis híján belehalt volna, ha annál a pontnál meg kell állnia. Tisztán emlékezett rá, hogy noha elméjét elborította a mámor köde és teste kielégülésért sóvárgott, volt egy pillanat – igazából kettő is –, amikor megállt, és elgondolkodott azon, mit is tesz. Ezt kénytelen volt beismerni magának, és vállalnia kellett érte a felelősséget. De meggondolatlan volt. Szándékosan azt választotta, hogy folytatja, mert nem akarta abbahagyni. Laurával szerelmeskedni pontosan olyan csodálatos volt, mint ahogy emlékezett rá. Ugyanaz a teljesség és helyénvalóság érzése fogta el, amelyet mindig is érzett, ha vele volt. Azt hitte, meg akarja törni az asszony fölötte gyakorolt hatalmát, de igazából arra vágyott, hogy örökre magához láncolja őt, és egyedül hozzá tartozzon. Valahányszor szeretkezett vele, minden alkalommal erőteljesebb lett ez az érzés. Képtelen volt megszabadulni a Laura iránt érzett vágytól, és hiábavaló is volt arra gondolnia, hogy ez sikerülni fog.

Dexter nem szerette ezt az érzést. Esztelen és haszontalan volt.

Csak azt erősítette meg, hogy mennyire csalóka és megbízhatatlan tud lenni a testi vágy. Az érzések, amelyek előző éjjel elszabadultak benne, veszélyesen közel voltak azokhoz az érzelmekhez, amelyek négy évvel azelőtt kerítették hatalmukba, amikor mindent elsöprő szenvedéllyel szerette Laurát. Könnyen érthető volt, hogy egy befolyásolható fiatalember hogyan tévesztheti össze a szerelmet a testi vággyal, ám Dexter soha többé nem akarta úgy elveszteni az önuralmát és önbecsülését, nem akart annyira utat téveszteni, mint ahogy akkor, ifjúkori őrültségében tette. Túlságosan is közeljárt ezzel a szülei vakmerő mértéktelenségéhez.

Megborzongott a jeges vízsugár alatt. Igazság szerint már túl késő volt. Már elvesztette az irányt. Megbukott, nem sikerült elegendő önmérsékletet tanúsítania. Lefeküdt Laurával, és rajtakapták őket. Az asszony hiába ágált, mondván, nem iskolás csitri már, akinek a jó híre forog kockán, az igazság az volt, hogy a férfibecsület – amelyhez Dexter foggal, körömmel ragaszkodott – azt követelte, hogy megkérje a kezét. Ha nem teszi meg, elsősorban gazember, végső soron pedig Laura unokatestvére ki fogja hívni, és megpróbálja megölni.

Mindenesetre annak, hogy feleségül veszi Laurát, megvan a maga előnye. Mert nem csupán az, ágyában szerette volna látni az asszonyt, de azzal is tisztában volt, noha nem is értette, miért, hogy szüksége van a melegségére és nyíltságára. Tudta, hogy az a nagy elszántság, hogy felelősségteljesen viselkedjen, néha túlságosan is komollyá teszi. Laura fel tudta oldani ezt a komolyságot az évődésével, bár az effajta könnyelműségnek megvolt az a veszélye, hogy túl messzire megy. A szíve mélyén Dexter egyáltalán nem volt biztos benne, hogy akar-e a teljesség nélkül élni, amelyet Laura hozott az életébe. Ha elveszítené az asszonyt, az olyan lenne, mintha kiszakadna belőle egy darab. Mintha gondatlanul eldobna magától valamit, ami teljessé tette.

De ezek a gondolatok nem segítenek, rázta meg a fejét dühösen. Józan ember nem így gondolkodik. Be kell ismernie, hogy a Laurával kötendő házasság ellenkezne a terveivel. Laura nem az a gazdag örökösnő, akit eredetileg el akart venni. Noha most éppen gazdagabb, mint ő hitte, tudni való, hogy azt tervezi, visszautasítja a pénzt, amelyet az új herceg neki akar ajándékozni, és ismerve a természetét, ezt meg is fogja tenni. Laura biztosan nem tud neki nyugodt és igénytelen életet biztosítani. Engedelmes feleségnek sem mondható. Ha megkéri a kezét, akkor ezzel a házassággal pontosan azt a kavarodást hozza be az életébe, amelynek az elkerülését esküvel fogadta. Vakmerő és veszélyes lesz, egyenesen felelőtlen. Cserbenhagyja azokat, akik számítottak rá, számítottak arra, hogy biztosítja a jövőjüket. Ezt nem akarta kockáztatni.

Kilépett a kút alól.

– Válthatnék veled néhány szót, Anstruther?

Dexter kidörzsölte a vizet a szeméből. Miles Vickeryt pillantotta meg maga előtt, amint egy törülközőt nyújt felé. Nem békülékeny gesztus volt, Miles inkább úgy festett, mint aki mindjárt behúz neki egyet. Arca feszült volt, tekintete kemény. Arckifejezését látva Dexternek hirtelen az jutott eszébe, vajon előző éjszakai viselkedésével örökre eljátszotta-e egyik legrégibb barátja jó véleményét, ha igen, akkor sem hibáztatja Milest érte. Ha valaki Annabelle-t vagy Carót csábítaná el, ő bizony meg ölné az illetőt.

Elvette a törülközőt, és megdörzsölte vele a haját.

– Tudom, hogy legszívesebben újra megütnél vagy még annál is rosszabbat tennél velem – kezdte, amikor Miles mégsem szólalt meg. – A helyedben én ugyanígy éreznék. Nincs mentségem arra, amit tettem.

Miles feszült arckifejezése egy hajszálnyit megenyhült.

– Nem igazán okolhatok valakit azért, mert lelkiismeretlen nőcsábász, amikor magam is az vagyok ismerte be. – De akkor sem…

– Akkor sem viselkedtél volna így, ha az én unokatestvéremről van szó.

Ezúttal Miles majdnem elmosolyodott.

– Nem. Remélem, hogy tényleg nem, bár… – Vállat vont. – Nos, könnyen lehet, hogy mégis. De azt hittem, te jobb ember vagy nálam.

– S most már tudod, hogy nem.

Miles megfeszítette a vállát.

– Komolyan gondoltad, hogy megkéred Laura kezét, Anstruther?

Dexter megtorpant.

– Ez lenne a becsületes dolog – mondta.

– Az ég szerelmére, lovagiasságból ne kérd meg! Ha ez csak egy alkalmi viszony volt, akkor kérlek, légy okos és vess véget neki. Soha senkinek nem fogok beszélni arról, ami történt, és biztos vagyok benne, hogy Miss Lister sem. Laura jó hírét nem fenyegeti veszély.

Aztán, amikor látta, hogy Dexter milyen csodálkozva néz rá, vívódva folytatta:

– Laura jobbat érdemel ennél, Anstruther. Egyszer már vergődött egy boldogtalan házasság csapdájában. Megérdemli, hogy valaki olyat kapjon, aki igazán szereti, és örökké szeretni fogja. Szóval vess véget ennek a viszonynak! Akkor feleségül veheted Miss Cole-t és a vagyonát, ahogy eredetileg is tervezted, vagy találhatsz magadnak másik örökösnőt, és Laura is kereshet magának egy férfit, aki őszintén szereti. – Miles szája halvány mosolyra húzódott. – Amúgy sem hiszem, hogy elfogadná az ajánlatodat. Te is hallottad, mit mondott tegnap éjjel. Ő sem kívánja jobban egy házasság igájába hajtani a fejét, mint ahogy valójában te sem akarod megkérni a kezét.

Azzal elsétált, otthagyva Dextert, aki eltűnődött, lehetséges-e még annál is becstelenebbnek érezni magát, mint amilyennek most érzi. Miles világosan vázolta a helyzetet. Azt tanácsolta, hagyja el Laurát, hogy megvalósíthassa gondosan kitervelt stratégiáját, és elvehesse Lydiát a pénzéért. Dexter tisztessége fellázadt e megoldás ellen. Hiszen mi lenne így belőle? Az érzéketlen, szerencsevadász széptevő talán alkalmatos kifejezés rá, vagy inkább túl enyhe? Mégis pontosan ezt kell tennie, ha el akarja érni a célját, és kényelmes házasságot óhajt kötni.

Vess véget ennek a viszonynak! Laura megérdemli, hogy valaki olyat kapjon, aki igazán szereti…

Dexter többé nem hitt az ilyen szerelemben. Nem akart hinni. Az ilyen szerelem veszedelmes, mindenféle meggondolatlanságra készteti a férfiembert. Egészen rendkívüli lenne valakit igazán, őszintén és örökké szeretni, ahogy Miles mondta. Dexter még sohasem találkozott ilyen mindent felemésztő szerelemmel, különösen nem a szülei esetében, akiknél az életében a szerelem legalább annyira válogatás nélküli volt, mint amennyire gyakori. Dexter abban sem volt biztos, hogy létezik-e egyáltalán igaz szerelem. De ha létezik is, akkor sem volt biztos benne, hogy ő megkockáztatná. Igen, biztos, hogy nem így érez Laura iránt. Szenvedélyesen vágyott rá, de ez nyilván csak testiség kérdése.

Ezen az alapon talán követnie kellene Miles tanácsát, és félre kellene állnia, hogy Laura kereshessen magának egy másik férfit. Ám alighogy megfogalmazódott benne a gondolat – hiába volt az eddigi fejtegetéseket alapul véve teljesen ésszerű és logikus –, nyomban rá kellett döbbennie, hogy egyáltalán nem tetszik neki.

Sőt, ami azt illeti, nagyon is komoly gondjai voltak vele. Pontosabban szólva, komoly gondjai voltak bármely férfiúval, aki el akarta volna venni Laurát, aki le akart volna feküdni vele, vagy akár csak egy-két méternél közelebb került volna hozzá. Laura az övé. Akarja őt. Szüksége van rá. És nem fogja hagyni, hogy másik férfié legyen, az biztos.

A birtoklás primitív dühe meglepte, még ha fel is ismerte, hogy ez csupán része annak a sokféle érzelemnek, amelyeket az asszony kavar fel benne. Ismét a szüleire gondolt, akiket időről időre tévútra vezetett fékezhetetlen vágyuk, az a fajta vágy, amelyet ő is érzett Laura iránt. Ez nem volt éppen józan alap egy házassághoz. A szülei is ezt bizonyították hűtlenségükkel, számos szerelmi viszonyukkal. Dexter nem akarta kockáztatni, hogy ő is ilyen úton járjon. Pedig félig-meddig már rá is lépett. És ha Laura megfogant a gyermekével az előző éjszaka őrült, forró perceiben, akkor neki sikerült megismételnie szülei összes hibáját. A gondolattól hirtelen melege lett, pedig a fürdő utolsó jeges cseppjei még ott csordogáltak a háta közepén. Az ő gyerekei sohasem fogják megtapasztalni azokat a kínos dolgokat, amelyeken neki és testvéreinek át kellett menniük! Nem fogja hagyni, hogy a gyermekei ne tudják, kik is az igazi szülei, és azt sem, hogy bármilyen kétség merüljön fel a nevükkel kapcsolatban.

A szobájába ment, hogy tiszta ruhát vegyen elő, és felkészüljön a Laurával való találkozásra, s közben egyfolytában az előtte álló lehetőségek ijesztő ellentétén morfondírozott. Feláldozhatja a becsületét azzal, hogy megmondja Laurának, bármi volt is köztük, vége, s aztán élhet Lydiával vagy valamelyik másik örökösnővel egy érzelem- és szenvedélymentes házasságban. Ez azzal a kockázattal jár, hogy még nagyobb gazember lesz belőle, ha Laura gyermeket szül tőle házasságon kívül. A másik választása az lehet, hogy feláldozza a biztos és gazdag jövőről szőtt összes tervét, és megkéri Laura kezét. Akkor övé lesz az asszony, és életét betölti mindaz a vad szenvedély, amely kettejük közt van, de nem lesz sem pénze, sem biztos megélhetése. Nem folytathatja azt a nyugodt, megállapodott életmódot, amelyre mindig is vágyott, és ha egyszer meghal a szenvedély köztük, semmije sem marad. Döntenie kell, és erre már nagyon kevés ideje van.

Kilovagolt a faluból, elügetett a hatalmas máglya mellett, amelyet a gyerekek raktak a folyóparti mezőn Guy Fawkes éjszakáját megünneplendő Fortune Hillre vezető ösvény szürke kőfalak közt kanyargott felfelé. A legelőt benövő saspáfrányt és erikát aranybarnára festette az őszi nap. Dexter addig lovagolt felfelé, míg az egész falu, a folyó és a mögötte elterülő völgy kitárult előtte. Arcába metsző szél vágott.

Látta, ahogy Laura lova felkaptat az emelkedőn. Számított rá, hogy az asszony lóháton érkezik, még azt is feltételezte, hogy magával hoz egy lovászt nem is annyira az illem kedvéért, mint inkább védekezésül. De Laura egyedül jött. Kikötötte a lovat egy gyönyörű, nemes gesztenyepejt, amelynek fehér folt volt a homlokán, és amely fájdalmasan ismerős volt a férfinak a Glory lányokkal való találkozása idejéből. Laura a rozoga kőfal tetejére ült, és tűnődőn nézte a távoli völgyeket. Rozsdaszínű lovaglóruhát viselt, amely illett a lehullott levelek színéhez.

Amikor a férfi mellé lovagolt, és a földre ugrott felpillantott, és tekintetük találkozott.

Hosszú ideig csak nézték egymást. Ma valahogy más, gondolta Dexter az asszonyt fürkészve. Van valami sebezhetőség az arcán, amelyet eddig nem látott. Tekintete fáradt volt, mintha nem aludta volna ki magát. Dexter szíve elszorult, hiszen Laura olyan ritkán hagyta, hogy más is lássa gyengeségét. Az összes képtelen lehetőség, amelyek közt Dexternek választania kellett, most egyként, gyötrőn fordult ellene, s ő akaratlanul is átkarolta és magához ölelte az asszonyt. Testük tökéletesen illett egymáshoz, s a férfi máris jobban érezte magát. Nem hasonlított ez a vad, féktelen szenvedélyre, annál sokkal mélyebb, gyengédebb volt. Laura ösztönösen emelte ajkát a férfi ajkához, s Dexter finoman megcsókolta. Azonnal rá is tört az asszony iránt érzett mélyen gyökerező, végtelen vágy, amelyet csak fokoztak az együtt töltött éjszaka emlékei.

Beletelt néhány percbe, amíg Dexter felfedezte, hogy Laura lovaglónadrágot visel, s nem teljes lovaglóöltözetet, és a bricsesz alatt nincs semmi. Ez annyira megdöbbentette, hogy keze tehetetlenül lehullott, noha teste nyomban reagált, s még keményebb lett, mint előtte. Egyre hevesebb vágy fogta el.

– Könnyebb így férfi módra megülni a lovat – felelte Laura a néma kérdésére –, és egy hölgy nem viselhet semmit a bricsesz alatt.

Lovaglónadrág. Semmi fehérnemű. Jóságos isten!

Dexter nem lehetett biztos benne, mi tükröződött az arcán, de valószínűleg ugyanaz a fékezhetetlen, mohó éhség, melyet a belsejében érzett, mert Laura hátrább lépett tőle.

– Nem számítottam rá, hogy felfedezed. Azt hittem, beszélgetni fogunk. – Kicsit megcsóválta a fejét. – Pedig kitalálhattam volna, hogy ez történik, tekintve, hogy úgy tűnik, képtelenek vagyunk egymásnak ellenállni. Megdöbbentettelek, Dexter?

– Nem igazán így fogalmaznék.

– Gyanítom, hogy nem – nézett egyenesen a szemébe az asszony. – A múlt éjszaka után semmiképp sem. De akkor is beszélnünk kell. Nem a testiséggel van a gond, úgy tűnik, azon a téren tökéletesen összeillünk, nem igaz? Más vonatkozásban vannak gondok.

Laura egyenesen a tárgyra tért, és Dexter csak csodálni tudta egyenességéért, még ha a teste fel is nyögött csalódottságában, amiért visszautasították. A legvadabb álmai válnának valóra, ha most magáévá tehetné Laurát, itt, a szélfútta hegyoldalon, ahol a puha avar szolgáltatná az ágyat, és kék égbolt a takarót. De pontosan ez okozta a dilemmáját. Vakmerő, felelőtlen és becstelen dolog lenne tőle, ha ismét engedne az érzéseinek és át adná magát kettejük szenvedélyes viszonyának. Házasság vagy semmi, köztük nem lehet másról szó. Így kell lennie, különben odalesz a maradék önbecsülése is.

– Nem azért jöttem ide, hogy ott folytassuk a kapcsolatunkat, ahol tegnap éjjel abbahagytuk – szólalt meg újra Laura, mintegy visszhangozva a férfi gondolatait, s odébb sétált néhány lépést. – Egész éjjel fent voltam, hogy a lehető legjobb döntést hozzam és azért jöttem most ide, hogy tisztázzam, véget kell vetni annak, ami kettőnk közt zajlik. Egyetlen pillanatig sem kell úgy érezned, hogy kötelességed megkérni a kezemet a történtek miatt. Szabad vagy.

Dexter várta, hogy elöntse a megkönnyebbülés, ahogy illene. Laura még azt sem engedi meg neki, hogy megkérje. Visszaadja a szabadságát.

Várt. Semmi sem történt. Nem érzett megkönnyebbülést. Testében nem áradt szét a megnyugvás. Nézte az asszony szélfútta haját, kipirult arcát, lovaglókabátba bújtatott karcsú alakját, és forró, férfias birtoklási vágy ragadta torkon.

– Talán egy másik férfihoz kívánsz férjhez menni? – érdeklődött, s lelki szemei előtt megjelent a hozományvadászok hosszú sora, akik nyilván ott tülekednek már az asszony küszöbénél, most, hogy kiderült, ő is gazdag. A féltékenység éles tőrként járta át. Újabb, eddig ismeretlen érzés.

Laura gőgös pillantást vetett rá.

– Egyáltalán nem. Mindazok után, ami történt, még mindig azt hiszed rólam, hogy olyan nő vagyok, aki az ágyába fogad… jobban mondva a kanapéjára – rándult meg az ajka - aztán pedig más férfihoz óhajt feleségül menni?

– Nem – nyugtatta meg Dexter. – Nem ilyen nőnek hiszlek.

Laura felsóhajtott.

– Egyszerűen csak arról van szó, hogy nem kívánok újra férjhez menni. Hogyan is tehetném, amikor az előző házasságomban olyan boldogtalan voltam? – Látta, hogy Dexter félbe akarja szakítani, ezért gyorsan felemelte a kezét. – Tudom, hogy te nem olyan vagy, mint Charles. Persze hogy nem vagy olyan! De sohasem tudnék hozzámenni egy olyan emberhez, aki nem szeret, sőt abban sem vagyok biztos, hogy még egyáltalán hiszek a szerelemben, Dexter. Azt sem hiszem, hogy te komolyan akarod. A múlt éjjel veszélyes illúziónak nevezted a szerelmet, és azt mondtad, a kölcsönös tiszteleten kívül mást nem is vársz a házasságtól.

Dexter vállat vont.

– Fiatalabb koromban hittem a szerelemben – mondta. – A szenvedélyt és testi vágyat véltem mélyebb érzelmeknek. Most már tudom, hogy naiv voltam, és azt is, hogy a szerelem csak egy szép szó a testi vágyra. Ha szerelemnek hívom, elfogadhatóbbá válik.

Dexter csak korábbi hitének adott hangot, de Laura így is undorodni látszott a férfi logikájától.

– Gratulálok, Dexter! Valahogy sikerült egyszerre cinikusnak és nagyképűnek is hatnod. Nem igazán tudom, hogy érted ezt el. – Letört egy galagonyaágat a sövényről, és kettéroppantotta az ujjai közt. – Feltételezem, elsősorban üzleti egyezményt látsz a házasságban. Így van, ugye? – lopakodott a megvetés árnyéka a hangjába. – Gazdag, kényelmes házasság egy engedelmes feleséggel.

– Ez lenne az ideális – ismerte el Dexter. – Nem az a fajta férfi vagyok, aki semmit sem jelentő viszonyokba bonyolódik, így aztán mindig azt reméltem, a házastársi kapcsolatnak testi oldala is lesz. Reménykedtem, hogy kellemes lesz.

– Kellemes! – Laura megvetése immár nyilván való volt. – Ezt érezted tegnap éjjel, Dexter? – csattant fel. – Kellemes volt? Elutasítod az érzelmek hatalmát, ugyanakkor mégsem tudod teljesen kizárni az életedből, igaz? Ezért úgy teszel, mintha a szerelem kevésbé fontos lenne, mint amilyen valójában, különböző neveket adsz neki, dobozba zárhatod és uralhatod. Tudod, sajnálom szegény jövendőbelidet! – Dühösen távolabb lépdelt a férfitól. – Egy hamisítványt kínálsz neki. Egy olyan házasságot, amelyben nem akarsz tőle mást, csak a pénzét és nyugalmat… ja, és kellemes időtöltést az ágyban! Miféle lét ez?

– Racionális – felelte Dexter. Laura kipirult arcára, haragosan fénylő szemébe és felháborodástól merev érzéki alakjára nézett, s szerette volna azon nyomban magához rántani és addig csókolni, míg tűzbe nem jön, annak ellenére, hogy az iránta érzett vonzalom ellentmondott a maradék józanságának, amelybe kétségbeesetten kapaszkodott. – A nyugodt, rendezett élet az ideális – tette hozzá, és mindent elkövetett, hogy a hangja is nyugodt maradjon.

– Milyen szörnyen unalmas!

– Ez igazán mulatságos kritika éppen öntől, hölgyem – jegyezte meg Dexter, akit elragadott az indulat, s mint mindig, amikor Laurával volt, most sem tudott uralkodni magán. – Pedig a kezdet kezdetétől az illendőség álarca mögé rejtőzik, holott valójában nem más, mint egy szemérmetlen és szenvedélyes, szégyentelen és vad… – Minden jelzőnél önkéntelenül is tett egy-egy lépést az asszony felé, s most megragadta a karját, és megcsókolta, beleadva minden felgyülemlett keserűséget és visszautasítást. Szája vakmerőn ostromolta az asszony ajkát, választ követelve, zsákmányul ejtve puhaságát.

– Beismerem! – Laura kitépte magát a férfi öleléséből, és levegő után kapkodva, pihegő kebellel állt a férfit nézve. – A nyilvánosság előtt a tökéletesen illedelmes hercegnét játszottam, de legalább vagyok annyira becsületes, hogy beismerjem önnek és magamnak, hogy én vad és szenvedélyes vagyok a felszín alatt. – Haragosan meredt a férfira. – Ha férjhez megyek, ha valaha is férjhez megyek még egyszer, azt akarom, hogy a férjem tudja ezt, és olyannak szeressen, amilyen vagyok. Ne akarjon megváltoztatni, hogy megfeleljek a konvencionális világnézetének. Szóval nem lehetek egy olyan férfi felesége, aki titokban bánja, hogy vonzódik hozzám, és azt szeretné, ha valami értelmet találhatna benne!

– Tévedsz – mondta Dexter is zihálva. – Feleségül jössz hozzám, Laura.

– Nem! – jelentette ki az asszony dacosan. Rángatózva próbált kiszabadulni a férfi szorításából. Dexter fogát csikorgatva igyekezett ellenállni a hozzá simuló test provokatív vergődésének. – Nem akarsz igazából elvenni – folytatta Laura. – Valójában azt szeretnéd, ha meg tudnál szabadulni az irántam érzett szenvedélytől, hogy aztán elvehess egy kedves, csendes lányt, aki beleillik a tökéletes feleségről és a tökéletes házasságról alkotott elképzeléseidbe. Erről szólt az elmúlt éjszaka. Szeretted volna megtörni a kettőnk közt lévő varázslatot.

– És elbuktam – szűrte a foga közt a szót Dexter.

Az asszonynak igaza volt. Ezt mindketten tudták. Nem Laura volt az, akit feleségnek választott. Nem akarta, hogy élete párját ilyen követelőző szenvedélyek irányítsák. De most, hogy Laura teste hozzá simult, Dexter csak arra tudott gondolni, hogy nem kell neki más, csak Laura, különben megőrül, s az még kevésbé gyakorlatias és kívánatos helyzet lenne, mint amilyenben most van.

– Nincs más választásom, Laura, és neked sincs – súgta, s szája csupán centikre volt az asszony szájától. – Össze kell házasodnunk. Ez az egyetlen módja, hogy becsületes úton az enyém lehess.

Száját ismét az asszony ajkára szorította, és Laura döbbent tiltakozása halk, kéjes nyöszörgéssé változott, ahogy a férfi mohón ivott ajkának édes kútjából. Dexter le akarta húzni a puha avarágyra, a roskadozó kőfal mögé, hogy aztán lehámozza róla a rozsdavörös lovaglókabátot és a feszes bricseszt. Már a gondolattól is kis híján szétrobbant. Tisztában volt vele, hogy őt ugyanaz az őrült, követelőző vágy hajtja, mint ostoba és tehetetlen apját, és apjához hasonlóan ő is túl gyenge, hogy ellenálljon neki. De ő magához láncolhatja Laurát azzal, hogy feleségül veszi, és ezzel jóváteszi a dolgot. Le tudja győzni ezt az égető szükséget magában, ha örökre maga mellett tartja az asszonyt.

Laura levegő után kapkodva kirántotta magát az öleléséből. Riadtnak látszott, s Dexter szíve elszorult az arckifejezése láttán.

– Laura… – nyújtotta felé a kezét. Szerette volna megnyugtatni, elmondani neki, hogy minden rendben lesz. Összeházasodnak, amilyen hamar csak lehet, és a házasság kötelékében uralmuk alá hajtják a köztük kibontakozott vad, spontán szenvedélyt.

– Nem mehetek hozzád feleségül – súgta Laura. – Nem, ha nem szeretsz, és nem tudod, hogy… – Elhallgatott. Rémültnek látszott.

– Minden rendben lesz – mondta Dexter. – Laura, bízz bennem! Hamarosan összeházasodunk. Megkérem a külön engedélyt, és…

– Nem, Dexter – rázta a fejét Laura. A férfira nézett, s reménytelenül legyintett. – Rengeteg jó oka van annak, amiért nem mehetek hozzád feleségül, bár amikor veled vagyok, majdnem sikerül megfeledkeznem róluk.

Dexter elkapta Laura karját. Hirtelen fontossá vált számára, hogy ne engedje így elmenni.

– Hattie miatt? – kérdezte. – Megértem, hogy először összezavarja majd a dolog, de kicsi még, és a gyerekek könnyen alkalmazkodnak. Hat fiatalabb testvérem van, szóval tudom, mire számíthatok. Esküszöm, hogy jó apja leszek, és biztos vagyok benne, hogy idővel ő is elfogad majd engem…

Elhallgatott. Laura szemében könnyek csillogtak, és ez megdöbbentette. Olyan fájdalmat és bizonytalanságot látott az arcán, hogy ösztönösen megpróbálta magához ölelni, de az asszony elhúzódott tőle. A nyilvánvaló aggodalom az előző éjszakára emlékeztette Dextert, amikor Laura oly keményen küzdött, hogy letagadja az iránta érzett szerelmét, és ebből tudta, hogy lennie kell még valaminek, ami megijesztette az asszonyt.

– Nem amiatt. Ó, Dexter, te olyan jó ember vagy! – Laura erőtlenül, szinte zokogás szerűen felnevetett! Tényleg jó ember vagy, dacára a szerelemről alkotott téves nézeteidnek. – Alig észrevehetően megcsóválta a fejét. – Ne haragudj! Az én hibám, hogy nem házasodhatunk össze.

Dexter csak állt, és nézte, ahogy Laura elmegy. Szerette volna visszahívni, ragaszkodni hozzá, hogy magyarázza meg, mit ért ezen. De Laura olyan szomorúnak és elszántnak tűnt, hogy a férfi inkább nem mozdult. Nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy amikor az asszony bocsánatot kért, nem azért tette, mert visszautasította a házassági ajánlatát, hanem egészen másért, valamiért, amit ő nem értett.

17.

Mire. Laura lecsutakolta a lovat, beállította az istállóba és megetette, kezdte valamelyest jobban érezni magát. Egy kicsit enyhült a fojtogató bűntudat, amely akkor fogta el, amikor Dexter olyan gyengéden beszélt Hattie-ről.

Eltöprengett, vajon más választ adott volna-e a házassági ajánlatra, ha Dexter azt mondja, hogy szereti. Négy évvel ezelőtt ő beleszeretett a férfiba, és még mindig szerelmes volt belé, de tudta, hogy Dexter nem így érez. Kívánja őt, csakhogy az nem egyenlő a szerelemmel. Ráadásul a szíve mélyén Dexter nagyon is konvencionális volt, és a Laura iránt érzett testi vágy kiiktatta viselkedésének legkonzervatívabb elemeit. Dexter folyamatosan küzdött ez ellen, Laura azonban nem akart egy olyan férfi felesége lenni, aki ahelyett hogy nagyra tartaná az érzelmeit, küzd ellenük, s egy napon talán le is győzi őket. Olyan házasságba sem kívánt belemenni, ahol a férje nem vár el többet tőle, mint hogy alkalmazkodjon az általa elképzelt viselkedési ideálhoz. Egyszer már megtette, és nem azért temette el Charlest, hogy megint erre a sorsra jusson.

Gondolt rá, hogy megmondja Dexternek, már szült neki egy törvénytelen gyermeket. De elég jól ismerte a férfit, hogy tudja, Hattie származását Dexter csak egy újabb indoknak tekintené, miért is kell összeházasodniuk, és ezáltal rendbe hozniuk a köztük kialakult újabb rendkívüli helyzetet. Azért kérné meg, mert helyesen akar cselekedni, de azért is, mert ezzel elrendezné, jóvátenné a dolgokat. Felelősségteljes cselekedet lenne részéről, hogy gondoskodik Lauráról és a kislányáról. Illene a helyes viselkedésről alkotott elképzeléseibe.

Laura felsóhajtott. Nem azért titkolta el Hattie származását Dexter előtt, mert nem akart feleségül menni hozzá, hanem azért, mert félt. Félt, hogy a férfi abszolút meggyőződése arról, mi a helyes, és az a hajthatatlanság, amellyel üldözte őt, hogy meg tudja az igazságot, egyben azt is jelentené, hogy a nyilvánosság előtt is el akarja majd ismerni Hattie-t a magáénak. Laura félt, hogy a férfi nem fog egyezkedni, hogy ő nem tudja majd megértetni vele, miért akarja megőrizni a titkot. Félt, hogy Dexter nem fogja megérteni az indokait, nem fogja megérteni, hogy ő csak Hattie-t akarja megvédeni.

Belépett a kastélyba, s a szalonba érve Alice Listert találta ott, a térdén Hattie-vel, amint mesekönyvet olvasnak.

Alice felnézett és rámosolygott.

– Jó napot, Laura! Azért jöttem, mert szerettem volna megbizonyosodni róla, hogy jól vagy ma reggel.

– Ez igazán kedves tőled, tekintve, hogy min kellett keresztülmenned tegnap éjjel miattam – felelte Laura kissé feszengve. – Ne haragudj, Alice! Biztos vagyok benne, hogy mélyen megdöbbentett a dolog.

– Nem igazán – mondta higgadtan Alice. – Azaz egy kicsit mégis, de már az első pillanattól fogva megfigyeltem, hogy kedveled Mr. Anstruthert, és arról se feledkezz meg, Laura, hogy nem voltam mindig előkelő örökösnő. Szolgálólányként olyan dolgoknak voltam tanúja, hogy még te is megdöbbennél, ha tudnád.

Laura lehajolt, hogy megpuszilja Hattie-t. A kislány dundi kis karjával átölelte a nyakát, és arcát a hajába temette.

– A mamának lóillata van – jelentette ki.

Laura felkacagott.

– Köszönöm, drágám! Igazad van, valóban lóillatom van. Megfürdök és átöltözök, és amikor már tisztán illatozom, majd játszunk a babaházaddal, jó?

– Szeretnék egy papát a babaházba – nézett édesanyjára fénylő szemmel a kislány. – Csak egy mama és Hattie lakik ott. Szeretnék egy kistestvért is, kérlek szépen!

Laura nagyot nyelt, hátha így megszabadul a torkában keletkezett gombóctól. Tekintete találkozott Alice-ével, és látta az együttérzést barátnője arcán.

– Nem mindig könnyű papát és kistestvéreket találni, drágám – mondta.

– Attól tartok, az én hibám – szabadkozott Alice, miközben Rachel elvette tőle a kislányt, és felvitte a gyerekszobába, hogy felállítsák a babaházat. – Hattie elmesélte, hogy mivel a papája meghalt, nem lehet neki másik. Amikor elmagyaráztam neki, hogy néha a mamák újra férjhez mennek, nagyon megörült, és kijelentette, hogy most rögtön akar egy saját papát.

A gombóc olyan nagyra nőtt Laura torkában, hogy egy pillanatig meg sem tudott szólalni.

– Ne haragudj! – kért bocsánatot Alice. – Arra gondoltam, ha elfogadod Mr. Anstruther ajánlatát…

– Értem – mondta Laura.

– De visszautasítottad – állapította meg Alice, és Hattie-t nézte, amint Rachellel eltűnik a lépcső felé, s közben vidáman fecseg az imént olvasott mese főhősének jótetteiről.

– Igen. Nem lehetek a felesége, Alice, több okból sem. – Laura felsóhajtott. Bárcsak itt volna a barátnője, Mari Falconer, hogy elmondhassa neki a történteket! Mari az egyetlen, aki megértené. Mari mindent tudott Hattie-ről, Charles fenyegetéseiről, hogy leleplezi feleségét a világ előtt, és Laura félelmeiről Hattie jövőjével kapcsolatban.

– Dexter hosszasan ecsetelte, hogy feleségül kell vennie, mert ez az egyetlen módja, hogy tisztességes úton az övé lehessek.

– Milyen romantikus! – jegyezte meg Alice.

– De aztán arra is utalt, hogy az akarata és a józan esze ellenére cselekszik, és nincs logikus magyarázat arra, amit érez. Komolyan, Alice – ült le Laura az egyik székre –, Dexter egy beképzelt, ostoba és fontoskodó alak, aki engedelmes feleségre meg jól elrendezett életre vágyik, és…

– Szóval úgy van, ahogy az elejétől sejtettem csillant fel Alice szeme. – Szerelmes vagy belé. Gondoltam, hogy így kell lennie. El sem tudom képzelni, hogy elfogadnád szeretődnek, ha nem lenne fontos számodra.

– A volt férjemre, Charlesra emlékeztet – bosszankodott Laura.

– Jóságos ég! Ennél sértőbbet nem is mondhatnál egy férfira, szóval megértelek.

– Kivéve – folytatta Laura –, hogy felfoghatatlan, hogyan csókolhat vagy szerelmeskedhet úgy valaki, mint Dexter, miközben annyira elszántan törekszik arra, hogy unalmas legyen.

– Hm, határozottan állíthatom, hogy szerelmes vagy belé. Nagyon mulatságos, ahogy így haragszol rá.

– Na és, mit számít, hogy szeretem-e, vagy sem? – akarta tudni Laura. Levette a kalapját, és egy sóhajt elfojtva, kezével végigszántott kócos haján. – Vége, Alice. Nem mehetek hozzá Dexterhez, és viszonyt sem folytathatok vele, mert akkor Miles megöli, és különben is igazad van, nem az a fajta nő vagyok, aki füvel-fával botrányos szerelmi viszonyba keveredik. Nem igazán. Hattie-re is gondolnom kell, mielőtt Dexter szeretője lennék, s ezzel sárba tipornám a jó hírnevem és tönkretenném a lányom jövőjét.

– Milyen kár, mikor szereted! – sajnálkozott Alice. – De megértem, hogy te nem botránytól hangos életre születtél. És a házasság sem neked való. – Mindent értő barna szeme fürkészőn tapadt Laura arcára. – Ha azt mondod, hogy jó okod van kosarat adni Mr. Anstruthernek, hiszek neked – mosolygott rá barátnőjére.

– Azt mondom, de nem lenne szabad mindezekről beszélgetnem veled, Alice, bármennyire jártas vagy is a világ dolgaiban. El sem hiszem, hogy tényleg ilyesmiről társalgunk. Az édesanyád rosszul lenne, ha tudná. – Laura felsóhajtott. – Özvegy hercegné létemre szörnyű hatással vagyok rád. Ó, annyira reményvesztett vagyok!

– És az sem segít, hogy eljátszod a boldog családot Hattie-vel – mondta szomorúan Alice.

– Szerintem sem – sóhajtott fel újra Laura.

Felment, hogy átöltözzön. Hallotta, amint Hattie arról beszél Rachellel, hogy kik élnek a babaházban: egy papa, egy mama, két kisfiú és két kislány.

Szeretnék egy papát a babaházba, és kistestvért is… Laura nehéz szívvel ült le az ágy szélére.

Hattie nem akart mást, csak egy igazi családhoz tartozni, és Laurának sajgott a szíve, amiért ezt meg kellett tagadnia tőle. Ismét eszébe jutott, hogy becsapja Dextert, amikor eltitkolja előle Hattie származását, és mindent elkövetett, hogy elnyomja feltámadó bűntudatát. A legjobb szándékkal cselekedett. Ennek elég indoknak kell lennie.

Dexter egész délután horgászott. A folyó csendes csobogása és a víz fölött keletkező pára valamelyest megnyugtatta az idegeit, de még mindig akadtak dolgok, amelyek zavarták.

A legdühítőbb és legmegalázóbb az volt, hogy Laura kikosarazta. Számolt a lehetőséggel, hogy az asszony visszautasítja a házassági ajánlatát, de azt hitte, csak megkönnyebbülést fog érezni, ha meg történik, hisz így szabad az út számára egy másik vagyonos menyasszonyhoz. Ehelyett fehéren izzó, birtokolni vágyó harag kerítette hatalmába, amely nem ismert határokat. Akkor aztán elszánta magát, hogy meggyőzi az asszonyt, mert csak így lehet józan módon kezelni a kettejük közt dúló szenvedélyt. Ám Laura makacsul ellenállt, s ezért Dexter elkeseredett és elégedetlen volt. Tudta, lennie kell olyan okoknak, amelyek elválasztják őket egymástól, de fogalma sem volt róla, mik lehetnek ezek. Nem szerette a befejezetlen ügyeket. Éppen azért végzett mindig jó munkát, mert kitartó és állhatatos volt.

A réten át sétált vissza a Morris Bohócába, amikor hangokat hallott. A nap éppen lenyugodni készült az ég alján, és Dexter a szeme elé emelte a kezét, hogy jobban lásson. Laurát és Alice-t pillantotta meg a vízparton. Egy kislány volt velük, aki karikát kergetett a fűben. A gyerek nevetve szaladt a karika után, és Dexter hallotta, ahogy izgatottan hívja az anyját.

Hirtelen rájött, hogy még sohasem látta a kicsi Lady Harriet Cole-t, ezért megállt, és figyelte, hogyan kapja Laura a karjába a kislányt, és pörög vele, amíg mindketten el nem szédülnek, és le nem rogynak a fűbe. Dexter bánatosan mosolygott. Furcsa volt látni a lányával önfeledten játszó Laurát. Ugyanazt a szorítást érezte, mint első este, amikor az asszony olyan örömmel üdvözölte Milest a táncteremben. Mintha kívülállóként nézné az eseményeket. Önmagának sem tudta volna megmagyarázni, miért, de elfogta a vágy, hogy tartozzon valakihez. Egészen pontosan, hogy Laurához tartozzon.

Figyelte, ahogy Hattie izgatottan kuncog, majd nagyot nevetve talpra ügyeskedi magát, és újra kézbe veszi a karikát. Kalapja leesett a fejéről, miközben a lenyugvó nap utolsó sugarai megcsillantak a haján, és tökéletesen kirajzolták az arcvonásait. Haja hollófekete volt, és az erős, göndör fürtök az ugrálástól a homlokába hullottak. Bár nagyon fiatal volt még, arcán mégis figyelem, elszántság és összpontosítás ült, ahogy karikázott.

Dexter látta már ezt az arckifejezést.

A szíve egy pillanatra megállt, és a lélegzete is elakadt.

Alice ekkor pillantotta meg. Üdvözlésre emelte a kezét, de nyilván meglátta, milyen arcot vág, és le is engedte. Nyugtalan fény csillant a szemében, és mondott valamit Laurának. Az asszony megmerevedett, arcáról eltűnt a mosoly. Felpattant a földről, s a lánya után sietett.

– Hattie! – Dexter hallotta hangjában a félelmet. – Hattie, várj!

A kislány rá sem hederített. Egyenesen Dexter lába elé gurította a karikáját, és a férfi ösztönösen kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa. Hattie félre hajtott fejjel nézett fel rá – újabb szívfájdítón ismerős mozdulat –, és Dexter letérdelt mellé, hogy egy vonalban legyen a szemük.

– Szia! – köszönt a kislány. Szemében, amely gesztenyebarna volt, mint az anyjáé, nem látszott félelem, és Dexter érezte, hogy valami megmozdul benne. – Te ki vagy?

– Dexter – felelte a férfi.

– Engem Harrietnek hívnak, de nyugodtan hívhatsz Hattienek. – Tekintete a horgászbotra esett, amely Dexter mellett hevert a fűben. – Mit csináltál?

– Horgásztam.

Hattie mosolygott, és Dexter szíve körül összezárultak a láthatatlan kéz ujjai, s úgy megszorították, hogy azt hitte, ott menten meghal.

– Én is szoktam horgászni a mamával – büszkélkedett a kislány. – Mindenféle halakat fogok a hálómmal, aztán elengedjük őket. Te fogtál valamit?

– Nem – felelte Dexter rekedten, s megköszörülte a torkát. – Ma délután semmit sem fogtam.

– Jó. Ha fogsz valamit, el kell engedned. – A kislány ismét rámosolygott, és Dexter szíve másodszor is fájdalmasan nagyot dobbant. – Szeretlek – jelentette ki Hattie.

– Hattie! – Laura odaért hozzájuk, és felkapta a kislányt Dexter orra elől. Ki volt fulladva. Szorosan, védelmezőn magához ölelte a gyereket, mintha attól félne, hogy Dexter elrabolja tőle. Szeme tágra nyílt a rémülettől.

Hattie volt az egyetlen, aki nem érzékelte a kettejük közti feszültséget. Vidáman kacagott, és arcán az iménti elszánt figyelem ült, ahogy anyja karjában ficánkolt, majd meghúzta a Laura haját tartó szalagot. A dús fürtök a szalag fogságából kiszabadulva az asszony vállára omlottak, vörösesbarna glóriába fogva Laura arcát az alkonyi fényben. Laura remegő ujjakkal simított hátra néhány tincset.

Dexter lassan állt fel. Éktelen harag fogta el, ahogy az asszonyra nézett. Sohasem érzett még ilyesmit, még akkor sem, amikor Laura, mint a kutyát, úgy verte ki Cole Courtból. Izzó, őrjöngő düh kerítette hatalmába, amelyet alig volt képes uralni.

Hattie kedvéért mégis igyekezett nyugodt hangon megszólalni:

– Azt hiszem, van valami, amit elfelejtettél elmondani, amikor olyan őszintén beszéltél a múlt éjjel.

Laura rémülten nézett rá a kislány lehajtott feje fölött.

– Honnan tudtad? – suttogta. – Nem is hasonlít rád, és soha senki nem mondta neked…

Tessék! Semmi tagadás, semmi hazudozás, semmi bocsánatkérés vagy mentegetőzés! Ráadásul van, aki tudott róla, míg ő nem. Dexter fejében száguldottak a gondolatok, és ő kétségbeesetten igyekezett belekapaszkodni hol az egyikbe, hol a másikba.

– Ki tud róla, hogy az enyém? – kérdezte nyersen.

– A keresztszülei, Nick és Mari Falconer – felelte Laura kábultan. – Lehetséges, hogy Miles is sejt valamit, bár sohasem mondta.

A düh olyan erővel robbant és áradt szét Dexterben, hogy azt hitte, valami jóvátehetetlen dolgot fog csinálni. Falconerék a barátai voltak. Miles is az volt, amíg ő el nem csábította Laurát, és ezzel tönkretette Miles róla alkotott jó véleményét. Laurára nézett, ahogy ott állt, karjában a gyermekével.

– Nem beszélhetjük ezt most itt meg – mondta. A gyerek előtt semmiképp. – Nagyot lélegzett. – Egy órán belül meglátogatlak. Légy otthon!

– Nem lehet – kapta fel a fejét Laura. – Miles jön hozzánk vacsorára.

– Akkor szabadulj meg tőle! Komolyan mondom, Laura.

Dexter attól félt, ha még tovább áll ott, cserbenhagyja az önuralma, és valami olyat talál mondani elkeseredett haragjában, amit később megbán. Attól is félt, hogy mit láthat az asszony az arcán. Soha korábban nem tapasztalta önuralmának ilyen ijesztő hiányát. Minden további szó nélkül megfordult és elment, de amikor a kapuhoz ért, még egyszer visszanézett. Alice, aki semmit nem hallhatott, és csak kelletlen kívülállóként figyelte az eseményeket, Hattie kezét fogva a Régi Kastély felé sétált. Hattie meg-megállt, hogy letépjen néhány késői margarétát, izgatott hangja lassan elhalkult.

Laura még mindig ott állt, ahol hagyta, tekintetét le nem vette volna Dexter távolodó alakjáról. Harag, fájdalom és végtelen kín kavargott, forrongott a férfiban. El is ámult, hogy létezik olyasmi a földön, ami ennyire kegyetlenül tud fájni. Arra gondolt, hogy Laura titokban tartotta előtte Hattie létezését, és hogy a kislány egy olyan férfi nevét viseli, akit ő mélységesen megvet. Laurától eddig csak titkokat és hazugságokat kapott. És amikor azt hitte, mindent tisztáztak maguk közt, az asszony még akkor is eltitkolt dolgokat. Dexter már-már újra hinni kezdett neki, de Laurának szándékában sem állt annyira megbízni benne, hogy beszéljen neki a lányáról.

Érezte, hogy valami megpattan benne. Mindig is próbált józan ésszel és logikával védekezni a szélsőséges érzelmek ellen, de most ez a védelem megszűnt. Fájdalom marcangolta egész valóját, és Dexter tudta, hogy ki kell tépnie magából, mielőtt ízekre szaggatná. Csak egyetlen dolgot tehet ebben a helyzetben, s ahogy erre gondolt, nyomban higgadtabb, összeszedettebb lett.

Ragaszkodnia kell ahhoz, hogy Laura a felesége legyen.

Aznap délelőtt kikosarazta őt, de most egy gyerek is érintve van a dologban. Dexter lehunyta a szemét, és azonnal felidéződtek gyerekkora emlékei: a zavar testvérei arcán, amikor hallottak a származásukat megkérdőjelező pletykákról; a sebek, amelyeket a botrányok ejtettek a szívén; és a mód, ahogy megpróbált tudomást sem venni a fájdalomról és kétségekről, hogy vajon valóban az apja fia-e.

Ragaszkodni fog hozzá, hogy ő és Laura összeházasodjanak. Akkor Hattie a családja része lesz. Hivatalosan a mostohalányaként fogják számon tartani, de ő gondoskodik róla, hogy a kislány megtudja az igazságot, amint elég idős lesz ahhoz, hogy megértse. Azzal, hogy elveszi Laurát, mindent helyrehoz, és rendet teremt a káoszban. Mindkettőjüket a sajátjainak ismeri el.

Laura a felesége lesz, és ezzel a vad szenvedélyt is megzabolázhatja, amely a törvénytelen gyermek születéséhez vezetett. Minden újra rendezett és nyugodt lesz. Egy pillanatra eszébe jutott, hogy fog azok után Laurával élni, hogy az asszony ekkora fájdalmat okozott neki, de a hűvös, józan ész ismét a segítségére sietett, azt sugallva, hogy ennek nem szabad számítania. Csak az a fontos, hogy ellenőrzése alatt tartsa a helyzetet. Márpedig így lesz. Minden rendben lesz.

Amikor Laura hazaért, a ház csendes volt. Rachel felvitte Hattie-t az emeleti gyerekszobába vacsorázni. Alice rövid üzenetet hagyott a folyosón álló asztalon, hogy másnap benéz hozzá. Laura pillantása az ablakpárkányon álló, margarétákkal teli vázára esett, és torka elszorult. A könyvtárba ment, töltött magának egy pohár brandyt, s úgy itta meg, mint ha orvosság lenne. Nem szerette az alkoholt, de a brandy most új életre keltette, megnyugtatva felborzolt idegeit és elcsitítva hevesen kalapáló szívét. Hirtelen kimerültség tört rá. Leült az egyik székre, és fejét a kezébe hajtotta.

Honnan tudta Dexter?

Abban biztos volt, hogy azok, akikkel ő megosztotta Hattie származásának titkát, nem mondták el Dexternek, hogy van egy lánya. Még ha helytelenítették is, hogy titokban tartja ezt, akkor sem árulták volna el őt, vagy kockáztatták volna Hattie jövőjét.

Lehetséges, hogy más is tudott a titokról? Jeges félelem fogta el Laurát erre a gondolatra. Talán valaki csak figyel és vár, hogy bajt keverjen, és ha eljön az idő, fellebbentse a fátylat a múltról? Laura gondolni sem tudott rá, hogy lánya ekkora veszélyben lehet. De ha senki sem árulta el Dexternek a titkot, honnan tudhatta meg?

Még sohasem látta a férfit ennyire dühösnek. Most mintha az arcára vésték volna a haragot, a hitetlenkedést és a fájdalmat. Laurát a lelke mélyéig megrázta a látvány, mert tudta, Dexter mindig arra törekszik, hogy védelmezzen másokat, ne pedig ártson nekik, most mégis úgy nézett rá, mintha ő is fájdalmat akarna okozni neki, ahogy Laura tette. Az asszony félt, amikor meglátta a nyers vádat Dexter szemében. Félt, hogy mit tehet vele a férfi. Félt, hogy mi történhet Hattie-vel, most, hogy az apja tudja az igazságot.

Felemelte a fejét, és kinézett az ablakon a kinti sötétségbe. Mégis mit várt, mit fog érezni Dexter? A legkevesebb, hogy megdöbben. Megpróbálta elképzelni, milyen érzés lehetett a férfinak ilyen hirtelen és megrázó módon megtudni, hogy gyereket nemzett, de lehetetlen volt átéreznie a fájdalom és elárultság érzésének mélységét. Súlyosan megbántotta Dextert, annyira, hogy arra már nincs is bocsánat. Csak abban bízott, hogy meg tudja magyarázni neki, meg tudja értetni vele az indokait.

Az előcsarnok állóórája ötöt ütött. Laura kiegyenesedett, felállt és lesimította a ruháját. Át kell öltöznie. Üzennie kell Milesnak. És Hattie is várja a gyerekszobába teázni. Laura remélte, hogy nem érződik rajta a brandy szaga. Minden aggodalma és kimerültsége ellenére sem akart úgy festeni, mint azok a gint vedelő anyák Hogarth képein.

Kevesebb, mint egy órája van Dexter érkezéséig. Az óra könyörtelenül falta a másodperceket, és Laurát elfogta a pánik. Annyira kevés az idő, és neki fogalma sincs, mit mondjon!

Lydia nyugtalan volt. Ímmel-ámmal majszolta az ételt, és huszadszor is körbe hordozta tekintetét Sir Montague-nál összegyűlt vacsoravendégek seregén, noha tudta, hogy szerelme nincs ott. Aznap nem is látta őt, kivéve egy röpke pillanatot, amikor észrevette, hogy az ivócsarnokban elmélyült beszélgetésbe merül egy másik úriemberrel. A férfi úgy tett, mintha nem látná, keresztülnézett rajta mintha nem számítana, és Lydia teljesen összetört, noha azt mondta magának, ez is a titkuk része. Az emlékeivel igyekezett megnyugtatni magát. Azokra a becézgetésekre, kedveskedésekre és ígéretekre gondolt, amelyekkel a férfi előző éjjel a szerelmeskedésük után elhalmozta, de most ezek az emlékek is elkedvetlenítették. Csodálkozott, hogyan lehetett olyan őrült, hogy hagyta magát elcsábítani a holdfényben. Akkor persze minden olyan romantikusnak tűnt, és ő annyira szerette a férfit, hogy odaadta magát neki, nem is gondolva a következményekre. Most azonban kilelte a hideg. A férfi egy szóval sem mondta, mikor találkoznak újra. Csak a tőle kapott gyűrű melegsége adott neki némi vigaszt, ahogy aranyláncán ott pihent a keble közt.

Lydia addig játszott a jeges gyümölcsdarabkákkal a tányérján, míg anyja ki nem kapta kezéből a kanalat. Az evőeszköz az asztalra esett, és koppanása nagyon hangosnak hatott a hirtelen beálló csendben.

– Ne izegj-mozogj már! – sziszegte oda neki Faye Cole, s úgy tűnt, hangja visszaverődik a falakról. – Igazán, Lydia, nem értem, mi van ma veled. Úgy kornyadozol itt, mint egy öregasszony.

– Nincs semmi baj, mama. – Faye ma különösen haragudott lányára, mert meglátta őt előző este a maszkabálon, amint a szerelmével táncolt. Folyamatosan faggatta Lydiát, hogy árulja el a férfi nevét, de a lány úgy tett, mint akinek fogalma sincs róla, miről beszél az anyja. Faye haragjában hozzávágott egy hajkefét. Szerencsére elhibázta, Lydia azonban tudta, hogy anyja indulatossága most már alig ismer határt.

– Akkor mosolyogj! – utasította Faye. – Mosolyogj, méghozzá úgy, mintha komolyan is gondolnád, különben sohasem fogsz férjet fogni magadnak! – Faye olyan széles vicsorgással kísérte szavait, hogy Lydia arra gondolt, az a máglyán égő Guy Fawkeshoz is illene.

Lady Elizabeth együttérző pillantást vetett rá az asztal másik oldaláról. Bezzeg a lady sohasem tűrné, hogy így bánjanak vele, gondolta Lydia keserűen. Magában arra sóvárgott, bárcsak ő is olyan erős lelkületű lenne, mint Fortune Folly hölgyei, akik szembeszálltak Sir Montague-val a hölgyadó kérdésében. A szülei ragaszkodtak hozzá, hogy eljöjjön Sir Montague-hoz, és elfogadja a meghívásokat, mindezt annak érdekében, hogy kiházasítsák, pedig a szívében Lydia ugyanolyan lázadó volt, mint Lady Elizabeth. De még nem késő… Lydia felállt és hátralökte a székét.

– Elnézést kérek – mondta minden vendégnek címezve szavait. – Nem igazán érzem jól magam.

Faye döbbenten nézett fel.

– Lydia, azonnal gyere vissza! Gyere vissza, azt mondtam!

Lydia az ajtó felé sétált, anyja dorgáló szavai ott csengtek a fülében. Az egyik inas kinyitotta előtte az ajtót, a lány megköszönte, és úgy lépett ki, hogy vissza se nézett. A folyosón nem voltak szolgák, mivel Sir Montague a lehető legkisebb személyzet tartotta, hogy azzal is pénzt spóroljon. Hideg volt, mert a kertre néző ajtó nyitva állt, és Lydia halk férfibeszédet hallott odakintről.

Halkan közelebb ment. Odakint véget ért a beszélgetés, és egy férfi lépett be az ajtón az árnyékos folyosóra. Lydia megtorpant.

– Hát te vagy az! Ó, hol voltál? Egész nap arra vágytam, hogy lássalak…

A férfi egyetlen lépéssel mellette termett, és keményen megragadta a karját.

– Csitt! Nekem nem is szabad itt lennem.

Lydiának csak ekkor tűnt fel, hogy a férfi vastag fekete kabátot visel, mint aki sokáig odakint volt. Friss levegő- és füstszaga volt. Lydia megszédült bőrének illatától, és felidéződtek benne az előző éjszaka emlékei. A férfiból áradó szorongás elnémította, ugyanakkor fel is izgatta.

– De miért nem? – suttogta. – Hiszen itt élsz, és…

Ez alkalommal a férfi egy csókkal fojtotta belé a szót.

Csodálatos volt. Lydia még jobban megszédült.

– Láttál valaki mást is? – kérdezte a férfi, amikor elengedte.

Bár Lydia különösnek találta a kérdést, a csók annyira elterelte a figyelmét, hogy nem igazán töprengett rajta.

– Azt hittem, hallak beszélgetni valakivel – ismerte be a lány –, de nem voltam biztos benne.

A férfi ismét megcsókolta. Abból, ahogy tartotta őt, Lydia érezte, hogy megkönnyebbült, és a szorongás egy sürgető érzésnek adta át a helyét.

Gyere! – súgta a férfi, és az egyik ajtót kinyitva behúzta magával a lányt. Odabent vaksötét volt, de Lydia mintha padlóviasz és ezüsttisztító szagát érezte volna.

– Hol vagyunk? – kérdezte riadtan.

– Az egyik raktárszobában. – Bár nem látta a férfi arcát, a hangján hallotta, hogy mosolyog. Keze szorgosan bontogatni kezdte a lány ruhájának szalagjait. Lydia lélegzete elakadt.

– Nem csinálhatjuk itt!

– Dehogynem.

Lydia az anyjára gondolt, aki épp a desszertjét eszi odabent az ebédlőben, és hirtelen erős, bűnös dacot érzett. Ő is lehet vad és szenvedélyes, gondolta. Könnyű volt lázadni.

– Akkor csináljuk! – suttogta.

18.

– Mr. Anstruther, főméltóságú asszonyom!

Pontosan hat óra volt, amikor Carrington bekísérte Dextert a Régi Kastély szalonjába. Laura megpróbálta a Ladies Magazine egy hat hónappal azelőtti példányát olvasni, mialatt a férfira várt, de ezzel az erővel akár fejjel lefelé is tarthatta volna az újságot, úgysem fogott fel belőle semmit. Végül bosszús kiáltással félredobta, és az ablakhoz ment. Odakint már sötét volt, és a hold, amely oly fényesen ragyogott az előző éjjel, most a felhők mögé bújt. Az éjszaka árnyaktól terhes és ijesztő volt. Laura visszaengedte a függönyt a helyére, és a kandalló felé fordult megnyugvásért, és hogy a tüzénél felmelegedjen.

Mély levegőt vett, és megfordult, hogy szembenézzen Dexterrel. Az izgalom és a félelem majdnem egyenlő mértékben járta át. Bűntudat gyötörte, amitől szíve hevesebben dobogott, és feje is megfájdult a feszültségtől. Mindketten néma csendben várták, hogy Carrington behúzza maga mögött az ajtót, és kettesben hagyja őket. Laurának feltűnt, hogy Dexter különösen elegáns, mintha megkülönböztetett gondot fordított volna az öltözékére aznap este. Inge makulátlanul fehér volt, nadrágján egyetlen ráncot sem lehetett felfedezni, csizmája tükörfényesen ragyogott. Attól, hogy mennyi erőfeszítést pazarolt a férfi a megjelenésére, és a szemében tükröződő makacs, elszánt kifejezéstől Laurát a veszteség érzése fogta el, és megsajdult a szíve.

Iszik velem egy pohárkával, Mr. Anstruther? – kérdezte, és keserűen mosolyogva gondolt arra, anyja milyen tanácsot adna, hogyan kell viselkednie egy hercegnének az ehhez hasonló helyzetben.

Amikor a szeretőd meglátogat, hogy a törvénytelen gyermekről beszéljen veled, akit eddig eltitkoltál előle, kínáld meg egy pohár borral!

Ez a passzus biztosan nincs benne az özvegy hercegnék kézikönyvében.

– Köszönöm – mondta Dexter.

Laura kitöltötte a bort, a férfi elvette tőle a poharat, de nyomban félre is tette, mintha egyáltalán nem érdekelné. Teljes figyelmével Laura felé fordult. Némán, fürkészőn nézte, egész tartása feszültségről és ellenségességről árulkodott.

– Hattie a lányom. – Ez nem kérdés volt, hanem kijelentés.

– Igen.

Laura látta, mint lazulnak el a férfi arcvonásai, mintha csak – mindezek ellenére – azt várta volna, hogy Laura tagadni fog. Újra belészúrt a bűntudat, amiért annyi fájdalmat okozott Dexternek.

– Azonnal tudtam, ahogy megláttam – mondta Dexter, aztán megkeményedett a hangja. – Szándékosan tartottad távol tőlem, nehogy kitaláljam?

– Nem igazán. Nem is sejtettem, hogy felismered. – Laura megköszörülte a torkát. – Honnan tudtad? Azt hittem, semmit sem örökölt a te családodtól. – Eszébejutott, amikor a galérián Hattie pontosan úgy nézett fel rá, ahogy Dexter szokott. A hasonlóság nem feltétlenül a külsőt jelentette, gyakran csak apró mozdulatokból állt.

– Van benne valami az én elszántságomból – felelte Dexter. – És itt volt ez is – tartott az asszony elé egy kis medaliont.

Laura elvette, ujjai megcsúsztak az apró tárgyon. A medalion belsejében egy kislány képe volt, aki annyira hasonlított Hattie-re, hogy Laurának elakadt a lélegzete.

– A féltestvérem, Caro Wakefield ötéves korában mondta Dexter szárazon. – Bizonyára hallottad, hogy apám gyámleánya, de ez csupán udvarias elkendőzése annak a ténynek, hogy Caro apám törvénytelen lánya, és tagja az Anstruther-egyvelegnek.

Olyan kék a szeme, mint neked. – Laura torkát könnyek fojtogatták. A hasonlóságot látni és elfogadni, hogy Hattie egy nagyobb család része, egészen különleges érzés volt.

– Hattie-é azonban sötétebb, azt hiszem. Mogyoróbarna, mint a tied.

Laura felnézett. Könnyedén beszélgettek, de a felszín alatt érződött a fájdalom és a harag, amely kettejük közé állt. Egyre újabb hideg áramlatok csapták meg.

Dexter a hajába túrt, még jobban összekócolva a rakoncátlan tincseket.

– Látom, hogy az időpont egyezik – mondta. – Igazából csodálkozom magamon, hogy nem jöttem rá előbb. Akkoriban, Cole Courtban magad mondtad, hogy te és Charles elhidegültetek egymástól.

De aztán úgy egy évvel később hallottam, hogy gyereked született, és arra gondoltam… – Dexter vállat vont, hangja jegesen csengett. – Arra gondoltam, hogy ez csak egy újabb hazugság volt részedről.

– Nem volt az.

Csak egy újabb hazugság… Laura nyomorultul érezte magát.

– Nem, mostanra én is rájöttem. Hattie Caróhoz való hasonlatossága kétségtelenné teszi az apaságom. – Dexter az asszonyra nézett. – Caro az Anstruther ágtól örökölte a külsejét. Az öcsém, Roly szintén rá hasonlít. A szőke haj és kék szem anyai örökség.

– Gondolnom kellett volna rá – jegyezte meg Laura. Habozott egy kissé. – Hattie egyáltalán nem hasonlított rád, szóval feltételeztem…

– …hogy sohasem tudom meg? – Dexter hangja olyan ellenséges volt, hogy Laura azt hitte, megszakad a szíve.

– Azt hiszem, igen.

– Ezek szerint sohasem akartad elmondani? – A férfi hangjában lappangó harag lefegyverezte az asszonyt. Képtelen volt hazudni.

– Nem.

A beálló csend vádlóbb volt mindennél.

Miért kellett volna elmondanom? – védekezett Laura. – Charles élt, amikor Hattie megszületett. Mindenki az ő gyerekének tartotta, nekem pedig eszem ágában sem volt az ellenkezőjét sejtetnem. Gondolj csak arra, micsoda botrány kerekedett volna, ha kiderül az igazság, Dexter! Csak baj lett volna belőle.

– Még mindig a jó hírneved megőrzése aggaszt – vágta oda Dexter metsző hangon. Öles léptekkel odarobogott az asszonyhoz, belsejében egyre nőtt az elfojtott harag. – Tudom, hogy mindig is ez volt a legfontosabb számodra.

– Tévedsz! – csattant fel Laura. – Egész végig csak Hattie biztonságára gondoltam. Ezért tartottam meg magamnak a titkot. Gondolod, azt szeretném, hogy fattyúnak bélyegezzék, és az anyja szégyenének árnyékában nőjön fel? Ezért nem mondtam el neked sem.

Dexter hátrahőkölt, szemében utálat izzott.

– Gondolod, kihirdettem volna országnak-világnak az úgynevezett szégyenedet, hogy tönkretegyem vele a lányunk életét? – A hangja bírált, elítélt. – Miféle embernek tartasz te engem?

– Meg sem fordult a fejemben, hogy szándékosan tennéd. – Laura esdeklőn tárta szét a kezét. Még rosszabbul alakultak a dolgok, mint hitte. A Dexter arcán tükröződő ellenszenvtől csak még bűnösebbnek érezte magát, és bánta már a döntését. – Féltem – ismerte be. – A botrányoknak megvan az a tulajdonságuk, hogy azokra csapnak le, akik a legkevésbé érdemlik meg, és nem számít, mennyire igyekszik az ember megőrizni a titkát. – Elkeseredetten legyintett. – Te is tudod, hogy elég lett volna csak a leghalványabb gyanú, hogy Hattie törvénytelen gyermek, és máris kitör a botrány.

– Megértem, miért nem mondtad el, amíg Charles élt. De hogy a halála után is titokban tartottad…

– Mi mást tehettem volna? – tört ki Laurából. – Talán azt képzelted, hogy nyugodtan levelet írok neked, emlékeztetve az együtt töltött éjszakánkra, és egyben tájékoztatlak, hogy van egy kétéves lányod? Különben is – fordult el a férfitől –, tudtam, milyen véleménnyel vagy rólam. Azt hittem, kétségbe vonnád, hogy Hattie a te lányod, és akkor a semmiért tettem volna ki ekkora kockázatnak.

Dexter arca kemény maradt.

– Nos, biztosíthatlak, hogy egyetlen pillanatra sem vonom kétségbe Hattie származását. Legalább ez az egy dolog őszinte köztünk – tette hozzá nyersen.

Laura összerezzent. Dexter aznap reggel még a karjában tartotta, és ha nem is szerelemmel, de gyengéden bánt vele. Most viszont úgy beszélt, mintha gyűlölné.

– Mivel Charlesszal elhidegültetek egymástól, neki tudnia kellett, hogy Hattie nem az ő gyereke. Mi történt, amikor felfedezte, hogy terhes vagy?

Laura a férfira nézett. Nem akarta elmondani neki, nem akarta felidézni azokat a szörnyűségeket, amelyeket Charles elkövetett, de tudta, hogy most már semmit sem titkolhat el Dexter elől.

– Hat hónapos terhes voltam, amikor Charles Londonból visszajött Cole Courtba. Részeg volt, és erőszakos. – Laura görcsösen nyelt egyet. – Szidott és káromolt, amiért egy másik férfi fattyát hordom. Lelökött a lépcsőn. Emlékszem, zuhanás közben attól rettegtem, hogy elvesztem a kisbabám. – Keze ökölbe szorult. – Házasságunk tíz éve alatt Charles egyszer sem gondolt arra, hogy gyereket akarna, és én képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy elveszthetem a babát. Szó szerint úgy éreztem, nem élem túl, ha elvesztem, Dexter. Charles pedig… – Laura hangja elcsuklott. – Ott állt fölöttem, lenézett rám és azt mondta, reméli, hogy a gyerek megdöglött, azzal elsétált.

Látta, hogy Dexter önkéntelenül is döbbent, undorodó mozdulatot tesz.

– Később – folytatta Laura – azt írta, hogy elveszi tőlem Hattie-t. – Szavai most gyorsabban peregtek, mint a gátját vesztett folyó, úgy áradtak belőle a sok évig elfojtott emlékek. – Mielőtt Charles meghalt, azzal fenyegetőzött, hogy leleplezi Hattie származását. El akarta venni tőlem, engem meg elkergetett volna. Eleinte senkinek nem szólt, mert a büszkesége tiltakozott ellene, de idővel egyre keserűbb és dühösebb lett, így a fenyegetései is durvábbá váltak. – Laura egy pillanatra elhallgatott, arcát a tenyerébe temette. – Annyira féltem! – mondta. – Hattie jelentett mindent számomra, ő volt nekem a legértékesebb a világon. Nem tudtam volna elviselni, ha… – Ismét megtorpant a beszédben. – Aztán Charles meghalt – fejezte be indulatosan –, és én boldog voltam!

Érezte, hogy Dexter gyengéden megérinti a karját.

– Sajnálom, hogy egyedül kellett mindezzel megbirkóznod.

Laura megmerevedett a férfi érintésétől. Mozdulatlanul állt, minden félelmét és nyomorúságát magába zárva. Arra vágyott, hogy Dexter a karjába vonja, átölelje, de tisztában volt vele, hogy nem vár rá könnyű megváltás. Dexter nem fog neki csak azért megbocsátani, mert Charles durván, erőszakosan bánt vele. Azzal, hogy kizárta Hattie-t a férfi életéből, s még a kislány származását is eltitkolta, túl nagy fájdalmat okozott neki, amelyen nem tud csak úgy túllépni.

Laura elhúzódott Dextertől, aki elengedte.

– Köszönöm – mondta az asszony. – Feltételezem, hogy ez legalább részben megmagyarázza, miért igyekeztem olyan elszántan az elmúlt néhány évben, hogy biztonságban tudjam Hattie-t.

– De arra nem ad magyarázatot, miért nem jutott eszedbe egyszer sem, hogy elmondd nekem, én vagyok Hattie apja.

Laura szíve elnehezedett.

– Megértem, hogy haragszol – kezdte.

– Kétlem, hogy megértenéd – vágott a szavába Dexter. Hangja veszélyesen halk volt, de Laura látta, hogy olyan feszültség munkál benne, amelyet alig bír féken tartani. – A harag nem igazán jó szó arra, amit most érzek. Rájönni arra, hogy én vagyok a gyereked apja, tudni, hogy sohasem állt szándékodban elmondani… – Dexter megrázta a fejét. – Nos, korábban talán megtagadhattad tőlem a jogot, hogy felelősséget vállaljak a lányomért, de mostantól nem teheted. Hozzám fogsz jönni feleségül. Ezúttal igent kell mondanod. – Hanghordozása megakadályozta, hogy Laura tiltakozzon. – Hozzám fogsz jönni Hattie kedvéért. Azt állítod, hogy minden, amit tettél, az ő védelmében történt. Nos, most, hogy már tudok a létezéséről, Hattie védelmezése az én felelősségem is.

Laura a homlokára szorította a kezét.

– Nem! Nem mehetek feleségül hozzád, amikor tudom, hogy mennyire haragszol rám, és valószínűleg nem szívesen nyújtasz nekünk védelmet.

Dexter közelebb lépett hozzá. Arca kőkemény volt.

– Hattie kedvéért teszem – jelentette ki. – Nem fogom hagyni, hogy úgy nőjön fel, hogy nem is tudja, én vagyok az apja, azt pedig még úgy se, hogy azt higgye, Charles Cole, az a kegyetlen és kicsapongó, szánalmas férfiutánzat nemzette.

– De ezzel tönkreteszel mindent, amit eddig elértem – ellenkezett Laura kétségbeesetten. – Ha Hattie bekerül a családodba, és az emberek látják majd a hasonlóságot közte és egyik-másik testvéred közt, megindul a szóbeszéd! Spekulálni kezdenek, hogy viszonyunk volt még Charles életében, és Hattie nevét meghurcolják. – Egy pillanatra a tenyerébe temette az arcát, aztán ismét leengedte a kezét. Dexter, a kezdet kezdetétől nem törekedtem másra, mint hogy biztonságban tudjam Hattie-t. Azt állítod, hogy védelmezni akarod őt… nos, ennek az a legjobb módja, ha békén hagysz minket.

Dexter a fejét rázta.

– A szóbeszédet nem tudod elhallgattatni. Az emberek mindig pletykálni fognak, de semmit sem tudnak bizonyítani. A tény az, hogy Charles életben volt, amikor Hattie megszületett, és sohasem merült fel a gyanú, hogy a kislány törvénytelen gyerek lenne. Most pedig, hogy Charles halott, nagyobb biztonságban leszel a nevem védelmében, mint nélküle. Nem hagyom, hogy továbbra is kizárj a lányom életéből, Laura!

– De ez nem jelenti azt, hogy össze kell házasodnunk – próbálkozott az asszony. – Akkor is láthatnád Hattie-t…

– Gondolj arra, ez mennyi találgatásra adna okot, amikor elméletileg semmilyen közöm sincs a gyerekhez! – vágott a szavába Dexter szárazon.

Laura erre nem szólt semmit, mivel belátta a férfi igazát.

– Nem értem, miért nem tudod elfogadni azt, ami van – emelte mégis magasba a kezét. – A dolgok így működnek…

– A dolgok nem így működnek. – Dexter dühe már tapintható volt, a levegő szinte sistergett tőle. – Tudom, hogy a társaság felének vannak titkos viszonyai és törvénytelen gyermekei, de mindenki fenntartja a látszatot annak érdekében, hogy elkerülje a botrányt. Ki tudná ezt nálam jobban, az én családi hátteremmel? – A férfi álla megfeszült. – Pontosan azért vagyok ennyire elszánt, hogy a lányomnak sohase kelljen szembesülnie hasonló helyzettel, mert én ilyen környezetben nőttem fel. A családon kívül hajlandó vagyok fenntartani a látszatot Hattie származásáról, elvégre ez rajtunk kívül senki másra nem tartozik. Ami viszont a családot illeti, Hattie pontosan tudni fogja, ki az apja, és nem lesz semmiféle félreértés vagy hazugság. Éppen ezért, a cél érdekében feleségül fogsz jönni hozzám.

– Nem tehetem, nem mehetek hozzád – fordult a férfi felé Laura. – Nagyra értékelem, amit tenni akarsz, Dexter. Csodálom a becsületérzésedet, amely arra késztet, hogy azt tedd, ami szerinted a leghelyesebb Hattie számára, még úgy is, hogy olyan nagyon utálsz engem. De nem kell attól félned, hogy Hattie védelem nélkül áll az életben. Nicholas és Mari Falconer a keresztszülei, és ők gondoskodnak róla, hogy sem anyagilag, sem érzelmileg ne szenvedjen hiányt. És rengeteg rokonom is van, aki segít, olyanok, mint például Miles, aki…

Dexter vad mozdulatot tett az asszony felé, mire Laura nyomban elhallgatott.

– Hattie-nek mindig hiányozni fog az apja – szűrte a szót a fogain keresztül a férfi –, ezt pedig nem engedhetem meg. – Dexter egyre dühösebben beszélt. – De te inkább más lehetőségekbe kapaszkodsz, más emberek jóságára bíznád magad, csak hogy ne kelljen hozzám jönnöd, nem igaz? Komolyan azt hiszed, hogy félreállok, és elnézem, hogy más férfi gondoskodjon a lányomról, miközben az az én kötelességem lenne, és én hajlandó is vagyok vállalni ezt a feladatot?

– Nem ezért utasítalak vissza… – kezdte Laura, de Dexter a szavába vágott:

– Talán vedd fontolóra azt a lehetőséget, hogy ha nem leszel a feleségem, én magam fogom elmondani mindenkinek, hogy Hattie apja vagyok, és akkor az összes fortélyod és ügyeskedésed hiábavaló volt!

A szoba megfordult Laura körül. Az asszony lélegzete elakadt, és az asztalba kellett kapaszkodnia, nehogy elessen.

– Szóval most már zsarolással akarsz rávenni, hogy hozzád menjek? – suttogta.

– Igen – mosolygott Dexter zordan. – Te magad mondtad, hogy bármit megtennél, csak hogy megvédelmezd a lányod. Nos, ez az ára a biztonságának. Hozzám kell jönnöd feleségül.

– Nem tennéd meg! – dadogta Laura. – Nem olyan ember vagy!

– Tévedsz! – Dexter szeme egész elsötétült haragjában. – Pontosan az a fajta ember vagyok. Megteszem, sőt többre is képes vagyok, ha az kell hozzá, hogy elfogadd a házassági ajánlatomat. Azt hiszem, elég egyértelműen a tudomásodra hoztam, hogy azt akarom, Hattie és te velem éljetek, és ha csak úgy tudom ezt elérni, hogy a világ tudomására hozom, Hattie az én lányom, akkor megteszem.

– Úgy teszel, mintha Hattie-nek akarnál jót – vádolta Laura a férfit, mert elszántsága felszította az ő haragját is –, közben megfenyegeted, és alku tárgyaként használod.

– Csak oltalmazni akarom – jelentette ki Dexter. – Te magad ismerted be, hogy nem állsz túl közel a rokonaidhoz, Laura. Azt akarom, hogy Hattie szerető családban nőjön fel.

– Nem hiszem, hogy túlságosan boldog lesz, amikor felfedezi, hogy az apja belekényszerítette az anyját a házasságba, és alig bírják elviselni egymás közelségét – mondta Laura élesen. – Különben sem költözhetsz csak úgy ide hozzánk, hogy ezentúl velünk élj, hiszen Hattie alig ismer.

– Mondtam már ma reggel, hogy a gyerekek könnyen alkalmazkodnak. Hattie hamar megismer majd. Hat kisebb testvérrel a hátam mögött van némi tapasztalatom a gyerekekkel. Bízhatsz bennem.

Laura a férfira nézett. Igaz, hogy Hattie sokkal nyitottabb, mint ő. Amikor aznap délután találkozott Dexterrel, kérdés nélkül elfogadta a férfit. Boldog kicsi lány volt, mert Laura mindent elkövetett, hogy a történtek ellenére senki és semmi ne fenyegethesse a biztonságát. Hattie feltétel nélkül szeretni fogja Dextert, és Laura abban is biztos volt, hogy a férfi sohasem lesz méltatlan lánya szeretetére és bizalmára. Laura szíve megsajdult, ha arra a boldogságra gondolt, amelyet ez a kapcsolat hozhatna az életükbe. Dexterből nagyszerű apa lesz. De ennek az az ára, hogy férj is lesz, az ő férje. Olyan férj, aki mindig gyűlölni fogja őt, amiért becsapta. De ha csupán annyi választási lehetősége van, hogy máskülönben Dexter ország-világ előtt feltárja Hattie származásának titkát, ugyan mit tehetne? Keserű fájdalom járta át.

– Rendben, feleségül megyek hozzád Hattie kedvéért – mondta, s közben úgy érezte, mintha kést forgatnának benne. – És a családod kedvéért elfogadom a pénzt is, amelyet Henry és Basil kínál hozományképp. De ez csak névházasság lesz, Dexter. Annak kell lennie, hiszen csak azért veszel el, mert Hattie apja kívánsz lenni, nem pedig azért, hogy a férjem légy.

Elhallgatott, mert Dexter mosolya nyugtalanította.

– Drága Laurám, becsapod magadat. Minden szempontból a férjed akarok lenni. Hogyan is lehetne szó köztünk névházasságról?

– Mert nem szeretjük egymást! – csattant fel az asszony. De ez csak részben volt igaz. Gyűlölte a módot, ahogy Dexter belekényszerítette ebbe a házasságba, de azt sem tagadhatta, hogy áruló teste akkor is reagál a férfi közelségére, amikor az esze pontosan tudja, hogy szó sem lehet semmiféle kapcsolatról köztük.

Dexter szemében veszedelmes fény csillant, ahogy ellökte magát a faltól, és felé indult.

– Azt hittem, épp tegnap éjjel állapítottuk meg a könyvtáradban, hogy mennyire kedveljük egymást.

– Én a tiszteletről és bizalomról beszélek, nem a testi vágyról. Olyan tulajdonságok ezek, melyekről magad mondtad, hogy szükségesek egy házassághoz, te pedig egyiket sem érzed irántam.

Dexter nem mondott ellent neki. A nyugtalanító mosoly azonban nem tűnt el az ajkáról.

– Azok a tulajdonságok talán kívánatosak, de semmiképpen nem elengedhetetlenek egy intim kapcsolatban – mormolta.

– Milyen cinikus vagy! – nézett rá Laura, s reménytelenül összekavarodott benne a vonzalom és a kétségbeesés. – Képtelen lennék szerelmeskedni veled, amikor tudom, hogy mennyire gyűlölsz.

Dexter a fejét csóválta.

– Biztos vagyok benne, hogy képes lennél. Még mindig kívánlak, és csak ez számít.

Kezét az asszony tarkójára csúsztatta, és egészen közel húzta magához, hogy megcsókolhassa. Ajka hűvös és határozott volt, majdnem gyengéd, noha hiányzott belőle a féltő gondoskodás. Laurát ennek ellenére elöntötte a forróság, és tehetetlenül hagyta, hogy ajka szétnyíljon, és nyelve válaszoljon a másik követelőzésére. Amikor Dexter elengedte, mindketten levegő után kapkodtak, és a férfi szemében vágy csillogott.

– Látod – mondta ugyanazon a hideg hangon nincs szükséged bizalomra, nagyrabecsülésre vagy tiszteletre tőlem. Megszerzem az engedélyt, és két héten belül összeházasodunk.

19.

Elérkezett Laura esküvőjének napja. Bágyadt fényű, őszi idő volt, és a Fortune Folly-i pletyka malmok határozottan fülsiketítőn zakatoltak. A legfőbb téma természetesen az volt, hogy Cole herceg özvegye és Mr. Dexter Anstruther botrányosan rövid idő után és külön engedéllyel házasodnak össze. Laura tudta, hogy a fél falu arról suttog, viszonya volt Dexterrel, és most terhes. A másik fele azt hangoztatta, hogy Anstruther csak egy jóképű hozományvadász, Laura pedig egy szorult helyzetben lévő, ostoba, idősödő hölgy, aki áldozatul esett a fiatalember csáberejének. Laura úgy vélte, elég közel járnak az igazsághoz, s ettől kényelmetlenül érezte magát.

Sir Montague olyan örömmámorba esett attól, hogy a hölgyadónak épp a legfőbb ellenzőjét sikerült a házasság révébe vezetnie, hogy vakmerőn megkörnyékezte Dextert, és javasolta neki, hogy mivel közvetlenül az adónak köszönhetően jut jelentős vagyonhoz, fizessen ki neki egy bizonyos hányadot Laura hozományából. Dexter visszautasította a lehetőséget, de ez szinte mit sem csökkentett Sir Monty örömén. Laura arra gondolt, ha nem aggódna annyira bizonytalan jövője miatt, biztosan kitalálna valamit, amivel lerángathatná a fellegekből ezt az öntelt hólyagot, már csak Alice és Lady Elizabeth kedvéért is. Ha valaha is lehetősége nyílik, tervezgette, újra csatasorba áll, és segít barátnőinek legyőzni a kapzsi baronetet.

Az esküvőre készülve most ott állt a tükör előtt. Nem varratott új ruhát a jeles alkalomra. Nem volt rá ideje. Helyette egy nagyon szép, de nagyon régi ruháját választotta, amelyet utoljára a Charlesszal kötött házassága kezdetén viselt. Egészen sötét rózsaszínű selyemből készült, és apró, halvány rózsaszín rózsabimbóhímzések díszítették. Laura most valamivel teltebb volt, mint amikor először viselte, huszonéves korában, ezért a selyem szorosan rásimult, de így is tagadhatatlanul előnyösen mutatott. Persze azóta a divat nagyot változott, Laura azonban sohasem törődött különösebben azzal, mit hordanak az előkelő dámák. Azért választotta éppen ezt a ruhát, mert arra az időre emlékeztette, amikor még boldog volt; még azelőtt hordta, hogy Charles nemtörődömsége és közönye teljesen megkeserítette és megváltoztatta volna az életét. Azzal, hogy ezt a ruhát vette fel, mintha fogadalmat tett volna a sorsnak, mintha kétségbeesett reményét akarta volna kifejezni, hogy Dexter oldalán megtalálja az olyannyira sóvárgott boldogságot.

Mégis, ahogy a tükörbeli képét nézte, egy pillanatra elfogta a pánik. Hogyan fogja végigcsinálni ezt az álesküvőt? Hiszen Dexter nem szereti, csak Hattie-t akarja. Az biztos, hogy nem úgy szereti, ahogy ő a férfit.

Az elmúlt tizennégy napban, mióta Dexter rávette, hogy legyen a felesége, Laura száműzött minden kételyt és habozást az elméjéből, és csak arra összpontosított, mit kell tennie azért, hogy megvédelmezze a kislányát. Dexter mindennap meglátogatta, de csak nagyon kevés időt töltöttek együtt beszélgetéssel, s a férfi egyszer sem érintette meg. Azzal a kizárólagos szándékkal járt hozzájuk, hogy jobban megismerje a lányát, ezért aztán kirándultak a közeli dombokhoz sárkányt eregetni; lementek a folyóhoz, ahol gallyakból és kisebb ágakból Dexter ügyes játékcsónakot fabrikált Hattie-nek, amelyet aztán együtt bocsátottak vízre. Néha Alice is elkísérte őket, és persze Rachel is, ami megkönnyítette Laura számára a helyzetet, sőt eleinte Hattie számára is. Nyílt természetének köszönhetően azonban a kislány nagyon hamar befogadta az életébe Dextert, és Laura sajgó szívvel figyelte lánya korlátok nélküli szeretetét. Hattie számára minden olyan egyszerű és könnyű volt.

A szeretet Dexter részéről is feltétel nélküli volt. Laurának fájt látnia, milyen büszkén és szeretettel figyeli Dexter a lányát, mert még inkább tudatára ébredt, mi mindent tagadott meg tőle az elmúlt három és fél évben. Amikor pedig Dexter felpillantott, és észrevette, hogy Laura őt nézi, minden kedvesség eltűnt a tekintetéből, és az asszony tudta, hogy a férfi nem bocsátott meg neki.

Miles egyszer sem vett részt ezeken a kirándulásokon, noha Fortune Follyban maradt. Ez meglepte Laurát, mert arra számított, Miles örülni fog, hogy bejelentette eljegyzését Dexterrel, és titokban abban reménykedett, hogy a hír begyógyítja azt a sebet, amely kettejük barátságán esett azon az éjszakán, amikor unokatestvére kettesben találta őt és Dextert a könyvtárban. Tévedett. Valami olyasmi történt a két férfi közt, gondolta Laura, amitől a seb csak mélyebb lett.

– Remekül festesz, Laura – tette a kezét barátnője karjára Alice, kizökkentve őt a gondolataiból. – Tessék, az utolsó rózsák a melegházból. Ideje indulnunk.

Laura felvette a kis csokrot és beledugta az orrát. A rózsák a nyár végi napok illatát árasztották.

– Köszönöm – mondta.

Alice elmosolyodott, és Laura szíve egy pillanatra elszorult, amikor rájött, barátnője azt hiszi, azért megy feleségül Dexterhez, mert szereti, nem pedig azért, mert nem volt más választása. Alice annyira örült, amikor bejelentették az eljegyzést! Egyike volt azon keveseknek, akik ítélkezés nélkül fogadták a hírt. Laurának nem volt szíve elárulni, hogy ez az egész csak színjáték.

Szándékosan a kora esti időpontot választotta a házasságkötésre, amikor Fortune Folly kíváncsi lakosainak többsége hazatér az otthonába. Nem akarta, hogy az abszurd esküvőből még valamiféle cirkuszi látványosság is legyen, ahol az egész falu ott meregeti a szemét. Nem akart mást látni a ceremónián, csak Alice-t, aki a koszorúslány volt, és Milest, aki majd kiadja a menyasszonyt. Még azt sem akarta, hogy Hattie ott legyen, de Dexter ragaszkodott a jelenlétéhez. Azt akarta, hogy a kislány vegyen részt a szülei esküvőjén, de Laura tudta, hogy Hattie jelenlétéből inkább neki származik előnye, nem a gyereknek. Dexter így nyíltan, a nyilvánosság előtt és minden színlelés nélkül jogot formálhat mindkettőjükre.

Hattie az előcsarnokban várakozott Rachellel. A kislány egyik kezével álmosan dörzsölte a szemét, a másikban apró, tövis nélküli rózsacsokrot tartott, Laura bokrétájának miniatűr mását. Laura torkát könnyek fojtogatták, ahogy ajkát könnyedén hozzá érintette kislánya puha arcához. Miles is ott volt, egy furcsán józan, komoly és merev arcú Miles. Elmosolyodott, amikor meglátta Laurát, s az asszonynak sikerült bizonytalan mosolyt erőltetnie az ajkára válaszul.

– Jól vagy, Lal? – kérdezte a férfi, és Laura bólintott, bár a könnyek továbbra is ott remegtek a torkában.

Miles a karjába kapta Hattie-t, és együtt léptek ki az estébe, hogy a templomba induljanak.

Hűvös volt az idő, s Laura a hidegtől és az idegességtől is remegett a köpenyében. A templomba vezető ösvény egyenetlen volt, és síkos az esti harmattól. Laura hálásan kapaszkodott barátnője karjába. Látta a gyertyák fényét az ablakokban. A vikárius az ajtóban várta, odabent pedig, a templom időtlen nyugalmát sugárzó környezetben Dexter állt a tanújával, Nat Waterhouse-zal. Miles kurta biccentéssel üdvözölte Natet, de Dexterről tudomást sem vett.

Laura egyenesen Dexter szemébe nézett. A férfi is őt nézte, és egy pillanatra mintha bámulat és még valami csillant volna a tekintetében, de aztán szeme ismét hideg lett.

– Kedves testvéreim, azért gyűltünk most itt össze… – kezdte a vikárius.

A szertartás mintha valami zavaros ködben zajlott volna. Laura tudta, hogy a megfelelő válaszokat adta, de később semmire sem emlékezett.

A végén Dexter kurtán megcsókolta, ajka hűvösen és távolról érintette Laura ajkát. Úgy tűnt, semmilyen érzelem nem munkál benne.

Hattie Dexter nyaka köré fonta apró karját, és megpuszilta a férfit. Dexter arcát csakis ekkor derítette fel mosoly, egy édes és gyengéd mosoly, mely a lányának szólt. Laura szíve hevesen megdobbant, arca vörösre gyúlt, és bánat fojtogatta, amiért Dexterben ennyi szeretet van a kislány iránt, de iránta semmi. A férfi iránt érzett szerelmét azonban nem tudta kivetni a szívéből. Attól tartott, hogy akárcsak Charles esetében, szerelme elhamvad a férfi haragjának tüzében, de nem így történt. Ahogy Dextert a lányukkal látta, csak végtelen gyengédséget érzett. Szíve sóváran sajgott a férfi szeretetéért, noha tudta, hogy Dexter egyáltalán nem kedveli őt, ugyanakkor valahol mélyen élt benne a remény, hogy egy napon majd megváltoznak a dolgok.

Miles megpuszilta Laurát, de Dexterrel még csak kezet sem rázott. Mereven állt, és hűvös megvetéssel nézett valamikori barátjára. Minden porcikájából áradt az ellenszenv.

– Figyelmeztettelek, hogy csak akkor vedd el Laurát, ha komolyan gondolod – mondta Dexternek. – Ha csak egyetlen szóval is arról hallok, hogy Laura nem boldog, Anstruther, megkereslek.

Kurtán odabiccentett Alice-nek, majd elsétált. Dexter tekintetében egy pillanatra haragos fény villant, aztán lehajolt, ölbe vette Hattie-t, és Laurához fordult.

– Hazamegyünk? – érdeklődött túlzott udvariassággal.

Alice megpuszilta Laura arcát.

– Remélem, nagyon boldog leszel – súgta.

Hattie annyira fáradt volt, hogy mire hazaértek, mélyen aludt Dexter karjában. Laura figyelte, ahogy a férfi felviszi a kislányt az emeletre, hogy lefektesse. Rendkívüli érzés volt, mintha semmi sem változott volna… s mégis minden más lett. Mrs. Carrington kitett magáért a vacsorával, de Laura nem volt éhes. Egyedül ült a szalonban, a birkapörkölt lassan megdermedt a tányéron, és az asszony arra gondolt, hogy sokkal inkább halottvirrasztásra emlékeztet a helyzet, semmint esküvőre.

A szalon ajtaja kinyílt, majd határozott kattanással be is csukódott. Laura tudta, hogy Dexter ott áll a széke mögött.

– Elfáradtál? – érdeklődött udvariasan a férfi, és gyengéden, de teljesen személytelenül megsimogatta az arcát. – Talán le kellene feküdnünk.

Laura nem válaszolt. Amikor Dexter legutóbb megcsókolta – amikor legutóbb megérintette –, a nappaliban voltak, és a férfi megesküdött rá, hogy a házasságuk minden szempontból teljes lesz. Az azóta eltelt időben Dexter majdnem idegenként viselkedett vele, de most, hogy eljött az idő, Laura hirtelen megijedt. A férfi előtt sétált ki a szobából, és ment fel a lépcsőn. Nem fordult meg. A hátában érezte férje fürkésző tekintetét, olyan erősen, mintha megérintette volna. Ahogy lépésről lépésre közeledett a lépcső tetejéhez, idegessége fokozódott. Szíve nyugtalanul zakatolt, ujjai remegtek. Torkát hisztérikus nevetés fojtogatta. Ez volt a nászéjszakája, s ő úgy érezte magát, mint egy halálraítélt az utolsó útján.

A legfelső lépcsőfokon hirtelen megállt, és a férfi felé fordult.

– Dexter, én erre képtelen vagyok. Te… én… úgy érzem, mintha egyáltalán nem ismernélek már.

A lépcsőfordulóban álló hajóládán lámpa pislákolt. Halvány fényénél Dexter arca még távolibbnak tűnt, és olyan közöny ült rajta, hogy az asszony egész belseje görcsbe rándult tőle. Rosszabb, mint egy idegen, gondolta. Olyasvalaki, akibe szerelmes volt, és akinek a szerelmére vágyott, csak épp az életük apró darabokra hullott, és Laura el sem tudta képzelni, hogyan lehetne a széttört részeket ismét összeilleszteni.

A férfi megfogta a kezét, és hüvelykujjával megcirógatta a tenyerét, bizsergető érzéssel töltve el Laura egész testét, amitől viszont ő még nyomorultabbul érezte magát. Kétségbe ejtette, hogy érzékei hitszegő módon elárulják, miközben titkolni akarja az érzéseit. Mindig is szenvedélyesen viselkedett Dexterrel, és ez a szenvedélyesség olyan érzékiségbe fordult át, amely fölött már nem volt hatalma. És nem volt más választása sem.

– Ismersz engem. – Dexter megcsókolta, és Laura ajka szétnyílt a férfi szájának kérlelhetetlen ostroma alatt. Dexter nyelve szívfájdítón, édesen játszott a nyelvével, s Laura teste azonnal felismerte a másik testet, amely remegő sóvárgással töltötte el. Térde megroggyant, lábujjai begörbültek a rózsaszín papucsban. Férje addig kóstolgatta az ajkát, itta mohón a csókját, míg Laura ki nem fogyott a levegőből.

Dexter torkát elégedett morgás hagyta el, s felkapta Laurát. A karjában vitte át a hálószoba küszöbén, és ott egyenesen az ágy közepére ejtette. Az alsószoknyák felcsúsztak Laura combján, s az asszony gyorsan felült, hogy eltakarja magát. A csóktól életre kelt a teste, de elméje még mindig hűvös volt, s míg teste epekedett, az esze rettegett. Ilyen állapotban képtelen volt Dexter közeledésére reagálni. Nem akart rá reagálni. Úgy semmiképp, hogy minden más kisiklott és összetört köztük. Úgy nem, hogy bűntudata volt, és nem nyerte el Dexter bocsánatát.

A férfi megoldotta a nyakkendőjét, aztán nemtörődöm mozdulattal a földre ejtette. Ezt követte az inge. Laura gyorsan félrekapta a tekintetét, de még így is meglátta a férfi széles, izmos mellkasát. Izgatottsága fokozódott, akárcsak rémülete. Megpróbált Dexterrel is beszélni a nyugtalanságáról, egy utolsó, kétségbeesett erőfeszítést téve, hogy megértesse a férfival, milyen állapotban van.

– Miért csináljuk ezt? – kérdezte elkeseredve. Még csak nem is kedvelsz, Dexter, a szerelemről már nem is beszélve. Én pedig már megmondtam, nem tudok érzelmek nélkül, csak a testi gyönyörök kedvéért szeretkezni.

– Erre én azt mondtam, biztos vagyok benne, hogy menni fog. – A férfi kék szeme könyörtelenül csillogott. Az ágyhoz lépett, és a matrac halkan megnyikordult a ránehezedő súly alatt. – Az lesz a legfőbb célom, drága Laurám, hogy ezt bebizonyítsam neked.

Laura gyomra beleremegett a várakozásba, s ez egyszerre töltötte el riadalommal és izgalommal. Tekintetük találkozott, s Dexter a ruha nyakrészét tartó rózsaszín szalagra tette a kezét. Ujjai a masni fölött a keblek dús halmára simultak. Laura feszülten, mereven ült, mint aki karót nyelt, hirtelen minden érzéke kiélesedett. Dexter elgondolkodva játszott a szalaggal, majd meghúzta, és a masni kioldódott.

– A feleségem vagy, és le akarok feküdni veled – suttogta, s az ingváll gombjaival kezdett foglalkozni. – Szeretkezni fogok veled, és biztosíthatlak, hogy mindkettőnk számára nagyon élvezetes lesz.

Másik kezét az asszony hajába fúrta, s közelebb húzta magához, hogy megcsókolhassa, gyengéden, alaposan. Laura szédült. Érzékei életre keltek. Dexter mindent elvesz ma tőlem, gondolta Laura, ahogy a férfi lefektette a takaróra, majd követte őt, testével takarva be testét. A felesége volt, a nevét viselte, a kislánya az ő gyereke volt, és hogy teljessé tegye a művét, a birtoklását, Dexternek nem kellett mást tennie, mint elvenni a testét is. Mindenesetre a lelkét, amelyet valaha oly szívesen, magától adott volna, a férfi most nem tudta megérinteni. Akkor hát miért harcoljon ezzel az erőteljes, édes melegséggel, amely lerombolja minden határozottságát és védőbástyáját? Kívánja a férfi megnyugtató érintését, és egyelőre be kell érnie ennyivel. Nem akart tovább harcolni sem a férfi, sem a saját ösztönei ellen. Fáradt és magányos volt, s legalább a szeretve lenni illúzióját szerette volna átélni.

Dexter félkönyökre emelkedett, és lassú, kimért mozdulatokkal kigombolta az ingvállat, minden gombnál megállva, és puha csókot nyomva az asszony halvány bőrére. A gondolatok és vágyak ellentmondásából kiszabadulva Laura ellazulva tárulkozott ki férje előtt. A férfi érintése nyomán apró lángocskák gyúltak testében, vörösre festve bőrét. Gyors, apró kortyokban kapkodta a levegőt. Lehunyta szemét, s hagyta, hogy elméje elködösüljön. Semmi másra nem gondolt már, csak az érzéki gyönyörre és a lassan fokozódó, kielégülés után sóvárgó vágyra.

Dexter lehúzta az ingvállat, a derekáig lemeztelenítve Laurát, aztán a tenyerébe fogta a mellét, és ráhajolt, hogy az ajkaival izgassa tovább a már feszes bimbót. Laura meg sem próbálta visszafojtani a torkából feltörő halk nyöszörgést. Dexter egy pillanatra megtorpant az érzéki hangot hallva, majd a fogai közé vette a mellbimbót, finoman meghúzta, és szopogatni kezdte. Előző, könyvtárbeli együttlétük emlékei suhantak át Laura agyán, elindítva benne a tehetetlenség érzésének újabb hullámát. Laura nyugtalanul vonaglott, hátán érezte a takaró durva érintését, mellét gátlástalanul Dexter ajkának nyomta, ahogy a férfi nyelvével simogatta, becézgette.

– Most hogy érzed magad? – kérdezte halk, gyengéd hangon Dexter.

– Melegem van… – Laura maga is távolinak találta a hangját. – És vacogok…

– Remek. – Dexter elmosolyodott. – Szóval ez így elég kellemes neked?

– Igen – nyögte Laura, és mint a felhúzott íj feszült neki a férfinak, amikor az gyengéden harapdálni kezdte.

Dexter keze lejjebb csúszott hasának finom domborulatára. Lehámozta róla a ruhát, az alsószoknyákat, a harisnyát és az alsóinget, s az egészet félrelökte egy rendetlen kupacba. Laura ott feküdt halványan, meztelenül és kitárulkozva az ágyon, s noha szeme csukva volt, tudta, hogy Dexter őt nézi, tekintete végigpásztázza várakozástól remegő testének minden porcikáját. Agyának egy eldugott zugában még mindig ott motoszkált, hogy ennek nem lenne szabad megtörténnie, és tapogatózva kutatott valami takaró után, amellyel elfedhetné magát, ám Dexter megfogta és félretolta a kezét.

– Ne takard el magad! Látni akarlak. – Ujjbegyei tüzet fakasztottak Laura hasán. Nyelve izgatón körözött a köldöke körül. – Gyönyörű vagy, Laura.

Keze a comb selymes bőrét simogatta, és az asszony megremegett. A jól kiszámított mozdulatok egyre közelebb jutottak nőiessége központjához, és Laura teste egy pillanatra megfeszült, majd hagyta, hogy a férfi széttárja lábát, hogy aztán fejét mélyen lehajtva nyelvével ízlelje meg a megduzzadt bimbót.

– Most hogy érzed magad? – emelte fel kissé a fejét Dexter.

Hangos nyögés szakadt ki Laurából, ahogy a férfi avatott nyelve teste legtitkosabb helyeit izgatta. – Szeretném…

– Ezt? – siklatta be nyelvét Dexter a forró katlanba.

Laura halkan felsikoltott, teste ismét ívbe hajlott hangtalan esdekléssel. Dexter lassan, mindentudón elhúzta az élvezetet, elnyújtva minden simogatást, minden érintést, miközben Laura tehetetlenül vergődött, enyhülésért esdekelve. De a férfi könyörtelen volt, és tökéletesen ura magának. Laura a testét rázó vágy lüktetésén kívül már semmi mást nem érzékelt.

Akkor tért csak kissé magához, amikor Dexter elhúzódott tőle, hogy megszabaduljon a maradék ruhájától. Aztán a férfi ismét mellette feküdt, teste kemény és forró volt, s egy pillanatra kizökkentette Laurát érzéki álmából. Laura a férfi mellkasának szorította kezét. Érezte férfiassága erős, követelőző lüktetését, és érzett valamit, ami leginkább az áramütéshez hasonlított.

– Fogadj magadba! – hallotta a férfi hangját.

Inkább parancs volt ez, mint kérés. Laura szeme tágra nyílt, ahogy Dexter elhelyezkedett a combja közt, ahol teste még mindig kielégülés után sóvárogva lüktetett. A férfi megemelte kicsit, hogy tökéletesen illeszkedjen hozzá, és Laura egy pillanatra megérezte a hozzáérő merev hímvessző hegyét, mielőtt az keményen behatolt feszes, remegő testébe.

Dexter szája ismét lecsapott Laura ajkára, és mohó, birtokló csókkal zárta le, miközben biztos, erős lökésekkel nyomult egyre beljebb, pihenőt sem hagyva az asszonynak, feltétlen odaadást követelve.

– Nyisd ki a szemed!

Nem volt benne semmi gyengédség, csak a mindent elsöprő vágy, hogy az asszony az övé legyen, és csakis az övé, és hogy ezt ő is felismerje. Laura kábultan nyitotta ki a szemét, és látta a férfi arcán, elszántan csillogó tekintetén a nyers parancsot. Teste sajgott, égett és enyhülésért kiáltott, ahogy Dexter egyre közelebb sodorta őt a szakadék széléhez. Tudta, hogy a férfi nem engedi el magát addig, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy ő teljesen behódolt neki. Érezte, hogy magába szippantja a mámor, s minden lökéssel mélyebbre merül a gyönyörben. De aztán, a legutolsó pillanatban valahogy mégis eltávolodott a férfitól, s noha teste tehetetlenül rángatózott az eksztázistól, elméje hűvös és érintetlen maradt. Furcsán üresnek érezte magát.

Tekintete találkozott Dexter tekintetével. A férfi megállt, őt nézte. Kisimította a nedves hajtincseket az arcából, ujjait egy pillanatra ott hagyta az orcáján, és a mozdulat már majdnem olyan volt, mint a dédelgetés. De a szemében nyoma sem volt vonzalomnak.

– Ne fogd vissza magad, ha velem vagy, Laura!

Az asszony teste még mindig zsongott az átélt beteljesülés erejétől. A férfi még mindig benne volt, kitöltötte, keményen és erősen. Laura tudta, hogy Dexter még nem ért fel a csúcsra; eddig nem tett mást, mint gyönyörökben részesítette őt, és bebizonyította, hogy minden tagadása, visszautasítása hamis. Teste szerelem nélkül is reagál, és nem másért, mint a testi kielégülésért. Megtette. Bebizonyította. De ennyi nem volt neki elég. Az elméjét is birtokolni akarta. Tökéletes behódolást követelt.

Most ismét megmozdult, gyengéden, alig észrevehetően, de ez az apró mozdulat is elég volt, hogy újabb gyönyörhullámokat indítson el Laura még mindig érzékeny testén. Amikor Dexter végül kihúzódott belőle, Laura nem tudott elnyomni egy csalódott nyöszörgést. A férfi hasra fordította, és megemelte a csípőjét. Laurát ismét átjárta a döbbenet, ahogy Dexter széttárta a lábát és hátulról beléhatolt. Sötét gyönyör töltötte el. Ott feküdt kitárulkozva, sebezhetőn, kitéve a férfi tekintetének és érintésének, és mégis hihetetlenül izgalmasnak találta a helyzetet.

A ritmus ismét felgyorsult. Ezúttal Dexter mélyen beléhatolt, szinte átdöfte, s csak lassan húzódott vissza minden alkalommal. Laura melle minden lökésnél harangszerűen mozgott, mellbimbója hozzádörzsölődött a takaróhoz, szinte elviselhetetlenségig fokozva feszültségét. Dexter a tenyerébe fogta a mellét, mielőtt egyik kezével megtámasztotta volna a csípőjét, a másikkal pedig lejjebb kalandozva nőiessége érzékeny gyökerét simogatta, dédelgette. Testének gyengéd, mégis erős inváziójától Laura vére ismét felpezsdült, miközben szétáradt benne a gyönyör. Lassan, feltartóztathatatlanul áradt, hömpölygött, aztán egyszer csak nem tudott tovább ellenállni neki. Átcsapott rajta, s ő újra meg újra felkiáltott maradéktalanul boldogan, érezve, hogy Dexter is megadta végre magát a gyönyörnek. Az élmény vakító fényzuhatagként robbant szét Laura elméjében, és ő hagyta, hogy a kéj átsöpörjön rajta, és magával sodorja.

A hátára fordult, s jóllakottan, szemérmetlen kielégültséggel feküdt a párnán. Alig volt tudatában, hogy Dexter ott van mellette, csak homályosan érzékelte testének síkos forróságát és ziháló lélegzetét.

Felé fordította a fejét, és egy kövér könnycsepp gördült végig az arcán, majd hullt a párnára.

– Laura? – Dexter hangja nagyon halk volt. – Miért sírsz?

Eddig a pillanatig Laura észre sem vette, hogy sír. Aztán az érzelmei elérték a testét is, átdöfve a bágyadt gyönyört, amely a szeretkezés után a hatalmába kerítette. Teste jóllakott volt, súlyos és kielégült, elméjét azonban ijesztő magány töltötte be, valami nyers, sikoltozó sötétség, amely azzal fenyegette, hogy egészben elnyeli.

– Azért sírok, mert ez csodálatos volt, Dexter, és azért, mert igazából nem lett volna szabad ezt csinálnunk, mert semmi köze sincs a szerelemhez.

Dexter komoran ráncolta a homlokát. A hátán feküdt, pompás meztelenségében, és nem is próbálta eltakarni magát.

Csodálatosan festett. Laura szerette volna megérinteni. Nem! Át akarta ölelni, közel akarta érezni magát hozzá, és élvezni az ölelés meghittségét!

Össze akart gömbölyödni a férfi karjában, az ölelésében akart elaludni, és úgy ébredni, hogy Dexter ott legyen mellette, s a szívére szorítsa őt. A férfi azonban meglehetősen világossá tette, mit akar, s ebben nem volt benne a gyengédségnek semmilyen formája. Laurán eluralkodott vágyainak reménytelensége.

Felkelt az ágyról, és felkapta a padlóra szórt ruhahalmot. Nem fog itt maradni, és hagyni, hogy a férfi sírni lássa, vagy ami még rosszabb, ott feküdni Dexter mellett, s közben elveszettnek, idegennek és magányosnak érezni magát.

– Bebizonyítottad az       igazadat       – mondta halkan. – Szeretkezhetsz velem anélkül, hogy a legcsekélyebb mértékben is törődnél velem, és gyönyört is tudsz adni, de ez nem jelent semmit. Érted, Dexter? Üres és értéktelen. Ez a te házasságod.

Laura átment a saját hálószobájába, és kulcsra zárta az ajtót maga mögött. A szoba barátságosnak, ismerősnek és megnyugtatónak tűnt a gyertyafényben. Majdnem olyannak, mintha semmi sem változott volna. Pedig nem így volt. Minden megváltozott. Laura letörölt egy újabb eltévedt könnycseppet az arcáról, és felvette a hálóingét… a hideg hálóingét, mert Molly nem melegítette meg a tűz előtt – nyilván úgy vélte, nem lesz szükség rá aznap éjszaka –, aztán bebújt az ágyba, és összegömbölyödött a hideg ellen. De a hideg a belsejében volt. És nem múlt el.

Dexter horgászott. Csodálatos késő őszi délután volt a Tune folyón. A levegőben ökörnyál lebegett, a sápadt nap fénye megcsillant a víz felszínén. Dexter arra gondolt, hogy élveznie kellene a békét és a csendet. De nem élvezte. Boldognak kellene lennie. De nem volt az.

Heves mozdulattal vetette ki a horgot. Mindene megvan, amit akart magának. Minden tiszta és rendezett, mindent az ellenőrzése alatt tart. Van egy kislánya, és van pénze, vagy legalábbis lesz pénze mihelyt Mr. Churchward, az ügyvéd elkészül a házassági szerződéssel. Megírta az anyjának, hogy megnősült. Meg tudja venni Charleynak a tisztirangot, ki tudja fizetni Roland egyetemi tandíját, s rendezheti az összes többi adósságot és kötelezettséget, amely oly súlyosan nehezedett a vállára a múltban. Van munkája Londonban, amelyhez azon nyomban visszatér, amint sikerül áttörést elérnie a Crosby-ügyben. Lord Liverpoolnak is beszámolt róla, hogy megnősült, és most reméli, hogy a nyomozásban is előbbre tud jutni, feltéve, hogy Miles hajlandó lesz még egyszer az életben újra vele dolgozni.

Laura a felesége!

Kellemetlen érzések kavarogtak benne. Lelkiismeret, bűntudat. Nem szokott hozzá, hogy bármi miatt is bűntudat gyötörje. Egész életében arra törekedett, hogy helyesen cselekedjen, és ennek következménye volt, hogy hitt a saját tisztességességében. Még most is, amikor lelkiismeret-furdalása volt amiatt, ahogyan Laurával bánt, még most is azzal próbálta nyugtatni magát, hogy Hattie kedvéért kényszerítette bele az asszonyt a házasságba, és idővel megtanulják, hogyan tegyék kellemesebbé közös életüket. Laura most már a felesége, és így tökéletesen beleillik az ő rendezett életébe.

Feszengve megmoccant, ahogy a lelkiismerete ismét megszólalt. Már egy hete házasok voltak, és ő semennyi időt sem töltött Laurával, mégpedig szándékosan nem. Így büntette az asszonyt. Még mindig keserűen gondolt arra, hogy Laura elárulta, amikor titokban tartotta előtte Hattie létét. Nem tehetett róla, képtelen volt másként érezni. Idegenként éltek egymás mellett, kivéve az éjszakákat. Dexter minden éjjel meglátogatta Laurát a hálószobájában, és minden éjjel forrón, szenvedélyesen szeretkezett vele. De most már ez is az ő rendezett életének a része volt. Képes volt kordában tartani a testi szükségleteit azzal, hogy minden éjjel kielégítette őket a hitvesi ágyban. Minden józan és gyakorlatias volt, mindent az ellenőrzése alatt tartott.

Illetve mégsem. Valami még hiányzott az életéből, és józan, logikus gondolkodása, kiváló elméje ellenére sem tudott rájönni, mi lehet az. Egy pillanatra lehunyta a szemét. Amikor kinyitotta, a víz tükrén megcsillanó napfény majdnem elvakította. Azzal tisztában volt, hogy valamiért nem elégedett a házasságával. Ő, aki mostanra mindent úgy rendezett el, ahogy mindig is akarta, még mindig boldogtalan volt, s ezt nem értette. Nem talált rá magyarázatot.

Laurára gondolt. Arra, hogy bármennyire haragszik is az asszonyra, képes szeretkezni vele, és egyben távolságot tartani mindentől, kivéve a tökéletes testi és érzéki gyönyört, amelyben mindig része volt az asszony mellett. Mégis úgy tűnt, egyre nehezebb elérnie a vágyott kielégülést. Nem mintha Laura egyszer is visszautasította volna. Nem. Minden kívánságára féktelen szenvedéllyel válaszolt, s neki ettől lángra lobbant a vére. Nem tagadhatta, hogy együttléteik kimerítőek, különlegesek és testileg is kielégítőek, de ugyanakkor valami bonyolult, megmagyarázhatatlan módon mégis kielégületlenül hagyták. Dexter olyan erővel szorította meg a horgászbotot, hogy majdnem kettéroppantotta. Olyan érzése volt, mintha a testi közelség növekedésével Laura valahogy eltávolodna tőle, mintha már egy idegennél is kevesebb lenne számára. A nő, akinek birtokolni akarta a testét és a lelkét, folyton elszökött előle és megfoghatatlanná vált. Nem birtokolhatta az érzéseit, és ez feldühítette.

Halk sóhajjal szedte össze a felszerelését, és a folyóparton visszaindult a Régi Kastélyba. Ahogy a rétre ért, meglátta a felé siető Hattie-t, mögötte pedig a gyereklányt és egy levendulakék ruhát viselő nőt. Egy pillanatra azt hitte, Laura az, és dacára minden haragjának szíve felderült. Aztán felismerte Alice Listert, és nevetséges csalódottságot érzett. Alice odaintett neki búcsúzóul, elköszönt Racheltől és Hattie-től, s a Spring Housenak vette az irányt.

Dexter letette a horgászfelszerelést, és karjába kapta Hattie-t, aki dundi kis karjával átölelte a nyakát, és boldogan sikoltozott. A kislány teste melegen simult hozzá, és Dextert a szíve mélyéig megrázta a szeretet és féltés erős hulláma, amely végigsöpört rajta. Hattie-vel mindig könnyű volt, mert a kislány nagylelkűen, feltétel nélkül osztogatta szeretetét.

– Kavicsokat gyűjtök a mamának – mondta fontoskodva. – Ajándékba lesznek. – Addig ficánkolt, míg Dexter letette, akkor a folyóhoz rohant, és apró, kerek kavicsokat szedett fel, amelyeket Rachel felé nyújtott, aki beletette őket köténye zsebébe.

Dexter visszasétált a Régi Kastélyba, horgászfelszerelését bedobta egy sarokba az egyik melléképületben, aztán bement a házba mosdani. Amikor lejött a földszintre, Hattie a hallban, a szőnyegen ülve rendezgette a kavicsait. Arcán ugyanaz az elszánt figyelem látszott, mint amelyet Dexter a sajátjaként ismert. Amikor azonban felnézett, barna szempár ragyogott Dexterre, Laura mogyoróbarna szeme.

– Papa – mondta lassan, mintha próbálgatná a szót. Aztán elmosolyodott, és Dexter érezte, hogy önti el ismét a kislány iránt érzett szeretet.

Kinyílt a nappali ajtaja, és Laura jött ki rajta. Dexter arra gondolt, milyen fáradtnak néz ki. Tintafoltos ujja arról árulkodott, hogy írt valamit. Laura látható bosszankodással szemlélte a foltokat, és a szoknyájába törölve próbálta eltüntetni őket. Szeme alatt halvány, sötét karikák ültek. Felnézett, és Dexter látta, hogy óvatosság és boldogtalanság költözik a szemébe. Elviselhetetlen bűntudat szorította össze a szívét. Valamit tennie kell, hogy helyrehozza kettejük közt a dolgokat, csak azt nem tudta, hogy mit. Hirtelen ugyanazt a bizonytalanságot érezte, mint amikor még fiatal volt, és először szerette, majd vesztette el Laurát. Az ösztön, hogy húzódjon vissza a saját biztonságos világába, hihetetlenül erős volt, de tökéletes bizonyossággal tudta, hogy ott sem találna nyugalmat. Valami mást kell tennie. A gondolat megrémítette. Ő, aki nem egy veszéllyel, sőt a halállal is farkasszemet nézett a munkája során, ott tartott, hogy megfutamodik a saját érzései elől.

– Dexter – kezdte Laura, amikor meglátta.

A férfi megfogta a kezét, s az asszony döbbent pillantást vetett rá a gyengéd gesztus láttán.

– Velem töltenéd a holnapi napot? – kérdezte Dexter, s közben úgy érezte magát, mint aki félig vakon botorkál valami felé, amit nem igazán ért, és csak az ösztönei irányítják. – Csak mi ketten. Szeretnéd?

Laura zavartan, kicsit félve nézett rá, és Dexter hirtelen rádöbbent, micsoda gazemberként viselkedett, hogy így elidegenítette magától.

– Nem vagyok benne biztos – motyogta Laura, s kerülte férje tekintetét, inkább a szőnyegen játszó Hattie-t nézte.

– Kérlek! – könyörgött Dexter, és addig szorította az asszony kezét, míg az rá nem nézett. – Kérlek! – ismételte halkan. – Laura, beszélnem kell veled. Van egy-két dolog, amit meg kellene vitatnunk.

– Egyetértek veled, hogy beszélnünk kell – mondta Laura, de még mindig bizonytalanul.

– Akkor töltsd velem a napot! – noszogatta Dexter. – Elmehetnénk lovagolni.

Az asszony óvatos mosolyra húzta a száját.

– Az… kedves lenne.

– Mindent megteszek, hogy az is legyen – ígérte Dexter. Látta, hogy Hattie nézi őket, és most először pillantott meg valami árnyat a kislány szemében, ahogy őket figyelte. Mintha érezte volna, hogy nincs minden rendben köztük, noha túl fiatal volt ahhoz, hogy felfogja.

Laura lehunyta a szemét, és a szempillák sötét árnyékot vetettek sápadt arcára. Dextert hirtelen elfogta a vágy, de olyan erős, hogy a lélegzete is elakadt.

– Tudom, hogy erőfeszítéseket kell tennünk – mondta Laura halkan. – Hattie kedvéért.

– Nemcsak azért – kezdte Dexter –, hanem…

– Akarok egy öcsikét – szólalt meg Hattie, és felnézett rájuk. – Mama, papa, akarok egy öcsikét vagy egy hugicát.

Laura meglepetten pislogott.

– Papának szólított – suttogta.

– Igen – bólintott Dexter, és közelebb vonta magához az asszonyt. – Azt hiszem – mondta halkan, hogy Hattie úgy érzi, kiérdemeltem a papa címet, de abban már nem vagyok biztos, hogy azt is megérdemlem-e, hogy a férjednek nevezzem magam.

A mogyoróbarna szempár olyan döbbenten meredt rá, mintha Laura nem tudná felfogni, mit is akar mondani. Dexter elengedte Laura kezét, és leguggolt a lányához.

– Azt hiszem, beletelik egy kis időbe, míg kistestvéred születhet, csibém – mondta neki. – Ahhoz előbb jobban meg kell ismernem a mamádat.

– Igazán? – festette pirosra Laura arcát a váratlan izgalom. – Komolyan gondolod, Dexter?

– Nagyon is komolyan. Ma este kezdjük az ismerkedést.

– El akartam vinni Hattie-t a máglyához – mondta az asszony, és az órára nézett. – Fél órán belül kezdődik a mulatság.

– Akkor együtt megyünk. Biztos vagyok benne, hogy emlékezetes éjszaka lesz. Utána pedig tudunk még beszélgetni.

Kinyílt a cselédlépcső ajtaja, és Carrington csoszogott elő.

– Válthatnék egy szót önnel, főméltóságú asszonyom? – kérdezte méltóságteljesen. – Mrs. Carrington és én szeretnénk az engedélyét kérni, hogy kimehessünk a máglyához ma este.

– Menjenek csak nyugodtan, Carrington! – mosolygott Laura. – Örülök, hogy kimozdulnak egy kicsit. Rachel és Molly boldogan itthon maradnak. Egyértelmű, hogy nem kedvelik a tüzes mulatságot.

– Úgy van, főméltóságú asszonyom. Leégett a kunyhójuk, amikor még kislányok voltak, és azóta nem kedvelik a máglyák éjszakáját.

– Biztos nem lehet könnyű nekik az évnek ebben a szakában – vélte Laura. Dexterre nézett, és megcsillant valami a szemében, amitől a férfinak megdobbant a szíve. – Ó, és még egy dolog, Carrington – mondta. – Most, hogy férjhez mentem, megtenné, hogy ezentúl Mrs. Anstruthernek szólít?

– A legnagyobb örömmel, főméltóságú asszonyom – mondta Carrington, és visszacsoszogott a lépcsőhöz, majd becsukta maga után az ajtót.

Laura az ölébe vette Hattie-t.

– Laura, várj! – kérte Dexter, aki döbbenten észlelte, hogy mennyire meghatották az asszony szavai. – Én… Az asszony csak a fejét rázta.

– Még el kell készülnünk – suttogta. – Később is beszélgethetünk, Dexter. – Ezúttal rámosolygott, és Dexter érezte, hogy ismeretlen érzelem szorítja össze belsejét, és még messzebb sodorja a józan észtől és értelemtől. Veszélyesnek, ismeretlennek és félelmetesnek tűnt… és nagyon hasonlított a szerelemre.

20.

Úgy tűnt, aznap este Fortune Folly teljes lakossága megjelent Guy Fawkes máglyájánál. Laura a tömegben meglátta Sir Montague-t, Nat Waterhouse, Lady Elizabeth Scarlet és Alice Lister társaságában. Mr. és Mrs. Carrington Mrs. Mortonnal, a falu varrónőjével beszélgetett. Mr. Blount gesztenyét sütött a máglya tüzénél, és már adott Hattie-nek néhányat.

Csípős volt az este, odafent fényesen ragyogtak a csillagok. A tűz megugrott, magasba szökött, ropogott és sziszegett, a lángok a szalmabábu rongyos nadrágját nyalogatták. A falusi gyerekek remek munkát végeztek. A bábu durva szalmaparókát viselt az ócska filckalap alatt, és a maszkja rejtélyes módon Sir Montague Fortune-re hasonlított. Laura kíváncsi lett volna, nem Lady Elizabeth készítette-e, akit ügyes festőként tartottak számon.

Hattie közelebb bújt Laurához, és egyik ragacsos kezében egy karamellába mártott almával, a másikban egy szörpös zablisztlepénnyel megbűvölten figyelt. Kislányával az ölében és a hirtelen figyelmessé vált Dexterrel az oldalán Laura már majdnem úgy érezte, hogy olyanok, mint akármelyik család, mintha az elmúlt hetek bánatát, bizalmatlanságát és szenvedését leemelték volna róla. A hallban folytatott rövid beszélgetésük reményt adott neki. Lehet, hogy Dexter nem szereti, és csupán Hattie kedvéért hajlandó erőfeszítéseket tenni, hogy a lányuknak boldogabb gyerekkora legyen, mint neki és a testvéreinek volt, de Laura ezúttal nem tartotta lehetetlennek, hogy sikerül a házasságukat a kölcsönös megbecsülés alapjaira helyezni. Hiszen Dexter maga mondta egyszer, hogy ezt szeretné. Igaz, ez most csak halvány utánzata lesz annak, amit valaha remélt a férfitól, de kezdetnek ennyi is megteszi.

Faye Cole valamivel távolabb állt a tömegtől, és erősen reszketett szőrmebundájában. Látszott rajta, hogy nem örül különösebben, amiért itt kell lennie, és Laura kíváncsi lett volna, mi vette rá, hogy eljöjjön. Henry Cole-nak nyomát sem látta. Guy Fawkes éjszakája nem az a fajta esemény volt, amelyet Faye normális körülmények közt megtisztelt volna a jelenlétével, de talán csak újabb lehetőséget látott arra, hogy férjet fogjon a lányának. Minden bizonnyal megpróbálta az arra járó Lord Armitage karjai közé lökni Lydiát, ám a lány nem mozdult. Az anyja mellett állt. Láthatóan fázott, elgyötörtnek és nagyon boldogtalannak tűnt. Ujjai izgatottan babrálták a nyakában lógó aranyláncot.

– Jobb lesz, ha gyorsan lépsz, lányom – hallotta Laura Faye hangját –, különben az a kis halvány képű Mary Wheeler elhalássza Armitage-t az orrod elől. Először Mr. Anstruthert csapta le a kezedről a kuzinod, most pedig Lord Armitage annak a nyávogós lánynak teszi a szépet…

Laura egy másodperccel előbb látta meg Lydia arckifejezését, mint Faye, és pontosan tudta, mi fog történni. Félig elfordulva Dexternek nyújtotta Hattie-t abban a reményben, hogy közbe tud avatkozni, de hiába indult feléjük, már késő volt. Faye túl messzire ment, és Lydiánál elszakadt a cérna.

– Nem akarok hozzámenni Lord Armitage-hez – visította, mire jó néhányan odakapták a fejüket. Laura is, összerezzenve az éles hangtól. – Hallod, mama? Nem akartam Mr. Anstruthernek sem a felesége lenni, és Lord Armitage-é sem akarok!

Faye hátrahőkölt.

– Elhallgass, te ostoba lány! – sziszegte. – Senki sem akar majd elvenni, ha ilyen szörnyű jelenetet rendezel a nyilvánosság előtt!

– Nem érdekel! – sikította Lydia. – Elegem van abból, hogy mindig te mondod meg, mit kell tennem. Sohasem kérdezed meg, hogy én mit akarok. Te erőszakoskodsz velem, a papa pedig körbe koslatja a szomszédságot, mindenfelé fattyakat nemz, ha készséges szolgálólányra akad, velem meg a kutya sem törődik!

– Nem is fog senki sem törődni veled, ha így viselkedsz, ifjú hölgy! – sivította Faye a lányához hasonló éles hangon. Arca szinte ellilult a döbbenettől és haragtól. – Csend legyen! Azt mondtam, fogd be a szád!

A falusiak a botrány semmivel sem összetéveszthető hangjaira közelebb húzódtak. A máglya lángjai csupa mohó, kíváncsi arcot világítottak meg, de sem Lydia, sem Faye nem figyelt rájuk. A történteken már úgysem lehetett segíteni.

– Igenis van, aki törődik velem! – kiabálta Lydia. – Mr. Fortune feleségül akar venni. Gyűrűt adott nekem! – húzta elő az aranyláncot, és a gyűrű fényesen csillogott a lángok fényében.

Laura hallotta, hogy Dexter felszisszen mellette.

– Miss Cole… – kezdte.

De Faye Dexterről tudomást sem véve megmarkolta Lydia karját.

– Mr. Fortune! – mondta csípősen. – Tom Fortune, akinek semmije sincs, még jó neve sem? Nagyon mélyre süllyedtél, lányom!

– Hogy merészeli? – avatkozott közbe Sir Montague. – Engedje meg, hogy tájékoztassam, a Fortune név sokkal régibb, mint a Cole, hölgyem! Mi egészen Hódító Vilmosig vissza tudjuk vezetni a családfánkat.

– A Fortune-ök legfeljebb úriemberek, de a Cole-ok hercegek! – visította Faye, s felháborodásában most élesebb volt a hangja, mint az imént a lányáé. – Ha az öccse megpróbálta rossz útra vinni az én Lydiámat, Sir Montague, az is csak azt mutatja, hogy milyen rossz vérű a Fortune család.

– Szeretem Tomot – fakadt sírva Lydia. – El akartam szökni vele. – Az ujjai közt forgatta a gyűrűt, de Faye odakapott, és kirántotta a kezéből. A gyűrű a földre esett, és fényesen csillogott a tűz fényében. Miles lehajolt és felemelte. Laura látta, hogy Dexterre néz, és alig észrevehetően megbiccenti a fejét.

– Te ostoba lány! – Faye ismét a lányára zúdította minden dühét. – Mr. Fortune nem szeret! Fogadni mernék, hogy csak egyetlen dolgot akart tőled! Ha szeret, akkor hol van most?

– Nem tudom – roskadt magába Lydia zokogva. – Nem tudom. Úgy volt, hogy a dézsmagabona gyűjtőhombárjánál találkozunk ma este, és együtt szökünk meg, de nem volt ott… – A folytatás már zokogásba fulladt.

Lady Elizabeth a lány mellé lépett, és átkarolta megnyugtatásul.

Hattie megérezte a levegőben terjengő rosszindulatot, és ő is felsírt. Laura szorosan magához ölelte. Mindenki dermedten állt, összezavarodva attól, aminek tanúja volt.

– Laura – szólalt meg mellette Dexter sürgető hangja. – Tom Fortune után kell mennem. Milesszal meg kell őt találnunk. Annyira sajnálom!

– Semmi baj – mondta az asszony. Megdöbbentette a kibontakozó események sebessége. Lydia szívet tépő zokogása mostanra elcsendesedett, de összeomlása így is megrendítő volt.

– Ezek szerint Tom az, akit kerestetek? – kérdezte Laura. – Ő lenne Warren Sampson bérence?

– Szerintem ő kell hogy legyen – felelte Dexter komoran. – Az a gyűrű, amely Lydiánál volt, Crosby ujjáról származik. – Habozva elhallgatott, arca feszült és kemény volt. – Azt hiszem, Tom volt az is, aki bántani akart téged a folyónál azon a délutánon és később a kolostorromoknál. Ő és Sampson biztosan rájött, hogy te voltál Glory, és féltek attól, mit tudhatsz. – Hangja megkeményedett. – Tom megpróbált megölni téged, s ezért az egyetlen tettéért nekem kell leszámolnom vele. – A tekintete hirtelen olyan vad és nyers lett, hogy Laura egészen megdöbbent. Semmi nyugodtság vagy visszafogottság nem volt most a viselkedésében, csak harag és heves indulat, amitől az asszonynak elakadt a lélegzete. Megragadta Dexter karját. Most nem volt idő arra, hogy szerepet játsszon vagy a büszkeségére hallgasson.

– Légy óvatos! – könyörgött. – Kérlek, Dexter, nagyon vigyázz magadra! Hattie kedvéért… és az enyémért.

Látta, hogy Dexter tekintete ellágyul, és egy pillanatra úgy tűnt, mintha tükörbe nézne, s a férfi szemében ugyanazt a szerelmet látná, amely benne lobogott. Olyan erős volt ez az érzés, hogy kis híján elalélt tőle.

Dexter megpuszilta Hattie buksiját.

– Légy jó, édesem! – súgta neki. – Hamarosan visszajövök. – Laurára nézett. – Nem akarlak most itt hagyni – mondta rekedt hangon. – Esküszöm, hamarosan visszajövök. – Megcsókolta az asszonyt, röviden, keményen, amitől Laurának megroggyant a térde. Aztán Dexter elment.

Most, hogy az izgalmaknak vége volt, a falusiak lassan elindultak hazafelé, ahol – ebben Laura egyetlen pillanatig sem kételkedett – megvitatják majd Lydia Cole bukását. Csak néhány ember maradt a máglyánál halkan beszélgetve. Lady Elizabeth és Nat Waterhouse egymás mellett álltak. Nat a kezébe fogta Elizabeth kezét, hogy megnyugtassa. Laura megint szúrást érzett a szíve környékén. Eszébe jutott, hogy Tom Elizabeth féltestvére. Biztos nagyon érzékenyen érinti fivére szökése.

Hattie mostanra elcsendesedett, és el is aludt Laura vállán. Alice jött oda hozzájuk.

– Soha életemben nem döbbentem még így meg – mondta, s arca nagyon sápadt volt. – Szegény Lydia… és szegény Elizabeth! Lehetséges, hogy Tom Fortune egy szívtelen csábító? Itt biztos valami tévedés van!

– Nem hiszem – felelte Laura. – Tom még annál is rosszabb. Gyilkos. Úgy tűnik, ő ölte meg Sir William Crosbyt. Mindannyian azt hittük, hogy Mr. Sampson felelős Crosby haláláért, de úgy látszik, egész idő alatt Tom volt az.

– És Mr. Anstruther meg Lord Vickery őutána mentek? – kérdezte hirtelen riadtan Alice.

– Minden rendben lesz – fogta meg Laura a barátnője kezét, mert rájött Alice aggodalmának okára. – Milesnak nem esik baja, ebben biztos vagyok.

A tűz hirtelen megroskadt, az eltörő ágak recsegtek-ropogtak, a szalmabáb lebucskázott a máglyáról, és a földre gurult. A nemezkalap leesett a fejéről. A szalmaparóka nagy lánggal égett, akárcsak a Sir Montague-maszk, és alatta…

Valaki felsikoltott, ahogy Warren Sampson holtteste előbukkant, és nyugodtan feküdt üres tekintettel bámulva a csillagokra.

– Micsoda döbbenetes éjszaka, asszonyom! – jegyezte meg

Carrington, amikor aznap este később bevitte Laurának a nagy csésze forró csokoládét a szalonba. Hattie már ágyban volt, a ház elcsendesedett. – Ki gondolta volna, hogy az ifjú Mr. Fortune gaz csábító és gyilkos? Ez megrendíti a bizalmam az emberi természetben.

– Valóban, Carrington – vette el tőle a csészét Laura, mielőtt az idős ember leejtette volna. – Köszönöm szépen. Gondolom, sem maga, sem Mrs. Carrington nem élvezte túlzottan az estét – tette hozzá. – Igazán sajnálom.

– Nem egészen erre számítottunk, asszonyom – értett vele egyet a férfi.

– Azt javaslom, Carrington, hogy igyanak egy-egy csészével ebből az ízletes forró csokoládéból, hogy megnyugtassák az idegeiket – mosolygott Laura. – Kérem, mondja meg Mrs. Carringtonnak, hogy nagyon finom, és az embernek pontosan erre van szüksége egy ilyen sokk után.

Carrington habozott.

– Köszönöm, asszonyom. – Megköszörülte a torkát. – Főméltóságú asszonyom… – Elhallgatott, aztán újra kezdte. A hangja remegett kissé. – Főméltóságú asszonyom, van valami, amiről úgy érzem, hogy feltétlenül be kell vallanom önnek. Valami, amit nem tud.

– Egy titok, Carrington? – nézett rá zavartan Laura. – Ugyan mit akarhat maga bevallani?

Az inas boldogtalanul toporgott, arca feszült volt.

– Ó, asszonyom, én voltam az, aki bezárta önt a borospincébe.

Laura annyira meglepődött, hogy majdnem a szőnyegre ejtette a csészét.

– Maga, Carrington? – csodálkozott, a kilöttyent csokoládét törölgetve. – Hogy a csudába lehetséges ez?

– Ó, asszonyom, szörnyű tévedés volt. Azt hittem, ön Cole hercegné!

Laura szemöldöke majdnem a hajáig szökkent fel.

– Azt hitte, hogy Faye Cole vagyok? – ismételte alig halhatóan. – De hogyan? Úgy gondoltam, nem is tud róla, hogy Faye Fortune Follyban van. És mit keresett volna lent a borospincémben?

– Szörnyű tévedés volt – ismételte Carrington a kezét tördelve. – Mrs. Carrington látta őfőméltóságát a faluban, és egyik délután a kolostorig követte. A lekvárt lopkodta a pincéből, asszonyom!

Arra gondoltunk, ha be tudnánk zárni, és aztán megmutatni a világnak, miféle ember is…

– Várjon csak! – vágott a szavába Laura. – Faye Cole lopott a pincémből?

– Mindig is odavolt a kökény ginnel ízesített lekvárért, asszonyom – erősítette meg Carrington. – Amikor nála dolgoztunk Cole-ban, Mrs. Carrington majd megőrült, annyi üveggel kellett készítenie. Az összes kökénybokrot lecsupaszította. Természetellenes étvágya van, asszonyom. Igazán zavaró.

– Valóban az – mormolta Laura, még mindig hökkenten a gondolattól, hogy Faye Cole átlopakodik a pincén, hogy megdézsmálja a lekvárkészleteit. – Meg vagyok döbbenve, Carrington. De azon még jobban, hogy maga és Mrs. Carrington kitervelte, hogyan ejtse csapdába a hercegnét, és tárja fel országvilág előtt ezt a visszataszító szokását.

– Sajnálom, asszonyom – mondta Carrington szánakozva. – Valóban nagyon helytelen volt tőlünk, de őfőméltósága olyan megvetéssel és kegyetlenséggel bánt velünk!

– Tudom – nyugtatta meg Laura. – Tudom, hogy mennyit kellett Cole-ban szenvedniük, és nagyon sajnálom. – Eszébe jutottak az aznap este történtek, és az a rosszindulat, amellyel Faye a saját lányát megbélyegezte. Nem, abban a nőben valóban nincs egy morzsányi nagylelkűség sem. Hangja ellágyult, és az inasra mosolygott. – Megértem, miért tette, Carrington.

– Ó, köszönöm, asszonyom! – hálálkodott az idős férfi, és úgy tűnt, menten sírva fakad a megkönnyebbüléstől. – Csak akkor döbbentem rá, milyen rettenetes hibát követtem el, amikor hazaértem, és Mrs. Carringtontól megtudtam, hogy ön még nincs itthon. Visszasiettem a kolostorhoz, és újra kinyitottam az ajtót. De amíg ezzel foglalatoskodtam, biztosan meglazítottam néhány követ a toronyban, és… – Elhallgatott, és úgy festett, mint aki a nagy izgalomtól mindjárt kileheli a lelkét. – Ó, asszonyom, amikor meghallottam, hogy megsérült… Kész voltam feladni magam a konstáblernek.

– Nos, nagyon örülök, hogy mégsem tette meg. Legalább azzal a balesettel nem vádolhatjuk Tom Fortune-t.

– Nem, asszonyom – helyeselt Carrington –, de ha kérhetnék egy óriási szívességet öntől…

– Mi lenne az, Carrington?

– Ne mondja el Mr. Anstruthernek! – esdekelt az inas remegő hangon. – Mindnyájan látjuk, mennyire félti önt, asszonyom, és rettegek, ha arra gondolok, mit tenne velem, ha megtudná, hogy én vagyok a felelős a sérüléséért.

– Úgy gondolja, hogy félt engem? – Laura ajka halvány mosolyra húzódott. Ha az a búcsú a máglyánál másképp alakul, Laura most megmondta volna az inasnak, mennyire téved, de így… Szorosan ráfonta az ujjait a csészére, és érezte a melegét. Most legalább van valami halvány reménye.

– Szerintünk nagyon szereti önt, asszonyom – jelentette ki Carrington méltóságteljesen –, és ennek pontosan így is kell lennie. Ha ez minden, asszonyom – hajolt meg –, és úgy érzi, hogy meg tud bocsátani…

– Természetesen megbocsátok. Ne is gondoljon rá többet, Carrington!

– Köszönöm, asszonyom – hálálkodott Carrington, azzal kiment, és becsukta maga után az ajtót, egyedül hagyva Laurát, aki Dexterre gondolt, és imádkozott, hogy sértetlenül térjen vissza.

21.

– Lizzie, annyira sajnálom!

Laura Lady Elizabeth Scarlettel és Alice Listerrel teázott az ivócsarnokban. Fortune Folly aznap délelőtt valósággal pezsgett a pletykától, mert mindenki az előző esti eseményekről beszélt.

– Mindig tudtam, hogy Tom gazember – mondta szomorúan Lady Elizabeth –, de azt nem is sejtettem, hogy ilyen mélyre süllyedt. – Kicsit sápadtabb és csendesebb volt, mint általában, természetes élénkségének egészen nyoma veszett. – Ó, könnyű volt úgy tenni, mintha minden rendben lenne, mert Tom annyira szerethető, annyira elbűvölő tudott lenni. Tökéletes ellentéte volt Montynak. De emlékszem, már gyerekkorában is folyton bajba került, és ahogy idősödött, egyre vadabb is lett. – Lady Elizabeth megcsóválta a fejét. – Sok pénzt vesztett kártyán, és az is többször előfordult, hogy verekedésbe keveredett, s majdnem megölt valakit. Észre kellett volna vennünk, hogy az erőszakra való hajlama előbb-utóbb bajba sodorja.

– Nem tudhattad, hogy kapcsolatban áll Mr. Sampsonnal, vagy, hogy ez a kapcsolat hová vezet – nyugtatta Laura.

– Azt hiszem, tényleg nem – forgatta a csészéjét Elizabeth. – Lord Waterhouse mesélte, hogy azt hiszik, Tom azért fogadott el pénzt Sampsontól, és azért végezte el neki a piszkos munkát, mert Sampson kifizette a kártyaadósságait. Megölte Sir William Crosbyt is helyette, de Sampson zsarolta, így Tom végül ellene fordult.

– Igazán borzasztó volt, amikor Mr. Sampson holtteste legurult a máglyáról – borzongott meg Alice. – Ha az a fajta nő lennék, aki kedvét leli a hisztérikus kitörésekben, biztos azt a pillanatot választottam volna.

– De legalább Cole hercegné elájult, így egy kis nyugalomhoz jutottunk – mondta Elizabeth. – Szegény Lydia! Tomnak mindig is rossz híre volt, de hogy elcsábítsa Cole herceg lányát! Elhinni is alig merem.

– Remélem, hogy Lydiával minden rendben lesz – jegyezte meg Alice nyugtalanul. – Előbb Mr. Fortune árulja el, aztán a szülei viszik haza hirtelen, az éjszaka közepén, csak azért, mert el akarják kerülni a botrányt.

– Meglátjuk, mit tehetünk érte. – Laura már elhatározta, hogy elmegy Cole-ba, és megpróbál segíteni Lydiának. Unokatestvére hírneve ugyan romokban hever, ám a szíve is összetört, és szüksége van valakire, aki megvigasztalja, és kedvesebb hozzá, mint Faye. – Remélem – folytatta Laura –, Sir Montague jól viseli a dolgot. Lizzie?

Lady Elizabeth utálkozó arcot vágott.

– Ó, Monty egyáltalán nem érdemli meg az együttérzésedet, Laura! Szinte hihetetlen az érzéketlensége. Tudtad, hogy máris mossa a kezeit Tom miatt? Sőt azt tervezi, hogy elveszi Tom szánalmas kis birtokát Withenshaw-ban, és arra is kiterjeszti a hölgyadót. A kapzsisága már nem ismer határokat!

– Uramisten! – tört ki Alice-ből. – Tudtam, hogy nagyon pénzéhes, de ez már sok!

– Szerencsés vagy, hogy megmenekültél tőle, Alice. Nem mintha valaha is el akartad volna fogadni Monty házassági ajánlatát, tudom – mosolygott gonoszul Lady Elizabeth. – De ki is tenne ilyet, amikor ott van Lord Vickery, aki sokkal érdekesebb ember?

– Lord Vickery egy élvhajhász csirkefogó – vörösödött el Alice, majd Laurára nézett. – Ne haragudj, Laura! Tudom, hogy a kuzinod, de akkor is ez az igazság.

– Ó, nem kell bocsánatot kérned – mondta vidáman Laura. – Pontosan tudom, milyen Miles, de úgy vélem, vannak jó tulajdonságai is.

– Csak épp nagyon alaposan meg kell vizsgálni, hogy az ember meg is találja őket – morogta bosszúsan Alice. – Már ha egyáltalán érdeklődik iránta valaki annyira, hogy ezt meg is tegye. Nos, én biztosan nem! – Dühösen törte össze a cukrot a kanalával. – Hallottál valami hírt Mr. Anstrutherről, Laura? Megtalálták már Tomot? Nem térnek még haza?

– Attól tartok, túl korán van még ahhoz, hogy híreket halljunk. – Laura megpróbálta leplezni csüggedtségét, tudva, hogy a másik kettő őt nézi, s hogy Alice-nek különösen nagy szüksége van rá, hogy tartsa benne a lelket.

– Fogadni mernék, hogy Mr. Anstruther ég a vágytól, hogy mielőbb visszatérjen – jegyezte meg Lady Elizabeth mosolyogva. – Mindannyian láttuk, milyen szenvedélyesen csókolt meg a múlt éjjel. Kár, hogy nem inkább Nat ment el Lord Vickeryvel.

– Ha elment volna, nem tudnál kit gyötörni, Lizzie – mondta halkan Laura, és látta, hogy barátnője elpirul, majd elegáns kézmozdulattal legyint egyet.

– Ó, Nat és én régi cimborák vagyunk – fölényeskedett. – Ezért is civódunk folyton. Nem jelent semmit.

Mr. Argyle, a ceremóniamester sietett el az asztaluk mellett.

– Van szerencsém bejelenteni Sir Montague legfrissebb rendeletét a hölgyadóval kapcsolatban, hölgyeim – fontoskodott. – A falu minden egyedülálló hölgye köteles négy shilling ablakadót fizetni ablakonként, és két shilling ebadót kutyánként.

– De nekem fél tucat spánielem van – tiltakozott Lady Elizabeth –, és ezt Monty is tudja. Már így is elvette az erre a negyedévre járó összes juttatásomat, a bitang!

– Nekem pedig legalább huszonnégy ablakom van! – sápadt el Alice. – Ez igazán kellemetlen!

Ahogy Mr. Argyle körbejárt a teremben, harag és nyugtalanság támadt a hírei nyomán. Laura elgondolkodva követte az útját.

– Arra gondoltam – mondta Alice-nek és Lady Elizabethnek –, hogy a házasságkötésem óta egyáltalán nem segítettelek titeket a hölgyadó elleni küzdelemben, és ez nagy hanyagság volt tőlem. De most van egy ötletem. – Habozott egy pillanatig. – Egy kicsit igazságtalannak tűnik ilyesmit tenni Sir Montague-val most, amikor így is nagy megrázkódtatás érte az öccse miatt…

– Ó, ne hagyd, hogy ez visszatartson! – mondta keserűen Elizabeth. – Gondolj az ablakadóra… vagy a spánieljeimre!

– Rendben, ha biztos vagy benne. Csakhogy ez az egyik olyan dolgot érinti, amelyet Sir Montague a legjobban szeret.

– Eladjuk a lovait? – kérdezte Alice.

– Nem, azt azért mégsem.

– Akkor biztos a borospincéjéről van szó – találgatott Elizabeth. – Úgy tűnik, mostanában az az egyetlen dolog, amellyel törődik.

– Pontosan – mondta Laura. – Van egy tervem.

– Mit fog szólni Mr. Anstruther, hogy segítesz nekünk? – puhatolózott Alice. – Ne haragudj, Laura, de a férjed nem éppen olyan úriembernek tűnik, aki képes rugalmasan kezelni a szabályokat.

– Nos, tényleg nem – mosolygott bánatosan Laura. – Ő valószínűleg helyteleníteni fogja. Attól tartok, a tervem nem igazán illik a helyes viselkedésről alkotott képébe, de mivel ő most nincs itt, nem is fog tudni róla.

Töltött még egy kis teát, és kezdte magyarázni, hogyan is képzeli az akciót, s közben buzgón fohászkodott, hogy Dexter csak akkor értesüljön a tervéről, amikor már rég késő lesz.

Dexter és Miles egy héttel később a dél felé vezető úton lovagolt ki Newcastle-ból. Tom Fortune-t akkor fogták el, amikor megpróbált egy Németalföldre tartó hajóra feljutni, és most a városi börtönben ült. Egy nő, aki azt állította, hogy Tom jegyese, rengeteg információval szolgált a férfi bűneiről, amikor Miles elmondta neki, hogy Tom egy másik lányt is eljegyzett Yorkshire-ben.

– Lord Liverpool örülni fog – jegyezte meg Miles, amikor a második este már a Tune völgyében találta őket, közel az otthonukhoz. – Warren Sampson halott, és a gyilkosát letartóztatták. Remek munkát végeztünk.

– Igen – helyeselt Dexter. – Talán ez egy kicsit feledteti azt a szégyent, amely az itteni utolsó ügyem kapcsán esett meg velem, amikor nem tudtam elfogni Gloryt.

– Esélyed sem volt rá, cimbora – nevetett Miles.

– Az igaz. Benne igazán emberemre találtam.

Dexter magán érezte Miles tekintetét. Barátságuk nagyrészt helyreállt a közös munka közben, és mert igazi férfiakhoz illőn nem volt szükségük rá, hogy sokat beszéljenek, anélkül is boldogultak a feladattal. De most volt valami, amit Dexter szeretett volna megkérdezni.

– Miles – kezdte lassan –, mikor tudtad meg, hogy Laura volt Glory?

Barátja olyan sokáig hallgatott, hogy Dexter azt hitte, nem is fog válaszolni. A kérdés némi feszültséget teremtett kettejük közt, mert eddig, az együtt töltött idő alatt gondosan kerülték, hogy Lauráról beszéljenek.

– Akkoriban még nem tudtam – mondta végül Miles –, de vagy két év múlva felkeresett Nick Falconer, és megkért, segítsek kieszközölni Lord Liverpoolnál, hogy Laura kegyelmet kapjon. Azt hiszem, Hattie kedvéért tette, hogy semmi se veszélyeztesse Laura jövőjét.

– Ezek szerint tudta Nick, aztán te is, meg Lord Liverpool is, de egyikőtök sem mondta el nekem. Miért nem?

– Talán azért, mert tudtuk, hogy mennyire dühbe gurulnál – felelte kicsit mogorván Miles. – Nagyon tiszta és határozott elveid voltak arról, mi a jó és mi a rossz, Dexter. Képtelen voltál rugalmasan kezelni a dolgokat.

– Igen, azt hiszem, tényleg képtelen voltam rá. – Arra gondolt, amikor Laura azt mondta neki, mindketten ugyanazon az oldalon állnak, az igazságért harcolnak, de ő hajthatatlan volt, és nem ismerte ezt el. Pedig az asszonynak igaza volt, csak hát ő azért makacskodott, mert attól félt, hogy elveszíti az elveit, ahogy az az apjával is történt.

Átkeltek a Fortune Hallhoz vezető gázlón. Alkonyodni kezdett.

– Ugye csodáltad Laurát azért, amit tett? – Dexter emlékezett, mit mondott barátja, amikor Fortune Hallban arról beszélgettek, hogy Laurát az a vágy vezérli, hogy segítsen a bajban levőkön.

– Nem én voltam az egyetlen. Lord Liverpool is a csodálójává vált, amikor megismerte. – Miles felnevetett. – Ő mindig is gyakorlatiasabban viselkedett, mint te, Dexter, sokkal inkább képes volt rugalmasan kezelni a törvényt, ha úgy szolgálta az érdeke.

Ráfordultak a Fortune Hallba vezető hosszú útra. Őzek legelésztek a fák alatt Mrs. Broad birkájával és más falusi háziállatokkal együtt.

– Igazad volt abban, amit a fogadóban mondtál nekem azon a napon – ismerte be Dexter. – Laura valóban olyan férfit érdemel, aki szívből szereti, és elfogadja olyannak, amilyen, nem pedig olyat, aki meg akarja változtatni, hogy beleilleszkedjen az ésszerű és illedelmes viselkedésről alkotott képébe. Most már én is belátom.

– Vagyis olyasvalakit, mint te – vetett rá egy oldalpillantást Miles. – Ostoba vagy, Dexter! Jó sokáig tartott, mire rájöttél. – Felsóhajtott. – De legalább most már nem kell, hogy keresztül lyukasszalak. Jobb lesz, ha megkeresed Laurát, és neki is megmondod. Elég időt elvesztegettél már.

– Úgy lesz – mondta Dexter. – Elmondom neki, mihelyt közöltük Sir Montague-val a rossz hírt az öccséről. Te pedig bizonyára felkeresed Miss Listert, ugye? – nézett a barátjára Dexter.

Miles arca elutasítóvá vált.

– Nem. Londonba megyek. Hallottam egy nagyon-nagyon gazdag nábob lányáról, akinek a vagyona mellett Miss Listeré csak aprópénz. – Azzal Miles előre ugratta a lovát, mielőtt Dexter válaszolhatott volna.

Fortune Hallt majdnem teljes sötétségbe burkolózva találták. Sehol egy szolga, így kénytelenek voltak a lovakat maguk kikötni az istállóudvarban az egyik cölöphöz.

– Az ördög vigye el! – morgott Miles, miután hiába kopogtak, s végül beengedték magukat a sötét házba. – Gondoltam, hogy Montyt érzékenyen érinti majd az öccse bukása, de nem hittem volna, hogy ennyire kiborul.

Az alig megvilágított folyosón botladoztak előre. Sir Montaguet a szalonban találták egy nagy tölgyfa székben üldögélve a félhomályban, a kandalló előtt. Fejét lehajtva magába roskadt, s akkor sem nézett fel, amikor barátai beléptek.

– Monty! – lépett oda hozzá Dexter, és a vállára tette a kezét. – Monty, öregfiú.

Monty végre felemelte a fejét, arcán tragikus kifejezés ült.

– Dexter, Miles! Hogy vagytok?

A két férfi összenézett.

– Attól tartok, rossz híreket hoztunk, Monty – feszengett Dexter. – Newcastle-ban értük utol Tomot. Most börtönben van… – Elhallgatott, amikor Sir Monty szelíden biccentett.

– Nos, tőlem nem várhat segítséget – jelentette ki. – A nyomorult gazember! – Rosszkedvűen nézett barátaira. – Különben is, sokkal komolyabb gondokkal kell megküzdenem, mint Tom vétkei. Azok az átkozott nőszemélyek! Elképzelni sem tudjátok, mit tettek.

Dexter aggódva figyelte. Csak nem bomlasztotta meg Sir Montague elméjét az öccse miatti megrázkódtatás?

– Milyen nőszemélyek, Monty?

– A saját húgom! – búslakodott Sir Montague. – Mivel érdemeltem ki, hogy ilyen hálátlan testvérekkel vert meg a sors? És Miss Lister, egy igazi vipera női ruhába öltözve. – Arca most rosszindulatú fintorba torzult. – És a te feleséged, Dexter! A kuzinod, Miles! Férjhez megy, csak hogy ne kelljen adót fizetnie, és utána még van képe az asszonyok élére állni, hogy a leggonoszabb gaztettükre vezesse őket.

Dexter elvigyorodott.

– Szavamra mondom, ugyancsak megszorongathattak! Mit tett ezúttal a feleségem, Miss Lister és a saját húgod?

– A borospincém! – siránkozott Sir Montague. – Borélvezeti jognak nevezték, és azt állították, hogy ez egy ősi adónem, amely arra kötelez, hogy a borkészletem negyedét osszam meg a falusiakkal Szent Amandnak, a borkereskedők védőszentjének tiszteletére. Mintha a parasztok értékelni tudnák a boraimat! Micsoda pazarlás! Elvitték a bordeaux-imat! Elvitték a pezsgőmet! Elizabeth megmutatta nekik, hol találják, Miss Lister segített nekik kicipelni,

– Azt hiszem, Fortune Folly hölgyei ezúttal túl messzire mentek – jegyezte meg Dexter.

– Igazad van – bólogatott hevesen Sir Montague. Hirtelen sokkal élénkebbnek látszott. – Ha nem kapom vissza a boromat, hívom a hatóságokat.

– Semmi szükség rájuk. Ezt nekem kell elintéznem Laurával – mondta Dexter. – Hagyd csak rám, Monty! – Azzal megragadta Miles karját, és kivonszolta a szobából. – Csak egyetlen módon lehet ezt megoldani – állt meg az istállókhoz vezető ajtónál. – Elvihetem a lovadat, Miles? Az enyém már túl fáradt a feladathoz. Miles felvonta a szemöldökét.

– Viheted, cimbora, de mit…

– És a pisztolyod is kérem – vágott a szavába Dexter.

– A pisztolyom? – ismételte Miles. Dexterre meredt, aki azonban kifürkészhetetlen arccal nézett vissza rá. – Ó… – csillant fel Miles szeme. – Ugye tudod, hogy az országúti rablás és az erőszakos emberszöktetés főbenjáró bűn?

– Persze hogy tudom. – Dexter hirtelen elvigyorodott. – Csak add ide azt az átkozott pisztolyt, Miles, és már indulok is. Ha pedig bárki kérdezne, semmiféle rablásról sem tudsz.

– A memóriám napról napra lyukasabb – felelte gyászos hangon Miles, aztán barátja vállára csapott. – Sok szerencsét, öregfiú! Megyek, viszek egy kis portóit Montynak… feltéve, hogy maradt még egy csepp is a pincéjében!

A kocsi, amelyet Laura a Morris Bohócából vett kölcsön, csak lassan haladt előre a yorkshire-i kanyargós utakon. Laura hátradőlt az ülésen, és hallgatta a palackok csilingelését. Egészen jól sikerült ez a behatolás Sir Monty borospincéjébe, gondolta. Arra vigyázott, hogy csak a készlet negyedét hozza el, igaz, a férfi reakciójából gyanította, hogy a legjobb negyedet választotta ki. Az biztos, hogy Sir Montague magánkívül volt, siránkozott, a kezét tördelte, és követelte, hogy a szolgák állítsák meg őket. Ezen a ponton azonban Lady Elizabeth is beavatkozott, és az ellentétes parancsot hallva, szegény szolgáknak fogalmuk sem volt, mit tegyenek.

Laura elmosolyodott. Arra gondolt, mennyire fogják élvezni a finom borokat a falusiak. Ráadásul joguk is van hozzá. Az ősi törvény szerint Sir Montague-nak kellett volna felkínálnia a bort a falusiaknak, de mert magától nem adta, jogi értelemben Laura kirabolta… Az asszony izgatottan fészkelődött az ülésen. Megígérte Dexternek, hogy véget értek azok a napok, amikor a szegények ellen elkövetett igazságtalanságokat igyekezett jóvátenni a gazdagok kifosztásával, ez az eset azonban mégis felelevenített valamit a múltból. Dexter aligha fogja helyeselni, amit tett. Laura ezért is küldte előre Lady Elizabeth-et és Alice-t, hogy szóljanak a falusiaknak, jön a bor. Nem akarta, hogy őket is megvádolják a rablással, és bíróság előtt kelljen felelniük a történtekért. Ez most egyedül az ő felelőssége.

Felsóhajtott. Nem, Dexter valóban nem fogja helyeselni, amit tett. A rablás aligha illik abba a képbe, szerencse, hogy a férfi nem tudja, mit tett, különben a már épp jól alakuló kapcsolatukat nagy baj fenyegetné. Ha Dexter arra érkezik meg, hogy a feleségét letartóztatták rablásért, és a skiptoni börtönben ül, valószínűleg saját kezűleg akasztja fel. Laura megborzongott, és kinézett az ablakon, hátha a táj elvonja a figyelmét. Tréfálkozhat gondolatban, ahogy a Fortune Folly-i hölgyek előtt is tette, de ha őszinte akart lenni magához, be kellett ismernie, nem hitte, hogy kibírná, ha még egyszer elveszítené Dextert.

Az út kiegyenesedett, és a kocsi nagyobb sebességre váltott. A vámsorompós út sokkal hosszabb volt, mint a folyó mellett vezető ösvény, de Laura nem tudott más módot, hogy eljuttassa a bort Fortune Follyba. Egy kisebb szurdokon vágtak át, ahol a sziklafalak szinte ráborultak az útra. A nap már régen lebukott a hegyek mögött, a levegő hideg volt, és árnyaktól terhes, mélabút árasztó.

– Állj!

Laura ijedten összerezzent a kiáltást hallva. Alig akart hinni a fülének. A yorkshire-i völgyekben nemigen fordult elő rablás az utóbbi években, és a faluhoz ilyen közel feltartóztatni egy kocsit egyenesen őrültségnek tűnt. A bérelt kocsi keresztbe fordult az úton, és a lovak megfaroltak a rúd mellett. A palackok összeütődtek a fonott kosarakban, és Laura egy pillanatra megijedt, hogy összetörnek. Hamar rá kellett jönnie, hogy a Morris Bohóca kocsisa és lovásza nem született hősnek. Annyira nem fizették meg őket, hogy egyáltalán eszükbe jusson ellenállni. A kocsis megállította a lovakat, a lovász pedig óvatosan hallgatott.

Valaki felrántotta a kocsi ajtaját. A hideg esti levegő beáramlott, és Laura remegni kezdett. Hirtelen rájött, hogy soha életében nem tartóztatták még fel. Más alkalommal biztos jót nevetett volna még annak a gondolatára is, hogy a hírhedt Gloryt kirabolják, most azonban csak reszketett. Ijesztő volt a helyzet. Táskájában matatott, hogy       elővegye az apró, gyöngyház markolatú pisztolyt, amelyet mindig magával hordott.

– Van fegyverem – kezdte –, és tudok bánni vele.

Egy férfi tűnt fel az ajtóban, fölé tornyosult fekete lován, a köpenye is fekete volt, és kezében az övénél jóval nagyobb pisztolyt tartott. Árnyéka hatalmasnak, ijesztőnek látszott az alkonyi ég alján. Laura az arcába nézett, és a világ megfordult vele.

A férfi Dexter volt!

Laura szíve hevesen dobolni kezdett. Agya nem volt hajlandó elfogadni, amit a szeme látott. Dexter soha, de soha nem tartóztatna fel egy kocsit! Dexter még álmában sem szegné meg a törvényt. Dexter sosem…

Látta, hogy a férfi mosolyog, bár a szeme komoly maradt. Kezében a pisztoly alig észrevehetően megmozdult.

– Javaslom, hogy tegye el azt a játékszert, hacsak nem akarja, hogy kilőjem a kezéből.

A férfi szemében tükröződő elszántság láttán Laura el is hitte, hogy megtenné. Talán csak nem attól billent meg az agya, hogy értesült felesége legutóbbi felháborító tettéről?

– Mit csinálsz… – kezdte volna mondani, de Dexter elkapta a karját, és szó nélkül kirántotta a kocsiból. Keze keményen tapadt a derekára, ahogy maga elé emelte a nyeregbe, aztán a pisztollyal a kocsis felé intett.

– Hajtson tovább a faluba! Ott már várják. – Benyúlt a kocsiba, kivett egy fél tucat pezsgőt, és gyakorlott kézzel a nyeregtáskába csúsztatta. – Ezt és a hölgyet is magammal viszem. Induljon!

A kocsis Laurára nézett, de gyorsan el is kapta a tekintetét, melyben az óvatosság mellett mintha némi bűntudat is lappangott volna. Markába kapta a gyeplőt, és a kocsi a következő pillanatban mozgásba lendült. Dexter a lova oldalába nyomta a sarkát, és az úttól elfordulva nekivágott az emelkedőnek. Az eget mostanra teljesen ellepték a felhők, és szállingózni kezdtek az első, tétova hópelyhek. Dexter egy szót sem szólt. Laura megpróbált úgy fordulni, hogy az arcába nézhessen, de férje szorosan tartotta.

– Dexter, mit csinálsz? – kérdezte az asszony fojtott hangon. – Ez erőszakos szöktetés és országúti rablás. Amikor visszaérnek, hívni fogják a rendőrt.

– Azt Sir Montague is megteszi – felelte kemény hangon a férfi. – Vissza akarja kapni a borát.

Laura lélegzete elakadt. Szóval ezért dühös Dexter. Jól sejtette hát, hogy férje már járt Fortune Hallban, és mindent tud arról, amit tett. Biztos megdöbbent, amiért ő visszatért a régi időkhöz, és azt hiszi, hogy ismét elárulta a bizalmát. A szabályok figyelmen kívül hagyása és a ragaszkodás a maga igazához nagyon is jellemző volt Laurára, ám ezzel épp az ellenkezőjét képviselte mindannak, amit Dexter egy feleségtől elvárt.

De még ez sem magyarázta meg, miért rabolta el őt Dexter a kocsiból, és miért lopta el Sir Montague palackjait.

– Dexter, nem értelek – mondta Laura alaposan összezavarodva. – Te túl józan gondolkodású vagy ahhoz, hogy ilyesmit csinálj. Ez őrület! És veszélyes is. Még ha nem is törvénytelen, hogy egy férfi elrabolja a saját feleségét – bár ha én hoznám a törvényeket, az lenne! –, de te pisztollyal fenyegetted azokat az embereket. Elloptad Sir Monty pezsgőjét! Letartóztathatnak, és romba dől a karriered. Menjünk haza, és beszéljük ezt meg értelmes emberek módjára!

– Ne erőlködj, Laura! Hosszú időbe telt, míg végre felismertem, hogy az utolsó dolog, amire szükségem van, az az, hogy józan legyek – szűrte a szót a fogán keresztül. – Ha pedig ellenedre van, hogy elraboljon a férjed, nos, erre azelőtt kellett volna gondolnod, mielőtt úgy döntöttél, hogy törvényt szegsz.

Laura elhallgatott. Nem igazán hitte el, ami történt vele, de a lelke új életre kelt, dacára a rendkívüli körülményeknek. Dexter szorosan magához ölelte, s noha ő még érezte benne a feszültséget, volt ott valami más is; valami ígéret, talán még szerelem is. És egyszer csak a férfi egy kicsit elfordította a fejét, s ajka könnyedén, mint egy simogatás súrolta Laura haját.

Egyikük sem szólalt meg többé, míg a ló felkaptatott az emelkedőn, majd ereszkedni kezdett a falu tűhegynyi pontoknak látszó fényei felé. Amikor beértek a Félhold udvarára, Dexter leugrott a lóról, és Laurát is leemelte a nyeregből, de továbbra is a karjában tartotta, nem tette le a földre. Az asszony meglepetten és őrült módon ficánkolt, miközben Dexter rendületlenül cipelte, be a fogadóba, aztán tovább az ivóba, amely zsúfolásig tele volt vendégekkel. A teremre néma csend borult, amikor beléptek. Laura elvörösödött szégyenében.

– Azonnal tegyél le! – förmedt rá Dexterre. – Mindenki minket bámul! – Égő arcát a férfi vállába rejtette. – Dexter, tegyél le! Már épp eléggé megbüntettél. Ó! Hester kuzinom szokott idejárni, hogy férfiakkal ismerkedjen. Mindenki azt fogja hinni, hogy én is olyanfajta vagyok, mint ő!

– Akkor legalább hozzászoknak az ilyesmihez – mondta Dexter, és még szorosabban ölelte magához. – S mivel amúgy ismerik a Gloryként elkövetett bolondságaidat, megdöbbenni sem fognak. – Josie Simmonsra nézett, aki csípőre tett kézzel figyelte őket.

– Van fent egy szabad szoba – intett fejével a lépcső felé.

– Josie! – kiáltotta Laura, aztán észrevette az asszony háta mögött ólálkodó sovány férfit. – Lenny! Egyikőtök sem segít?

– Úgy látom, az úrnak nem kell segítség – mondta Josie csodálattal a hangjában. – Ez igen, Mr. Anstruther! Sohasem gondoltam volna, hogy erre is képes. Azt hittem, túlságosan merev és beképzelt az ilyesmihez. De most bebizonyította, nem így van!

Dexter odalökött egy üveg pezsgőt Lennynek.

– Sir Montague legfinomabb itókája – mondta. – Van még odakint a nyeregtáskában. Egészségükre! – nézett körül a teremben.

– De Dexter! – tiltakozott Laura.

– Nekünk nincs szükségünk rá, édesem – vigyorgott rá a férfi, és a lépcső felé indult. Valaki ujjongani kezdett.

Laurát csak még jobban felbosszantotta, amikor észrevette, hogy Dexter még csak ki sem melegedett, amíg felcipelte a lépcsőn, csizmája orrával berúgta a szoba ajtaját, aztán ledobta őt egy nagy ágy közepére.

– Most már beszélgethetünk – közölte.

– Haragszol rám? – akarta tudni Laura. – Megértem, ha nem helyesled, hogy lefoglaltam Sir Montague borát…

– Fütyülök én Sir Monty borára – szakította félbe Dexter durván. – Fütyülök a hölgyadóra, sőt arra is, hogy letartóztatnak-e rablásért. Ebben a pillanatban engem csak egyetlen dolog érdekel, és az te vagy, Laura. – Félredobta a fekete köpenyt, és leült az asszony mellé az ágyra. Kezét a kezébe vette.

Laura érezte, hogy milyen erős, szinte elviselhetetlen feszültség munkál a férfiban, s látta is, ahogy egy ideg aprókat rándul az állán.

– Szeretlek! – jelentette ki Dexter, és egész teste hirtelen ellazult, mintha valami súlyos tehertől szabadult volna meg. – Tessék. Végre kimondtam. Végre volt annyi bátorságom, hogy nyíltan beismerjem. Annyira szeretlek, hogy egyetlen józan gondolat sem maradt a fejemben, és most az egyszer nem is akarok józan lenni.

– Szeretsz? – suttogta Laura. Gondolatai szédült sebességgel pörögtek, mintha agya nem tudná befogadni a hallottakat. Megszorította férje kezét, s úgy érezte, sohasem akarja elengedni.

– Először is helytelen volt tőlem belekényszeríteni téged ebbe a házasságba – kezdte Dexter nyersen. – Bocsánatot kérek. Sértett voltam, és dühös, amiért eltitkoltad előlem az igazságot, és mindenáron magamnak akartalak téged meg Hattie-t is, de nem jól kezdtem hozzá. Biztosítani akartam, hogy Hattie-nek sohase kelljen átélnie azokat a megaláztatásokat és pletykákat, amelyek éveken át sújtották a családomat, és hogy ne úgy kelljen felnőnie, hogy nem tudja, ki az apja. Képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy neki is meg kelljen tapasztalnia azt, amit én átéltem gyerekkoromban, vagy, hogy én is olyan felelőtlen módon viselkedjek, mint az apám tette.

Laura egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Tudtam, hogy szörnyen fájdalmas lehet neked – suttogta –, és sohasem titkoltam volna el az igazságot, ha nem hittem volna, hogy így lesz a legjobb Hattie számára. Ó, Dexter, annyira sajnálom!

Dexter megmozdult, közelebb vonva a feleségét magához.

– Mindig attól rettegtem, hogy ugyanazt a hibát követem el, mint amelyet a szüleim. Mindig esküdöztek, hogy mennyire szeretik egymást, ugyanakkor kicsapongó életmódot folytattak. Kibékültek, és biztosították egymást soha el nem múló szerelmükről, aztán újra összevesztek, és rohantak, hogy találjanak valaki mást, akivel viharos viszonyba keveredhetnek. – Dexter lehajtotta a fejét. – Foggal körömmel ragaszkodtam a rendhez és logikához, mert csupán az tűnt biztonságosnak számomra. És az egyetlen olyan alkalom után, amikor nem törődtem a renddel meg logikával, és fejest ugrottam a szüleiméhez hasonlatos, szenvedélyes viszonyba, a világom összeomlott, és a teljes káosz fenyegetett.

– Ez akkor volt, amikor elcsábítottalak, és aztán elküldtelek magamtól. Ó, szerelmem, annyira sajnálom!

– Csitt! – tette az ujját gyengéden az asszony szájára Dexter. – Azt tetted, amit helyesnek véltél. Azért tetted, mert szerettél, nem pedig az ellenkezőjéért – mosolygott. – Amikor ott a hegyen beszélgettünk, és azt állítottam, nem hiszek többé a szerelemben, azzal vádoltál, hogy félek. Igazad volt, Laura. Szerettelek, de úgy tettem, mintha csak testi vágyat éreznék irántad, mert annyira féltem attól, mi fog történni, ha szélnek eresztem a kételyeimet és gátlásaimat, s megengedem magamnak, hogy ugyanúgy szeresselek, mint régen. De most már nem félek többé. – Tekintete csillogott, ahogy hitvesére nézett. – Te vagy az életem értelme, Laura, és azt akarom, hogy ez az élet szenvedéllyel, izgalmakkal és szerelemmel teli legyen. Azt akarom, hogy a házasságunk csodálatos legyen, ne holmi üres utánzat vagy érzelemmentes sivatag, amiről régebben azt hittem, hogy arra vágyom.

Laura magához vonta Dexter fejét, és megcsókolta.

– Az lesz – ígérte.

Dexter fogai összezárultak az asszony alsó ajka fölött, finoman megharapták, közben nyelve a szája sarkát simogatta. Laura lassan, tétovázva nyitotta szét ajkát, és Dexter édesen, majdnem tisztelettudón megcsókolta.

– Nem tudok olyan mintafeleség lenni, mint amilyet szerettél volna – suttogta Laura, amikor Dexter végül elengedte. Arcán patakzottak a könnyek. – Az vagyok, aki vagyok, Dexter, vad és vakmerő, s minden más, amit annyira megvetsz.

– Pontosan ezt szeretem benned – mondta a férfi halkan, és ismét megcsókolta, közben gyengéd kézzel a haját simogatta. – Azért szeretlek, mert annyira elkötelezett és szenvedélyes vagy, s mert olyan erősek az érzelmeid. Nem tudlak arra kényszeríteni, hogy változz meg, Laura, mint ahogy nem lennélek képes elhagyni sem. Most már tudom.

Laura lehúzta Dextert maga mellé az ágyra.

– Tényleg egy kocsmában fogunk szerelmeskedni? – kérdezte. Ujját végighúzta a férfi állának vonalán, s közben egyfolytában mosolygott.

– Miért ne? – Dexter keze a ruha szalagjaiért nyúlt. Laurán érzéki remegés futott végig.

– Talán jobban hasonlítok Hesterre, mint gondoltam – jegyezte meg. – Fel sem tűnt, milyen erkölcstelen nőszemély vagyok, amíg veled nem találkoztam.

Dexter keze az egész testét bebarangolta, simogatva, felfedezőn.

– Én pedig valahányszor veled szerelmeskedtem, sutba dobtam a józan észt és értelmet, és teljesen beléd feledkeztem. Már akkor fel kellett volna ismernem, hogy eleve vesztésre ítélt csatát próbálok megvívni, ráadásul egy olyat, amelyet nem is akarok igazán megnyerni. – Ismét megcsókolta hitvesét. – Annyira féltem érzelmeket vinni bele… Meg tudsz nekem bocsátani, Laura?

– Megbocsátok – mosolygott ragyogó arccal az asszony, és csókra nyújtotta a száját. – Szeretlek!

– Tudod, lehet, hogy ez most nagyon rossz lesz – mondta Dexter egy perc múlva.

– Rossz? Veled? – Laura levegő után kapkodott, ahogy férje ajka érzékeny bőrét csiklandozta. – Az meg hogyan lehetséges?

– Mert szeretlek – felelte a férfi. – És mert te is szeretsz. S mert végre mindketten nyíltan és szabad akaratunkból beismertük titkok és gátlások nélkül. Azelőtt, amikor még nem bíztunk meg egymásban teljesen, szinte panaszkodva mondtad, hogy milyen jó neked…

Laura teste nekifeszült a férfiénak.

– Nem igazán volt az panasz, Dexter. – Laura felemelte a kezét, és megsimogatta férje arcát, élvezve a borosták érdességét a tenyerén. – De jó tudni, hogy ezúttal szerelemből tesszük – suttogta.

– Mindig is szerelemből tettük, bár én nem voltam elég becsületes sem hozzád, sem magamhoz, hogy beismerjem – mondta Dexter. – De most már megteszem. Örökké szeretni foglak!

Szája ismét Laura ajkára tapadt. Magához ölelte az asszonyt, és hódolattal becézte minden hajlatát, domborulatát az ajkával, kezével, testével, s a végén Laura ismét sírva fakadt, de ezúttal a boldogságtól, s úgy vélte, nem kellett sok hozzá, hogy Dexter is elsírja magát.

Órákkal később Laurát dörömbölés ébresztette mély és nyugodt álmából. Hallotta az emberek ordítozását odalent az ivóban, és tudta, hogy a fogadó tele van. Nyilván mélyen benn járnak már az éjszakában, és bármi legyen is Sir Montague véleménye Fortune Folly lakosairól, a lenti tömegnek nagyon is ízlett a pezsgő.

– Itt van a milícia, asszonyom! – kiabált be Josie az ajtón keresztül. – Azért jöttek, hogy mindkettőjüket letartóztassák Sir Montague pezsgőjének ellopásáért, és Mr. Anstruthert országúti rablásért meg azért is, mert erővel elszöktette magát.

Laura megfordult Dexter karjában, meztelen testük egymáshoz ért. Az asszonyt elöntötte a melegség és teljesség érzése.

– Mondd meg nekik, kérlek, hogy ez csakis valami félreértés lehet! – kiabált vissza. – Mondd meg nekik, hogy Sir Montagueval majd én tisztázom a dolgot! – Fészkelődött egy kicsit, ahogy az éberré váló Dexter finoman kóstolgatni kezdte a meztelen vállát. – Azt is mondd meg nekik – fűzte hozzá Laura hogy én magam lövöm le őket, ha megpróbálják letartóztatni Dextert!

– Nagyon jól mondja, asszonyom – helyeselt Josie.

– Ó, és kérlek, mondd meg mindenkinek – fejezte be Laura az utasítások sorát –, hogy a ma esti italt én fizetem. Köszönöm, Josie!

Laura ismét megfordult, így keble oda került, ahol eddig a válla volt. Dexter azonnal megmozdult, hogy kihasználja a lehetőséget, de az asszony nevetve tolta el magától.

– Haza kell mennünk – mondta. – Bármennyire is élveztem az ittlétet, jobban szeretnék otthon lenni veled.

Dexter kissé sajnálkozva nyúlt a ruháiért.

– Rendben, de csak akkor, ha hamarosan ismét vadul, fegyelmezetlenül és vakmerőn viselkedhetünk.

Laura elmosolyodott, amikor férje betakargatta a fekete köpenybe, és a karjába kapta.

– Azt hiszem, nagyon hamar megismételhetjük a dolgot – suttogta sokat ígérőn. – Hester egyszer bevallotta nekem, hogy egész úton hazafelé szerelmeskedett a kocsiban.

Látta, hogy Dexter szája válaszul széles mosolyra húzódott, és fejét lehajtva ajkát az asszony ajkához érintette.

– No, hát akkor – mondta –, mire is várunk?

UTÓHANG

1809 decembere

– Fel nem foghatom, hogyan tituláltathatja magát Laura mostanában Mrs. Anstruthernek – jegyezte meg Faye Cole mogorván a reggelizőasztalnál Cole Courtban néhány héttel később. – Az ember azt hinné, még büszke is arra, hogy egy olyan jelentéktelen emberhez ment férjhez, mint Dexter Anstruther. Ő, aki valaha Cole hercegnéje volt!

– Talán csak neked érthetetlen, mama – tolta el maga elől Lydia a tányérját, amelyen érintetlenül feküdt a pirítós. A lány sápadt arcán nemtetszés ült. – El is tudom képzelni, hogy képtelen vagy felfogni az ilyesmit.

Faye a szeretet legkisebb jele nélkül nézett a lányára.

– A te házasságról vallott nézeteid nem igazán mérvadók, nemde bár, Lyddy? Vagy talán már elfelejtetted, hogy kész voltál elszökni egy közönséges bűnözővel?

– Gondoskodsz róla, hogy véletlenül se felejtsem el – vágott vissza Lydia rendíthetetlen nyugalommal. Belekortyolt a teájába, de nyomban le is tette a csészét, és ha ez egyáltalán lehetséges, még jobban elsápadt. Egyik szülője sem figyelt rá. A herceg beletemetkezett az újságjába, a hercegnét pedig teljesen lefoglalta, hogy tisztára kotorja a lekváros üveget.

– Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy képesek leszünk-e túladni rajtad most, hogy bemocskoltad a jó híred, Lyddy – folytatta Faye tudomást sem véve lánya szemrehányásáról. – Gondolom, lefizethetnénk valakit, de attól tartok, nem lesz elég a hozományod, még úgy sem, hogy Mr. Anstruther visszaadta a pénzt, amelyet apád megpróbált Laurára testálni. – Dühös pillantást vetett a hercegre. – Ami, ha jobban belegondolok, meglehetősen rendkívüli.

– A fickó azt mondta, hogy önmagáért szereti Laurát – dörmögte Henry Cole. – Átkozott bolond!

– Akárhogy is, mostanában eléggé sápatag vagy, Lyddy – tért vissza a fő célpontjához Faye. – Igazán nem csoda, hogy nem kapkodtak utánad a férfiak. Lyddy? – Döbbenten figyelte, hogy lánya a szájára szorítja a kezét, hátralöki a székét, vadul felpattan, és kirohan a szobából. – Lyddy!

Az ajtó becsapódott.

– Fogalmam sincs, mi baja lehet ennek a lánynak az utóbbi időben – nézett a férjére a hercegné. – Komolyan, Henry, igazi rejtély.

Hatalmas, fehér pelyhekben esett a hó Fortune Follyban. Hattie izgatott sikongatással rohant ki, hogy hóembert építsen Rachellel. Laura az ablakülésen kuporogva nézte.

– Mindjárt én is kimegyek hozzájuk, mert jó mulatságnak tűnik – mondta –, csak előbb tudni akartam, mi áll a levelekben.

Dexter feltörte az első levél pecsétjét, aztán leült, hogy elolvassa.

A legcsodálatosabb hírek! Annabelle húga írt, írása még kuszább volt, mint máskor a nagy izgalom miatt.

A mama újra férjhez megy! Találkozott egy régi szerelmével, egy úriemberrel, aki már azelőtt a csodálói közé tartozott, hogy a mama hozzáment volna a papához (legalábbis azt hiszem, hogy előtte volt, de az is lehet, hogy közben is találkozgattak). Akárhogy is, a férfi a hadseregben szolgál, és felajánlotta, hogy tiszti rangot vesz Charleynak a régi ezredében, a Királyi Lovas Testőrségnél. Roly pedig elnyert egy oxfordi ösztöndíjat, szóval a tandíja nem lesz túl magas. Caro találkozott egy régi iskolatársával, és elhatározták, hogy ketten egy leánynevelő intézetet nyitnak. Nem is sejtettem, hogy dolgozni óhajt, és nagyon különösnek találom tőle, de azt állítja, sokkal boldogabb lesz így, hogy valami mással foglalhatja el magát, mint a házasság.

Ami azt jelenti, hogy csak én maradtam, kedves Dexter, és biztos vagyok benne, hogyha rendezel nekem egy különleges és izgalmas bemutatkozó bált, nagyon gyorsan megszabadulsz tőlem is. Minden lelkiismeretfurdalás nélkül bevallom, hogy néhány úriember már így is kitüntetett a figyelmével, amikor mamával a városban jártam. Persze nem lep meg a dolog, hiszen nagyon csinos vagyok, így gondolom, nem okoz majd semmiféle nehézséget, hogy férjet fogjak magamnak…

És ebben a hangnemben folytatódott még hosszan a levél.

Dexter bánatos mosollyal az ajkán tette félre.

Caro üzenete rövidebb és lényegre törőbb volt.

Kedves Dexter!

Biztosan hallottad már Belle-től, hogy az édesanyád újra férjhez megy. Mr. Sandforth meglehetősen kellemes úriembernek látszik, bár nem a fényes intellektusa a legszembetűnőbb, és túlságosan is szerelmes a mamádba, de egyik sem feltétlen rossz tulajdonság. Anyád valószínűleg egy hónapon belül tönkreteszi majd, de ez már az ő gondja. Szerencsére az úr nagyon gazdag.

Nem hiszem, hogy sokat kellene várni arra, hogy Belle kövesse Mrs. Anstruther példáját, és őt is oltárhoz vezessék. Szeretne egy bált, ahol bevezetik a társaságba, de jobb lesz, ha sietsz, mert amilyen romantikus alkat, nagyon könnyen lehet, hogy hamarosan elszökik valakivel Gretna Greenbe. Ha jobban meggondolom, talán jobb is lesz, ha hagyod, hogy a természet tegye a dolgát, így rengeteg pénzt takaríthatsz meg. Ami engem illet, nagyon boldog leszek a vezetésem alatt álló iskolában. Jól illik az irányító hajlamomhoz.

A harmadik levél Lord Liverpooltól jött, a szálkás, fekete betűket gyakran tarkították bosszantó tintapacák.

Anstruther, azt akarom, hogy nyomban térjen vissza Londonba! Olyan nyugtalanító hírek jutottak a fülembe, hogy erővel elszöktette a saját feleségét. Noha nem törvényellenes, ez a fajta viselkedés teljességgel elfogadhatatlan, s nem olyasmi, amit öntől várnék. A többi vádról, az országúti rablásról és tolvajlásról csak azt feltételezhetem, hogy szerencsétlen félreértés történt.

És ha már a házasságánál tartunk, úgy tűnik, sikerült kapitális balgaságot elkövetnie. Figyelmeztettem, hogy ne hagyja magát eltéríteni a céltól, Anstruther. Igazán egyszerű dolgot bíztam önre, s úgy hallom, sikerült egy vagyontalan özvegyre szert tennie, akinek ráadásul van egy lánya, ami azt jelenti, hogy még egy éhes szájjal többet kell etetnie. Ez meglehetősen érthetetlen és teljes alkalmatlanságra vall, s ha nem lennék a szóban forgó hölgy lelkes csodálója, haladéktalanul elbocsátanám önt a szolgálatomból.

Dexter leejtette a levelet, a tenyerébe hajtotta a fejét, és harsányan felkacagott. Laura a vállára tette a kezét, mire a férje felnézett, s tekintetük találkozott. Az asszony rámosolygott.

– Mi a baj? – érdeklődött.

– Semmi az égvilágon – felelte Dexter, és átnyújtotta a húgai levelét. Aztán újra felnevetett. – Semmi sem lesz azokból a dolgokból, amelyektől féltem, és úgy tűnik, senkinek sem kell már a pénzem.

– Még egy éhes szájjal többet kell etetned – mondta halkan Laura, aki oldalra hajtott fejjel olvasta Liverpool asztalon heverő levelét. – Ó, istenem, attól tartok, Lord Liverpool gutaütést kap, ha megtudja, hogy még egy Anstrutherrel több lesz, ráadásul ilyen röviddel az esküvő után.

Dexter ránézett, szeme felcsillant.

– Úgy érted…

Laura arca valósággal ragyogott a boldogságtól.

– Gyarapszik a családunk, Dexter, és hamarosan én is. – Hirtelen izgalom villant a szemében. – Nem túl vakmerő dolog ez tőlünk, most, hogy nincs pénzünk, mert visszaadtad a hozományomat?

– De, valószínűleg az – csókolta meg Dexter –, de legalább az állásom megvan, hála neked. Amint látod, Lord Liverpool igen nagyra becsül.

– Akkor lehet ő a keresztapja a kisbabánknak – mondta Laura, és megfogta férje kezét. – Gyere, mondjuk meg Hattie-nek, hogy hamarosan kistestvére lesz! Biztos vagyok benne, hogy el lesz ragadtatva.

Azzal kéz a kézben kimentek a hóba.

A regény előzetesét egy online novellában írta meg Nicola Cornick. A kurtizán titka című

történetet ön is elolvashatja honlapunkon:

www.harlequin.hu