KATIE FFORDE

Tökéletes megoldás

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Katie Fforde: The Perfect Match

Fordította

VARGA ZSÓFIA

Nővéremnek, Jane Gordon-Cummingnak, valamint a férjének, Edwin Osbornnak szeretettel, köszönettel az inspirációért.

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönet a stroudi Catherine és Richard Crawshaw-nak, akik annyira lelkesek voltak a terveim iránt, és rengeteget segítettek. Az esetleges tévedésekért (biztos van ilyen!) én vagyok a felelős; ti mindketten csodálatosak voltatok!

Szintén óriási köszönet illeti a nővéremet, Jane-t, és sógoromat, Edwint, akik annyiféleképpen segítettek nekem, még akkor is, amikor nem is tudtak róla. Annyira örülök, amiért most ilyen közel lakunk egymáshoz!

Mint mindig, most is hálásan köszönök mindent a lenyűgöző értékesítési csapatnak. És Jen Doyle-nak, Rebecca Ikinnek és Sarah Arratoonnak a marketingről, akik varázslatos munkájukat annyi humorral és vidámsággal végzik. A köszönet mindig megilleti Charlotte Busht és Amelia Harvellt is, akik végtelenül profik, de még annál is szórakoztatóbbak.

Köszönöm csodálatos szerkesztőimnek, Selina Walkernek és Georgina Hawtrey-Woore-nak, akik kedvesen és megértően ösztönözték munkámat.

Köszönöm Richenda Toddnak, aki minden részletre ügyelt, és nem sértődött meg a vicceimen.

És persze Bill Hamiltonnak az A. M. Heath irodalmi ügynökségnél, akire mindig számíthatok.

Még sokaknak kellene köszönetet mondanom, de kérem, higgyék el: nem hálátlan vagyok, csak néha feledékeny.

Első fejezet

Bella Castle mélyet lélegzett, és arcára mosolyt erőltetve igyekezett elrejteni csalódottságát. Ügyfeleivel egy pompás kis ház előtt álltak, melyről azonban ők épp az imént állapították meg, hogy nem megfelelő.

– Elképzelhető, hogy nem ártana néhány ponton engedményeket tenni, elfogadni, ha egy pár elvárásuk nem teljesül – mondta kedvesen. – Bár egy részletes szempontrendszer hasznos lehet, nem kellene teljesen alárendelődniük ennek, különben sosem találnak házat maguknak.

Bella igencsak megkedvelte Agnew-ékat azalatt a nyolc hónap alatt, míg megkísérelt olyan ingatlant felkutatni a számukra, amely megfelel az elvárásaiknak; de azért néha bosszantónak találta őket. Fellengzős elképzeléseik voltak, és kevéske pénzük. Tágas szobákra vágytak, nagy kertre, kilátásra, garázsra, egy meghatározott környéken; mindez, kompromisszumra való képtelenségükkel együtt, igazi kihívássá tette a feladatot. Ezt a mostani kertet, mely csak úgy burjánzott a rózsáktól és a nyári virágoktól, „túl kicsinek” és „unalmasan laposnak” titulálták, habár a sík kert egyik fő szempontjuk volt.

Mrs. Agnew felvonta a szemöldökét. Tudta magáról, hogy kicsinyes, még arra is képes volt, hogy kinevesse saját magát, de eddig nem hajlott a kompromisszumokra.

– Rendben, a rózsalugassal kapcsolatban hajlandó vagyok engedni. És te, drágám? – nézett a férjére.

– Mi a helyzet azzal, hogy „a kertben mindenképp forduljanak elő vadon élő állatok”?

Mrs. Agnew a fejét rázta.

– A vadon élő állatokhoz ragaszkodom.

– Érthető – vágta rá Bella gyorsan. – Vadon élő állatok mindenhol vannak errefelé. – Ezt olyan határozottsággal jelentette ki, mely – reményei szerint – jól leplezte konkrét ismeretei hiányát; de tekintve, hogy a Cotswolds egyik leggyérebben lakott részén jártak, azért elég biztos volt az igazában.

– Nos, én pedig lemondok a vasútmodellező szobáról – szólt Mr. Agnew, aki valamivel kevésbé ragaszkodott a tökéletes otthonról alkotott elképzeléseihez.

Mrs. Agnew halkan kuncogott, azután sóvárogva nézett Bellára.

– Megkönnyítettük ezzel, hogy megtalálja nekünk álmaink otthonát?

Bella nevetett.

– Hát persze.

Tisztában volt vele, hogy milyen szerencsés; a keresztanyjánál, Alice-nél lakott egy olyan házban, melyért Agnew-ék az életüket is föláldozták volna; így élhetett szűkös anyagi lehetőségei mellett is egy ennyire népszerű vidéken.

Figyelte, amint a házaspár elhajt az elbűvölő ház elől, amelyről azt hitte, tökéletesen megfelel majd nekik; aztán odasétált a kocsijához. Tényleg csalódott volt. Egy másik kliensének épp visszautasították az egyik házra tett ajánlatát; elégedettséggel töltötte volna el, ha legalább az egyik családnak fedelet szerez a feje fölé. Épp arra készült, hogy visszainduljon az irodába, amikor megszólalt a telefonja. Nevil volt az, a barátja és egyben a főnöke.

– Van valami jó hír? – kérdezte, miután kurtán üdvözölte. – Ne is mondd – folytatta –, lefogadom, hogy „fojtogatónak” találták.

Bella azonnal védelmébe vette Agnew-ékat. Az ő ügyfelei voltak, és csak ő minősíthette kukacoskodóknak őket.

– Ugyan már, Nevil, ha egy ház egyszer nem megfelelő, akkor nem megfelelő, és kész. Az a legutóbbi ingatlan, amelyet mutattam nekik, tényleg kicsit szűkös volt.

– Na, és ezzel most mi volt a baj? – kérdezte a férfi. Bella maga elé képzelte, ahogy felvonja a szemöldökét, és a ceruzájával a jegyzettömbje fölött köröz, amelyre mindig firkálgatni szokott.

– Túl lapos volt – válaszolta.

– Jóságos Istenem!

– Most visszamegyek az irodába. Van pár dolog, amit még át kell néznem – tette hozzá gyorsan, mielőtt a másik újabb megjegyzéseket tehetett volna kedvenc ügyfeleire.

– Ne! Tényleg nem szükséges, drágám – mondta Nevil, egy pillanat alatt átalakulva idegesítő főnökből pátyolgató baráttá. – Négy óra van, húzz haza. Holnap találkozunk.

Nevilre általában nem volt jellemző, hogy azt ajánlgatja, húzzon haza, úgyhogy Bella egy kicsit meghökkent.

– Na jó, rendben – mondta, és egy pillanatra elgondolkozott. – Beugorhatnék Mrs. Langley-hez.

– Jó ötlet! Derítsd ki, eldöntötte-e már, hogy meghirdeti azt a kívánatos hatszobás házát. Úristen, egészen elveszhet ott egyedül. – A férfi kuncogott. – Sajnálom, drágám, már megint kibújt belőlem az ingatlanügynök. Menj el az öreg barátnédhoz. És útközben ugorj be valahová, vegyél neki egy kis virágot a cég számlájára.

Bella azt kívánta, bárcsak meg sem említette volna Mrs. Langley-t. Nevil, habár jót akart, nem értette meg, hogy az üvegházi szegfű nem mindenkinek dobogtatja meg a szívét.

– Őszintén szólva a kertje telis-tele van virággal, de azért kedves gondolat volt tőled.

– Akkor vigyél neki egy kis csokoládét, de valami finomat.

– Nevil, ne erőlködj. Biztos vagyok benne, hogy ha tényleg el szeretne majd költözni, nekünk fog szólni.

– Akkor is nagyon helyesen teszed, hogy folytatod az ostromot, Bells – mondta Nevil. – Mutatja, hogy igazán elkötelezett vagy a munkád iránt. Ezt nagyra értékelem.

Bella, miközben elhelyezkedett a kocsiban, Nevilen töprengett. Néha tényleg olyan értetlenül tud viselkedni, de a szíve a helyén van. Bella rádöbbent, hogy mosolyog. Szerencsésnek mondhatta magát, amiért állást kapott egy takaros kisvárosban, csak negyvenöt mérföldnyire a szülővárosától, ráadásul egy olyan férfinál, aki, habár szépnek nem nevezhető, de a maga módján egészen jóképű.

Mrs. Langley olyan ügyfélnek bizonyult, akinek nagyon könnyű a kedvére tenni; legfőképpen azért, mert Bella egy hosszú beszélgetés során rájött, hogy az öreg hölgy valójában nem akar elköltözni, és ezt meg is mondta neki. Ez hatalmas megkönnyebbülést jelentett Mrs. Langley-nek, aki szerette volna megtartani kertjét, amelyet közel ötven éve gondoz. Bella felvázolta neki, milyen egyszerű lenne aranyos hálószobává alakítani a kisebbik szalont, és hogyan lehetne a szomszédos, raktárnak használt helyiség felhasználásával egész lakosztálya lent; így, ha nem szeretne, nem is kellene többé fölmennie az emeletre. Azóta is szoros barátságban voltak, és valahányszor Bella meglátogatta, biztos lehetett benne, hogy kap egy csésze teát és egy szelet süteményt. Bella rájött, hogy a munkája során gyakran van szüksége süteményre. Az ingatlanügynöki munka borzasztóan sok türelmet követelt.

Nevil tisztában volt vele, hogy ő elég gyakran meglátogatja az idős hölgyet, de azt nem tudta, hogy Bella sosem hozza fel a költözés témáját, hacsak Mrs. Langley maga nem kezd beszélni erről, és hogy akkor is ismételten biztosítja róla: függetlenül a kívülállók véleményétől, ez egyáltalán nem lenne jó döntés, hacsak ő maga nem akarja teljes szívéből.

Bella és Mrs. Langley a virágoktól burjánzó kertben ültek, a rozoga kovácsoltvas asztalnál, rozoga kovácsoltvas székeken, melyek csak a kifakult, enyhén dohos szagot árasztó párnák miatt nem voltak elviselhetetlenül kényelmetlenek. Ez a hely, a háztól kicsit távolabb, Mrs. Langley kedvenc zuga volt, egy lugas mellett, egy hatalmas futórózsa veszedelmes közelségében, mely most, júniusban, száz és száz apró, nagyon illatos virágot hozott, felkúszva a lugasra és a szomszédos fára. Bella önkéntelenül is arra gondolt, mennyire tetszene mindez Agnew-éknak, feltéve, ha milliomosok volnának, Mrs. Langley pedig el akarna költözni.

Teáscsészét, csészealjat és egy tányért kapott.

– Csak nem érezted meg valamiképpen, hogy épp citromos pitét sütöttem? – kérdezte Mrs. Langley, a sütemény felé intve.

Bella elégedetten fölsóhajtott.

– Tudod, hogy rajongok mindenért, ami csak a sütődből kikerül, de a citromos pite a kedvencem – kapott be egy falatot.

– Az unokaöcsém jelentkezett – mondta Mrs. Langley néhány pillanatnyi elégedett csöndet követően.

Bella nyelt egyet, és hegyezni kezdte a fülét. Valójában Mrs. Langley az unokanagynénje volt a férfinak, de egyszerűen unokaöccsének nevezte, amikor róla beszélt. Ő erőltette, hogy Mrs. Langley költözzön el. Bella mindig is tartott attól, hogy újraindítja az ostromot. Úgy tűnt, Mrs. Langley is épp ettől fél.

– Tényleg?

Az idős asszony bólintott.

– Igen. Egy éjszakát tölt majd a városban, és el szeretne vinni vacsorázni. Ez szép tőle, nem?

Ez egy kicsikét erőltetetten hangzott, mintha szeretné, hogy Bella jó véleménnyel legyen egy idegenről, aki rá akarja venni az unokanagynénjét arra, hogy költözzön el szeretett otthonából, ahol ötven éve él, valami „kényelmesebbe”.

– Tényleg az – értett egyet Bella derűsen. – Feltétlenül valami nagyon jó helyre menjetek. Azt javaslom, kérd meg, hogy vigyen a Dog and the Foxba. Nagyon kellemes üvegházuk van, ott is lehet vacsorázni, gyönyörű kilátás nyílik a kertre.

Mrs. Langley figyelmét nem lehetett elterelni egy másik kert évelőágyásainak emlegetésével.

– Attól tartok, újra megkér majd arra, hogy költözzem el.

Bella előrehajolt.

– Mondott erről bármit is?

Mrs. Langley megrázta a fejét.

– Nem, de… tudod, aggódom.

Bella határozottan válaszolt.

– Nem kell elköltöznöd. Nincs semmi okod rá. Biztos vagyok benne, ha megmondod neki, hogy maradni akarsz, nem is említi majd többé. Végül is, amikor először mondtad neki, nem bánta, igaz?

Mrs. Langley bólintott.

– Csak hát, tudod, a bátyám – az ő nagyapja – rendkívül erőszakos volt. Lehetséges, hogy az ilyesmi öröklődik. A múltkor levelet írtam neki. Talán szemtől szembe nem leszek ilyen bátor.

Bella megfogta barátnője kezét.

– Senki nem kényszeríthet arra, hogy elköltözz. Ha túl erőtlen lennél ahhoz, hogy egyedül élj, még mindig kereshetsz valakit magad mellé. Végül is van elég szabad szobád.

– Ez borzasztóan drága lenne. Lehet, hogy értékes ingatlanban élek, de nincs túl sok jövedelmem.

– Olyasfajta illetőt is kereshetnél, aki a lakhatásért cserébe vállalná. Valami szimpatikus nőt, aki esténként itt van, ellenőrzi, hogy minden rendben van-e veled, aztán elmegy dolgozni. – Bella megpaskolta a puha, májfoltos kezet. – De ettől még messze vagy. Aki ilyen jól süt, mint te, annak nincs szüksége arra, hogy valaki elkészítse neki az esti kakaóját.

Mrs. Langley kuncogott; szemlátomást felvidult.

– Azt hiszem, igazad van!

– És ha összevitatkoznátok ezen, majd én megmondom neki, hogy a pompás kerttel körülvett, elbűvölő, egyéni sajátosságokkal rendelkező régi házakra sajnos mostanában egyáltalán nincs kereslet.

Mrs. Langley mosolygott.

– Biztosra veszem, hogy hinni fog neked. – Egy pillanatra elhallgatott. – Van még időd egy második csésze teára és egy újabb szelet sütire?

Bella az órájára pillantott.

– Alice vonatához fél nyolc körül kell kiérnem. Úgyhogy igen, szeretnék még. Biztos, hogy nem tartalak fel?

– Nagyon örülök a társaságnak, és később már nem kell vacsoráznom, ha most eszem még egy sütit. Az öregség egyik öröme, hogy az embernek nem muszáj egészségesen étkeznie többé, ha nem akar. – Azzal egy szelet süteményt tett Bella tányérjára.

– Na és mikor jön? Mármint az unokaöcséd? – kérdezte Bella.

– Valamikor a jövő héten. – Mrs. Langley megérintette a karját. – Nincs kedved esetleg velünk tartani? Fölvethetném neki…

– A legnagyobb örömmel – mondta Bella –, de nem lenne egy kicsit furcsa, ha megkérdeznéd, hogy nem hozhatnád-e el az ingatlanügynöködet is?

Mrs. Langley fölnevetett.

– Hát, így tényleg nagyon furcsa lenne, de inkább úgy említenélek, mint egy barátomat. Mint ahogy kétségkívül az is vagy.

– Mondhatnád azt, hogy azért van szükséged rám, hogy valaki kikísérjen a toalettre. Akkor bele kellene egyeznie. De azt hiszem, adhatnál neki egy esélyt. Ha, alighogy megérkezik a házba, azonnal elkezdi a szobákat méregetni és a falakat kopogtatni, fölhívhatsz, neki pedig megmondhatod, hogy segítségre van szükséged a mellékhelyiségben.

Mrs. Langley felsóhajtott.

– Akkor azt fogja mondani, hogy nyilvánvalóan el kell költöznöm.

– Badarság – mondta Bella. – Akkor fölszereltethetsz biztonsági kapaszkodókat, meg ilyesmit. Az otthonod tökéletesen megfelel neked, ha itt akarsz élni. – Az órájára pillantott. – Hamarosan indulnom kell. Csináljak valamit, amíg itt vagyok?

Bella ezt igazából nem említette Nevilnek, de részint azért látogatta meg ilyen gyakran Mrs. Langley-t, mert így elvégezhette azokat az apró-cseprő teendőket, amelyek már nehezére estek öreg barátnőjének. Nevil nem helyeselte volna mindezt; úgy érezte volna, így lehetővé teszi az öreg hölgy számára, akiből esetleg máskülönben komoly ügyfél válhatna, hogy tovább maradjon a házában, mint ahogy egyébként képes lenne rá.

– Hát, a locsolócső megint leesett a kerti csapról, úgyhogy ha esetleg meg tudnád…

– Persze hogy megcsinálom. Locsolok az üvegházban, aztán visszaszerelem a csövet. Bárcsak engednéd, hogy egy jobb öntözőrendszert szerkesszek neked.

Mrs. Langley aggodalmasnak tűnt.

– Tudod, hogy utálom a változásokat.

Bella együtt érzően mosolygott.

– De ha ez azt jelentené, hogy tovább folytathatnád a paradicsom termesztését, akkor megérné, nem igaz?

– Azt hiszem. Csak nem szeretném, ha az unokaöcsém azt hinné, már nem birkózom meg az öntözéssel.

– Erre is figyelek majd. Semmibe sem kezdek addig, míg ő el nem megy, ezt megígérem.

– Be kell vallanom – mondta Mrs. Langley rövid gondolkodás után –, ha lenne olyan módja az üvegház öntözésének, ami nem igényelne locsolókannát, az igencsak érdekelne.

– Biztos, hogy meg lehet oldani. Majd körbekérdezősködöm, aztán informállak.

Egy kicsit később Bella, kissé vizesen, beült az autójába, és elindult a vasútállomásra. Addigra már rájött, kit kérjen meg arra, hogy készítsen Mrs. Langley-nek olyan öntözőrendszert, amelynek a működtetéséhez csak a vízcsapot kell elfordítani.

Második fejezet

Alice boldogan sóhajtott, és hátradőlt a vonat ülésén. Vele volt az e-bookja, a poggyásza, és valaki hamarosan hoz majd neki egy csésze teát. Vagy akár egy pohár bort. Manapság már megengedhette magának az első osztályt – legalábbis a vonaton –, és ennek nagyon örült. Amikor hatvanéves lett, elhatározta, hogy enged csavargó hajlamainak, és többet utazik majd. Csak azt kell még kitalálnia, hogyan valósítsa meg a tervét. Első lépésként sokkal gyakrabban ment föl Londonba.

Mivel a vonat, jó előre beállva, fogadta a korán felszállókat, ő már régen beletemetkezett a könyvklubban e hónapban terítékre kerülő regénybe, mire a többi utas, aki nem osztotta nézeteit a pontosságról, szállingózni kezdett.

Alice úgy csoportosította a táskáit, hogy ne foglaljanak el túl sok helyet, és folytatta az olvasást. Egészen addig nem nézett fel, amíg fel nem tűnt neki, hogy valaki lehuppan a szemközti ülésre. Egy aktatáska pottyant a kettőjük közt lévő asztalkára. Ekkor mosolyogva felpillantott a könyvéből, mintegy jelezve, hogy nem akarja egymaga elfoglalni az összes ülést.

A férfinak egy kis idejébe telt, mire elhelyezkedett; Alice abbahagyta az olvasást, hogy alaposan szemügyre vehesse. Szenvedélyesen szerette megfigyelni az embereket, és hamar rájött, hogy a férfi érdemes a figyelmére. Úgy tippelt, egy kicsit fiatalabb lehet nála – az ötvenes éveiben járhatott –, de olyan energia áradt belőle, mely évekkel megfiatalította. Nagyon mutatós öltönyt viselt, nyakkendője pedig élénk színével, enyhe ferdeségével remekül kiegészítette öltözékét.

Alice eltűnődött azon, hogy vajon hatvanéves korára az embernek föl kellene-e hagynia a másik nem iránti érdeklődéssel. Bizonyára így van, döntötte el; milyen kár. Nem mintha állandóan vonzó férfiak után kutatott volna, vagy ilyesmi, de ha néhanapján mégis észrevesz egyet, akkor is inkább a fiatalabb nőkre kellene hagynia a bámészkodást.

A szemben ülő férfi azonban továbbra is elvonta a figyelmét az e-bookjáról. Az idegen szemlátomást ideges volt, kinyitotta az aktatáskáját, kivett belőle mindenfélét, aztán újra becsukta, és az órájára pillantott. Elkapta Alice tekintetét, és bocsánatkérően rámosolygott.

– Kíváncsi vagyok, vajon mikor jön erre a büfés kézikocsi – mondta.

– Valószínűleg csak akkor, miután elindultunk – mondta Alice –, de ez most már bármelyik pillanatban bekövetkezhet. Ó, már megyünk is.

Kinézett az ablakon; szerette ezt a pillanatot, amikor az ember nem tudja eldönteni, vajon a vonat mozdult-e meg, vagy az állomás.

A büfékocsira egy darabig még várniuk kellett, és amikor végre zörögve lefékezett mellettük, Alice utastársa szemlátomást izgatottá vált. A büfés várakozóan tekintett Alice-re, de ő szerette volna jobban átgondolni a választást, mert ez a szolgáltatás még új volt a számára, ezért azt javasolta, hogy a férfi rendeljen először.

– Mi az, ami ingyen jár? – kérdezte a férfi.

Lenyűgöző, gondolta Alice. Ő sokkal többet köntörfalazott volna.

– Tea vagy kávé, forró csokoládé, pogácsa, teasütemény és burgonyaszirom – sorolta a büfés kötelességtudóan.

– Szendvics vagy bor, nem?

– Nem, uram – mondta az alkalmazott határozottan. – Azokért fizetnie kell.

– De a tárcámat az irodában hagytam, és nincs nálam pénz.

Alice a könyvolvasója mögé bújt. A férfinak, nyilvánvaló lazasága ellenére, azért mégiscsak zavarba ejtő lehetett így kuncsorogni az ingyen enni- és innivalóért.

– Sajnálom, uram, de attól tartok, semmit nem tehetek.

– És biztos benne, hogy nem kaphatok egy szendvicset, ha az összes többiből nem kérek? – kérdezte a férfi, becsmérlően a kekszek, pogácsák és chipsek felé intve. – Összességében biztosan kerülnének annyiba, mint egy szendvics.

– Sajnálom, uram. Csak az ingyenételek járnak ingyen. A többiért fizetni kell.

– De a szendvicseknek nagyon hamar lejár a szavatossági idejük – lehetséges, hogy valamennyit ki kell dobnia az út végére. A többi cucc egy csomó ideig eláll.

– Mint már mondtam, sajnálom…

Alice nem bírta tovább hallgatni.

– Vehetek magának egy szendvicset és egy üveg bort? Nekem megvan a tárcám.

A férfi ránézett; Alice most látta, hogy kék a szeme.

– Ezt nem engedhetem meg.

– Miért nem? Ez nem egy négyfogásos vacsora a Ritzben. A bor is kis üveg. Engedje meg, hogy kifizessem. – Alice megpróbált lehengerlően határozottnak tűnni. Úgy érezte, a kora kölcsönöz neki némi tekintélyt. Bár talán új frizurája kissé csökkenti ezt a hatást.

A férfi vágyakozó pillantást vetett a szendvicsekre, aztán újra Alice-re nézett.

– Nem. Nem volna helyes.

Alice úgy döntött, nem vitatkozik tovább.

– Rendben.

A büfés, megkönnyebbülve, hogy nem kell tovább egyezkednie a férfival, aki mindent ingyen akart, Alice-hez fordult.

– Szóval, akkor kérek két szendvicset és két üveg bort – vetett egy pillantást a szomszédja felé –, azt hiszem, vörös jó lesz. Ó, és egy kis chipset meg egy üveg vizet.

Miután fizetett, és a büfékocsi zörögve továbbhaladt, az egyik szendvicset és az egyik üveg bort odanyújtotta a férfinak. Az felsóhajtott.

– Feladom – mondta –, mivel majdnem éhen halok. De engedje meg, hogy bemutatkozzam. A nevem Michael McKay.

– Alice Aster – fogott kezet vele Alice. A férfi egy kutató pillantást vetett rá, Alice pedig rádöbbent, hogy hosszú ideje ez volt az első alkalom, amikor egy férfi alaposabban megnézi. Azon kapta magát, hogy élvezi.

– Nem bánja, ha nekikezdek? – kérdezte a másik.

– Dehogy.

Alice viszonozta a férfi meleg mosolyát, és magában eldöntötte, hogy az ilyesmi nem tilos a hatvan éven felüli nőknek sem. Ami a hetveneseket illeti – nos, az már más kérdés.

Michael McKay föltépte a csomagolást, és három harapással bekebelezte a szendvicset. Alice, aki korábban már ebédelt, nem nyitotta ki a sajátját. Úgy sejtette, Michael esetleg azt is szívesen elfogyasztaná. Mindenesetre kinyitotta a borát és egy zacskó chipset.

– El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok – szólt a férfi, elfogadva a második szendvicset is, melyet Alice odanyújtott neki. – Annyira éhes voltam. Mire a kapuig jutottam, már rájöttem, hogy az íróasztalfiókban hagytam a pénztárcámat, de lekéstem volna a vonatot, ha visszamegyek érte. – Elgondolkodó fintort vágott. – Igazából talán nem késtem volna le, de nem mertem kockáztatni.

Alice bólintott.

– Én is szeretek korábban kiérni a vonathoz. Ez, úgy látszik, közös bennünk.

– Na és merre tart? Readingbe? Vagy a távoli nyugatra?

Alice kuncogott.

– Nos, annyira nem távolra, de Swindonon túl. Pontosabban Stroudba.

– Én Kemble-ben szállok le.

– Ó, a menő Kemble – mondta Alice nevetve. – Annyira szép az állomásépület.

– Stroud is nagyon szép környéken fekszik – válaszolta a férfi udvariasan.

– Ez így van. Kis megszakításokkal közel harminc éve élek ott. – Alice rájött, hogy ettől rettenetesen öregnek tűnik, de nem érdekelte. Vagy mégis? Futólag eltöprengett, mi értelme – mint ahogy ő tette – francia szépségápolási termékeket venni az interneten abból a célból, hogy fiatalabbnak tűnjön, ha egyszer szinte mindenkinek szétkürtöli, hogy már ingyen utazhat a tömegközlekedési eszközökön.

– Na és megkaphatom a címét? – kérdezte a férfi.

Alice nem volt gyáva nő. Hitt az emberekben, úgy gondolta, hogy nagy többségük jó szándékú. De tudta: ha bármelyik ismerősének – főleg Bellának, aki enyhén anyáskodóan viselkedett nagynénjével – elárulná, hogy a vonaton megadta a címét egy idegennek, nehezen magyarázná ki magát.

– Miért kéri?

A férfi úgy nézett rá, mint egy gyengeelméjűre.

– Mert akkor el tudom magának küldeni a csekket.

– Ugye, nem azt tervezi, hogy ír egy csekket egy szendvicsről és egy kis üvegnyi borról, és postázza nekem?

– Természetesen ezt fogom tenni. – Jelentőségteljes szünetet tartott. – Két szendvics volt.

Alice akarata ellenére fölnevetett.

– Ez nevetséges. Inkább árulja el, hogy megy vissza holnap Londonba, ha nincs meg a pénztárcája.

– Maga eltereli a szót.

– Aha – nevetett Alice. – Be kell látnia, hogy nevetséges aggodalmaskodni ilyen alacsony összeg miatt.

A férfi kék szemével áthatóan nézett rá.

– Nem tudok tartozni senkinek. Természetemből eredően képtelen vagyok rá.

– Ez egyszerűen butaság!

Alice egy szempillantás alatt rájött: a férfi azt sem nagyon szokta meg, hogy kinevessék; de úgy érezte, a hasznára válhat, ha ezt is megtapasztalja.

– Tényleg? A legtöbb nő, akit ismerek, egyszerűen imádja, ha én fizetek. – A férfi most már nem tűnt megbántottnak; aprócska mosoly bujkált a szemében.

– És néhány nőt tökéletesen boldoggá tesz, ha ő fizethet, és meghívhat másokat – akár férfiakat is.

– Szóval maga efféle modern nő?

Mennyire hízelgő volt, hogy modernnek titulálja! Melegen a férfira mosolygott.

Pontosan ebben a pillanatban megjelent az ülése mellett a kalauz, ő pedig – törvénytisztelő lévén, és mert nem ismerte pontosan a szabályokat – elővette a nyugdíjas-igazolványát, melyet Bella következetesen és nagyon tiszteletlenül öregasszonybérletnek nevezett. Na, most legalább megtanulhatja, hogy ne flörtöljön fiatalabb férfiakkal, mondta magában.

– Nos, így, hogy kiderült, annyira öreg vagyok, hogy akár… hm, a nagynénje lehetnék, talán nem nyugtalanítja annyira, hogy vettem magának egy szendvicset – mondta.

A férfi újra azzal az átható tekintettel nézett rá.

– Ó, sosem tudnék úgy gondolni magára, mint a nagynénémre.

Alice elpirult. Már jó ideje senki nem flörtölt vele; most sem tudta biztosan, vajon tényleg ez lehetette a férfi szándéka. Mivel képtelen volt eldönteni, mit is válaszolhatna, felkapta a könyvolvasóját.

– Azt hiszem, most folytatnom kellene az olvasást. Hamarosan itt a következő könyvklubos találkozó.

– Tetszik magának a könyv?

Alice egy pillanatra elgondolkodott.

– Nem valami nagyon.

– Akkor ne olvassa!

– Ezzel túl nagy teret engednék az anarchiának – válaszolta Alice szigorúan, azzal figyelme végképp a könyv felé fordult, mely a tavalyi év számos Booker-díjas regénye közül talán a legkevésbé volt közérthető. Miközben olvasott, elrejtette mosolyát.

Bella ott várt Alicere az állomáson, amikor a vonat, kis késéssel, megérkezett Stroudba. Ahogy megpillantotta a nagynénjét a leszállók kis csoportjában, odaintett neki. Alice kitűnt a tömegből laza szabású türkizkék selyemruhájában, amely egyszerre volt elegáns és kényelmes. Szerencsés testalkatával, gondosan ápolt arcbőrével nagynénje olyasvalaki volt, akit Bella büszkén vallott rokonának. Arcon csókolta.

– Jól telt a napod? De nem is kell kérdeznem. Látom, hogy remekül érezted magad! Sajnos nem főztem. Mit szólnál egy kis fish and chipshez?

– Csodásan hangzik.

– És milyen volt első osztályon utazni?

– Nagyszerű! – válaszolta Alice.

Bella összevonta a szemöldökét. Vajon Alice csak máshogy sminkelte magát, mint szokta, vagy tényleg elpirult?

Harmadik fejezet

Néhány nappal később Nevil és Bella épp Alice kertjében üldögélt. Egy üveg bort iszogattak, és pizzát ettek. Alice eltűnt valahol a nappaliban; egyedül voltak.

– Na és, hogy van az én kis bongyorkám? – kérdezte Nevil, újratöltve Bella poharát.

Bella eltöprengett, vajon megmondhatjae Nevilnek, hogy utálja ezt a becenevet, de közben feltűnt neki, milyen jókedvű épp a férfi, így hát úgy döntött, elnézi ezt az enyhén göndör hajára tett utalást.

– Jól vagyok; és ezt neked is tudnod kéne, hiszen egész nap együtt dolgoztunk – mosolygott.

– Tudod, hogy szeretem elválasztani a munkámat a magánéletemtől – mosolygott vissza a férfi.

Milyen jóképű, gondolta Bella. A vonásai kellemesek, arányosak, a haja szép sötétszőke, és amikor izgatott, egy tincs a homlokába hullik; egészében véve mindig összeszedettnek néz ki. Néhány centivel magasabb nála; jól festenek együtt. Saját sötétebb fürtjei kiemelik a férfi világos színeit.

– Mostanában nagyon vidám vagy – mondta. – Nem átkozódtál, amikor rájöttél, hogy a fénymásolóból kifogyott a papír. Még azért sem átkozódtál, mert neked kellett fénymásolni!

Nevil nevetett.

– Emiatt bosszús voltam egy kicsit, de mivel én kértem meg Tinát, hogy hozzon szendvicseket, nem az ő hibája, hogy nem volt éppen ott.

Bellát meglepte ez a szelíd viselkedés. A férfi remekül értett a szakmájához, és, mint ahogy ezt ő maga számtalanszor elmondta a lánynak, annak az embernek nem lehet saját ingatlanügynöksége harmincéves korára – még egy franchisehálózat részeként sem –, aki Mr. Jófiúként viselkedik az irodában. Mr. Jófiú csak az ügyfelek számára létezik.

– Azt hiszem, öregségedre megszelídültél, Nevil – mondta mosolyogva Bella.

– Egyáltalán nem erről van szó – mondta Nevil, nem reagálva a csipkelődésre. Végül is, még csak harminckét éves volt. – Azért vagyok ilyen boldog, mert tudathatom veled, nemsokára összeköltözhetünk.

– Szuper! – mondta Bella, és rémületét leplezendő, teletöltötte mindkettőjük poharát.

– Nem őrülsz bele abba, hogy itt élsz, a nagynénéddel? Úgy értem, kedves nő, de akkor is… – Nevil, egy profihoz méltóan udvarias volt, így hát nem fejezte be a mondatot.

Bella eltöprengett, hogyan is magyarázza meg az egészet, habár úgy érezte, nem lenne kötelessége magyarázkodni.

– Nem, egyáltalán nem. Nagyon sok tér van ebben a házban, ő pedig nem rendelt el kijárási tilalmat vagy ilyesmit.

Igazából Bella tényleg szeretett Alice házában lakni. Nagyon jól kijöttek egymással, és tekintetbe véve, hogy a nagynénje milyen sokáig élt egyedül, ez mindkettőjüket meglepte. Alice mentsvárat jelentett Bellának, amikor a lánynak erre volt szüksége; Bellát elbűvölte, hogy szívesen osztja meg vele otthonát. Nevillel élni sokkal nehezebb lesz – tekintve azt, hogy hogyan viszonyul a mindennapi feladatokhoz az irodában, nem valószínű, hogy szívesen húzogatja majd a porszívót.

– Nos, mindenesetre már nem kényszerülsz rá sokáig.

– Hogy lehet ez?

– Elmondhatnám, de akkor meg kellene hogy öljelek – vigyorgott Nevil.

Bella elfojtotta a mérgét ennek hallatán, és úgy döntött, nem faggatódzik. Majd elmondja neki a férfi, ha készen áll rá.

– Oké. Kéred az utolsó szelet pizzát?

– Te nem kéred? Eredetileg a tiéd.

– Csak edd meg nyugodtan. Amúgy is le kellene adnom egy kicsit.

Nevil felkapta a pizzát, hatalmasat harapott bele, és rámosolygott.

– Jó ötlet.

Bella figyelte, ahogy eszik, és azon töprengett, vajon nem fura-e, ha az ember szívesebben élne együtt egy idősebb nővel, mint a saját pasijával. És miközben ezen gondolkodott, az is átfutott a fején, vajon arra célzott-e a férfi, hogy ő kövér lenne. Tudta, hogy ez nem így van, de amikor először, állást keresve, besétált az ingatlanügynökségbe, csontsovány volt – olyan okok miatt, amelyekről nap mint nap igyekezett megfeledkezni. Talán Nevil inkább a nagyon vékony nőket kedveli.

Újra az az ok járt az eszében, amiért olyan sovány volt, amiért otthagyta a szülővárosát, hogy a nagynénjével éljen, és óriási szerencsével új álláshoz jusson. Az összetört szív és az új szerelem a legjobb diétás tanácsadó. Most azonban megállapodott. Olyan munkája van, melyet szeret, olyan kollégái, akikkel igazán jól kijön, és hát itt van Nevil, aki – többnyire – ideális pasi.

– Gondolt már arra Alice, mennyit hozna ez a ház, ha piacra dobná? – kérdezte Neville pepperonit rágcsálva.

– Nem hiszem. Nem hinném, hogy el akar költözni. Igazából tudom, hogy nem akar. Még kettőnknek is nagy a ház, de mindig is ez volt az otthona. És olyan sok munkája fekszik a kertben.

– Mi lehet ezekkel a nőkkel – a te Mrs. Langley-ddel is –, miért ragaszkodnak ahhoz, hogy ilyen óriási házakban éljenek egyedül? Őrületes, mekkora vagyonok vannak így bebetonozva ezekbe az ingatlanokba.

– De igazából nincs rá okuk, hogy elköltözzenek, ha nem akarnak. Majd az idő megoldja ezeket a dolgokat. – Bella fölnevetett. – Persze pompás lenne, ha ezek a házak a kínálatunkban szerepelhetnének.

Nevil szemlátomást meg sem hallotta.

– Alice boldogul majd egyedül, ha elköltözöl?

– Hát persze! Hiszen még csak hatvanéves. – Bella épp hozzá akarta tenni, hogy „ráadásul nem is költözöm sehová”, amikor lakatot tett a szájára. Ha Nevil megtalálta a megfelelő házat, természetes, hogy összeköltöznek.

– Csak azon gondolkodtam, mi lenne a legjobb neki.

– Hát persze. – Bella mosolygott, de tudta, hogy Nevil önkéntelenül is azt számítgatja, milyen jutalék járna egy ekkora ház után. – Szeretnél nézni valamit a tévében? Bemehetnénk az én nappalimba, és bekucorodhatnánk a kanapéra.

Nevilt szemlátomást nem vonzotta ez az otthonos kép.

– Nem igazán. Azt hiszem, mennem kéne. Mindenfélét el kell még intéznem.

Miután váltottak egy pepperoniízű csókot, Bella rádöbbent, hogy a férfi mostanában milyen elfoglalt munka után, és átfutott az agyán, vajon nem mással randizgat-e. Máskülönben miért hagyna ki egy ilyen helyzetet, melyből akár egész éjszakára szóló meghívás kerekedhet? Már aludt nála néhányszor, úgyhogy nem lett volna benne semmi meglepő. De aztán arra gondolt: bár nem teljesen lehetetlen, hogy a férfi megcsalja, de akkor mégsem viselkedne ilyen vidáman. Ráadásul ha elvesztette volna iránta az érdeklődését, egyszerűen dobná, és nem az összeköltözésről beszélne. Nem, valami másról lehet szó. Nem is akart többet rágódni ezen.

– Ó, mennyire örülök, hogy felhívtál, kedves – mondta Mrs. Langley másnap délután. – Az unokaöcsém szeretne megismerkedni veled!

Bella felkutatott egy mesterembert Mrs. Langley öntözőrendszerének kiépítéséhez, és most felhívta az idős asszonyt, hogy beszámoljon neki a részletekről. Erre a fordulatra azonban nem számított.

– Tényleg? Miért? – De aztán azonnal felötlött benne, hogy tudja is az okot. Azért, mert a férfi azt hiszi, ő bujtogatja arra az unokanagynénjét, hogy maradjon a házában, és ne adja el. – Be akar olvasni nekem?

– Nem hiszem, kedves. Csak annyit mondott: „Nagyon szeretnék megismerkedni ezzel a fiatal hölggyel, akiről ennyit mesélsz.”

– Ó! – Bella nem értette, miért is beszélt volna róla sokat Mrs. Langley, de azért meghatódott. – És hogy mennek a dolgok?

– Hát, eldöntöttük, hogy a legjobb lesz, ha nálam lakik majd, valahányszor a környéken lesz dolga. Még az is lehet, hogy állandó munkát kap itt. Most már három napja itt van.

– És ez megfelel neked így?

– Képzeld el, nagyon tetszik az egész! Olyan jó másnak is főzni, nem csak magamnak, és nagyon sokat segít a ház körül.

– Hát, ez jól hangzik. Akkor nem lehengerlő és erőszakos?

Rövid szünet állt be.

– Nem, nem az, habár elég határozott a személyisége, ha érted, mire gondolok.

– De nem próbál meg rákényszeríteni a házad eladására? – makacskodott Bella.

Újabb szünet.

– Nem. Szeretné tudni, mennyire boldogulok egyedül. De inkább azért, mert törődik velem, tudod?

Bella nem tudta, de megnyugodott.

– És tényleg örömet szereznél nekem, ha eljönnél, és meginnál velünk egy italt, még a vacsora előtt. Az unokaöcsém keményen dolgozik, és értékelné egy fiatal társaságát.

– Nos, én fiatal vagyok – hagyta helyben Bella. – És boldogan elmegyek. Csakhogy a te társaságod kedvéért.

Mrs. Langley nevetett.

– Ugye felfogtad, hogy süti nem lesz?

Bella kuncogott.

– Ebben az esetben, Mrs. Langley, attól tartok, vissza kell utasítanom…

– Kérlek, hívj Jane-nek! Azt hiszem, most már elég jól ismerjük egymást.

– Rendben, Jane. Elmegyek, még akkor is, ha nem lesz süti.

Megegyeztek a részletekben, aztán Bella bement Alice-hez az ő nappalijába. Névlegesen Bella a kisebb nappali helyiséget használta, de valójában szinte sohasem ment oda, csak amikor takarított, vagy azon ritka alkalmakkor, amikor Nevil náluk aludt. Alice-szel szerették együtt tölteni az estéiket, ha épp mindketten otthon voltak.

Alice ezúttal a tévé előtt ült, holott az nem volt bekapcsolva. Bellát meglepte, hogy ott találja. Ilyenkor általában a kertben szokott tartózkodni, különösen, ha a nap is sütött.

– Kérsz egy csésze teát? Vagy egy pohár bort?

– Kaptam egy e-mailt – mondta Alice.

Bella várta a további részleteket, de Alice nem folytatta.

– És? Nem ez az első, igaz? Egyébként, ha az áll benne, hogy kaphatsz egymillió dollárt, amennyiben megadod az összes banki adatodat, akkor valószínűleg spam.

Alice nevetett.

– Nem! Ez egy igazi e-mail. Egy illetőtől.

– Na és?

– Egy férfitól – nyelt egyet Alice. – Attól a férfitól, akivel a vonaton ismerkedtem meg…

– Melyik vonaton? Mikor? Nem is meséltél erről!

Bella nem botránkozott meg, inkább csak kissé meglepődött. Miért nem említette ezt Alice korábban?

– Nemrégiben történt. Nem meséltem róla, mert, azt hiszem, egy kicsit ostobán éreztem magam.

– Alice! Tudod, teljesen helyénvaló ismerkedni a vonaton, még akkor is, ha valaki olyan vén, mint te.

Alice lágyan fölnevetett.

– Nos, ez jó hír, mert most e-mailt írt nekem. Szeretne találkozni velem.

– De hát ez csodálatos, milyen jó! Talán nekem is vonatoznom kellene…

– De hiszen neked ott van Nevil!

– Tudom, tudom. Csak vicceltem. Mesélj nekem a pasiról!

– Talán mégiscsak iszom egy csésze teát – szólt Alice. – És te?

– Én is veled tartok. Leülhetnénk a konyhában.

Bella teát készített, közben Alice új barátján töprengett, és mint mindig, azon, hogy ez a konyha egyszerűen tökéletes. Rengeteg konyhát kellett megnéznie munkája során, néhányuk igazán nagyszabású volt, de egyikük sem ért fel Alice-ével. Egyedi, kézzel készített tárgyakkal volt teli, de mégsem árasztott múzeumi hangulatot; volt ott egy hatalmas asztal, amelynél enni lehetett, vagy egyszerűen csak körbeülni; egy tálaló, telis-teli porcelánnal és mindenfajta kacattal, ami egy normális konyhában az évek során összegyűlik; egy sparhelt és egy átkozottul jó, egyszerű sütő. A kertre nyíló kilátás és egy kényelmes szófa fokozták az elragadó hangulatot.

– Szóval? – kérdezte Bella, miközben egy csésze teát és némi teasüteményt tett nagynénje elé. – Mesélj csak el mindent Bella nénédnek!

– Nos – kezdett bele Alice, aki láthatóan örült annak, hogy beszélhet. – Felszállt ez a férfi, leült velem szembe, és nem volt ebédje. Az íróasztala fiókjában hagyta a pénztárcáját, és… én vettem neki egypár szendvicset. Csak nagyon vonakodva fogadta el.

– Azért, mert nő vagy?

Alice vállat vont.

– Ezt így, konkrétan nem mondta, de azt igen, hogy a nők, akiket ő ismer, azt szeretik, ha a férfiak fizetnek mindenért.

– Milyen régimódi – mondta Bella.

– Az meglehet; de azért nem öreg. Azt hiszem, egy nálam fiatalabb férfival flörtöltem. Szerette volna elkérni a címemet, de tudtam, hogy leszidnál miatta, ezért inkább az egyik olyan szép kis kártyát adtam oda neki, tudod, amelyet születésnapomra csináltattál nekem, azt, amin rajta van az e-mail címem.

– De hát azon rajta van a postai címed is.

– Ezt valahogy el is felejtettem – harapott az ajkába Alice. – És úgy tűnik, ő is, különben egyszerűen küldött volna egy csekket.

– Neeem! Azért nem küldött csekket, mert újra látni szeretne. Szimpatikus lehettél neki.

– Hát, azt remélem is. Igazán rendes voltam hozzá.

– Nem úgy értem, hogy szimpatikus, mint ahogy például valakinek szimpatikus a postás. Úgy értem, tetszettél neki.

– Ne butáskodj már, drágám – söpörte félre könnyedén Alice ezt a feltételezést. – Hiszen jó pár évvel fiatalabb nálam – valószínűleg az ötvenes évei elején járhat. Bár én nagyon félre szoktam becsülni az emberek korát.

– Na és akkor mégis miért akarna találkozni veled? Amikor küldhetne egyszerűen egy csekket is? Vagy elfeledkezhetne az egészről?

Alice a homlokát ráncolta.

– Nos, nyilvánvalóan félreértésről van szó. Talán az lenne a legjobb, ha nem találkoznék vele.

Bella fölnevetett. A nagynénje sosem látta be, milyen vonzó nő. Ő maga személy szerint egyáltalán nem tartotta meglepőnek, hogy ez a férfi szeretne Alice-szel találkozni.

– Szerintem ez filmbe illően romantikus! Megállapodtatok már a helyszínben vagy az időpontban?

– Nem, azt szeretné, hogy én javasoljak valamit.

Bella eltöprengett Alice viselkedésén. Csak úgy ragyogott; nyilvánvalónak tűnt, hogy nem szeretné, ha ő lebeszélné a találkozásról.

– Hát, azt hiszem, találkoznod kellene vele. Az elmondottak alapján nagyon vonzónak tűnik! És különben is, mikor volt randid utoljára egy férfival? Az biztos, hogy azóta nem, amióta veled élek.

– Már jó pár éve nem, az biztos. Legfeljebb a régi barátaimmal találkoztam, akiket ősidők óta ismerek, és akkor sem kellenének, ha banánszoknyában illegetnék magukat előttem. És különben is, fogalmam sincs, hogyan kell viselkedni ilyenkor!

– Dehogyis nincs! Megiszol vele valamit, csevegsz egy darabig, vacsoráztok, még többet cseverészel. Majd meglátod, milyen könnyen megy az egész.

– Na jó, csak vicceltem. De azért egy olyan férfival találkozni, akit nem ismerek, mégiscsak fura érzés.

Bella átérezte nagynénje aggodalmát. Ő maga sem volt ilyen randin már jó ideje.

– Majd sms-ezünk, megírhatod, ha rosszul sül el a dolog, én pedig berontok és megmentelek.

– Vagy egyszerűen kisétálok és hazavezetek.

Bella bólintott.

– Ez is egy lehetőség, de az én verzióm sokkal izgalmasabb.

Alice nevetett.

– Nem botránkozol meg azon, hogy én, ilyen idősen, randira megyek?

– Hát persze hogy nem! Ellenkezőleg, szerintem szuper! – mondta Bella, de magában azért meglepte a dolog.

Alice szemlátomást megnyugodott egy kicsit.

– Na, és szerinted hol találkozzunk? Azt kérte, hogy én javasoljak helyet. Kemble-ben él.

Bella töprengett.

– Ebéd lesz, vagy vacsora?

– Vacsora. Londonban dolgozik. – Bella hallgatása nyomán Alice aggodalma kiújult. – Talán egy kávét kellene javasoljak, valamikor a hétvégén?

– A vacsora teljesen jó lesz, de meg kell találnunk a megfelelő helyszínt.

– Igen. Nyilvánvalóan szóba sem jöhet semmilyen túlzottan romantikus étterem. Nem akarom, hogy azt higgye, igazi randiról van szó – mondta Alice.

– Én pedig azt gondolom, ez egy igazi randi, de abban egyetértek, hogy nem romantikus helyet célszerű keresnünk. Még az is kiderülhet róla, hogy valójában egy visszataszító alak.

Alice arckifejezése álmodozóvá vált.

– Nem hiszem, hogy ilyesmi szóba jöhet. – Egy pillanatra elhallgatott. – Épp ellenkezőleg, arra számítok, hogy mivel az első osztályú fülkékben túlontúl hízelgő a megvilágítás, ő fog elborzadni, ha újra meglát.

Bella kuncogott.

– Nem tudok valami sokat az első osztályú fülkékről, de azt nem hinném, hogy az idősebb hölgyek számára akartak hízelgő megvilágítást teremteni a tervezésükkor.

Alice átható pillantást vetett rá.

– Hatvanéves korodban nem fogsz ilyen jóízűen nevetni az idősebb hölgyeken, ezt elárulhatom.

– Oké, ezt elhiszem neked, de inkább térjünk vissza arra, hogy hova is kellene menjetek.

Hosszas megbeszélés után végül Bella a Twitterhez fordult ötletekért. Átnézték az ott említett helyeket, ellenőrizték a weboldalakat, a vendégek bejegyzéseit, és egy rusztikus pub mellett döntöttek.

– De itt szeparék vannak! – vetette ellen Alice. – Azt fogja gondolni…

Bella nem hagyta, hogy befejezze a mondatot.

– Nem fog semmi ilyesmit gondolni! Most pedig írd meg neki a részleteket. A hely nincs valami messze; mehetsz taxival is, ha inni akarsz. Vagy felhívhatsz, és húsz percen belül érted megyek.

Alice a dolgozószobájába ment, és bekapcsolta a laptopját. Furcsa módon, a köztük lévő korkülönbség ellenére, Bella pozitív reakciója megnyugtatta. Biztos volt benne, hogy csak egyetlen vacsoráról lesz szó, és aztán sosem látja többé Michael McKayt; de találkozásuk a vonaton és mostani levélváltásuk pezsdítő élmény volt. Élvezni fogja a vacsorát, ezt az egyet biztosan érezte.

Negyedik fejezet

Bella pár nappal ezután épp a tágas, füves területen vágott keresztül Jane-nél, a kapura kitűzött cetlire hagyatkozva, melyen ez állt: „a kertben vagyok”. Egy kicsit úgy érezte magát, mintha egy jehovista divatlapból lépett volna ki, de úgy érezte, a virágmintás kartonruha épp megfelelő lesz a barátnőjével – csak el ne felejtse, hogy mostantól Jane-nek szólítsa – és annak unokaöccsével való iszogatáshoz. Csinos, de tiszteletre méltó megjelenésre törekedett. Szedett egy csokor virágot Alice kertjében, és berakta egy befőttesüvegbe, hogy Jane-nek ne kelljen vázát keresgélnie. Hiába tudta, hogy Jane kertje telis-tele van virággal, azért mégis úgy érezte, nem érkezhet üres kézzel, és biztos volt benne, hogy Jane értékeli majd a csokrot.

Meglátta őket, ott ültek, a rózsa alatt, amely a mögötte lévő fára kúszott fel, azokon a székeken, ahol annyit üldögéltek Jane-nel teázgatva és süteményt eszegetve. De ahogy közelebb ért, rájött: Jane unokaöccse furcsán ismerősnek tűnik. Két újabb lépés megtétele után, amikor rájött, kicsoda, teljes szívéből azt kívánta, bárcsak sarkon fordulhatna, és a kerten át visszaszaladhatna a kocsijához. Itt ült, az általa oly jól ismert bájos, napsütötte kertben az, aki az oka volt annak, hogy otthagyta szülővárosát és első munkahelyét.

– Kedvesem, milyen csinos vagy! – mondta Jane Langley, miközben Bella közelebb lépett.

Dominic Thane felállt.

Két lépés, és Bella szemtől szemben állt a múltjával.

– Dominic azt mondta, ismeritek egymást – mondta Jane. – Micsoda véletlen!

– Igen – mondta Bella, és mosolyogni próbált. – Helló, Dominic. – Tekintetük egy pillanatra összekapcsolódott. A férfi olyan utálattal meredt rá, hogy Bellának elakadt a lélegzete. Keményen megdolgozott azért, hogy messzire eltávolodjon a férfitól, fizikai és érzelmi értelemben egyaránt, és most ez a teljességgel váratlan találkozás sokként érte; különösen az, hogy milyen hatást tett rá. Leült, anélkül, hogy felszólításra várt volna. Attól tartott, máskülönben összerogyna. Csak úgy lerakta a virágokat, nem is adta át Jane-nek a csokrot.

Dominic egy pohár pezsgőt nyújtott oda neki az asztalon lévő tálcáról. Észrevette, hogy Jane egy kissé furcsállkodva néz rá. Elvette a poharat.

– Ünneplünk valamit?

– Dominic hozta. Hát nem kedves tőle? – Jane a homlokát ráncolta. – Jól vagy, kedves?

– Persze, jól vagyok – válaszolta Bella elszoruló torokkal, remélve, hogy senkinek nem tűnik fel, milyen következetesen kerüli Dominic tekintetét, amióta csak leült az asztalhoz.

– Mondhatok pohárköszöntőt? – kérdezte a férfi. – Igyunk arra, hogy a rokonok és a régi barátok újra egymásra találtak.

Megemelte a poharát unokanagynénje felé, aztán Bellára nézett, de a lány nem nézett vissza rá. A férfi tekintete arról árulkodott, hogy ha valaha barátok voltak is, ez a helyzet mostanra alapjaiban megváltozott. De miért? Hogy az ördögbe történhetett ez? Bella nem búcsúzott el tőle, amikor otthagyta a várost, de biztos, hogy a férfi nem emiatt sértődött meg rá. Ilyesmiért nem haragudhat rá most, három év elteltével!

Miután Bella belekortyolt a pezsgőjébe, legalább már arra képessé vált, hogy normális hangon megszólaljon.

– És, ö… Jane, mikor találkoztál utoljára Dominickal? Lehet, hogy említetted, de elfelejtettem. – Nem volt túl ötletes téma, amit fölvetett, de egyszerűen nem jutott semmi más az eszébe.

– Utoljára egy esküvőn találkoztam vele, amikor még kisfiú volt – mondta Jane. – Elbűvölően nézett ki. Akkoriban persze még nem követte a családunk összes férfi tagja által ápolt hagyományt; nálunk mindenki megőszül abban a pillanatban, amint betölti a harmincat. Akkor még olyan fekete volt a haja is, mint a szeme.

– Jobban szeretem, ha ezüstösnek titulálnak, nem ősznek, Jane néni – mondta Dominic, és hirtelen fölnevetett.

Bellán hirtelen villámcsapásszerű érzés futott át; tehetetlenségében újra ivott egy kortyot. Úgy érezte, a teste elárulja. Úgy viselkedik, mint egy tini – hiszen semmi sem történt kettőjük között! Ha az ember nem veszi számításba azt a csókot a fagyöngykoszorú alatt, amely valami többet is jelenthetett volna… de persze az sem jelentett semmit. Bella az eszével jól tudta, hogy mindez csak azért történt, mert Dominic szigorú vonásai abban a pillanatban, ahogy elnevette magát, roppant vonzóvá váltak. Ezüstös haja kiemelte sötét szemét, melyet hasonlóan sötét szempilla és szemöldök keretezett. Az ő teste erre a képre reagált, az agyára azonban továbbra is számíthat. Minden rendben lesz.

Senki sem szólt egy szót sem. Bella az italát szürcsölgette, megpróbált kiötölni valami mondanivalót, bízva benne, hogy a másik kettő végre megszólal.

– A kerted csodálatosan fest, Jane – mondta végül, valahogy úgy, mint egy színésznő, aki ügyetlenül rögtönzi a szövegét.

– Köszönöm. Most, hogy az időjárás megengedi, egészen sok mindent el tudtam végezni – mondta Jane. – Ó, és azt is köszönöm, hogy elküldted hozzám azt a kedves fiatalembert. Pompás öntözőrendszert készített nekem, és most egyszerűen csak annyit kell tennem a paradicsomjaim megöntözéséhez, hogy kinyitom a csapot.

Bella mosolygott. Azt hitte, a kedves fiatalember az ő titkuk marad, de öreg barátnője szemlátomást úgy gondolta, nyugodtan említheti Dominic előtt.

– Örülök, hogy jól sikerült.

– És szíves-örömest eljön, hogy elvégezzen néhány nehezebb feladatot, ha megkérem. Itt van persze Keith, aki a füvet nyírja, de ő igazából nem kertész. Benne nem bízom meg. De Aiden ért a szakmájához.

– Ó, ez remek – mondta Bella. Úgy döntött, a beszélgetés irányítását mostantól inkább a többiekre hagyja. Ő, ha így folytatná, hamarosan a legújabb tévésorozatról cseverészne.

– Kérsz még egy kis pezsgőt?

Bella felnézett. Dominic arckifejezése most pontosan olyan hideg volt, mint amilyen melegen nevetett egy pillanattal ezelőtt.

– Igen, kérek – mondta gyorsan. Nem bírja ki ezt az egészet némi segédlet nélkül, az alkohol épp megfelelő lesz.

Legnagyobb megkönnyebbülésére Dominic és Jane a rokonaikról kezdtek beszélgetni, így ő elmerülhetett a gondolataiba.

Puszta véletlen lenne, hogy Dominic újra megjelent új és viszonylag kényelmesen berendezett életében? Az mindenesetre bizonyos, hogy a férfi nem szántszándékkal követte őt!

Vagy be akart olvasni neki, amiért ő lebeszélte Jane-t házának eladásában? Ha így van, miért várt vele idáig? Ezt már egy évvel azután megtette, amikor ideköltözött. Nem, kezd paranoiás lenni, döntötte el magában. A férfi nem utálja őt, és nem is követte ide.

– Na és sokáig maradsz errefelé? – kérdezte, amikor szünet állt be a társalgásban.

– Beléptem egy helyi irodába. Ügyvédként – tette hozzá.

Bella szíve kihagyott egy pillanatra. Nem felejtette el, hogy a férfi ügyvéd – hiszen mindketten ugyanannál a nagy ingatlanügynökségnél dolgoztak. Na de éppen itt? Nevil ingatlanügynöksége nem volt elég nagy ahhoz, hogy külön jogi munkatársuk legyen, ezért helyi ügyvédekkel dolgoztattak, ami azt jelenti, hogy ő és Dominic könnyen összefuthatnak a jövőben.

Különben ha Nevil megemlíti majd a nevét, ő minden további nélkül kitalálhat valami, a férfira nézve terhelő pletykát, és ezzel elháríthatja a veszélyt. Túlságosan zavarba ejtő lenne, ha újra vele kellene dolgoznia.

– Ó! – mondta. – Ez érdekes.

– Biztosan az lesz. Izgatottan várom.

Különösebben nem tűnt izgatottnak, de hát mindig is hűvös és szenvtelen volt.

– Bérel majd valamit, miközben házat keres, amit megvehetne; bár ez butaságnak tűnik, amikor az én házam ilyen nagy – mondta Jane. – Te is a nagynénéddel élsz, és jól működik a dolog, nem?

Bellára sokkolóan hatott ez az ötlet. Akkor nagyon pontosan kell majd időzítenie látogatásait Jane-nél. Mivel az asszony könyörgően nézett rá, gyorsan bólintott.

– Remekül működik, de én igazán jó lakótárs vagyok.

– És nem tudnál ajánlani Dominicnak valami szép kis házat? – kérdezte Jane.

– Lehetséges, hogy tudnék, de ne felejtsük el – nevetett fel enyhén hisztérikusan –, hogy vannak más kiváló ingatlanügynökök is.

– Ezzel tökéletesen tisztában vagyok – mondta a férfi a homlokát ráncolva. Sötét szemöldöke, mely éles kontrasztban állt ezüstszürke hajával, vihar előtti felhőre emlékeztetett.

Bella majd elepedt, hogy megtudja, vajon a feleségét is magával hozta-e.

– Milyen házat szeretnél? – kérdezte a férfitól Jane. – Kényelmes családi fészket? Műemlék jellegűt?

Bella akaratlanul is elmosolyodott, ahogy észrevette, hosszú beszélgetéseik nyomot hagytak Jane szókincsén.

– Szeretnék valami felújítandót, és igen, talán műemlék jellegű jó volna. Semmiképp nem akarok új építésűt.

– Hány hálószobás legyen? – kérdezte Bella, aki örült, hogy szilárdabb talajt érez a talpa alatt.

– Ez az adott ingatlantól függ.

– Több mint kettő? – Bella nem bírta ki, hogy ne faggatóddzon tovább.

– Feltétlenül.

Bella még mindig nem tudott meg semmit a feleségről. Nem mintha bármit számított is volna most már.

– Nos – mondta Jane, aki kezdett megnyugodni –, nem várhatod el Bellától, hogy találjon neked egy házat, ha nem árulod el neki, hány hálószobát szeretnél.

– Nincsenek pontos elképzeléseim. És nem sietek sehová. Ha téged nem zavar, Jane néni, örömmel maradnék még itt nálad.

Bellának nem igazán tetszett ez a terv.

– Úgy gondolom, inkább bérelned kellene valamit. Ha készpénzért akarsz majd vásárolni, először kivehetnél egy ingatlant, így megismernéd a környéket, rájönnél, melyik részei tetszenek a legjobban, és jó pozícióban lennél ahhoz, hogy továbbléphess, ha rábukkansz a megfelelő házra.

Dominic felvonta viharfelhőre emlékeztető szemöldökét.

– Na, most jól kiokosítottál.

– Nem – mondta Bella határozottan –, csak tanácsoltam valamit. Természetesen senkinek sem kötelező megfogadni a tanácsokat, ha nem akarja. – Fölemelkedett a helyéről. – Most viszont mennem kell. Gondolom, ti amúgy is asztalt foglaltatok valamelyik étterembe. – Lehajolt, és megpuszilta barátnőjét. – Köszönöm a meghívást, Jane. Jól éreztem magam, még akkor is, ha nem volt sütemény.

Aztán újra fölegyenesedett.

– Viszlát, Dominic. Ö… érdekes volt újra összefutni.

Aztán keresztülvágott a gyepen, egyenes háttal, fölszegett fejjel, azért fohászkodva, bárcsak ne süllyedne bele tűsarkújával menthetetlenül a nedves földbe.

Ötödik fejezet

Alice a konyhájában üldögélt; látszólag keresztrejtvényt fejtett, valójában azonban Michaelen gondolkodott, és megpróbálta leküzdeni a könnyű szédülést, amely akkor fogta el, amikor a közelgő vacsorára gondolt, a vacsorára, amelyet kár lenne többnek értelmezni udvarias köszönő gesztusnál. Fölnézett, amikor meghallotta Bella érkező autójának zaját; örült, hogy kiszakítják gondolatai közül.

– Szia, édesem! – kiáltotta, ahogy Bella kulcsa megfordult a zárban.

A lány bejött a konyhába; nyomorultul festett.

Alice megzavarodva faggatni kezdte.

– Jól vagy? Mi a baj? – Nem is tudta elképzelni, mi történhetett egy öreg hölggyel való iszogatás közben, ami ennyire elkeserítette Bellát. – Csak nem Mrs. Langley? Ugye, nem halt meg?

Bella a fejét rázta. Majdnem fölnevetett Alice igencsak melodramatikus ötletén.

– Semmi efféle szörnyűség nem történt, hála istennek, de azért semmi jó sem.

A lányon látszott, hogy szeretné kiönteni a szívét.

– Kérsz valami erőset? Vagy egy csésze teát? – javasolta Alice.

– Teát, köszönöm.

Bella odahúzott egy széket, és ő is leült.

– Rád nyomult az unokaöcs? – kérdezte Alice, miután föltette a kannát a tűzhelyre. Igyekezett fölvidítani Bellát, vagy legalább elérni, hogy ne tűnjön ennyire kétségbeesettnek. – A térdedre csúsztatta a kezét, míg a bazsarózsákban gyönyörködtél? Vagy halálra untatott?

Bella kipréselt magából egy félmosolyt.

– Nem.

– Nos, ez is valami. Akkora a vészhelyzet, hogy csokoládéra is szükség lesz? Van egy kis édesség a hűtőben.

– Jól vagyok.

– Akkor most mondd el, mi történt az unokaöccsel.

Bella hatalmasat sóhajtott.

Habár sosem utalt rá, Alice mégis jól tudta, hogy amikor Bella három évvel ezelőtt odaköltözött hozzá, nem árulta el neki döntésének mélyebb okait.

– Nos?

– Nem az a probléma, amit csinált, hanem az, hogy kicsoda.

– És kicsoda?

– Dominic Thane. Az a nős férfi, aki miatt otthagytam a szülővárosomat.

Alice gyorsan leült.

– És kétség sem férhet hozzá, hogy utál engem!

– Tudom, hogy akkoriban meséltél nekem erről valamicskét, de frissítsd föl az emlékezetem, kérlek. Azt hiszem, elfelejtettem valami roppant fontos részletet.

Bella a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy elfelejtettél volna bármit is. Szerelmes lettem Dominicba, aki a jogi osztályunkon dolgozott; borzasztóan éreztem magam miatta, merthogy házas volt. De abban bíztam, hogy képes leszek uralkodni magamon. Mindent megtettem, hogy ne maradjak túl sokat kettesben vele. – Fölnézett. – Azt hittem, képes leszek túllépni rajta. Azt hittem, csak múló szenvedély a részemről, de aztán bejelentette, hogy a felesége terhes, és én rájöttem, hogy azonnal el kell tűnnöm onnan.

– Történt valaha bármi is kettőtök között? Nem hiszem, hogy az érzéseid sokáig kitartottak volna akkor is, ha semmilyen visszajelzést nem kapsz a részéről.

– Ó, nem is tudom…

– Igen? – faggatta Alice. Aztán felállt, hogy előkerítse a brandyt. Ha Bellának nem is, neki szüksége volt egy italra.

– Nos, hát volt egy puszi… a fagyöngykoszorú alatt, szóval teljesen megengedett módon… a karácsonyi bulin.

– Ez csak akkor lenne különleges, ha egy nyári barbecue-partin történt volna – mondta Alice.

Bella összerezzent.

– És egy kicsit félresikerült… tudod, hogy szokott ez lenni, az ember nem céloz rendesen, egy kicsit félrehajtja a fejét, és máris a másik száját puszilja meg véletlenül. – Félénken pillantott fel. – Néhány másodperccel tovább is tartott az illendőnél, és én azóta is azon töprengek, vajon tényleg véletlen volt-e a részéről.

Alice belekortyolt a brandyjébe.

– Nem hiszek abban, hogy az ilyesmi véletlenül történik. Igazából sosem. – Egy pillanatra elhallgatott. – Volt még valami más is, akármi, ami arra utalt volna, hogy esetleg tetszel neki?

Bella hosszasan töprengett.

– Hát, jól tudtunk együtt dolgozni. És hasonló volt a humorérzékünk. Egyszerűen jól kijöttünk egymással, érted?

Alice bólintott.

– Értem.

– És igazából ezért is kellett eljönnöm. Nem bíztam magamban annyira, hogy tudjam, nem fogok… tudod… mintegy véletlen helyzeteket kieszközölni, elhívni mondjuk kávézni, „csak mert én is épp innék egyet”, meg ilyesmiket. Inkább eljöttem, ez volt a helyes döntés. És bár személyesen tőle nem búcsúztam el – úgy éreztem, azt nem bírnám ki –, nem is vesztünk össze, nem történt semmi efféle. De ma délután… – Újra eszébe ötlött a férfi ellenséges arckifejezése. – Úgy tűnt, igazán dühös rám, és nekem fogalmam sincs, miért.

Alice egy pohár brandyt nyújtott neki.

– Szörnyen igazságtalannak tűnik.

– Teljesen, mélységesen rejtélyes! – Bella lehajtotta a brandyt, noha szemlátomást föl sem tűnt neki, mit iszik. – És pont most kell megjelennie! Épp, amikor minden olyan jól megy. Nem fogok újra elmenekülni! Ráadásul most itt van nekem Nevil. Ő végképp nem akarna itt hagyni mindent, amit fölépített.

– Nincs is semmi oka arra, hogy így tegyen – és neked sincs. El is kerülheted Dominic társaságát, nem igaz?

– Hát persze! Nem lesz belőle semmi probléma. – Bella, miközben láthatóan máshol jártak a gondolatai, fölemelte a brandysüveget, és töltött magának még egy kicsit. – Bárcsak tudnám, hogy mi lett a babájával. Tudod, hogy kislánya lett-e, vagy kisfia, és hogy minden rendben volt-e.

– Nem kérdezted meg tőle?

Bella a fejét rázta.

– Meg akartam kérdezni, de nem szerettem volna, ha bárkiben is fölmerül, hogy a távozásomnak valami köze lehet Dominichoz, nem akartam, hogy úgy tűnjön, túlságosan érdeklődöm iránta. Talán egy kicsikét paranoid módon viselkedtem.

Alice vállat vont.

– Hacsak nem voltatok barátnők a feleségével, tényleg furcsának tűnhetett volna a kérdezősködés.

– Találkoztunk néhányszor a vállalati bulikon – a főnökünk szerette volna, ha mind összetartunk –, de azért nem nevezném barátnőnek.

Alice bólintott.

– Akkor meg miért vagy olyan kíváncsi? Ha egyszer túljutottál az egészen?

– Kétségkívül túljutottam rajta, de ez is a történethez tartozik, ezért úgy érzem, tudnom kellene.

Alice rájött, hogy Bella egyáltalán nem tette túl magát Dominicon, de nagyon igyekszik, hogy meggyőzze magát az ellenkezőjéről.

– Biztosan elég könnyen ki lehetne deríteni.

A lány vállat vont.

– Nem is tudom. Nem árulta el Jane-nek, hány hálószobája legyen a háznak, amelyet keres.

Bella olyan rosszkedvűnek tűnt, hogy Alice alig állta meg mosolygás nélkül.

– De Jane biztosan mindent tud a babáról. Kérdezd meg tőle!

– Ez jó ötlet. Feltéve, ha megkérdezhetem anélkül, hogy gyanússá válnék.

– Bízz bennem, senki nem találhatja furcsának, ha megkérdezed, hogy Dominicnak vannak-e gyerekei. Ez egy ingatlanügynöktől teljesen természetes kérdés.

– Akkor majd megkérdezem. Azt hiszem, egyszerűen annyira felkavart a találkozás, hogy képtelen voltam eldönteni, mi számít természetesnek.

Felhajtotta a brandyjét, és felállt.

– Most már sokkal jobban érzem magam, köszönöm, drága Alice. – Elmosolyodott. – A soron következő esemény a te nagy randid lesz!

Alice megborzongott.

– Nem is tudom, hogy igazából várom-e, vagy sem!

– Ó, Alice! Hát persze hogy várod! Csodálatos, romantikus este lesz. Ha egyszerűen csak viszonozni akarta volna, amit tettél, csekket küldött volna. Vagy készpénzt.

Alice mindezt már korábban is hallotta Bellától, és el kellett ismernie, hogy a lánynak igaza van.

– Tudom. És azt hiszem, valójában izgulok. Az egész nagyon kívül esik a komfortzónámon.

– A komfortzóna arra való, hogy az ember kilépjen belőle – mondta Bella.

Alice néhány pillanatig nem válaszolt.

– Igen. Igen, ez igaz. És mostanában tényleg épp vágyakoztam valami kis izgalom után.

– Tényleg? Szóval az, hogy velem élhetsz, önmagában még nem elég izgalmas a számodra?

Alice könnyedén meglökte Bellát. Örült, amiért a lány eléggé felvidult ahhoz, hogy csúfolódjon vele.

– Nagyon izgalmas, és imádom is, de már nagyon-nagyon régóta élek ebben a házban. Már harmadszor alakítom át a kertet. Talán valami máson is kellene változtatnom.

Bella megzavarodva nézett rá.

– Ne ijedj meg – folytatta Alice. – Nem fogom felásatni a gyepet, hogy medencét építtessek. Készíts össze magadnak valami ételt, és keress valami megnyugtató műsort a tévében. Nehéz délutánod volt.

Bella lassan megnyugodott.

– Azt hiszem, ezt fogom csinálni, hacsak nincs szükséged rám ahhoz, hogy eldöntsd, mit veszel majd föl, meg ilyesmik.

– Most nem! Ma korán fekszem le, még olvasni szeretnék az ágyban. Még mindig nem rágtam át magam a könyvklubos regényemen, és nem merném bevallani, hogy nem fejeztem be.

Bella megszorította Alice vállát.

– Köszönöm, hogy a pszichológusomat alakítottad ma este – és a brandyt is. Tényleg segített.

Amikor végre ágyba került, Alice elgondolkodott unokahúgán. Örömmel töltötte el, hogy Bella annyival jobban néz ki mostanában. Bizonyosan hatalmas megrázkódtatást jelentett a számára, amikor szembetalálkozott barátnője kertjében azzal a férfival, aki elől egyszer már elmenekült. De Bella erős lány, az élete most rendben van; elég értelmes ahhoz, hogy a jövőjére gondoljon, és ne hagyja magát eltántorítani a céljaitól.

Így aztán meg is nyugodott Bellát illetően, és megengedhette magának, hogy újra azon ábrándozzon, amin mostanában a legtöbbször szokott: Michaelen és közelgő találkozásukon. Füllentett Bellának, amikor azt mondta, olvasni akar – habár arról nem, hogy nem fejezte be a könyvet. Valójában szerette volna átnézni a gardróbját, és Michaelen meg a vacsorán gondolkodni.

Természetesen szeretett volna újra találkozni a férfival, nagyon is, de már évek óta nem volt semmi olyasmiben része, ami akár távolról is randira emlékeztetett volna. És amikor emlékezetébe idézte a legutolsó alkalmat, rájött, hogy az akkori férfi egyáltalán nem is tetszett neki. Sokkal jobban érdekelte az, hogy vajon milyen lesz majd az étel az étteremben. Ez most más volt. Egyedül az rontotta el örömteli várakozását, hogy Michael fiatalabb volt nála. Korábban sohasem vonzódott nála fiatalabb férfihoz, és úgy érezte, az ilyesmit hatvanéves korban már elég késő elkezdeni.

Ha bármelyik barátnője hasonló aggodalmáról számolt volna be, ő azonnal megnyugtatta volna. Az életkor végül is csak egy szám, kit érdekel, hogy ki mikor született, nem igaz? De a többi ember más volt – rájuk igaz volt mindez. Most azonban ő morfondírozik azon, hogy esetleg egy fiatalabb férfival járjon. Röviden elmélázott azon, vajon létezik-e olyan fóbia, hogy az ember túlságosan fél attól, szexéhes nagymamának nézik, és ha igen, vajon miből áll ennek a kezelése? Talán bezárják egy szobába, rengeteg hiányosan öltözött tinédzserrel együtt. Megborzongott a gondolatra, miközben rátört az ellenállhatatlan vihogás.

Hatodik fejezet

Bella másnap délután ellenőrizte, teljesen föl van-e töltve Alice telefonja, és hogy pontosan tudja, hova megy a nagynénje. Arról is megbizonyosodott, hogy Alice-nél van készpénz és hitelkártya is külön, a táskájában, arra az esetre, ha esetleg a tárcáját ellopnák. Alice teljesen bizonyos volt benne, hogy fordított esetben Bella az efféle aggodalmaskodást tolakodásnak venné, ő azonban alávetette magát a gondoskodásnak, és többé-kevésbé sikerült eltitkolnia, mennyire mulatságosnak találja a helyzetet.

– Ha esetleg inni szeretnél, csak hívj föl, és én hazahozlak. Valószínűleg nehezedre esne jól érezni magad, ha közben fejben az alkoholegységeket számolgatnád – mondta neki Bella korábban.

Mielőtt elindult volna, még megengedte Bellának, hogy ellenőrizze, tényleg rátekerte a táskája szíját a sebességváltóra, nehogy egy szemfüles rabló kitépje a kocsijából a pirosnál.

– Egy békés vacsorára igyekszem, az ország egyik legbiztonságosabb környékén – mondta Alice jámboran.

– De már kijöttél a gyakorlatból. És lehet, hogy a következő tüzes randid egyenesen Londonban lesz! – vágott vissza Bella, és rákacsintott.

A lány akkorra már jóváhagyta Alice ruházatát, és segített neki a sminkelésnél. Alice nosztalgiával gondolt vissza azokra a szép napokra, amikor a csipeszt még szemöldökcsipesznek emlegette, mivel egyedül a szemöldökét szedte vele. Manapság már az egész arcát át kellett kutatnia kósza szőrszálak után, mielőtt egyáltalán az alapozáshoz foghatott volna.

Mindketten rendkívül elégedettek voltak a végeredménnyel. Alice az egyik kedvenc összeállítása mellett döntött, amelyben csinosnak érezte magát, de nem festett úgy, mint aki túlságosan igyekszik. Előző nap fodrásznál volt, Bella pedig kifestette a lábkörmét. Amennyire csak lehetett, fölkészült mindenre.

Intett a bejárati ajtóban álldogáló Bellának, azután elhajtott.

Amikor odaért az étterembe, látta, hogy csak egyetlen kisebbfajta autó áll a parkolóban. Nagyon remélte, hogy Michaelé. Ha egy nővel lett volna találkozója, egyáltalán nem bánta volna, ha ő érkezik elsőnek. Egyszerűen leült volna olvasni, vagy addig megnézte volna a telefonján az SMS-eit és az e-mailjeit. De úgy érezte, szánalmasan festene, ha egy férfira várva kellene itt üldögélnie.

Kihúzta magát, és bevonult az étterembe, olyan határozottságot árasztva magából, mely nagyrészt inkább színészi tehetségéről árulkodott. Nem szeretett volna idegesnek tűnni Michael előtt, ha esetleg a férfi épp kinézne az ablakon.

Amint átlépte a küszöböt, észrevette Michaelt. A férfi felugrott, és rámosolygott.

– Alice! Hát eljött! Mennyire örülök! – mondta, és megpuszilta az arcát. Úgy tűnt, tényleg nagyon örül neki.

– Hát persze hogy eljöttem – válaszolta Alice, és rögtön jobban érezte magát, idegességét jóleső izgalom váltotta fel. – Hiszen megbeszéltük!

– Nos, igen, de azt sosem lehet tudni. Meg is gondolhatta volna magát. – A férfi egy pillanatra a szemébe nézett, Alice pedig magában ujjongott, amiért beleegyezett a találkozóba.

– Igen, azt hiszem – mosolygott vissza.

– Igyunk valamit a bárban? Vagy egyenesen az asztalunkhoz üljünk?

– Igyunk egyet a bárban – mondta Alice, arra gondolva, hogy végül is tényleg fölhívhatja majd Bellát, és megkérheti, hogy vigye haza.

– Pezsgőt? Gyümölcslikőrt? Gin-tonikot? Vannak koktélok is, ha szeretne valami zavarba ejtő nevű italt rendelni. – A férfi kis szünetet tartott. – De egyáltalán nem hinném, hogy ez kényelmes volna.

Alice kuncogott. Pontosan tudta, melyik koktélra célzott a férfi, és értékelte, hogy nem mondta ki hangosan a nevét. Távolról sem volt prűdnek nevezhető, de azért tetszett neki, hogy a másik nem szeretné zavarba hozni.

– Egy pohár pezsgő csodálatos lenne. A gyümölcslikőrrel az a baj, hogy ivás közben olyan ártalmatlannak tűnik, aztán meg lábra sem tud állni tőle az ember. A pezsgő viszont mindig beválik.

– Ebben egyetértünk.

Michael maga előtt terelgette őt; igazából nem ért hozzá, de kezét ott tartotta a levegőben, Alice válla fölött. Alice érezte a törődését.

– Ez itt egy jó hely – mondta a férfi. – Az imént már földerítettem.

Alice egy pillanat múlva már egy nagyon kényelmes szófán üldögélt, mely tökéletesen nyírt gyepre nézett; a távolban, ameddig a szem ellátott, kék hegyek hullámzottak.

– Milyen lenyűgöző kilátás!

– Csodálatos, nem? Azt hiszem, az ott a Black Mountains. – Fölnevetett. – Persze innen nem látszik a sok iparvidék meg mindenféle, ami arrafelé van még a hegyekig, de így tényleg nagyszerűen néz ki.

Megjelent a pincér, és átnyújtotta az étlapokat.

– Szeretnének inni valamit?

– Igen, hogyne – mondta Michael. – A hölgynek pezsgőt kérünk, én pedig gyömbért szeretnék.

– Tudom, hogy szokott alkoholt inni – mondta Alice, amikor a pincér elment –, miért iszik most üdítőt?

– Mindig azt vallottam, hogy az ember lehetőleg itassa le a barátnőjét, de ő maga maradjon józan.

Alice önkéntelenül fölnevetett.

– De én nem vagyok a barátnője! Még csak most ismerkedtünk meg!

– Tudom, de én gondolatban már előrébb tartok.

A férfi ránézett; átható kék tekintete szinte beszippantotta Alice-t, ahogy szemlátomást igyekezett minél alaposabban szemügyre venni. A ráirányuló figyelem elbódította Alice-t, jobban, mint a legerősebb koktél.

– Maga őrült, de jó értelemben véve – mondta, amint képes volt megszólalni. Megállta, és nem tette hozzá: ha nem vette volna észre, túl öreg ahhoz, hogy a barátnője legyen.

– Na és mivel töltötte az idejét azóta, amióta elhagytam a pénztárcámat? – kérdezte Michael.

– Semmi túl izgalmassal. Tanácsokat adtam a nagyon kedves unokahúgomnak, aki velem lakik.

– Milyen szerencsés unokahúg!

– A neve Bella, és azt hiszem, tényleg szerencsésnek tartja magát. Meglehetősen nagy házam van, úgyhogy elférünk, anélkül, hogy egymás lába alatt lennénk. – Arra gondolt, Bella most biztos figyelmeztetné: ne meséljen Michaelnek a nagy házáról, nehogy a férfi a pénze miatt hajtson rá.

– Ez jól hangzik. Én egyedül élek. Tulajdonképpen jól megvagyok így – fintorodott el Michael. – Elváltam. Van két felnőtt gyerekem. Minden szép és jó.

– Én egyedülálló vagyok, sosem voltam férjnél, és nincsenek gyerekeim – mondta Alice, aki úgy érezte, neki is hasonlóan őszintének kell lennie.

– Van valami konkrét oka annak, hogy sosem ment férjhez? – Michael ezt érdeklődően kérdezte, de egy csöppet sem tolakodóan.

– Sosem éreztem úgy, hogy most lenne itt az ideje. A kevés férfiból az egyik, akibe beleszerettem, házas volt, úgyhogy ő nem jöhetett számításba. A másikat a hivatása elszólította az országból, én pedig nem akartam feladni a saját karrieremet, hogy követhessem őt. Egy kis cég értékesítési igazgatójaként dolgoztam; igazán érdekes munka volt, szerettem. A többiekről meg azt gondoltam: nem éri meg miattuk föladni a függetlenségem.

– Örülök, hogy mindketten egyedülállóak vagyunk – mondta Michael, miközben megérkeztek az italok, ők pedig az étlap tanulmányozásába mélyedtek. – Bár tudom, hogy csak véletlen.

– Igen – gondolkodott el Alice –, bár nem kifejezetten meglepő véletlen. – Bella járt az eszében, az, ahogy kiderült: a férfi, aki elől elmenekült, és a barátnője unokaöccse, egy és ugyanaz a személy. – Nem olyan, mintha ugyanazon a napon lenne a születésnapunk, vagy ilyesmi.

– De még az is lehetséges! Mikor van a születésnapja?

– Szeptember huszonhetedikén.

– Hát, az enyém nem akkor van, de biztos vagyok benne, hogy rengeteg más közös pontot találunk.

Amikorra az üvegházban elfogyasztott extra csésze kávéval megkoronázták az estét, tényleg sok közös vonást fedeztek föl egymásban. Alice nagyon kellemesnek találta Michael társaságát; időtlen idők óta nem nevetett ennyit. Még azt is hagyta, ráadásul ellenkezés nélkül, hogy a férfi fizessen.

Végül rávette magát, hogy az órájára nézzen. Majdnem éjfélre járt már.

– Úristen! Mennem kell!

– Muszáj?

– Igen! Először is, a pincérek már biztosan szeretnének összepakolni. Felhívom Bellát. – Egy pillanatra elgondolkodott. – Egyáltalán nem ittam olyan sokat, de nem szeretnék kockáztatni.

– Én azonban egy korty alkoholt sem ittam. Szívesen hazaviszem.

Alice néhány másodperc alatt eldöntötte, hogy ez így teljesen helyénvaló lesz.

– Akkor írok Bellának egy SMS-t, hogy nyugodtan lefekhet.

– Uramisten! Csak nem ébren várja magát?

Mostanra Alice nem érezte szükségét, hogy pezsgő társasági életet élő nőként állítsa be magát a férfi előtt.

– Általában nem szokott így tenni, de a fiatalok gyakran túl óvatosak, és őszintén szólva a mi esetünkben a gyerek és a felnőtt szerepe felcserélődött. Megbeszéltük, hogy majd ő hazavisz.

Alice előhalászta a telefonját; látta, hogy több olvasatlan üzenete is van. Úgy döntött, most nem foglalkozik velük; csak egy SMS-t küldött. Hazavisznek. Csodás este volt. Feküdj le nyugodtan. Kevés esélyt látott arra, hogy Bella ne várja meg ébren, de az üzenet legalább megnyugtatja majd.

Miközben hazafelé autóztak a nyári éjszakában, Alice nyugtázta: az, hogy egy vonzó férfi kíséri haza, éppolyan örömmel tölti el, mint régen.

– Milyen szép ház – mondta Michael, ahogy leparkolt a kocsifelhajtón.

Kiszállt, és megkerülve a kocsit a másik oldalra ment, kinyitva Alice előtt az ajtót, mielőtt annak sikerült volna egyáltalán rátalálnia a belülről jól álcázott kilincsre. A férfi kisegítette az autóból; Alice úgy gondolta, még nem áll készen egy amolyan igazi búcsúcsókra. Michael szemlátomást hasonlóan érzett, mert habár futólag megölelte, de csak az arcát puszilta meg.

– Igazán csodálatos este volt – mondta. – Nagyon remélem, hogy maga is éppannyira élvezte, mint én.

– Valószínűleg – nevetett föl lágyan Alice. – Nagyon, nagyon köszönöm. Tényleg varázslatos volt.

– Így igaz – válaszolt a férfi. – Tökéletes volt.

– Nem sok tökéletes dolog van, de ez az volt.

– Hamarosan jelentkezem – mondta Michael. Aztán újra megpuszilta.

– Nem is kell megkérdezzem, hogy jól érezted-e magad! – kiáltott Bella, amikor Alice belépett, táskáját egy székre dobva.

– Nagyon kellemes estém volt, köszönöm.

Alice igyekezett megőrizni komolyságát, de nem tudta elfojtani a kuncogást.

– Szeretnél mindent elmesélni Bella néninek? Egy bögre finom kakaó mellett?

– Ha főzöl nekem egy teát, cserébe részletes beszámolót nyújtok – egyezett bele Alice.

– Na? – kérdezte Bella néhány perc múlva. – Mi olyan különleges a pasiban?

– Megnevettetett! – mondta Alice. – És úgy tűnt, éppannyira érdeklem, mint ő engem. Ez ritkaság, legalábbis úgy tapasztaltam.

Bella elgondolkodva kortyolgatta a teáját.

– Igen, így van. Ez tényleg ritkaság.

Megpróbált visszaemlékezni, mikor érdeklődött Nevil iránta, mint különálló személyiség iránt, kettejük kapcsolatától függetlenül. Volt egyáltalán ilyen valaha?

Miközben Bella bezárta az ajtókat, és letörölgette a morzsákat a konyhapultról, azon mélázott, Alice mennyivel jobban érezheti most magát a bőrében, mint ő maga. Persze ha Dominic nem bukkant volna fel újra az életében, talán ő is boldogan ejtőzhetne Nevillel. De Dominic emlékeztette rá, milyen, tűzijátékként robbanó érzelmekkel jár az igazi szerelem, most pedig látta, mennyire élvezi Alice a szikrákat. Mindez elégedetlenné és elgondolkodóvá tette. Végignézett Alice kellemes konyháján: a csuprok eklektikus gyűjteményén a sparhelt fölött, a hűtő melletti szabad falfelületre tűzködött születésnapi üdvözleteken és képeslapokon. Mindez nagynénje személyiségéről árulkodott; Bella tudta, hogy ha valaha összeköltözik Nevillel, nem az ő kedvenc tárgyai díszítik majd a konyhát, hanem a férfiéi. Azután elábrándozott azon, milyen lehet az élet Dominickal, és hirtelen villámcsapásként érte a felismerés: egyáltalán nem sikerült annyira tökéletesen kiirtania magából a férfi iránti érzéseit, mint ahogy azt korábban hitte.

Hetedik fejezet

Bella letette a telefont, és megdörgölte a fülét. Az irodában ült, épp most fejezett be egy hosszúra nyúlt beszélgetést egy hölggyel, aki azon problémázott, miért nem akarja senki megvenni a házát, holott sok érdeklődő járt nála. Bella megbeszélte vele, hogy elmegy hozzá, és elbeszélgetnek arról, hogyan tehetné eladhatóbbá az ingatlanát.

Épp följegyezte az ötleteit azzal kapcsolatban, miképp fogjon neki a feladatnak, amikor Nevil állt meg az asztala mellett.

– Be tudnál ugrani az irodámba egy pillanatra? – kérdezte.

– Üzlet vagy szórakozás? – kérdezett vissza Bella rákacsintva.

– Ó, de hiszen ismersz… mindig csak az üzlet! És most, ha megbocsátasz… sok dolgom van. – De azért odavetette szokásos elbűvölő mosolyát, újra eszébe idézve Bellának, mi tetszett meg neki először a férfiban.

Bellának sikerült tisztáznia gondolatait a Jane Langley-vel és Dominic Thanenel töltött délutánnal kapcsolatban. De azért újra meg újra eszébe jutott a dolog, mint ahogy az ember folyton hozzáér egy fájó sebhez, utána pedig azonnal rádöbben, hogy nem kellett volna odanyúlnia; mindazonáltal racionálisan átgondolta az egészet, és arra jutott: semmi olyasmit nem tett, ami miatt Dominic dühös lehetne rá, úgyhogy legjobb lesz, ha kiveri a fejéből a problémát, és éli tovább az életét, mintha mi sem történt volna.

Most felkapott egy jegyzettömböt, feltételezve, hogy tényleg üzletről lesz szó, és követte Nevilt az irodába. A férfi, tőle merőben szokatlan módon, a karjába szorította.

– Hogy vagy? Úgy érzem, már időtlen idők óta nem voltunk együtt úgy igazán – mondta neki.

– Annyira elfoglalt voltál! Mindketten azok voltunk.

– Akkor menjünk el együtt valahová! Elviszlek vacsorázni valami jó helyre.

– Nagyon szeretném! – mondta Bella, visszaemlékezve, mennyire élvezte Alice a vacsorát a vonaton megismert férfival. Olyan lehetett, mint amikor ők ketten először randiztak Nevillel. Talán minden olyan lehetne újra. Talán utána fölmehetnének Nevilhez.

– Sok megbeszélnivalónk van – csókolta arcon a férfi.

– Csak ezért hívtál be? Hogy megbeszéljünk egy randit? Telefonálhattál is volna.

– Személyesen akartam megbeszélni. – Nevil újra megcsókolta, azután végigsimított a testén, és megfogta a fenekét. – Hm, határozottan nagyobb, mint korábban.

Bella megsértődött, de nem akarta mutatni; kiszabadította magát a férfi szorításából.

– Na, és mikor akarsz elmenni?

Nevil megfogta a kezét.

– A mai este jó neked? A hét második felében nagyon elfoglalt leszek.

A férfi egy pillanatig komoly tekintettel nézett rá, Bella pedig azt válaszolta:

– Rendben. – És rámosolygott. Ekkor megszólalt a telefon.

– Ó – mondta Nevil –, ezt fel kell vennem.

– Persze – mondta Bella.

Nevil fölvette a telefont.

– Halló! Tartanád egy pillanatig? – Majd a mellkasához szorította a készüléket, és hessegető kézmozdulattal intett Bella felé. A lány, kissé megbántódva, kiment a helyiségből.

Miért van az mostanában, hogy épp amikor azt érezné, végképp bele tudna szeretni Nevilbe, a férfi csinál valami olyasmit, amivel felhúzza? Most például ő maga is igazán elfoglalt volt, és eléggé idegesítette, hogy Nevil berendelte az irodájába csak azért, mert randira akarta hívni. Mindezt elintézhette volna ebédidőben is – vagy írhatott volna SMS-t vagy e-mailt. És milyen titkolódzó lett. Korábban sosem bánta, ha ő végighallgatta a telefonbeszélgetéseit.

Az iroda hátsó ajtaján át kisétált a parkolóba gondolkodni. Ha igazán szerelmes volna Nevilbe, bármilyen alkalmat megragadna, hogy vele lehessen, akármilyen kényelmetlenséggel járna is. De vajon kívánatos állapot-e a szerelem egy józan ésszel megáldott felnőtt számára? Valószínűleg nem. Az mindenesetre bizonyos, hogy neki korábban semmi jó nem származott belőle. Ez az egész szerelemdolog valójában semmi egyéb, mint elmebeteg kényszerképzet, amely azt jelenti, hogy az ember másra sem képes gondolni, csak arra a személyre, akire a fixációja irányul. Sokkal inkább emlékeztet rettenetes fertőző betegségre, mint érzelemre. Nem igazán segít a helyes döntések meghozatalában sem. Csak hálás lehet, amiért erkölcsi meggyőződése megtiltotta számára, hogy egy házasemberrel kezdjen viszonyt. Különben minden valószínűség szerint irtózatosan nagy bolondot csinált volna magából. Na és nem szerelmes Nevilbe ilyen eszeveszett módon, de vajon tényleg baj ez? Nagyot sóhajtott. Valószínűleg inkább szerencse. Kettejük kapcsolata racionális tényezőkre alapul, olyasmikre, mint a közös értékrend, a baráti érzések.

Természetesen működik köztük a kémia is, de nem esztelen mértékben.

Mrs. Macey háza eredetileg az apjáé volt. Az asszony friss házas korától élt itt a családjával, több mint ötven éve, mesélte Bellának; és nem olyasfajta emberek voltak, akik sokat törődtek a lakberendezéssel. Legutóbb akkor álltak neki a lakáscsinosításnak, amikor még a nagy, sötétbarna, kacskaringós minták voltak divatban, és egyetlen mennyezet sem úszta meg a szőnyeg mintáira rímelő stukkódíszítést. A cirádáktól amúgy is kicsi házuk még szűkösebbnek és sötétebbnek tűnt; összességében meglehetősen lehangoló képet nyújtott a reménybeli vevők számára.

Bella legóvatosabb és legtaktikusabb kísérletei sem vezettek eredményre; Mrs. Macey elzárkózott a javaslatai elől, melyek arra irányultak, miképp növelhetné eladási esélyeit. De most, hogy senki sem tett vételi ajánlatot, segítséget kért Bellától.

– Ennek a háznak legjobban a fekvését szeretem! – mondta Bella, miközben az ajtóban keresztbe font karral várakozó Mrs. Macey felé haladt a kerti ösvényen.

– Na igen, elég szép a kilátás, de az emberek akkor sem veszik meg a házam.

– Megígérem magának, Mrs. Macey, hogy ha elvégez néhány apróbb átalakítást, ez másképp lesz. Az embereket a megfelelő irányba kell terelni.

– Azt hittem, ez a maga dolga. Magának kellene eladnia a házamat. Eleget kap tőlem, ha megteszi. Az ember azt hinné, jobban igyekszik érte.

Bella mosolygott. Szerette a kihívásokat, és Mrs. Macey háza számos jó tulajdonsággal bírt, lakberendezési hiányosságai ellenére.

– Csak még egy kis erőfeszítésre lesz szükség az én részemről és a maga részéről is, és akkor karácsony előtt már a lánya közelében élhet! – Ez kissé optimista kijelentés volt, de Bella megkockáztatta.

– Karácsonyra! De hiszen még csak június van! Ősszel szerettem volna költözni!

Bella rádöbbent, hogy mivel Mrs. Macey korábban sohasem adott el egy házat sem, fogalma sincs, milyen hosszú időt vesz igénybe ez a folyamat. Biztatóan mosolygott.

– A szeptember végi határidő igencsak derűlátó feltételezés, az egész ügy jogi vonatkozásai is eltartanak egy darabig, de ha együttműködik velem, és néhány általam ismert mesteremberrel, akkor megcsinálhatjuk.

Mrs. Macey megrázta ősz fejét.

– Nem fogok egy vagyont költeni olyan munkára, amelynek nem vehetem semmi hasznát.

– Ó, de hát a hasznára lesz! Hiszen így el tudja adni a házát. Szóval, lássuk csak, igazából mire lenne szükség. – Bella úgy döntött magában, Mrs. Macey valószínűleg jobban szereti az egyenes beszédet. – Van macskája?

Mrs. Macey összehúzta a szemöldökét.

– Az én Tibbym elpusztult tavaly télen – mondta.

– De az emléke velünk maradt! Úgy gondolom, föl kell szednünk az összes padlószőnyeget itt. Büdös. Az emberek azt fogják hinni, dohos a ház. – Bella, anélkül, hogy engedélyt kért volna, lehajolt, és fölemelte a padlószőnyeget a folyosón. Ahogy sejtette, kőpadló volt alatta. És igen, nedves volt.

– Nem fogok új szőnyeget venni!

Mrs. Macey ellenállása gyöngült; de még mindig harcolt.

– Nem is kell ide új. Az emberek imádják az ilyen kőpadlót. Egyszerűen megszabadulunk az összes szőnyegtől, jó alaposan felsúroljuk a padlót, és lerakunk egy pár kis szőnyeget. A rongyszőnyeg lesz a legmegfelelőbb – jegyezte meg Bella, akiből előtörtek lakberendezői hajlamai. Egy kis furfanggal elérhetik majd, hogy a nedvesség úgy tűnjön, mintha épp akkor mosták volna fel a kőpadlót.

– Túl öreg vagyok ahhoz, hogy fölszedegessem a padlószőnyeget. És aztán hová tegyem? Azt hiszem, ha kicipelném, és leteríteném a kertbe, hogy ne nőjön a gaz, maga azt mondaná, vigyem onnan, mert rendetlenség lesz tőle!

Bella újra elmosolyodott.

– Ebben teljesen igaza van, tényleg ezt mondanám. Én azt javaslom, vegye föl az én emberemet, hogy ő elvégezze a munka nehezét – szedje föl a padlószőnyeget, esetleg fessen ki itt-ott, javítson meg egykét dolgot –, aztán úgy eladjuk ezt a házat, mint a huzat.

– És mennyibe kerülne nekem ez az egész?

Mrs. Macey gyanakvó volt; különösen az ingatlanügynökökkel szemben, akikről mindenki tudta, mifélék.

– Ötszáz fontba, de azt visszakapja majd a ház árából.

– Honnan tudja? Hogy lehet ebben ilyen biztos? Nem akarok még egy telet itt tölteni szőnyeg nélkül, érti?

– Ez nem fordulhat elő – mondta Bella, miközben képzeletben keresztbe tette az ujjait. – Ez a ház egy felfedezésre váró gyöngyszem. – Tudta, hogy így van, hiszen ő maga írta a hirdetés szövegét.

– Egész sok ember fölfedezte már – mondta Mrs. Macey –, csak azt nem vették észre, hogy gyöngyszem volna.

– Majd észreveszik, ha megfogadja a javaslataimat.

Bella őszintén meg volt győződve az igazáról. Igazán elbűvölő ház volt, aprócska, de nedves a rossz szigetelés miatt, és hiányzott a központi fűtés, viszont gyönyörű környezet vette körül. Tökéletes szerelmi fészek válhatna belőle fiatal, első otthonukat kereső pároknak.

– Úgy tűnik, maga nagyon biztos önmagában, fiatal hölgy, de tegyük fel, hogy téved! Tegyük fel, valaki idejön és azt mondja: itt nincs padlószőnyeg, így nem veszem meg.

Bella határozottan válaszolt.

– Az emberek kicsinyesek. Ha nem tetszik nekik a padlószőnyeg, megpróbálják majd lealkudni az árat. Bízzon bennem, a kevesebb néha több. – Ezt teljes bizonyossággal kijelenthette, ha kavargó sötétbarna mintás, bűzös szörnyetegekről volt szó. – Ha együttműködünk, és helyrepofozzuk ezt a házat, úgy eladjuk majd…

– Mint a huzat. Tudom, ezt már mondta.

Bella úgy érezte, hazardírozó kedvében van.

– És ha igazán gyors üzletre vágyik, ahhoz is járuljon hozzá, hogy a konyháját átalakítsuk.

Kimentek Mrs. Macey-vel a konyhába. A sötét mustárszínű, laminált lapból készült konyhaszekrények tömve voltak serpenyőkkel és cserépfazekakkal. Egy kétlapos elektromos tűzhely állt egy porcelánfigurákkal és megkopott étkészlettel teli tálaló mellett, de ahhoz azért túl új volt minden, hogy retrónak titulálhassák. Az egész egy merő káosznak tűnt. Bellának még a széles ablakpárkány tetszett a legjobban, amelyen két régi cserépedény állt, skarlátpiros muskátlival teleültetve; előtte mély, antik kerámiamosogató, amelyet azonban elcsúfítottak a halomban tornyosuló üres vagy legfeljebb döglött legyeket és pókokat tartalmazó befőttesüvegek.

Amikor itt végez a takarítással, új fotókat csinálhat majd, melyeken csak a cserépedények és a mosogató látszik. Úgy fog kinézni az egész, mintha egyenesen a Vidéki Élet című lakberendezési magazinból ollózták volna ki.

– Tudom, hogy nehéz elképzelnie – mondta Bella –, de ha megengedi az emberemnek, hogy pakoljon ki innen mindent, szedje föl a linóleumot, sikálja fel a padlót, úgy, hogy csak a sütő, a mosogató, egy asztal székekkel, meg a két cserép muskátli maradjon itt, szó szerint tülekedni fognak a vevők a házért. És tudom is, hogy van egy asztala fönt az emeleten, amely tökéletesen illene ide.

Mrs. Macey magában motyogott valamit, de egyelőre nem hajította ki Bellát. A lány tovább győzködte.

– Ha egy kis időt és pénzt fordítanánk a házra – egyikből sem túl sokat –, akkor itt marnák egymást érte a vevők. Még az is lehetséges, hogy az irányárnál is többet kaphatna érte!

Mivel Mrs. Macey, aki nem rendelkezett naprakész információkkal a rakétaként felívelő ingatlanpiaci árakról, már az eredeti irányárral is rendkívül elégedett volt, most szemlátomást felvillanyozódott.

– Hát…

– Szeretné, hogy beszéljek a lányával? Talán lakhatna nála, amíg a munkálatok befejeződnek.

– Nem egyszerű odajutni. Pete-nek, a férjének kellene értem jönni…

– Majd én elviszem! – mondta Bella, aki tudta, hogy Mrs. Macey lánya mintegy háromnegyed órányi autóútra lakik. – És ügyelek rá, hogy minden rendben menjen, amíg távol van.

Mrs. Macey végül elfogadta a javaslatait, és mindenben sikerült megegyezniük. Bella egy kicsit sajnálta az öregasszony vejét, aki bizonyára nem repesett az örömtől, amiért anyósa náluk száll meg, még mielőtt a melléképület, melyet végleges otthonául szántak, készen lenne; de azért a megemelt vételárnak valószínűleg mindannyian örülnek majd, és Bella biztos volt benne, hogy amennyiben néhány alapvető dolgon, például az átható macskaszagon, változtatnak, tényleg drágábban tudják eladni a házat.

Amikor kimerülten, de elégedetten, visszaült az autójába, elővette a telefonját, és felhívta azt az embert, aki Mrs. Macey házát ócska kalyibából különösen kívánatos, megnyerő egyéni vonásokkal rendelkező házikóvá tudja varázsolni.

– Jim – szólt bele a készülékbe, amikor a férfi fölvette. – Hogy van a pasi, akit a legjobban imádok az egész világon?

Jim kuncogott.

– Elfoglalt vagyok, Hízelgő Kisasszony, és te?

– Megvagyok, kösz. Van valami melóm a számodra. Tényleg nagyon elfoglalt vagy?

– Az vagyok. A pasid mindenfélét csináltat velem, de arra mindig szorítok időt, hogy a te kívánságaidat teljesítsem.

Bella a homlokát ráncolta. Elvileg senkinek sem lett volna szabad tudnia arról, hogy ő és Nevil az irodán kívül is kapcsolatban vannak egymással; de úgy tűnik, mégis tudnak róla. Úgy döntött, figyelmen kívül hagyja a megjegyzést.

– Igazából nem valami nagy munkáról lenne szó. Inkább csak megszabadulunk egy halom ócskaságtól, de nem építünk.

– Akkor beleférhet. Na és egyébként mióta vagytok együtt Nevillel?

– Ó, nem olyan régóta. És nem vagyunk együtt olyan komolyan – még csak most kezdődött az egész.

Bella hazudott; nem sokkal azután jöttek össze, hogy ő elkezdett az irodában dolgozni, de mostanában önkéntelenül is úgy érezte, valamiképp újraértelmezik a kapcsolatukat. És érzelmi szempontból sem érezte úgy, mintha már túlléptek volna a kezdeti, puhatolódzó időszakon.

– Nos, visszatérve Mrs. Macey-hez, pompás kis villáról van szó, telis-tele vonzó egyéni jellegzetességekkel, amelyeket elfed egy nagy kupac ócskaság.

A szükséges tudnivalók kifejtésével folytatta. Jim mondott neki egy dátumot, amikor el tudná végezni a munkát, Bella pedig Mrs. Macey lányát is felhívta.

Miközben lassan elhajtott az idős asszony háza előtt vezető úton, a környék járt az eszében. Most fákkal sűrűn benőtt völgy volt, de valaha egy téglagyár működött itt, a fél tucat, völgyre néző ház pedig annak idején a munkásoknak épült. Mielőtt az út elkanyarodott volna, áthaladt a falucska fűvel borított központján, ahol egy rendkívül jó hírű általános iskola is működött. Egy templom és egy pub is volt erre, mindössze néhány percnyi gyaloglásra. Ha a kis faluban még bolt is lett volna, az lett volna a tökéletesség maga; bevásárolni azonban csak a legközelebbi városkában, mintegy húszpercnyi autóútra lehetett. De az egész környék gyönyörű volt; nem lesz nehéz meggyőzni a reménybeli vevőket arról, hogy épp itt szeretnének élni.

Bella biztos volt benne, hogy pillanatok alatt el tudja majd adni a házat, mihelyt az nem bűzlik a dohtól és a macskapisitől. Visszaindult az irodába, miközben az járt az eszében, milyen szerencse, hogy megismerte Jimet. Mielőtt belépett volna az ingatlanügynökséghez, Nevil ajánlatokat kért különböző építési vállalkozóktól, ami rettentő nagy időveszteséget okozott, tekintve hogy a legtöbbször csip-csup munkákról volt szó. De aztán Bella találkozott Jimmel, amikor az valamit megcsinált Alice-nél, és azóta az összes ilyen jellegű munkát rábízták.

Bellát mindazonáltal rosszul érintette, hogy Jim tud a kapcsolatukról Nevillel, mivel Nevil annyira magabiztosan állította, hogy erről senkinek nem lehet tudomása. Bella nem szeretett titkolódzni; valamiképp azonban úgy alakult, hogy neki magának is volt néhány titka.

Nem említette Nevilnek Dominic felbukkanását sem, mert úgy érezte, erre nincs szükség. Ehhez hasonlóan, bár azt elmondta Nevilnek, hogy egy férfi miatt hagyta el a szülővárosát, nem avatta be a részletekbe. Most hálás volt, amiért Nevil nem is faggatódzott; valószínűleg érezte, hogy ő nem szívesen beszélne erről.

Most például, amikor aznap este találkoznak majd, elmeséli Nevilnek, hogy Mrs. Macey beleegyezett néhány általa javasolt átalakításba, de azt már nem teszi hozzá, hogy ő, Bella fogja elvinni Mrs. Macey-t a lányához arra az időre, amíg a munkálatok zajlanak. Vagy azt, hogy ha tud, segíteni fog Jimnek a munkában, amely így nem kerül majd annyiba Mrs. Macey-nek, és így ő is kiélheti lakberendezői hajlamait ezen a „felfedezésre váró gyöngyszemen”.

– Hol is van ez az ingatlan? – kérdezte Nevil, amikor Bella visszaért az irodába.

A lány úgy gondolta, ezt a férfinak is tudnia kellene, ezért megmondta neki.

– Ja, az… – mondta Nevil.

– Ja micsoda?

– Semmi! Legalábbis semmi olyasmi, amit most elmondhatnék neked.

– Talán majd este? – kérdezte Bella. Nevil valószínűleg túl elfoglalt ahhoz, hogy ebben a pillanatban elmeséljen neki mindent, de este úgyis együtt vacsoráznak. Rengeteg idejük lesz beszélgetni.

Nyolcadik fejezet

– Nem értem, miért nem képes érted jönni – mondta Alice, miközben Bella épp beszállt a kocsijába aznap délután. – Így aztán egyikőtök sem ihat!

– Mert elég messze van innen az étterem, ahol enni fogunk. Nevil ki szeretné próbálni azt az új helyet, Gloucester után. És nem árt, ha józan maradok, egyáltalán nem bánom. Szép estét neked!

Ahogy Bella elhajtott, rájött, hogy fogalma sincs, mit tervez aznap estére Alice. Nem a kertészkedős ruháját viselte. Talán elmegy valahová? Most már rádöbbent, hogy meg kellett volna kérdeznie, de teljesen lefoglalta a gondolatait az, vajon miről akar vele beszélni Nevil.

Az étterem közvetlenül a folyó partján volt, és halételekre specializálódott. Egy nagyon hosszú, sáros bekötőút vezetett odáig – olyan hosszú, fedezte föl Bella, amikor kiszállt az autóból, hogy az étterem nem is volt rákötve a csatornahálózatra. Ha nem lett volna ingatlanos a szakmája, Bella talán föl sem ismerte volna az édeskés, „eau de pöcegödör”-szagot, de így azonnal föltűnt neki. Árnyoldalai is vannak annak, ha az ember tud bizonyos dolgokat, jött rá, miközben az anyósülés mellől előkotorta és felhúzta csinosabbik cipőjét. Azután belépett az étterembe.

A bárban bukkant rá Nevilre; a férfinak nyitva volt az aktatáskája, és néhány iratot tanulmányozott. Ahogy Bella közelebb lépett, Nevil elrakta a papírokat, felállt, és arcon csókolta a lányt.

– Milyen szép vagy! Voltál már itt korábban? Remekül készítik a halat.

Bella viszonozta a puszit. Nem szerette túlságosan a halat, és mivel nem sokkal a városba érkezése után már együtt jártak Nevillel, úgy gondolta, a férfi eddigre tudhatná, milyen valószínűtlen, hogy járt már ebben az étteremben.

– Szia, Nevil – mondta.

– Leülhetnénk egyből az asztalunkhoz? Nem akarok sokáig maradni, mert van még utána valami dolgom.

– Nem iszunk előtte valamit? Annyira szép innen a kilátás.

Bella nem tudta biztosan, vajon tényleg szépnek nevezhető-e; mindenesetre drámai volt. A Severn szinte tengernek tűnt itt, olyan széles volt; a vízen játszó különös fények szinte földöntúli hatást keltettek.

– Az ebédlőből is ugyanilyen a kilátás. Az ablaknál van az asztalunk. Kérem! – szólt oda a pincérnek. – Átmennénk az étterembe, ha készen van az asztalunk.

– Remek – mondta a fiatal nő. – Ha lennének szívesek követni.

Amikor elhelyezkedtek az asztaluknál, és Bella meggyőződhetett róla, hogy a kilátás messze nem olyan szép innen, mint a bárból, a pincér megkérdezte:

– Szeretnének inni valamit?

– Igen – mondta Nevil. – Én egy pohár bort szeretnék. Te is kérsz, Bells? Vagy inkább valami üdítőt? Bodzaszörpöt? Áfonyaszörpöt?

– Szeretnék egy pohár fehérbort és szénsavas ásványvizet. Két külön pohárban kérem – mondta a lány a pincérnek.

– Ó, remek – mondta Nevil egy kicsit meglepődve. – És kérhetnénk az étlapot?

Amikor megérkeztek az italok és az étlapok, Bella nagyot kortyolt a borából. Megízlelte, azután feltöltötte a poharát ásványvízzel. Mivel Nevil nem bajlódott pohárköszöntővel, ő sem érezte úgy, hogy mondania kellene valamit. Nevil ott marasztalta a pincérnőt az asztaluknál, hogy azonnal fölvehesse a rendelésüket.

– Mit kérsz, Bells?

Bella szerette volna egy kicsit hosszabban tanulmányozni az étlapot, de így egyszerűen a halmentes ételekhez lapozott.

– Csirkemájpástétomot kérek, utána steaket közepesen átsütve, újkrumplival és salátával – mondta lendületesen.

– Jaj, ne egyél már pástétomot, borzasztóan hizlal – mondta Nevil.

Bella kérdő tekintetet vetett rá, és nyugodtan azt mondta:

– Nem számít. Nem fogyókúrázom.

– De drágám, jól akarsz mutatni jövőre a menyasszonyi ruhádban, nem igaz? Füstölt lazacot kér!

Bella egy pillanatig úgy érezte, mindjárt elájul.

– Pástétomot kérek – mondta határozottan, azt kívánva, bárcsak ne vizezte volna fel még a borát.

Nevil vállat vont.

– Úgyis megbánod majd! – Azután ő is rendelt. – Egy kissé meglepettnek látszol, édes – mondta, amikor a pincér elment. – Gondolom, egy kicsit másképp is kifejezhettem volna magam, de túl jól ismerjük egymást ahhoz, hogy ilyen jelentéktelen kis finomságokkal törődjünk, nem igaz?

Bella úgy érezte, hiába ismerne valakit már időtlen idők óta, az ilyesmit akkor is jobban ki kellene fejteni. Vajon Nevil épp megkérte a kezét? Fogalma sem volt, hogyan válaszoljon neki.

– Ööö…

– Így lenne logikus, nem? – folytatta Nevil. – Amúgy is összeköltözünk, a szüleimnek pedig tetszettél akkor hétvégén, amikor levittelek hozzájuk. Ha összeházasodunk – mondjuk, jövőre –, lesz időnk megalapozni a jövőnket anyagilag, még mielőtt a biológiai órád ketyegni kezdene, és belevágnánk a gyerekprojektbe.

Bella kortyolt egyet az italából, egyrészt mert időt szeretett volna nyerni, másrészt mert a szája teljesen kiszáradt a sokktól.

– Te is benne vagy, ugye? – kérdezte Nevil. – Tudom, kicsit előreszaladtam…

– Csak egy kicsit meglepődtem.

Ráadásul egyelőre nem tudta eldönteni, kellemes vagy kellemetlen meglepetés érte.

– Ó! – Nevil láthatólag elcsüggedt. – Elnézést, én azt hittem… – Szünetet tartott. – Lehet, hogy jobban meg kellett volna gondolnom.

Bella megbánást érzett. Megfogta Nevil kezét.

– Most már ismerem a terveidet, és át fogom gondolni.

A legodaadóbb mosolyával nézett rá, de közben maga sem tudta, komolyan beszél-e.

– Rengeteg időnk van még, hogy megfontoljuk. A helyszínt, amelyre én gondoltam, amúgy is egy évre előre kell lefoglalni.

– Sok mindent át kell még gondolni.

– Hát persze. El kell mondani a szüleidnek, és be kell adni valahogy Alice-nek is. Habár, azt mondtad, ő nem bánná, igaz?

– Nem csak erről van szó…

– De tényleg sok időnk van még – vigyorgott rá Nevil, Bella pedig, még mindig teljesen összezavarodva, visszamosolygott rá.

Ebben a pillanatban, hatalmas megkönnyebbülésére, megérkeztek az előételek, és így néhány percre megmenekült attól, hogy bármit is mondania kelljen. Úgy tűnt, Nevilnek fogalma sincs, micsoda bombaként hatottak rá a szavai.

Abban a pillanatban, ahogy előttük volt az étel, Nevil irdatlan tempóban kezdte magába lapátolni a sült apróhalat.

– Ez valami iszonyú finom!

Bella bólintott, és májpástétomot kent egy darabka pirítósra.

– Pirítós? – mondta Nevil. – Szénhidrát? Na jó, most az egyszer elnézem neked. Végül is még rengeteg időd van, hogy formába hozd magad. – Újabb halom aprócska halat nyelt el. – Azt hiszem, egyetértünk benne, hogy nem szeretnél habcsóknak öltözni. Inkább valami nagyon egyszerű, stílusos ruhára gondoltam.

Bella alig akart hinni a fülének: Nevil most tényleg az ő esküvői ruhájáról beszél? Még abba sem egyezett bele, hogy hozzámegy. Humorral ütötte el a kérdést:

– Igazából azt hiszem, abroncsos szoknyát szeretnék, sok-sok gyönggyel, tudod, mint amilyent abban a cigány esküvőkről szóló műsorban láttunk.

Nevil borzasztóan megdöbbent; Bella egy újabb, bőségesen megkent pirítóst elfogyasztott, mire a másiknak leesett, hogy viccel.

– Te nem vagy semmi, Bells! Na, és mesélj, hogy boldogultál Mrs. Macey-vel?

Bella annyira föllélegzett, amiért végre elterelődött a szó képzeletbeli esküvői ruhájáról, hogy roppant lelkesen válaszolt.

– Ó, nagyszerűen! A lányánál lakik majd, amíg a munkálatok zajlanak. Kipucoljuk a konyháját, és eltüntetjük a padlószőnyeget. Esetleg megkérdem Jimet, le tudná-e vakarni a gipszstukkókat a mennyezetről, de még az is lehet, hogy nem is lesz rá szükség. Aztán, azt hiszem, valami nagyon puritán konyhát fogok kialakítani.

– Konyha nélkül akarod hagyni? – ráncolta a homlokát Nevil. – A konyha fogja meg a vevőket, te is jól tudod.

– Tudom, persze – mondta Bella. – De nincs szükség feltétlenül full extrás konyhára, nem igaz? Mrs. Macey-nél szinte adja magát a nagyon egyszerű, de megkapó berendezés. Csak a sütőt hagyom ott, a kerámiamosogatót, egy asztalt székekkel meg egy régi konyhaszekrényt. Az ablakpárkányon álló muskátlikkal pont olyan lesz majd az egész, mintha egy Beatrix Potter-meséből lépett volna ki. Ismered azokat a kedves kis rajzokat, ugye?

Nevil megrázta a fejét, és belapátolta a maradék halat is.

– Őszintén szólva, Bells, tudom, hogy szuperül dolgozol, részint ezért is szeretnélek feleségül venni – remek csapatot alkotunk –, de azt hiszem, néha egy kicsikét zizi vagy. – Bella félretolta a pirítóst; hirtelen elment az étvágya. Nem volt biztos benne, hogy hozzá szeretne menni Nevilhez, de ugyan mi mást tehetne? Ha elutasítja a férfit, valószínűleg megint itt kell hagynia mindent, és új életet kezdenie valahol másutt. Tényleg ezt szeretné? Nem élhetne végre békében, csak még egy kicsit?

Egyelőre, legalább most azonnal, nem kell semmilyen döntést hoznia. Nevil biztosra veszi, hogy ő is egyetért mindennel. És egy darabig mindenesetre úgy tehet, mintha ez lenne az igazság.

Miközben Bella néhány órával később a sáros bekötőúton a folyótól távolodva, a főút felé haladt, rájött, hogy Nevil bejelentése, miszerint ők össze fognak házasodni, teljesen kiverte a fejéből, hogy meg akarta kérdezni tőle, milyen munkákkal bízta meg Jimet, és mi is volt az a titokzatos telefonhívás, amelyet nem hallgathatott végig. Nevil gyakran megkérte, hogy inkább ő bízza meg Jimet mindenfélével, mivel úgy vélte, a férfi neki jobb áron vállalja el a munkákat, és különben sem szerette elvégezni az alkalmazottak helyett a piszkos munkát, mint ahogy olyan kedvesen kifejtette nem egyszer. Miről lehetett hát szó ezúttal?

És hacsak nem magánjellegű volt az a bizonyos hívás – de milyen magánbeszélgetés lehet az, amit ő nem hallhat? –, akkor bizonyára üzleti telefon lehetett, akkor meg miért nem hallhatta ő is? Az egész rejtélyesnek tűnt.

Tulajdonképpen, állapította meg magában Bella, miközben rákanyarodott a főútra, az egész este rendkívül zavarba ejtőnek bizonyult.

Kilencedik fejezet

Alice másnap reggel furán bűntudatos ábrázattal álldogált a teáskannával, amikor Bella belépett a konyhába.

– Korán keltél! – mondta.

Bella ásított.

– Nem tudtam visszaaludni, végül feladtam. Aztán meghallottalak.

Alice elmosolyodott, és csészéket vett elő.

– És mi tartott ébren?

Bella erőteljesen megdörgölte a haját, mintha csak az agyműködését szerette volna serkenteni.

– Az a tény, hogy úgy tűnik, Nevil és én össze fogunk házasodni.

– Édes Istenem! – pördült feléje Alice. – Ezek szerint megkérte a kezed?

– Nem igazán. – Bella mélyet sóhajtott. – Inkább valahogy csak úgy bejelentette. – Letelepedett az asztalhoz. Talán ha beszél róla Alice-szel, az segít rendezni a gondolatait. – Azt is kifejtette: rengeteg időt biztosít még nekem ahhoz, hogy leadjam azokat a bizonyos fölös kilókat.

– Miféle fölös kilókat?

– Azt nem tudom pontosan. De azt hiszi, egy kissé meghíztam.

– Hát, ebben nagyon is téved. Az isten szerelmére! Ugye, nem fogsz hozzámenni egy olyan férfihoz, aki azt mondja, kövér vagy, amikor ez nem is igaz?

– Nem! Úgy értem, dehogy… – Bella kinevette saját hevességét. – Szerintem csak viccelt. Biztos nem hiszi tényleg azt, hogy kövér vagyok.

Alice lebiggyesztette a száját. Bella tudta, hogy szándékosan nem akar véleményt nyilvánítani. Sosem mondta meg neki, hogy nem kedveli Nevilt túlságosan, de Bella azért pontosan tisztában volt vele.

– Tudom, hogy azt hiszed, gyáva kutya vagyok, de el kell gondolkodnom ezen az egészen.

– Miért?

– Mert nagyon szeretem az itteni életemet. Ha kikosarazom Nevilt, ott kell hagynom az ügynökséget.

– Más ingatlanügynökségek is vannak errefelé.

– Tudom, de annyira jól kijövök Nevillel – úgy értem, a munka szempontjából. Tudja, hogy néha kicsit helyrepofozom a házakat a jobb eladhatóság érdekében, és bár néha leszid emiatt, de azért hagyja, hogy csináljam. Igazából szükségem lenne egy kis időre ahhoz, hogy valamiféle tervet kovácsoljak. Nem akarom megint teljesen a nulláról kezdeni, mint a múltkor, csak ha nincs más lehetőség.

Bella érezte, hogy mindez szánalmasan hangzik. Mintha csak a nagynénje engedélyét kérné, hogy Nevillel maradhasson. De ez volt az igazság.

– Na és azt gondolja, te hozzámész majd?

Bella bólintott.

– Azt mondtam neki, hogy időre van szükségem, de ha őszinte akarok lenni, biztos vagyok benne, hogy azt hiszi, csak szemérmességből válaszoltam ezt. De mivel nem is kért meg igazán, így nem kellett igent vagy nemet mondanom. – És magában hozzátette, hogy rosszabbul is dönthetett volna, bár tudta, Alice nem híve a kompromisszumoknak.

– Majdnem mindig jó ötlet alaposabban átgondolni a dolgokat.

– Én is pontosan így érzem – mondta Bella, de azért egy kicsit furdalta a lelkiismeret. Megmondhatta volna Nevilnek, hogy elsietettnek érzi a döntést, de nem tette – a saját kényelme érdekében. – És te merre jártál tegnap este? El is felejtettem megkérdezni – váltott témát.

– A könyvklubban – vágta rá Alice gyorsan.

– Ó! Tetszett a regény?

Alice megrázta a fejét.

– Nem túlságosan. A többiek mind imádták, de én nagyon untam, és alig vártam, hogy hazajöhessek. Aztán meg mindenki áradozni kezdett az új fogyókúráról, az 5:2 módszerről, vagy mi is a neve. Állítólag egyszerűen mindenre jó.

Bella felvonta a szemöldökét. Alice határozottan nagyon furának tűnt.

– Ó! – mondta Alice. – El is felejtettem szólni. Jane Langley hívott.

Bellát azonnal elfogta az aggodalom.

– És jól van?

– Ó, igen, úgy tűnt, de megkért, hogy hívd föl, ha van egy szabad perced.

Bella a konyhaszekrényen töltődő telefonjáért nyúlt, azután elővette a határidőnaplóját, és megnézte, milyen megbeszélései vannak beírva arra a napra.

– Elég sok dolgom lesz ma. De holnap kimegyek néhány helyszínre, amelyek viszonylag közel lesznek Jane házához; utána beugorhatnék hozzá. Mindjárt felhívom. – A homlokát ráncolta. – Ugye, szerinted sem lesz ott nála Dominic napközben? Biztosan az ügyvédi teendőit intézi ilyenkor, igaz?

– Hát persze. Az ügyvédek sosem szabadulnak túl korán az irodából – erősítette meg Alice.

– Sokat tudsz az ügyvédekről, ugye?

Alice bólintott.

– Ez egyike számos jó tulajdonságomnak.

Miután Bella elindult dolgozni, Alice visszament a dolgozószobájába, és ellenőrizte az e-mailjeit – immár sokadszorra. Nem vallotta be Bellának: azért szeretett volna minél hamarabb hazaérni a könyvklubból, mert látni akarta, vajon Michael válaszolt-e már legújabb levelére. És habár ez teljesen valószínűtlen volt, hiszen csak akkor küldte el a levelet, mielőtt elment volna otthonról, mégis csalódást érzett, amikor nem érkezett válasz.

Énjének egy része ujjongva élvezte ezt az egyre erősödő kapcsolatot. Annyira nagyszerű volt várni, mikor kap új levelet a férfitól, utána pedig elemezgetni az írást, vajon talál-e benne arra utaló jeleket, hogy az írójának „tetszik”, mint ahogy Bella kifejezné. Közben gyötrődött, mert szerette volna titokban tartani Michaellel való kapcsolatát, de ugyanakkor legszívesebben állandóan róla beszélt volna. Tegnap este, a könyvklubban, amikor mindenki a fogyókúráról csevegett, ő alig bírta megállni, hogy ne jelentse be: egy fiatalabb férfi érdeklődik iránta. Ha nem vigyáz, még valaki észreveszi, amint a fülére szorított mobillal sétál az utcán!

Józanabbik énje csak azt ismételgette: az ő korában mindez már nevetséges, és igazán több esze is lehetne. De Michael e-mailjei hízelgő gyorsasággal követték egymást, és habár kényszerítette magát, hogy ne válaszoljon rájuk azonnal, és igyekezett könnyed hangnemet megütni, rádöbbent, hogy egyre többet és többet gondol a férfira.

Bár tegnap este nem kapott új e-mailt, ma reggelre már várta a levél, ami, jött rá Alice, azt jelentette, hogy a férfi éjszaka még bekapcsolta a gépét, miután hazaért az üzleti vacsoráról.

Nem fog most azonnal válaszolni. Ami azt illeti, inkább kimegy a kertbe, és előkészíti azt a hátsó ágyást, ahová évelőket tervezett ültetni, mielőtt elered a beígért eső. Utána esetleg majd válaszol. Elég szégyenletes, hogy mostanában ennyire elhanyagolja a kertészkedést.

Bella épp a második megbeszélt helyszínre tartott alkonyatkor, amikor rájött, hogy fogalma sincs, mi a neve az ügyfélnek. Megállt egy pihenőnél, és felhívta Tinát az irodában.

– Helló, Teens. Úgy tűnik, nincs nálam az ügyfél neve, akinek azt a kis háromszobásat kellene megmutatnom, a mező mellett. Segítenél?

– Mindjárt megnézem – mondta Tina.

Miközben Tina keresgélt, Bella a szélvédőjére hulló első cseppeket figyelte. Sajnálta a házat, amit most fog megmutatni. Mindig nehéz egy ingatlant dicsérni, miközben odakint zuhog.

Tina újra beleszólt a készülékbe.

– Sajnálom, drágám, de sehol sem találom. Nem én egyeztettem az időpontot, és nem is jövök rá, ki lehetett az. Úgy tudom, Nevilnek kellett volna odamennie…

– Igen, de valami dolga akadt, és megkérdezte, nem ugranék-e be helyette. Nincs benn, ugye?

– Nincs. Valószínűleg azt a valamit csinálja épp, ami miatt nem tudott elmenni a találkozóra.

Bella nevetett.

– Na jól van, azért megoldom valahogy. Csak nem akartam amatőrnek tűnni.

– Sosem tűnnél annak, Bella, higgy nekem – mondta Tina.

Legalább még nem vár itt senki, gondolta Bella, miközben leállította a kocsiját a ház előtt, és előkereste a kulcsokat. A tulajdonosok távol voltak; így beosonhat, és megismerkedhet az ingatlannal, mielőtt az ügyfél megérkezik. Úgy döntött, az emeleten kezdi a bejárást.

Nem valami fantáziadús, állapította meg magában. Három szűkös hálószoba és egy közös fürdőszoba volt az emeleten; talán a legnagyobb hálószoba mellett lenne hely még egy fürdőnek. Úgy tűnt, innen nyílik még egy kihasználatlan padlástér, bár azt idő hiányában már nem tudta megnézni, vajon szigetelt-e.

A földszinten lévő konyhára kétségkívül ráfért volna a felújítás – de ez nem volt feltétlenül baj, hiszen a reménybeli vevők meglepően gyakran szeretnék a saját konyhájukat beépíteni, és ahogy azt egyszer valaki kifejezte, az emberek nem hajlandók fizetni másvalaki ócskaságaiért. Épp elég hely volt egy ebédlőasztalnak, és az egyik ajtó mögött külön éléskamra bújt meg. Ez eddig teljesen rendben.

De a nappali olyan szűkös volt, mint egy vasúti kocsi, és egy sötét belső udvarra nézett, az ebédlőt pedig annyira telezsúfolták mindenfélével, hogy nem is látszott, eredetileg jól nézhetett-e ki.

Bella épp fölfedezett egy nagyon praktikus beépített szekrényt, amikor megszólalt az ajtócsengő. A bejárati ajtóhoz ment, hogy beengedje az ügyfelét.

Aztán megzavarodva hátrébb lépett. Az ajtóban, esernyőjét rázogatva, Dominic állt.

– Ó! – mondta Bella. – Valaki mást vártam.

– Kicsodát? – kérdezte a férfi; sötét szemöldöke ezüstös haja irányába húzódott.

Bella sóhajtott.

– Nem tudom. Ööö… gyere be. Hadd vezesselek körbe. Attól tartok, a kertet most nem fogjuk tudni megnézni. Az idő egyre rosszabb.

Bella már jó pár nehéz ügyféllel összefutott munkája során, de mind könnyűnek tűnt ehhez a helyzethez képest, amikor Dominicnak kellett megmutatni ezt a házat.

A férfi a veranda egyik sarkába támasztotta esernyőjét.

– A kertet majd megnézzük az ablakból.

– Ha egyáltalán látunk valamit a zuhogó esőben – mondta Bella, kipréselve magából egy mosolyt. Persze tudta, hogy a másik a környéken tartózkodik, azt is tudta, hogy házat keres; igazán nem kellett volna meglepődnie.

– Menjünk be a nappaliba. Egész jó méretű helyiség.

– Hm – mondta Dominic, nem rejtve véka alá véleményét.

– Jelenleg túl sok bútor van benne – mondta Bella. – Ha ezeket a hatalmas kanapékat kivinné az ember…

– Még úgy is nagyon keskeny.

Bella kinyitott egy ajtót.

– Itt az ebédlő. – Megkopogtatta a falat. – Itt talán át lehetne törni.

– Hm – mondta Dominic ismét.

Bella szeretett volna profiként viselkedni, saját maga miatt éppúgy, mint Dominic kedvéért, de a ház nem volt nagy segítségére ebben.

– Sajnálom, hogy velem kell beérned a főnök helyett.

– Nem probléma. Amikor lemondta a találkozót, biztosított róla, hogy a lehető legjobb kezekbe kerülök.

Ez szokatlan volt. Miért bajlódott Nevil azzal, hogy közölje Dominickal, nem ő lesz ott a találkozón?

– Azt is elmondta, hogy jegyesek vagytok.

Bella megrökönyödött.

– Á! Tényleg?

– Meglepődtél?

– Ez az egész még nem hivatalos – magyarázkodott kapkodva Bella, aki igyekezett elterelni Dominic figyelmét furcsa viselkedéséről. – Igazából még nem mondtuk el senkinek. – Valójában ő is csak Alice-nek említette eddig.

– És gyűrűt sem viselsz.

Bella a bal kezére nézett, mintha csak ellenőrizné a hallottakat.

– Nem. Akkor megnézzük az emeletet is?

Borzasztóan szeretett volna már túlesni az egészen. A ház vacak volt, és Dominic társaságában szinte alig kapott levegőt.

Megállt az ajtóban, miközben Dominic szemügyre vette a hálószobákat.

– Három kétszemélyes hálószoba – jelentette ki.

– Csak egy ingatlanügynök nevezné ezt a szobát kétszemélyesnek.

– Ide befér egy dupla ágy és egy kis éjjeliszekrény, úgy, hogy elég hely marad mindkét oldalon – válaszolta Bella mérgesen, elfeledve, hogy Dominic az ügyfele.

– Na és a szüleid kedvelik Nevilt?

Bellának rögtön az a bizonyos nyári nap jutott az eszébe, amikor az ügynökség, ahol Dominickal együtt dolgozott, jótékonysági napot szervezett. Az apja és Dominic végül egy krikettcsapatba kerültek, ő pedig az anyjával nézte a játékot. Az anyja feléje fordult, és Dominicra mutatva megkérdezte, ki az, aki épp üt. Bella csak annyit válaszolt: „házas”. Az anyja sóhajtott. És habár sosem beszéltek erről, azért tudta, hogy a szülei nem tartják nagyra Nevilt.

– Miért ne kedvelnék? – válaszolta könnyedén.

Elindultak lefelé.

– Itt egy kis gardrób, hasznos lehet a babakocsi meg effélék tárolására. Kisfiad vagy kislányod van?

– Kisfiam.

– Na és Celine is eljön majd, hogy segítsen házat keresni? Vagy rád bízza, hogy megtaláld a megfelelő helyet?

– Már nem vagyunk összeházasodva.

Bella erre számított a legkevésbé.

– Úristen!

– Azt hittem, te tudsz erről – mondta szkeptikusan a férfi. – Te és Celine valaha közel álltatok egymáshoz, nem igaz?

Bella a homlokát ráncolta.

– Nem igazán. Persze találkoztunk néha, de…

– Ó, ne hazudozz már, Bella. Ezzel nem javítasz semmin. – Dominic mérgesnek tűnt.

– Nem hazudozok. Celine és én csak néhányszor találkoztunk, különböző céges rendezvényeken, és biztosíthatlak, fogalmam sem volt róla, hogy elváltál. Gratuláljak, vagy részvétet nyilvánítsak?

A férfi vállat vont.

– Amit akarsz. – Egy pillanatra elhallgatott. – Biztos vagy benne, hogy nem találkoztál Celine-nel, mióta kiléptél az Owen and Owentől?

– Hát persze! De miért kérded?

Dominic megrázta a fejét.

– Nem számít. Most már nem.

Mivel már egy ideje amúgy sem törték magukat, hogy úgy viselkedjenek, mint ingatlanügynökhöz és ügyfeléhez illő, Bella megkérdezte:

– Eleget találkozol a kisfiaddal? Nehéz lehet…

– Tényleg nehéz. De figyelembe véve a körülményeket, viszonylag gyakran láthatom.

– Akkor jó. Na, kimerészkedjünk a kertbe?

– Nem, köszönöm. Nem fogom megvenni ezt a házat.

– Pontosan mit is keresel?

Dominic ismét vállat vont.

– Ez épp megfelelő környék, és nagyjából megfelelő méret. Csak a ház nem megfelelő.

– Nem mondanád el egy kicsit részletesebben is? – Bella rájött, hogy a szokásos profi viselkedésétől eltérően most elfelejtette, mit mondott neki korábban a férfi. – Új építésűt szeretnél, vagy műemlék jellegűt, nagy kertet, ahol a kisfiad nyugodtan futkározhat majd, vagy… – Valami olyan kifejezés futott át Dominic arcán, amely leginkább fájdalomra emlékeztetett. – Jól vagy?

– Nem az én fiam.

Bella megdermedt. Fogalma sem volt, mit mondhatna. Hogyan reagál az ember egy ilyen hírre?

– Én… ööö…

– Bonyolult helyzet. Csak egyéves kora körül tudtam meg, amikor Celine beadta a válókeresetet. Nagyon szoros volt a kapcsolatom Dylannel. Szerettem. Még most is szeretem. De nem én vagyok az apja.

– Ez szörnyű! – suttogta Bella.

– Ezért hát, habár csak havonta egy hétvégét tölthetek vele, még így is szerencsésnek mondhatom magam. Celine pedig Dylan igazi apjához ment férjhez.

– Nem tudom, mit is mondhatnék.

Dominic az ajkába harapott, mintha szeretné elfojtani érzéseit.

– Hálás lennék, ha erről nem beszélnél senkinek. Errefelé úgysem tartozik senkire. Akár a fiam is lehetne, legalábbis úgy gondolok… vagyis úgy gondoltam rá.

– Nem haragszol meg, ha megkérdezem, miért engedi Celine, hogy találkozzatok, ha egyszer nem vagytok… rokonok?

Dominic minden vidámság nélkül fölnevetett.

– Szeretném azt válaszolni, hogy azért, mert nagylelkű és jószívű, de valójában azért, mert így „minőségi időt” tölthet kettesben a férjével.

– Értem. – Amikor Dominic nem folytatta, megszólalt: – Indulhatunk? Hacsak nincs valami, amit még meg szeretnél nézni.

Dominic megrázta a fejét.

– Köszönöm, hogy körbevezettél. Talán ha átnézed azt az anyagot, amit a vőlegényednek adtam, jobban látod majd, milyen házat keresek – mondta kurtán. – Szia! – tette hozzá, aztán kilépett az ajtón, és elsietett a kocsijához.

Bella csak azután vette észre a verandán hagyott esernyőt, miután Dominic már elhajtott. Magához vette; az járt a fejében, ő pontosan ezért nem hord magával ernyőt. Úgyis göndör a haja, nem számít, ha vizes lesz. De józan mindennapi gondolatai csak félig-meddig fedték el mélységes zavarodottságát.

Tizedik fejezet

Bella beállt a dolgozók részére fenntartott parkolóhelyre. Örömmel töltötte el, immár sokadszorra, hogy létezik ilyen hely. Berontott az irodába. Mivel Nevil ajtaja nyitva állt, látta az ablaknál álló férfit és azt is, hogy egyedül van. Belépett.

Nevil odasietett hozzá, és a lány nedves, göndör fürtjeibe túrt.

– Helló, Bongyorka.

Bella csak egy szempillantásnyi gyors mosolyt vetett rá válaszul.

– Mivel voltál annyira elfoglalva, hogy nem tudtál elmenni a megbeszélésre Little Hollow-ba?

– Nem neheztelsz miatta, ugye, drágám? Egyszerűen csak arra gondoltam, te vagy a legjobb üzletkötőnk, Dominic Thane pedig ügyvéd, aki most érkezett a környékre, és nagyon hasznos lenne jó kapcsolatokat ápolni vele.

– Nos, nem jelentett problémát – mondta Bella –, de mégis miért hitted, hogy épp azt a szörnyűséges kis házat akarja majd megvenni? – Úgy döntött, nem említi, hogy korábbról ismeri Dominicot. Egyelőre biztosan nem.

– Tökéletes a fekvése, épp megfelelő méretű…

– Ő is pontosan ezt mondta, és azt is hozzátette: „csak a ház pocsék”, ami a körülményeket figyelembe véve, azt hiszem, elég udvarias kijelentés volt tőle.

Nevil a homlokát ráncolta.

– Milyen körülményeket? Én úgy érzem, ez aligha tekinthető normális reakciónak, még ha a ház nem tetszett is neki igazán! Bella, nem csináltál semmi olyasmit, amivel megsérthetted, ugye?

– Hát persze hogy nem! – válaszolta dühösen Bella. – Hiszen tudod, hogy mindig abszolút profiként viselkedem; másképp miért küldtél volna engem magad helyett?

– Elfoglalt voltam, te pedig mindig olyan ügyesen bánsz az ügyfelekkel – mondta Nevil nyugodtan. – Nem kell felkapni a vizet. Találunk majd valamit neki. Van ott az a csodálatos kis ház, tudod, a folyóparti, amit a kedvenc ügyfeleid „túl laposnak” tituláltak.

– Én is biztos vagyok benne, hogy van olyan ingatlan a kínálatunkban, ami megfelelne neki, egyszerűen csak tudni szeretném, miért rángattad el egy olyanhoz, amiről teljesen biztosan tudhattad, hogy reménytelen!

Nevil vonásai megfeszültek.

– Bella, hadd ne kelljen emlékeztesselek rá, hogy én vagyok ennek a cégnek a vezetője, és más kötelezettségeim is akadnak, nem csak a kukacoskodó ügyfelek kiszolgálása!

Bella válaszra nyitotta a száját, de aztán visszanyelte a spontán kikívánkozó szavakat, és annyit mondott:

– Rendben. Csak azt szeretném, hogy áruld el, mi az, ami ennyire lefoglal mostanában. – Megpróbált békéltetően mosolyogni, de aztán meggondolta magát. A mai nap nem igazán jeleskedik a békéltetésben.

– Nem árulhatom el neked. Amint elmondhatom, te leszel az első, aki megtudod. Nos, van még valami más megbeszélnivalónk is? Nagyon sok dolgom van.

Bella megrázta a fejét.

– Akkor hagylak is – állt fel a helyéről.

– Sajnálom, Bells. Mostanában kicsit bonyolultak a dolgok, de amint tudlak, kárpótollak miatta. Az esküvőt is elkezdhetjük tervezni!

Bella viszonozta a férfi mosolyát, azután kiment; közben azon tűnődött, miért hiszi Nevil, hogy az esküvő tervezése minden nő vágyálmainak netovábbja; aztán meg azon, vajon az ő vágyálmainak netovábbja miért nem ez…

Ahogy visszament a közös irodába, odalépett Tina Stanford asztalához. Éppen nem volt benn a másik két ingatlanügynök, csak Tina ült az irodában. Régi bútordarab volt, valójában ő működtette az egész kócerájt. Dolgozó anyaként a családját is, az irodát is szigorú felügyelet alatt tartotta; egyébként betegesen vonzódott a csiricsáré bizsukhoz. Ma üvegmadarakkal és rikító színű gyümölcsökkel meg virágokkal díszített nyakláncot viselt.

– Nem akarnál valami meleg italt, Tina?

– Azt hiszem, inkább neked lenne szükséged rá! Ellenőrizd ezeket az ingatlanadatokat, én pedig hozok neked valamit. Úgy érzem, a forró csoki lenne a legjobb.

– Mihez is kezdenénk nélküled, Tina? – mondta Bella hálásan.

– Fénymásolnátok, szkennelnétek, és föltennétek a teavizet – válaszolt Tina szárazon.

Még akkor is esett, amikor Bella, kicsit később, hazafelé vezetett. És még mindig nem tudta eldönteni magában, vajon szándékosan nem említette-e Nevilnek, hogy korábbról ismerik egymást Dominickal, vagy egyszerűen nem adódott rá lehetőség? És vajon így utólag tisztázhatja-e még a helyzetet? De közben világosan érezte, hogy csak ámítja magát. Hiszen mi sem lett volna természetesebb, mint ha egyszerűen azt mondja: „egyébként régebben együtt dolgoztunk”.

Csak jóval később, már a zuhany alatt jött rá, hogy minden bizonnyal Dominic is eltitkolta korábbi ismeretségüket, amikor Nevil beszámolt neki a jegyességükről.

És most már nem is említhetné az egészet, még akkor sem, ha akarná, hiszen úgy tűnne, valami miatt korábban szándékosan eltitkolta volna. Csak fölösleges, vég nélküli faggatódzásnak tenné ki magát arról, hogy mégis hogyan, mennyire jól ismerték egymást. Nevil tudott féltékenykedni, ha akart.

Miközben törülközött, úgy döntött, helyesen súgta az ösztöne, hogy inkább ne is szóljon erről semmit. Amiről Nevil nem tud, az nem is aggaszthatja.

A másnapi napsütés jól illett Bella derűsebb hangulatához. Elhatározta, szélnek ereszti Dominickal kapcsolatos aggodalmait, és egyszerűen csak éli az életét. Az, hogy az élete egy kicsit komplikált, teljesen rendjén való – hiszen végül is többé-kevésbé mindenkié az.

Munka szempontjából kifejezetten jól alakult a napja; többek között sikerült eladnia egy házat, amely már hónapok óta szerepelt a kínálatukban, mert annyira zajos környéken volt. Bella rájött: előnyei is lehetnek annak, ha valaki nagyothall… Mindezek ellenére, amikor Jane Langley-hez érkezett, tisztában volt vele, mennyire ideges amiatt, hogy esetleg összefuthat Dominickal.

Amikor csak Jane ősöreg Corsáját látta a felhajtón, és elolvasta a kapura tűzött szokásos üzenetet, miszerint Jane a kertben található, hatalmas megkönnyebbülés lett úrrá rajta. Magában elraktározta, hogy alkalomadtán majd figyelmezteti Jane-t: nem túl okos ötlet ország-világ tudomására hozni, hogy nincs a házban, az ajtó pedig nyitva áll; de most, hogy Dominic, legalábbis ezen a héten, itt lakott az asszonynál, mindez a férfi felelőssége, nem az övé.

– Jane! – mondta, amikor rábukkant idős barátnőjére. – Mennyire örülök, hogy látlak. Hogy vagy? – Bella a fura délutáni vendégeskedés óta nem járt itt, és azóta annyi minden történt, hogy az eltelt idő igencsak soknak tűnt.

Jane fölnézett, épp egy szarkalábat igyekezett egy karóhoz kötözni, pamutruhája színe szépen illett a virág kékjéhez. Egyik elszabadult hajfürtjét visszaigazgatta kontyába, és elmosolyodott.

– Nagyon jól vagyok, köszönöm! És képzeld el, nagyon élvezem, hogy valaki más is lakik a házban.

– Hát, ez jó hír! – nevetett Bella.

– Igazából nagyon tartottam a helyzettől, de Dominic nagyon rendes – keveset van itthon, akkor viszont legalább olyan gyakran főz ő nekem, mint én neki.

– Reméltem is, hogy így lesz! – Bella rádöbbent: nem igazán örül annak, hogy Dominic ilyen hamar ennyire jóban lett az unokanagynénjével.

– Menjünk be a házba. Talán fölösleges is mondanom, hogy sütöttem sütit.

– Nos – kérdezte Bella egy kicsit később, amikor már letesztelte a süteményt –, mit tehetek érted?

Jane nevetett.

– Természetesen látni is szerettelek volna már, de igazából azt akartam megkérdezni, nem tudnál-e ajánlani egy jó kőművest. Dominic azt mondja, néhány helyen beázás nyomaira bukkant, amikor az emeleten járt. Szeretnénk, ha valaki vetne rá egy pillantást.

– Hát persze! Ismerek néhány nagyszerű céget. Ha muszáj megcsináltatni valamit, először úgyis árajánlatokat kell kérned.

– Dominic azt mondta, ezt majd elintézi, ha te megadod néhány megbízható mesterember nevét.

Bella tollat és papírt vett elő, és elkezdte leírni a neveket.

– És hogy vagy mostanában, kedvesem? – kérdezte Jane, miután Bella odaadta neki a listát. – Van valami izgalmas mesélnivalód?

Jane várakozóan nézett rá, Bella pedig rájött, hogy nyilván Dominic mesélt neki valamit az úgynevezett eljegyzéséről.

– Hát, ha már így rákérdeztél…

– Na? Mehetek magamnak új kalapot venni?

Bella megnyugodva fölnevetett.

– Annyi bizonyos, hogy mostanában még nem.

– Tehát menyasszony vagy, de nem hivatalosan – legalábbis Dominic ezt mondta.

– Igazat mondott, de ezt én magam szerettem volna elmesélni neked – sóhajtott Bella.

– Mentségére legyen mondva, ő azt hitte, én már tudom.

– Hát, az egész csak mostanában történt. Igazából nem is tudom biztosan, hogy tényleg menyasszony vagyok-e. – Jane kérdő pillantást vetett rá. – Nevil tulajdonképpen bejelentette, hogy össze fogunk házasodni. Valójában, a szó hagyományos értelmében, nem is kérte meg a kezemet. Nem is mondtam igent vagy nemet. De mivel nem mondtam nemet, azt hiszem, beleegyeztem az egészbe.

Jane a homlokát ráncolta.

– Nem tűnsz valami lelkesnek, kedvesem. A legtöbb fiatal hölgyet valószínűleg felvillanyozza a lehetőség, hogy férjhez mehet.

Bella vállat vont.

– Úgy érzem, mintha örvénybe kerültem volna.

Jane bólintott, és előzékenyen nem tett fel több kérdést; nyilván feltűnt neki, hogy Bellát nem különösebben vidítja föl a téma.

– Tudtad, hogy nyolcvanöt éves leszek a jövő héten?

– Tényleg? – Bella őszintén meg volt lepve. – Gondolom, a sok kertészkedéstől vagy ilyen jó formában; mindenesetre én olyan hetvenesnek saccoltalak volna.

Jane valahogy időtlennek tűnt; valószínűleg még mindig az ötvenéves korában vásárolt pamutruhákat viselte, és haját is mindig ugyanúgy hordta, bár már régóta hófehér volt a kontya.

Jane elmosolyodott.

– Hát, köszönöm, de akkor is azt hiszem, el kell gondolkodnom az itteni helyzetemen.

– Dominic megint prédikált neked! – vágta rá Bella azonnal.

– Ugyan már, tényleg nem mondott semmit. De ez egy hatalmas ház, és képtelen vagyok egyedül gondozni az egész kertet. Egy nagy részét így is gyepnek hagyom. Jobb lenne, ha olyasvalaki élne itt, aki nagy kertre vágyik – olyanra, mint amekkorával én már nem tudok megbirkózni.

Egy gondolat merült fel Bellában, de olyan óvatos taktikázást igényelt volna a végrehajtása, hogy egyszerűen elraktározta a „jó, de túlságosan nehezen megvalósítható ötletek” képzeletbeli rekeszébe.

– Nos, ne költözz el, csak akkor, ha már egyáltalán nincs más választásod. A kert műveléséhez pedig mindig találhatsz segítséget.

Jane bólintott.

– Föl is veszek valakit, amint találok olyan embert, akire mindazt rábízhatom, amit én szoktam csinálni. Aiden, a barátod, nagyon rendes, de ő inkább csak a gazolásban jó, az ültetésben nem annyira.

Bella bólintott; elhatározta, hogy körbeérdeklődik, hátha rábukkan a megfelelő személyre.

– Na és mit csinálsz majd a születésnapodon?

– A család elvisz egy hotelbe ebédelni – válaszolta Jane.

Bella elgondolkodva tanulmányozta barátnőjét.

– Nem tűnsz valami eszeveszetten boldognak a lehetőségtől.

Jane megrázta a fejét.

– A családom, hm, eléggé áporodott társaság. Van olyan is közöttük, aki még „kislányom”-nak szólít. És az a gyanúm, el akarnak költöztetni, hogy még azelőtt hozzájussanak a pénzemhez, mielőtt meghalnék. Dominic pedig nem tud eljönni.

– Igazán reménytelen esetek vagyunk mindketten, nem igaz? Engem nem villanyoz fel az esküvőm, te pedig nem várod a születésnapodat. Mondok neked valamit! Ha nem lenne még eleged a szülinapi ebédekből ezek után, eljöhetnél hozzám meg Alice-hez vasárnap! Alice pompás vasárnapi ebédeket főz, és tudom, hogy nagy örömmel találkozna veled. Mindig is úgy gondoltam, hogy a szállodák is lehetnek kellemesek, de otthon a legjobb ízű a sült hús. A rostélyos burgonyát sosem készítik olyan jól az éttermekben.

Jane nevetett.

– Ebben egyetértünk, de azt hiszem, habár a meghívás igazán remekül hangzik, először a nagynénédet kellene megkérdezzed! Nem hívhatsz meg hozzá idegeneket anélkül, hogy először vele ne beszélnéd meg.

Bella elővarázsolta a telefonját.

– Írok neki. De tudom, hogy szívesen lát majd.

Bella majdnem teljesen biztos volt ebben. Alice szeretett igazi vasárnapi ebédeket főzni, de amikor csak kettesben voltak, elég ritkán szánta rá magát. Kellemes lenne, ha Jane átjönne, és egy kicsit kényeztethetnék. Elengedhetnék magukat, élveznék a finomabbnál finomabb ételeket, kényelmesen körbeülve a hatalmas konyhaasztalt. Aztán, ha az idő is engedné, teáznának a kertben.

Bella, aki biztosra vette Alice hozzájárulását, Jane-re nézett.

– Fél egyre érted jövök, jó?

– De kérlek, hívj föl, és mondd meg, ha Alice akár csak célozna is rá, hogy ez az egész túl sok neki, jó? Nem szeretnék a terhére lenni.

– Tényleg nem okozna semmi kényelmetlenséget, és tudom, hogy örülne, ha vendégül láthatna. Majd én segítek neki utána rendbe tenni a konyhát. – Bella elmosolyodott. – Miattad igazán érdemes néhány zsíros serpenyőt elmosogatni.

Jane, végre meggyőzve, felkuncogott.

Tizenegyedik fejezet

Alice megörült, amikor megkapta Bella SMS-ét. Elkészíteni egy finom sültet egy finom idős hölgynek: épp ilyesfajta figyelemelterelésre volt szüksége. Mindenesetre sokkal megfelelőbb elfoglaltságnak ígérkezett telefonjának és számítógépének folyamatos bűvölésénél. De azért maga a tény, hogy az SMS Bellától jött, nem pedig Michaeltől, pillanatnyi csalódottságot okozott. Persze még nem jutottak el az SMS-ezésig. Inkább e-maileket váltottak, mert azok, hosszabbak lévén, több lehetőséget biztosítottak gondolataik kifejtésére.

– Ezek szerint épp időben tettem rendbe azt a távolabbi virágágyást – mondta, amikor Bella hazaérkezett. – Nem szerettem volna, ha a kertem elhanyagoltnak néz ki, mikor Jane Langley, a hírneves kertész nálam ebédel.

Alice jól tudta, hogy mostanában egy kissé elhanyagolja a kertjét. Korábban órákat töltött naponta a kertészkedéssel; de már nem így volt. Egyszerűen már nem ez volt a legfontosabb dolog az életében.

– Nem baj? Nagyon köszönöm – mondta Bella, megölelve nagynénjét. – Elmegyek a henteshez, és veszek egy szép darab… mit szeretnél?

– Mi lenne, ha megnéznéd, mi kapható épp? Egy báránycomb például remek volna. Yorkshire pudingot is csinálhatnék. – Elmosolyodott. – Gondolom, nem vágysz arra, hogy elkísérj a kertészeti diszkontba? Vagy dolgozol most szombaton? Annyival könnyebben el tudnám dönteni, mit ültessek abba az ágyásba, ha nem egyedül mennék.

– Nem, nem dolgozom. Szívesen elmegyek veled. És a növényeket is segítek majd elültetni. Annyira kedves tőled, hogy beleegyeztél Jane meghívásába. – Bella hirtelen elfintorodott. – Úgy gondolod, Nevilt is meg kellene hívnom?

– Nem – vágta rá Alice habozás nélkül. – Csapjunk inkább amolyan lányos ebédet. Nevilt különben sem érdekli a kert.

– Ez igaz. Majd így adom be neki az egészet, akkor nem is lesz kedve eljönni.

A kertészeti diszkontáruház óriási volt; valójában persze rengeteg mást is árultak, nem csak növényeket és kerti felszerelést. Viszont pompás étkezdével büszkélkedhetett, és Bella meg Alice mindig megragadták az alkalmat, hogy beüljenek.

– Először ebédeljünk meg – javasolta Alice. – Tele hassal jobb döntéseket hozok.

Alice élvezettel kanalazta a levesét, és mélyen belemerült annak a témának a megtárgyalásába Bellával, miféle növényeket ültessen a virágágyásba; vajon válasszon évelőket a sok szín miatt, vagy döntsön a fűszernövények mellett, mert azok hosszabb időszakon át díszt jelentenek? Ekkor fölfigyelt valakire. Michael volt az; a terem egyik távolabbi sarkában ült, mégpedig nem egyedül.

Alice-t gyors egymásutánban forróság, majd jeges rémület öntötte el. Aztán rájött, hogy egy zsúfolt étkezdében ül, és nem valószínű, hogy a férfi észreveszi.

– Mi a baj? – kérdezte Bella. – Beletört a fogad a teljes kiőrlésű zsemlébe? Mintha egy kicsit elsápadtál volna.

Alice Bellához hajolt, és a fejét rázta.

– Ne fordulj hátra, az isten szerelmére! Észrevettem Michaelt.

Bella tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Úristen! Nem fogom kibírni, hogy ne nézzek oda. Mondd meg, merre ül, és kitalálok valamit, hogy vethessek rá egy pillantást.

– Arrafelé, a jobb sarokban. De nincs egyedül.

Alice mindezt szándékolt nyugalommal mondta, de Bella azonnal odanyúlt, és bátorítóan megszorította a kezét.

– Úgy érted, hogy egy nővel van?

Alice nagyot nyelt.

– Rosszabb. Két nővel.

Bella javára írandó, hogy igazán diszkrét volt. Leejtette a szalvétáját, azután lehajolt érte, és közben körbekémlelt az étteremben.

– Abban a távolabbi sarokban? Az a jóképű pasi? Aki két nála sokkal fiatalabb nővel ül ott?

– Ő az. Gondolom, azok ott vele a lányai.

Bella bólintott.

– Na és, mit szeretnél most csinálni?

– Nem akarom észrevenni. Vagyis úgy értem, nem akarom, hogy ő észrevegyen. – Alice ebben teljesen biztos volt.

– Miért nem?

Alice megpróbálta racionálisan megindokolni ösztönös reakcióját.

– Először is nem vagyok megfelelően öltözve, nincs rajtam elég smink, na és egyelőre borzasztóan korainak tartanám, hogy bemutassuk egymásnak a családtagjainkat.

Azt nem adta hozzá, hogy retteg Michael lányaitól, akikről tudta, hogy habár még csak a húszas éveik közepén járnak, már jelentős karriert mondhatnak magukénak. Nem akart alakformáló fehérnemű és tudományosan megalapozott ránctalanító szérumok támogatása nélkül megismerkedni velük.

– Rendben, akkor először is ne aggódj. Befejezzük az ebédünket, azután egyenesen a kertosztályra megyünk, megvesszük, amit szeretnénk, és elmegyünk. Ez a hely olyan hatalmas, hogy nem fogunk összefutni velük. – Bella szünetet tartott. – Egyébként nagyszerűen nézel ki, Alice. Boldognak és nyugodtnak tűnsz, mintha csak azt sugallnád, nincs szükséged arra, hogy túlságosan erőlködj.

– Köszönöm, kedvesem, de most egy kicsit sem erőlködtem, és épp ezért nem szeretnék találkozni vele vagy az ijesztő lányaival.

– Ugyan, imádni fognak! – válaszolta Bella.

Gyorsan megették az ebédjüket, mert Alice reménykedett abban, hogy megveheti, amit a kertjébe szeretne, mielőtt Michael és kísérői befejezik az evést.

– Hála Istennek önkiszolgáló ez a hely, és nem kell megvárnunk a számlát – mondta. – Befejezted?

Bella lenyelte az utolsó falatot.

– Most már igen. Mehetünk?

Alice bólintott.

Végig hátat fordított Michaelnek, úgy sietett ki az étkezdéből; reménykedett benne, hogy előnyösen fest hátulról. Igazán túl öreg már ahhoz, győzködte magát, hogy olyasmiken tűnődjön, vajon a hátsója nagynak tűnik-e ebben a ruhában; de azért borzasztóan szerette volna tudni.

Mire a kertészeti részlegre értek, Alice kissé megnyugodott. A szombati csúcsforgalomban valószínűtlen volt, hogy újra összefutnak Michaellel és a lányaival.

– Azt hiszem, a gyógynövények mellett döntök – mondta fennhangon. – Egy kicsit elegem van abból, hogy minden évben újra kell telepítenem az ágyást. A gyógynövények tovább szépek maradnak, és nem igényelnek annyira sok gondozást.

– Ó! – Bella meglepettnek tűnt. – Nem is emlékszem olyan esetre, amikor amellett döntöttél volna a kerttel kapcsolatban, ami kevesebb munkával jár. Látszólag mindig a gyönyörű, de bonyolult megoldásokat választod.

Alice felsóhajtott.

– Tudom. Azt hiszem, egyszerűen mostanában valami másra is vágyom, nem csak kertészkedésre.

Bella csúfolódva nézett rá, de Alice hatalmas megkönnyebbülésére nem vágta rá: például szerelemre?

Alice épp előrehajolt, hogy megnézze, vajon a hátsó sorban lévő citromillatú kakukkfű jobb állapotban van-e, mint a legelső, amikor meghallotta Michael hangját. Egyedül volt; Bella elkóborolt valamerre. Óvatosan kihátrált a virágágyásból, és fölegyenesedett. Kivette a citromillatú kakukkfüvet, és Bella felé igyekezett.

Megkönnyebbülten hallotta, hogy Michael a rózsákról beszél, amelyek távol estek a gyógynövényektől. Karon ragadta Bellát, és a fülébe sziszegte:

– Itt az ideje, hogy hazamenjünk.

Bella nem ellenkezett, így hát Alice végigrángatta a sorok között, egyenesen a kasszákig; egy pillanatra sem csábultak el az ajándékok és a minden háztartásban nélkülözhetetlen hasznos apróságok garmadája irányába.

Épp sorban álltak, és Alice a hitelkártyája után kutatott, amikor a nevét hallotta.

– Alice! Gondoltam, hogy te vagy az! De annyira gyorsan mentél ki az étkezdéből, hogy nem volt időm alaposabban megnézni.

– Michael – mondta elhalóan Alice, és kiállt a sorból. – Micsoda véletlen, hogy itt találkozunk!

A férfi puszit nyomott az arcára.

– Jól vagy? És ő kicsoda? Ne is áruld el. Biztosan Bella. – Kezet nyújtott. – Remélem, nem hozlak zavarba azzal, amit mondok, de már nagyon sokat hallottam rólad.

Bella fölnevetett.

– Nos, egy kicsit zavarba jöttem, de most már mindegy.

Megrázta a férfi kezét, de Alice megkönnyebbülésére nem tette hozzá, hogy ő is sokat hallott Michaelről.

– Nos, apu – szólalt meg az egyik fiatal nő Michael mögül –, nem mutatsz be az új… – itt alig érezhető szünetet tartott – barátaidnak?

– Ó, dehogynem, természetesen, elnézést kérek. Alice, hadd mutassam be a lányaimat, Hannah-t és Lucyt.

– Sziasztok – mondta Alice. Kezet nem fogtak. A fiatal nők, akik nagyon hasonlítottak egymásra, nem tűntek valami barátságosnak, bár azt elképzelni sem tudta, miért nem. – Ő pedig az unokahúgom, Bella. Velem él.

– Sziasztok – mondta Bella. – Alice úgy érti, nála bérelek egypár szobát.

– Nos, én is épp ezt mondtam – mondta Alice egy csöppet idegesen; legalábbis ő maga úgy hallotta. – Micsoda véletlen, hogy itt találkozunk. Azt hittem, Kemble mellett laktok.

– Ez az egyik legnagyobb kertészeti központ a térségben, egyáltalán nem meglepő, hogy ide jöttünk – mondta Hannah vagy éppen Lucy.

– Valami konkrét dolgot kerestek? – kérdezte Bella. – Alice igazán szakértő, ha esetleg bármilyen tanácsra lenne szükségetek.

– Azt azért nem mondanám – mondta Alice, akit kellemesen érintettek, de egyúttal zavarba is hoztak Bella dicsérő szavai. Michael lányai nagyjából egyidősek lehettek Bellával, de nem is különbözhettek volna jobban.

– Lucy rózsákat szeretne. Ő és Philip, a férje, épp most költöztek új házba, és nincs túl sok minden a kertjükben – mondta Michael.

– Kösz, apu, de azt hiszem, képes vagyok kiválasztani néhány rózsabokrot segítség nélkül – mondta Lucy; kiderült, hogy ő a szigorúbb külsejű.

Milyen kár, hogy ilyen ellenszenves, gondolta Alice, pedig amúgy olyan csinos lenne.

– Egyébként hol is ismerkedtetek meg apuval? – kérdezte Hannah. – Azt hiszem, apu, ezt nem mesélted el – nézett vádlón az apjára a másik lány.

– Nem, nem beszéltél arról, hogy összeismerkedtél egy Alice nevű nővel – erősítette meg Lucy.

– A vonaton találkoztunk – mondta Alice. – Nem ismerjük egymást valami jól.

Óvatos pillantást vetett a lányokra; mintha mindkettőjük arcán megkönnyebbülést látott volna átsuhanni.

– Valóban nem, de azóta már találkoztunk egyszer, és szeretném, ha ez hamarosan újra megtörténne – mondta Michael, akit vagy nem érdekelt lányai hűvös viselkedése, vagy nem is vette észre.

– Nos, ebédet főzök Bella egyik barátjának, aki most ünnepli a nyolcvanötödik születésnapját. Esetleg… – mondta Alice, aztán elhallgatott. Meg szerette volna hívni Michaelt ebédre, de rájött, hogy úgy tűnne, mintha egyúttal a lányokat is meghívná. Végül is nem hagyhatja ki őket az invitálásból. Hirtelen döntött. Mindnyájukat meghívja, és bízik benne, hogy csak Michael fogadja el. – Esetleg nem lenne kedvetek nektek is eljönni? Habár bizonyára nagyon elfoglaltak vagytok. – Michaelre nézett, remélve, hogy a férfi rájön: igazából csak őt szeretné vendégül látni. Végül is a lányok már tudják, hogy egy idős hölgy is jelen lesz gardedámként, így talán nem érzik szükségét a felügyeletnek.

– Ránk is vonatkozik a meghívás? – kérdezte Lucy a testvérére nézve. – Hozhatom Philipet is?

– Kedvesem – mondta Michael –, nem szemtelenkedhetünk oda…

Alice barátságos mosolyt erőltetett az arcára.

– Ugyan már! – mondta. – Ez az igazán jó a vasárnapi ebédben; mindig számíthat az ember egy-két pluszvendégre. – Hannah felé fordult. – Neked is van esetleg barátod, akit el szeretnél hozni magaddal? – Sikeresen magára szabadított egy zsémbes nőszemélyt férjestül; most már jöhet akár az egész bagázs.

– Nos, igen, van barátom, de őt nem akarom magammal hozni. Amúgy is elutazott. – Hannah mindenki számára nyilvánvalóvá tette: a barátja inkább elpusztulna, semmint hogy együtt ebédeljen egy csomó idegennel.

Alice nyelt egyet; mindent megtett, hogy úgy tűnjön: egy csöppet sem jön zavarba amiatt, hogy hamarosan hat, általa alig ismert ember érkezik hozzá ebédre.

– Hát persze – mondta. – Csodálatos lesz. Michael, te tudod a címem. Akkor mind találkozunk holnap, igaz? Egy óra tájban, rendben? Most pedig ki kell fizetnem ezt a sok mindent.

Bella követte nagynénjét, aki növényekkel megrakott bevásárlókocsiját az autója felé tolta. Alice tökéletesen nyugodtnak tűnt, de a lány nem tudta biztosan, vajon tényleg az-e.

– Jó lesz így, Alice? Hatalmas vendégséggé alakult az egész! – kérdezte, miután telepakolták az autó csomagtartóját növényekkel, és épp készült visszatolni az üres bevásárlókocsit.

Alice az unokahúga felé fordult.

– Nem lesz semmi baj, drágám. Megvetted már a húst?

Bella megrázta a fejét.

– Felhívtam a hentest, hogy tegyen félre egy báránycombot. Jobb lesz, ha beugrom, és megnézem, milyen nagy. Ha kisebb, inkább kettőt veszek.

Hazamentek, Bella segített kipakolni Alice növényeit a kertbe, aztán elhajtott a henteshez. Eltűnődött, hogyan boldogul majd Alice Michael buldogtermészetű lányaival, akik még arra sem képesek, hogy apjukat egy nőnemű baráthoz egymagában elengedjék ebédelni. Habár, gondolta, lehetséges, hogy valami generációs problémáról van szó. Meglehet, ő is hasonlóan érezne az apjával kapcsolatban. De azt egészen biztosan tudta, hogy ha az illető asszony Alice-re hasonlítana, hamar felhagyna az aggódással.

A hentesnél sokféle helyi biotermék is kapható volt; tejszín, habcsók, bogyós gyümölcsök. Bella ezekből is bepakolt a kosarába, miközben a hentes előhozta neki a bolt hátuljából a másik báránycombot. Alice általában nagyon nyugodtan nézett a vendégségek elébe, és csodálatos ebédeket, aranyló, ínycsiklandozóan illatozó sülteket varázsolt elő látszólag mindenfajta erőfeszítés nélkül, pusztán a sütő bekapcsolásával. Bella azonban sejtette: másnap sokkal keményebb munka vár rájuk.

Tizenkettedik fejezet

– Minden rendben lesz! – mondta Bella, miközben másnap reggel fél nyolckor a pirítósukat ették Alice-szel. – Te mindig pompás sülteket sütsz. Michael azonnal feleségül kér majd.

Alice a kezébe támasztotta a fejét.

– Ne mondj ilyeneket. Azok a lányok azt hiszik majd, megpróbálom kelepcébe csalni az apjukat.

– Csak vicceltem. Miattuk pedig ne aggódj. Végül is gyakorlatilag meghívatták magukat. Lehet, hogy csak egy potyaebédre hajtottak.

Alice fölnézett, és mosolyogni próbált.

– Olyasmi pedig nem létezik.

Bella továbbra is szándékosan vidám és bizakodó hangnemben folytatta:

– Legalábbis nálunk nem! Lehet, hogy ki kellene fizettetni velük! Nem tudom, mennyibe kerülhet egy igazán osztályon felüli vasárnapi ebéd egy étteremben…

Alice kötelességtudóan nevetett.

– Remélem, Jane Langley nem bánja majd ezt a sok pluszvendéget. Hiszen ez eredetileg az ő különleges születésnapi ebédje lett volna.

– Lefogadom, hogy el lesz ragadtatva.

Bella valójában nem vette biztosra, hogy Jane önszántából együtt szeretett volna ebédelni a két kényeskedő lánnyal, akik meghívatták magukat, de Michael legalább elbűvölőnek tűnt.

– Legjobb lesz, ha most megyek, és becsomagolom Jane ajándékát, utána jövök kuktáskodni.

Miután az ajándékot becsomagolta, Bella körbeporszívózta a házat, megöntözte a növényeket és rendet rakott; várta, mikor lesz szüksége Alice-nek a konyhában pucolói és szeletelői tudományára. Munka közben Michael járt a fejében. Alice azt mondta, hogy a férfi lányai húszas éveikben járnak. Vajon elbizonytalanítja majd Alice-t, hogy ilyen fiatal lányokkal kell megtalálnia a közös hangot? Vele mindig is nagyszerűen kijött, amikor ő még kicsi volt – egyszerűen éppúgy bánt a gyerekekkel, mint a felnőttekkel, és Bella imádta ezt. És amikor hozzáköltözött, mert el kellett hagynia a szülői házat, Alice otthonában együttérzésre és bölcsességre talált. Mindig is csak ideiglenes megoldásként emlegették együttélésüket, de valahogy sosem érezte, hogy jobb lenne elköltöznie.

De vajon a lányok is fölismerik majd, milyen kedves Alice? És vajon Michaelnek komolyak a szándékai? Bellát elszomorította volna, ha nagynénje beleszeret a férfiba, miközben az közömbös iránta. Ha jobban belegondol, miképpen reagált Alice, amikor váratlanul összefutottak Michaelékkel a kertészeti diszkontban, nagynénje valószínűleg mélyebben érdeklődik a férfi iránt, mint ahogy azt be merné vallani.

Alice épp azt vitatta meg Bellával, kellene-e még egy újabb pudingot készíteniük, és vajon nem túlzás-e a kétféle krumpli, amikor megszólalt a lány telefonja. Előhúzta a zsebéből.

– Jane az – mondta Alice-nek. – Remélem, nem mondja le az ebédet azok után, hogy ennyit fáradoztál. Halló!

– Bella? Csak azért hívlak, hogy megmondjam, megérkezett Dominic. Elvisz hozzátok, úgyhogy nem kell értem jönnöd.

Bellát már pusztán az megrázta, hogy fennhangon kimondva hallotta a férfi nevét.

– Ó, remek, ha ő nem bánja.

Fura kis szünet következett.

– Lehetnék borzasztóan neveletlen? – folytatta aztán Jane. – Meghívhatnám ebédre?

Bella szája kiszáradt, képtelen volt válaszolni.

– Mondj nyugodtan nemet, ha kényelmetlen lenne, de annyira nem szeretném itt hagyni egyedül, hogy gondoskodjon magáról, ahogy tud…

– De ő szívesen jönne? Valamiért nem hinném, hogy különösképpen kedvelne. Talán jobban szeretne nálad maradni és hideget ebédelni.

Most Jane töprengett el egy darabig.

– Nos, hogy őszinte legyek, feltűnt, milyen furán viselkedtetek, amikor a múltkor átjöttél, de amikor megemlítettem neki, hogy idejövök – Bella most világosan kihallotta a zavart öreg barátnője hangjából –, megkérdezte, nem csatlakozhatna-e. Kissé meglepődtem, de amikor újra rákérdeztem, kitartott a kérése mellett. – Rövid szünetet tartott. – Talán hallott már róla, milyen kiválóak Alice vasárnapi ebédjei.

Bella szinte bizonyos volt benne, hogy Nevil, aki már néhány ilyen ebédet kiélvezhetett, nem említette meg csak úgy mellékesen: „Egyébként a nagynénje remek sülteket készít”, miközben az eljegyzésükről mesélt Dominicnak. Legalábbis nem tudta elképzelni a szituációt. De mivel amúgy is összefutottak volna előbb vagy utóbb, lehetséges, hogy akkor már jobb lenne, ha minél előbb találkoznának. És talán könnyebb lesz, ha mindez Alice-nél történik meg, úgy, hogy ő számít rá.

– Hát… szerintem semmi akadálya.

– Nagyon köszönöm! Végül is ahol sokan jóllaknak, ott jut még egynek, nem igaz?

– Ezt szokták mondani – válaszolta Bella, és mivel ő vásárolta a bárányt, joggal meg is lehetett győződve erről.

– Azt kell mondjam, nagyon megnyugtat, hogy itt vagy, és segítesz – mondta Alice, amikor Bella visszatért a konyhába az új hírekkel. Nagynénje épp betuszkolt valamit a sütőbe. – Mindketten egyszerre nem eshetünk pánikba. Arra kérlek, beszélj le róla, hogy még egy pudingot készítsek. Maradt még egy kis málnám, amit nem használtam fel, abból könnyedén összeüthetnék egy málnás-csokis… – hirtelen elhallgatott. – Ó! Csak nincs valami baj?

– De! – Bella eredetileg nyugodtan szerette volna közölni, hogy újabb extra ebédvendégre számíthatnak az eddigi extra vendégeken túl; hangja azonban elárulta igazi érzéseit. – Vagyis, gondolom, igazából nem baj. Dominic is jön.

– Dominic? Az a Dominic?

– Igen, ő.

Alice néhány pillanatig hallgatott.

– Hát, bevallom, nagyon szívesen vetnék rá egy pillantást. – Fölnevetett. – Tudod, mit? Azt hiszem, itt az idő egy gin-tonikra. – Odalépett a hűtőhöz, és elővett két doboz tonikot meg némi jégkockát. – Egy volt barátom tanított meg arra, hogy kell ezt elkészíteni. – Gint töltött a jégkockákra. – Azt mondta: gin-toniknak hívják, nem pedig tonikos ginnek, úgyhogy ez világosan jelzi az összetevők arányát. De az enyém azért nem olyan erős, mint az övé volt.

Bella a homlokát ráncolta.

– Úgy gondolod, jó ötlet berúgni még azelőtt, mielőtt ez a sok ember megérkezik hozzánk vasárnapi ebédre?

– Szinte elengedhetetlen, drágám. Most pedig ide a citromokkal!

Mindketten egyetértettek abban, hogy így már muszáj lesz az ebédlőben enniük. Bella megterítette az asztalt, azután kiszaladt a kertbe egy metszőollóval. Néhány virágzó ágat akart szedni, hogy kissé feldobja a helyiséget; de igazából nagyon vágyott már a friss levegőre. Bárcsak kint maradhatna az ebéd végéig, míg mindenki haza nem megy! Az a kilátás, hogy találkozhat Dominickal és Michael lányaival, akik zsandárként őrködnek apjuk fölött, nem volt valami csábító. De Jane és Alice miatt mosolyogva kell hoznia legjobb formáját.

Nem sokkal ezután, amikor a konyhából már a sülő bárány, fokhagyma és rozmaring illata áradt, Alice és Bella meghallották, amint kerekek csikordulnak a sóderon. Kinéztek az ablakon.

– Szép autó! – mondta Bella, elrejtve megkönnyebbülését, amiért nem Dominic és Jane érkeztek. – Michaelé?

– Igen – mondta Alice, kikukucskálva az ablakon Bella mellett. – És vele vannak azok az ijesztő nőszemélyek meg egyikük férje… de melyiké is?

– Lucyé – válaszolta Bella.

– Szóval, Lucy menő bróker férje.

– Ne aggódj, minden rendben lesz – mondta Bella, és szeretettel megölelte nagynénjét.

– Te is ilyen idegbajos leszel, amikor majd Dominic és Jane érkezik – válaszolta Alice.

Csak arra volt idejük, hogy ideges pillantást váltsanak, és szégyenlősen összenevessenek, aztán már meg is szólalt az ajtócsengő.

– Jöjjetek be, mindannyian – mondta Alice. – Michael, annyira örülök, hogy látlak.

– Attól tartok, csapatostul szálljuk meg a házat – mondta a férfi, és egy palackot nyomott Alice kezébe.

– Semmi baj – mondta Alice. – Nem csak ti jöttök. – Rámosolygott a fiatal férfira, aki a többiek nyomában a házba lépett.

– Ő itt Philip – mondta Michael. – Lucy férje.

Philip megpuszilta Alice-t.

– Szia. – Mély, kiművelt orgánuma volt, ami hatalmas önbizalomról árulkodott, olyasvalakiről, aki tudja, hogy elbűvölően ragyogó személyiség, és szíves-örömest árasztja ragyogását mindenkire.

– Ő Bella – mondta Alice, és Philip őt is megpuszilta.

– Gyertek be a nappaliba! Kár, hogy nincs elég meleg ahhoz, hogy kiüljünk a kertbe, de később azért megnézzük majd. Délutánra talán az idő is melegszik még.

– Szuper programnak hangzik – kapta el Bella Lucy félhangos megjegyzését. Nem értette, miért akartak eljönni a lányok, amikor láthatóan semmi kedvük nem volt az egészhez.

A nappali tényleg nagyon hangulatosan néz ki, állapította meg magában Bella. Jókora, kellemes arányú helyiség volt, a kertre nyíló üvegajtókkal. A bútorok kényelmes és stílusos hatást keltettek, habár szigorúan véve egyetlen darab sem illett a másikhoz. Nem lakberendező tervezte a szobát, szervesen alakult ilyenné; az összhatás elbűvölő volt.

Miközben a vendégeket figyelte, akik helyet foglaltak a kanapékon, újra arra kellett gondolnia, mennyivel nyugalmasabb lenne az egész vendégség, ha csak ő, Alice és Jane lennének ott.

– Na és most lássuk az italokat – mondta Alice. – Ki mit kér? Gin-tonikot? Bort? Sherryt? – Bellával már telepakoltak egy tálcát annyi itallal, amennyi egy kisebbfajta koktélbárnak is elegendő lett volna.

– Ki iszik sherryt manapság? – kérdezte Hannah, nem is próbálva leplezni megvetését.

– Éppenséggel egész sokan – mondta Philip. – Mostanában egyre népszerűbb a fiatalok körében. Habár általában természetesen hűtve kínálják.

Bella rámosolygott Philipre. A férfi valószínűleg csak azt akarta fitogtatni a sógornője előtt, hogy milyen jól informált, de akkor is hálás volt neki.

– Kaphatsz jeget a sherrybe, Alice gin-tonikja pedig remek – mondta Bella. – Persze csak akkor, ha nem vezetsz.

Ekkor Alice zsebében fölberregett a konyhai időzítő. Bella egy pillanatra pánikot látott átsuhanni nagynénje arcán.

– Nyugodtan menj, és nézz utána a dolgoknak – mondta Bella. – Majd én tartom itt a frontot. Te mit kérsz, Lucy?

Mielőtt Lucynak ideje lett volna válaszolni, újra megszólalt a csengő a bejárati ajtónál.

– Majd én foglalkozom az italokkal – mondta Michael –, azt hiszem, ez nem haladja meg a tudásomat. Vagy inkább azt szeretnéd, hogy én nyissak ajtót?

Bella nagyon szerette volna, ha Michaelt küldhetné ajtót nyitni, de tudta, hogy ez az ő feladata.

– Nagyszerű lenne, ha kitöltögetnéd az italokat, köszönöm!

Nem csoda, hogy Alice-nek tetszik, gondolta Bella, miközben keresztülvágott a hallon. Kinyitotta az ajtót. Ott állt Jane, a legjobb selyemruhájában, nyakán gyöngysorral, mögötte pedig Dominic, megjelenésében halálosan egyesítve az erőt és a szexualitást – legalábbis Bella így látta. Bár a férfi nem tűnt kifejezetten barátságosnak, azért ellenségesnek sem. Kezdetnek megteszi. Bárcsak ne érezné úgy, mintha a lába kocsonyává változott volna! Összeszedte magát, és üdvözölte a barátnőjét.

– Boldog születésnapot, Jane. Kerülj beljebb!

– Remélem, nem bánod, hogy Dominicot is magammal hoztam – mondta Jane egy kissé bizonytalanul.

– Egyáltalán nem, mint ahogy már a telefonban is mondtam – puszilta meg Bella. – Alice-t elborzasztotta volna, ha megtudja, otthon ücsörög egyedül, éhesen.

– Éhen biztos nem maradtam volna, de kenyérrel és sajttal kellett volna beérnem – mondta Dominic, és Bella meglepetésére annak rendje-módja szerint elmosolyodott.

– Kerüljetek beljebb mindketten – mondta Bella, miután egy pillanatra egymásra néztek Dominickal, amitől a szíve őrült iramban zakatolni kezdett.

Bevezette őket a nappaliba, ahol rádöbbent: neki kell bemutatnia a jelenlévőket. Gyorsan úgy döntött, Michaelt nem titulálja sehogyan sem, csak a nevét közli.

– Én vagyok megbízva az italokkal – mondta Michael, amikor Bella végzett a mondókájával. – Mit adhatok? Van csodálatos sherrynk meg szinte minden, amit csak az ember el tud képzelni.

Miközben Michael kiosztotta az italokat, Bellának eszébe jutott, hogy valahol a házban vár rá a gin-tonikja. Egy jó nagy kortyot most szívesen vett volna.

Alice érkezett vissza, Bella pedig újra elvégezte a bemutatás ceremóniáját.

– Nos – mondta Alice, amikor mindenki túl volt a kézfogásokon és a puszilkodáson –, remélem, nincs közöttetek olyan, aki elfelejtett szólni nekem, hogy vegetáriánus.

Bella tudta, hogy ez amolyan könnyed, komolytalan megjegyzés nagynénje részéről, de Lucy azonnal rávágta:

– Én eszem húst, de gabonafélét nem.

– Nos, ez biztos nem okoz semmilyen nehézséget – mondta Alice. – Csak a yorkshire pudingot kell kihagynod. Most pedig, attól tartok, újra magatokra hagylak benneteket néhány percre. Hamarosan kész az ebéd.

Néhány percnyi csönd következett, szinte óráknak tűnt.

– Látom, Alice-nek csodálatos kertje van – mondta Jane. – Megnézhetném alaposabban?

– Talán ezt legjobb lenne ebéd utánra halasztanunk – mondta Dominic.

– Azt hiszem, Alice szeretne majd saját maga körbevezetni téged – helyeselt Bella. – Ő majd mindenről meg tudja mondani, micsoda. Én körülbelül csak háromféle virágot ismerek fel.

– A kertészkedés inkább az öregekhez illik – jegyezte meg Hannah.

– Azt hiszed? – kérdezte Michael.

– Úgy gondolom, én szívesen kertészkednék, ha több időm lenne, és saját házam – mondta Bella.

– És miért nincs saját házad? – kérdezte Lucy. – A szörnyű ingatlanárak miatt? Bár, gondolom, az ingatlanügynökök megcsíphetnek egy-egy jó fogást.

– Az ingatlanügynököknek is ugyanúgy fizetniük kell a házakért, mint bárki másnak – mondta Bella. – De tényleg szeretek itt lakni Alice-szel. Sok szoba van, úgyhogy nem megyünk egymás idegeire.

– Hatalmas és kellemes háznak tűnik – mondta Michael.

Ahogy nézte a vizsgálódva körbetekintő férfit, Bellát hirtelen elfogta az aggodalom, vajon nem Alice vagyonára utazik-e? Lehetséges, hogy ebben a pillanatban épp fölméri a műemléki részleteket: a kandallót, a mennyezeti díszítéseket, a magas zsalugátereket? Mindazonáltal valószínűbb, hogy egyszerűen érdekli az építészet.

– Az is – válaszolta Bella –, de természetesen az ilyesfajta házaknak egy vagyonba kerül a fenntartása. Mindig akad valami javítanivaló.

– De még így is megéri – mondta Philip, miközben körbebámult, sokkal arcátlanabbul, mint az imént Michael. – Egy ilyesfajta ház tekintélyt parancsol a tulajdonosának.

– Úgy gondolom, több embernek kellene megosztoznia az ingatlanán – mondta Jane. – Nevetséges, amikor mi, öregek ilyen hatalmas házakban élünk egymagunk. Másfelől egyáltalán nem szeretnék elköltözni. Az lenne a megoldás, ha megosztanám a házam valakivel.

– Teljesen igazad van, Jane – mondta Bella, aki bizonyos okokból örült annak, amit hallott.

– De hát te megosztod a házad – mondta Dominic. – Mégpedig velem – tette hozzá a többiek kedvéért.

Hannah meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Nála laksz? Miért?

Dominic Hannah felé fordult, teljes figyelmét a lánynak szentelve.

– Jelenleg a közelben dolgozom, és még nem döntöttem el, milyen házat szeretnék venni.

– Különben Bella már talált volna neki egyet – mondta Jane. – Remek ingatlanügynök.

A lány elpirult. A ház, amelyet mutatott Dominicnak, nem volt valami remek, habár az igaz, hogy Nevil választotta, és nem ő.

– Nem túl gyakori, hogy az ember bárkitől is jót hallana az ingatlanügynökökről – mondta Philip. – Általában gyűlölni szokás őket.

– A gyűlölet egy kicsit erős kifejezés – mondta Bella mosolyogva, mintegy jelezve, hogy nem sértődött meg, bár valójában épp az ellenkezője volt az igazság. – Az emberek egyszerűen nem értik meg, mi mindennel jár ez a munka. Sokkal megértőbbek lennének, ha tudnák, milyen sokfélével foglalkozunk.

Hannah-t szemlátomást nem érdekelte az ingatlanügynökök jó híre; figyelme továbbra is Dominicra irányult.

– Túl függetlennek tűnsz ahhoz, hogy ne legyen saját otthonod.

Bella, ahogy figyelte kettőjüket, eltöprengett azon, vajon Hannah-nak tetszik-e a férfi; hirtelen beléhasított a féltékenység, annál élesebben, minél kevesebb jogalapja volt rá.

Dominic egy apró bólintással nyugtázta Hannah kijelentését.

Bella kétségbeesetten kutatott valami mondanivaló után, mellyel megtörhetné a kényelmetlen hallgatást. Aztán, hatalmas megkönnyebbülésére, belépett Alice.

– Bella, tudnál segíteni nekem egy kicsit a konyhában? Michael, lennél olyan kedves, és leültetnéd a többieket? Jane helye nyilvánvaló, mert ott van az ajándéka, de egyébként mindenki oda ül, ahová akar.

– Ó, dauphinéi burgonya! – kiáltott fel Michael, amikor végül az asztalra került az étel. – A kedvencem!

– Garantált szívroham tálalva – csattant fel Lucy. – Nehogy egyél belőle, apu.

– Kétfajta krumpli? – ámult Jane. – Le vagyok nyűgözve.

– Nos, van egy hatalmas sütőm és mellette még egy sparheltem is, úgyhogy így nem nehéz – mondta Alice. – Most pedig lássunk neki! Majd Dominickal ketten szedünk mindenkinek, úgy gyorsabb lesz. Boldogulsz azzal a késsel? Borzasztóan éles.

– Nekünk elektromos késünk van, az esküvőnkre kaptuk – mondta Lucy. – Az tényleg nagyon jó.

Bella komolyan csodálni kezdte Michaelt. A férfi bort töltött, megtalálta az üdítőket, gondoskodott róla, hogy senkinek ne maradjon üresen a pohara, mindezt úgy, hogy meg sem kellett kérni rá. Bella hálásan rámosolygott, de Michael Alice-t nézte – olyan tekintettel, hogy a lány azonnal átérezte, miért is aggódnak annyira a lányai. Hacsak nem téved hatalmasat, a férfi igazán komolyan érdeklődik Alice iránt. Lehetséges, hogy neki is aggódnia kellene, mert Michael csak egy remek szakácsra vágyik, akinek pompás háza van – de most, ahogy alaposabban megfigyelte, ez elég valószínűtlennek tűnt.

– Mindenkinek jutott mindenből? – kérdezte Alice, és körbenézett a tányérokon. – Bort még valaki?

– Fenségesen néz ki minden – mondta Michael, olyan hangsúllyal, mint amikor egy éhes kollégista először kerül szembe egy jókora pizzával egy egész tanévnyi menzakaja után.

– Én is ezt gondolom – mondta Jane. – Javasolhatnám, hogy mondjunk pohárköszöntőt a szakácsnőre?

Alice nevetett.

– De csak egy nagyon rövidet, nem akarom, hogy minden kihűljön.

Néhány percnyi csönd következett, melyet csak a villák és kések csörgése tört meg. Aztán többen is kitörtek, egyszerre, lelkendezve.

– Meg kell mondjam – szólalt meg Philip –, ez a legkiválóbb báránysült, amelyet valaha kóstoltam. Bárcsak ilyen jól főznél, Lucy.

Alice csak egy pillanatig habozott.

– Ne aggódj, Lucy, nekem is évekbe telt, míg tökéletesítettem a sütési tudományomat. Ez nem olyasvalami, amit azonnal eltalál az ember. Philip hamarosan a te főztöddel is éppilyen elégedett lesz.

Philip megfontolta a hallottakat.

– Nem is tudom. Az anyám, azt hiszem, idősebb lehet nálad, Alice, és a krumplija még sincs soha tökéletesen átsülve, a mártása pedig pocsék.

Erre már senki nem tudott mit válaszolni.

Tizenharmadik fejezet

Végre kisütött a nap, elfogyasztották az ebédet, Alice pedig fölajánlotta Jane-nek, hogy megmutatja a kertjét. Michael is csatlakozott hozzájuk, miután bőven kivette a részét a piszkos tányérok összegyűjtésében. Philip, Lucy és Hannah beültek Bella nappalijába valami sporteseményt megnézni a tévében, Bella pedig a konyában maradt, hogy a maradék néhány edényt is bepakolja a mosogatógépbe, és mindent még egyszer áttörölgessen.

Dominic lépett be, kivette a törlőrongyot a kezéből.

– Gyere ki. Most már úgyis kész van minden. Mutasd meg nekem Alice kertjét.

Bellának már a nyelve hegyén volt a válasz, hogy ha meg szerette volna nézni a kertet, elkísérhette volna Alice-t meg a többieket; de aztán úgy érezte, ez elég udvariatlan megjegyzés lenne.

– Rendben, de tudnod kell, hogy nem igazán értek hozzá.

– Ez csak ürügy, hogy kicsalogassalak a konyhából. Már elég időt töltöttél itt.

Egyszerre léptek ki a teraszra, de mivel az erkélyajtó elég keskeny volt, egymásnak ütköztek. Bella visszahőkölt. Már a férfi puszta közelségétől pattanásig feszültek az idegei, a közvetlen fizikai kontaktustól pánik fogta el. És ez azért van, ébredt rá a szörnyű igazságra, mert most is éppolyan szerelmes a férfiba, mint valaha.

Úgy érezte, magyarázkodnia kell, amiért olyan idétlenül viselkedett a múltkor.

– Sajnálom, hogy… – mondta, épp abban a pillanatban, amikor a férfi is ugyanezt kezdte mondani.

– Szóval – kérdezte Dominic, meglepően incselkedő hangnemben –, miért is akartál elnézést kérni? Azt hittem, én követtem el hibát.

Bella idegesen fölnevetett, miközben dühítette a saját viselkedése.

– Elnézést szerettem volna kérni, amiért Nevil elráncigált abba a borzalmas házba.

– Ó, hát, gondolom, azt hitte, muszáj abban a pillanatban ajánlania valami megnéznivalót, ahogy fölhívtam. Te épp nem voltál az irodában – tette hozzá –, és az a kedves és segítőkész nő, aki fölvette a telefont, úgy gondolta, jó lesz, ha beszélek Nevillel. Nevil pedig szemlátomást hasonlóképp gondolta.

Bella elvezette Dominicot a kis nyári lakig, amely már majdnem a kert végében volt. A többiek várhatóan csak sokára érnek majd el idáig, ő pedig szerette volna átgondolni, mit is mondhatna.

– Nevil nagyszerű üzleti döntéseket hoz, az átfogó kérdésekben remekül tájékozódik, de korántsem annyira ügyes, amikor az ügyfeleknek meg kellene találni a megfelelő ingatlant.

Dominic bólintott.

– És ő a vőlegényed.

Valahogy olyan hangsúllyal mondta ezt, mintha azt akarná sugallni, hogy Bella azért megy hozzá, mert Nevil nem túl jó a szakmájában. A lány úgy érezte, mentegetődznie kell.

– Igen, de azért jó ingatlanügynök. Már nagyon fiatalon kiépítette a saját franchise-ügynökségét. Most pedig saját projekten dolgozik… – Rájött, hogy ezt talán nem kellett volna mondania, főleg mert fogalma sem volt, min dolgozik a férfi, de már elkésett.

– És mi volna az?

– A részletek bizalmasak – mondta, hogy ne derüljön ki, ő sem tud semmit. – Elnézést, nem is kellett volna említenem. – És nem is említettem volna, ha nem változom totál idiótává pusztán attól, hogy a közelemben vagy, tette hozzá magában.

– Értem.

– De megígérhetem, személyesen gondoskodom róla, hogy megtaláljuk neked a megfelelő házat. Ha elmondanád részletesen, mit szeretnél, és mit nem…

– Nem kell így mentegetődznöd. Igazából én szerettem volna elnézést kérni.

– Tényleg?

A másik nem válaszolt azonnal.

– Azt hiszem, lehetséges… lehetséges, hogy félreismertelek.

Bella épp meg akarta kérdezni, mit ért ezalatt, amikor a közeledő hangok hallatán rádöbbent, hogy erre már nem lesz lehetősége. Nem akarta mindezt Alice és Michael előtt megbeszélni.

– Gyertek be – mondta Alice. – Itt az ideje, hogy megegyük a tortát.

Alice gyönyörű kávés tortát készített, és néhány ezüstszínű gyertyával díszítette. Egyetértettek Bellával abban, hogy nem kell ragaszkodniuk a pontos számhoz. Jane játékosan elfújta a gyertyákat, Alice pedig fölszeletelte a tortát.

– Mielőtt megkóstoltam a tortát, nem hittem volna, hogy fér belém még bármi is – mondta néhány pillanat múlva Michael, Alice-re nézve.

– Pompás – értett egyet Jane. – Nagyon köszönöm.

– Bella azt mondta, gyakran készítesz tortát másoknak, és azt gondoltam, örülsz majd neki, ha a saját születésnapodon is lesz egy – mondta Alice.

– Mind nagyon kedvesek vagytok, igazán elkényeztettek! – mondta Jane. – Nagyon köszönöm!

Alice elaludt a kanapén, miközben a tévében egy régebbi sorozatepizód ismétlése ment. Az utolsó sütimorzsát, az utolsó csepp kiömlött teát is feltakarították. Mindenhol csönd és béke honolt. Bella úgy érezte, itt az ideje, hogy felhívja Nevilt.

– Szia, te! – szólt bele halkan Nevil válaszképp. – Mivel töltötted a napod?

– Alice néhány barátja jött át vasárnapi ebédre – mondta, és egy pillanatra elhallgatott. – Ha tudtam volna, hogy rajtunk és egy idős hölgyön kívül más is lesz itt, téged is elhívtalak volna.

– És ki volt az idős hölgy?

– Alice egyik barátnője.

A hazugság akadály nélkül bukott ki belőle. Habár Nevil támogatta Jane-nel való barátságát, de valahányszor ő megemlítette neki Jane-t, válaszképp egy kisebbfajta előadásban részesült arról, hogyan kellene rávenni az asszonyt a háza eladására.

– És ki volt még ott?

– Alice más barátai. Csak az étel miatt jöttek.

– Nos, Alice fantasztikus szakácsnő.

– Na és te mit csináltál ma? – kérdezte Bella.

– Én? Ja, csak elbíbelődtem valami munkával.

– Te? Vasárnap? Ez nem jellemző rád.

Nevil gyakran büszkélkedett mások előtt azzal, hogy képes egyensúlyban tartani a munkáját és a magánéletét.

– Szeretem üres íróasztallal kezdeni a hetet – válaszolta könnyedén Nevil. – Egyébként erről jut eszembe, drágám, nem tudnál egy kicsit korábban bejönni holnap? Szeretnék néhány dolgot megbeszélni veled még a reggeli értekezlet előtt.

– Jó, rendben.

Talán most elárulja majd neki, mivel foglalkozik mostanában, ami titkos telefonhívásokkal és vasárnapi munkavégzéssel jár.

Még néhány percig csevegtek, aztán Bella lerakta a telefont. Egy kicsit meglepődött, de azért meg is könnyebbült, amiért Nevil nem akart még aznap este találkozni vele. Végül is, legalábbis a férfi szerint, ők el vannak jegyezve egymással. Vajon normális-e, hogy egy jegyespár egész hétvégén nem találkozik egymással?, tűnődött Bella. Talán igen.

Alice kinyitotta a szemét. Bella állt fölötte, a kezében egy csésze teát fogva.

– Ó, drágám, nagyon köszönöm.

– Szeretnél valami vacsorát? Egy kis rántottát? Pirítóst?

Alice lerakta a lábát a földre.

– Minden oké. Egyelőre nem vagyok mozgáskorlátozott. De olyan borzasztóan éhes sem. És veled mi a helyzet?

– Én sem vagyok éhes.

Alice fújt egy nagyot.

– Megrázó élmény volt.

Bella kuncogott, és levetette magát egy karosszékbe.

– Tényleg? Te így érzed? De hiszen minden olyan jól ment! Mindenkit lenyűgözött a szakácstudományod.

– Ezzel tisztában vagyok – mondta Alice, akit mindez kevésbé villanyozott fel, mint várható lett volna. – De képtelen lennék megismételni. Persze nem Jane miatt, őt szívesen vendégül látnám akár minden vasárnap, de a többiek…

– Szerintem Michael elbűvölően viselkedett!

– Igen, de a lányok! És Philip! Nem állok készen minderre, Bella. Újra egy elégedett, szingli nő akarok lenni, aki könyvklubba jár.

Alice könnyed hangnemben beszélt, de komolyan gondolta, amit mondott. Előre látta, micsoda csatározások várnak rá Michael lányaival. És vajon készen áll-e arra, hogy minden vasárnap hatalmas vendégségeket csapjon, megbirkózzon a zsíros edények és pucolandó krumplik halmaival, hogy aztán némi elégedett nyögést és mordulást kapjon köszönetképp? Nem erre vágyott. Úgy volna helyes, ha megmondaná Michaelnek, hogy semmiképp se számítson többre felületes ismeretségnél.

Feltápászkodott, és kiment a fürdőszobába, elégedetten, amiért meghozta a helyes döntést.

Michael akkor hívta föl, amikor már elaludt. Valami miatt fölvitte az ágya mellé a telefonját, és gondolkodás nélkül fölvette.

– Halló! – szólt bele álmosan.

– Ó, kedvesem, ugye fölkeltettelek? – kérdezte Michael.

– Nem, nem, ugyan már. Nem bánom. Majd visszaalszom újra. Hány óra van?

– Ahhoz biztosan túl késő, hogy az ember telefonáljon. Bocsánatot kérek. Nagyon tapintatlan voltam.

Alice általában meglehetősen kemény véleménnyel volt azokról az emberekről, akik egy bizonyos időpont után telefonálnak.

– De mégis, hány óra van?

– Fél tíz – válaszolta Michael.

– Ó, az még nem is olyan késő.

– Kimerült lehettél.

Alice felült az ágyban.

– De most már nem vagyok az.

– Készen állsz egy kis csevegésre?

Alice kényelembe helyezte magát.

– Hát persze.

Később, amikor végül letették a telefont, azzal győzködte magát, majd akkor fogja megmondani Michaelnek, hogy vessenek véget a kapcsolatuknak, ha egyáltalán rájön, mi folyik kettőjük között. Ebben a pillanatban egyszerűen könnyed, kellemes évődést folytat két olyan ember, akinek nagyon sok közös vonása van.

Tizennegyedik fejezet

Bellát munkába menet, az előtte álló napra gondolva, elöntötte az optimizmus. A nap ragyogóan sütött, az út melletti sövények tele voltak virággal, ráadásul különösebb katasztrófa nélkül túlélt egy nehéznek ígérkező vasárnapot. Minden remeknek tűnt.

Késve döbbent rá, hogy Nevil megkérte, érjen be korábban, de mivel mindig is pontosan érkezett a hétfő reggeli értekezletekre, azt remélte, sikerül még beszélniük előtte, és nem is tűnik fel Nevilnek, hogy nem teljesítette a kérést. Talán végre megtudhatja, mi az a titokzatos ügy, amely mostanában annyira lefoglalja a férfit. A baj csak az volt, hogy nem igazán szerette volna megtudni. Míg az ő szenvedélye az, hogy a megfelelő embereknek megtalálja a megfelelő otthont, Nevilt a pénzcsinálás sokkal jobban érdekelte. És néha úgy tűnt, eközben igazán könyörtelen viselkedésre is képes.

Alice erősködésére Bella magával hozta a vasárnapról maradt tortát. Most felvágta, és a tálcára tette a kávés- és teáscsészék mellé, melyeket Tinával együtt előkészítettek. Aztán bement Nevil irodájába. A férfi épp telefonált, így hát vidáman odaintett neki, és kisétált. Tessék, fogta magát, és bejött korábban, legalábbis a saját értelmezése szerint.

– Szóval – mondta Nevil, megnyitva az értekezletet, mely valójában a folyó ügyek megbeszélésére szolgáló, nem hivatalos összejövetel volt –, kinek van valami beszámolnivalója?

Edward, aki Nevil helyetteseként dolgozott, megszólalt.

– Nos, van itt egy jókora udvarház, igencsak romos állapotban, amelyet piacra akarnak dobni. Ma megyek fölmérni az értékét.

– Nagyjából mennyire becsülnéd?

– Nehéz megmondani, lehet, hogy hatalmas pénztemető az egész, de elöljáróban úgy négyszázezer körülire saccolnám.

– Milyen nagy? – kérdezte Nevil.

– Öt hálószobás, hatalmas telekkel…

– Ó, tudom már, kinek lenne ez jó! – mondta Bella. – Megmutathatnám először Beesdale-éknek?

– Fölfrissítenéd az emlékeimet, kik is ők? – kérdezte Edward.

– Néhány hónappal ezelőtt alulmaradtak egy ajánlattételnél – mondta Bella. – Azóta is próbálok nekik keresni valami megfelelőt, de nincs valami sok pénzük, viszont sok helyre van szükségük.

– Ha sok helyre van szükséged, számíts rá, hogy sokat is kell érte fizetned – mondta Nevil, emlékeztetve rá Bellát, hogy őt korántsem keserítette el annyira, amikor a házaspár ajánlatát elutasították.

– Nos, ők készpénzes vevők – mondta a lány –, szóval esetleg kaphatnak egy kis engedményt.

– Majd tudatom veled az értékbecslés eredményét, jó? – mondta Edward.

– Igen, nagyon köszönöm! – mondta Bella.

– Vagy, jobban mondva, inkább velem tudasd, jó, Edward? – mondta Nevil mosolyogva.

– Igen, hát persze, Nevil – mondta Edward kényelmetlenül feszengve.

– Oké, na és te, Bella, mit adtál el, mióta utoljára beszéltünk?

Nevil könnyedén vetette oda a kérdést, de Bella egy kicsit megbántódott. Lehetetlen volt minden egyes héten eladni valamit, mint ahogy azzal Nevil is tökéletesen tisztában volt.

– Nos – mondta önelégülten –, akadt egy vevőm a Hammond’s Wayen lévő három hálószobás házra.

– Tényleg? Arra, ami közvetlenül a körforgalom mellett van? – kérdezte Nevil.

Bella bólintott.

– Bizony. Egy olyan házaspár vette meg, akik nagy házat szerettek volna, nincs sok pénzük, na és – itt jön a leglényegesebb pont – nagyothallók!

– Micsoda zseni vagy, Bells – mondta Tina.

– Inkább szerencséd volt – mondta Nevil –, de azért gratulálok.

– Hiszek benne, hogy mindenkinek meg lehet találni a megfelelő házat – mondta Bella –, ez például pont tökéletes nekik. Egyszerűen nem hallották a forgalom zaját, még akkor sem, amikor felhívtam rá a figyelmüket.

– Ó – mondta Tina –, majdnem elfelejtettem, Bella. Telefonált Mrs. Agnew-d. Visszahívnád?

– Nem az én Mrs. Agnew-m – mondta Bella.

– Dehogynem! – vágták rá a többiek kórusban. – Csak neked van hozzá elég türelmed!

– Bella – mondta Mrs. Agnew, amikor Bella visszahívta –, nem fogja elhinni, de szeretnénk újra megnézni azt a folyóparti házat.

Bella gondolatban fölidézte az összes ingatlant, melyeket megmutatott nekik.

– Azt, amelyiket azért utasították vissza, mert a hálószoba a ház elülső részén kapott helyet? Pedig olyan szép kilátás nyílik a mezőkre! A Borz-lakot?

– Igen, az az. Habár más is akadt, ami nem tetszik igazán, mégis az a ház tetszett legjobban azok közül, amelyeket mutatott nekünk.

– Tudja, vannak más ingatlanügynökségek is, a kínálatukban más házakkal.

– Hát persze, ezzel tisztában vagyunk, néha el is megyünk, és megnézünk más ingatlanügynökök által ajánlott házakat, de azok sosem ennyire megfelelőek.

– Az igazsághoz híven azért meg kell jegyeznem, hogy amiket én mutatok, azok sem felelnek meg önöknek – mondta Bella.

– De most tényleg szeretnénk még egyszer megnézni egy olyan házat, amelyet már megmutatott egyszer. Mindez azt bizonyítja, hogy maga jobb, mint a többiek!

Bella fölnevetett.

– Telefonálok majd, amikor megbeszéltem az időpontot.

Bella kiszállt az autóból; újra csak arra kellett gondolnia, milyen aranyos kis ingatlan a Borz-lak. Kettős oromzatú ház volt, emeleti hálószobákkal, a bejárati ajtó fölé futó rózsával. Négyzetes előkertje közepén ösvény vezetett hátra, egy kis fehér kapuig. Még Agnew-éknak, legproblémásabb klienseinek is be kell látniuk, milyen tökéletes az egész. Észrevette a házaspárt. Egy rézsűn parkoltak, egy kicsit előrébb az úton. Általában korábban érkeztek. Ahogy észrevették őt, kiszálltak az autóból, és elindultak felé. Melegen üdvözölték egymást.

– Szóval, miért gondolják, hogy ezúttal elégedettebbek lesznek? – kérdezte Bella, miközben a bejárati ajtó felé tartottak.

– Őszintén szólva egy kissé elkeseredtünk. Eladtuk a házunkat, és nem szeretnénk kibérelni valamit – magyarázta Mr. Agnew.

– Ráadásul találni valamit, amit kibérelhetnénk, éppilyen bonyolult lenne – tette hozzá a felesége. – Annyira körülményesek vagyunk.

Bella mosolygott, nyugtázva a kijelentést, de azért szilárdan eltökélte, hogy hamarosan talál olyan megoldást, amellyel elégedettek lesznek.

– Inkább alaposak – helyesbített. – Most azonban kerüljünk beljebb. Ez tényleg elbűvölő ház. Azt hiszem, az egyik legszebb azok közül, melyeket mutattam önöknek. – Elővette a ház kulcsait, és beengedte a házaspárt.

Azok ezúttal sokkal lelkesebbnek mutatkoztak. Mr. Agnew megkopogtatta a falat az emeleten.

– Látja, ha ezt itt kiüttetnénk, és áthelyeznénk oda, hatalmas, nagyon kellemes, a hátsó kertre néző hálószobánk lehetne.

– Valóban – mondta Bella lenyűgözve. Szemlátomást tényleg nagyon alaposan átgondoltak mindent. De mivel félt, hogy újra visszakoznak, és semmiképp nem szerette volna túlságosan beleélni magát abba, hogy végre sikerül házat találni a számukra, úgy határozott, emlékezteti őket arra, mit kifogásoltak a múlt alkalommal.

– Most már nem gondolják azt, hogy túl kicsi a kert?

– De igen – erősítette meg Mrs. Agnew –, és én gyötrődtem is emiatt, de mivel közvetlenül a mezőre nyílik, úgy döntöttünk, ez mégsem jelent problémát.

– Annyira örülök, hogy ezt hallom – válaszolta Bella.

Hagyta Agnew-ékat egyedül körbenézni. Az emberek, amikor másodszor is megnéznek egy házat, már tudják, mi érdekli őket. A legjobb, ha békén hagyja őket, hacsak nem igénylik a segítségét. A házaspár hosszú ideig nézelődött, amit kedvező jelnek érzett; addig is, a kocsija motorháztetőjére támaszkodva, átnézte az e-mailjeit.

– Nos? – kérdezte, amikor a házaspár előbukkant a házból. Mosolyogtak. Nyilván jó híreket akarnak közölni vele.

– Még mindig nem tudjuk eldönteni – mondta Mrs. Agnew.

Bellát egy pillanatra elöntötte a mélységes elkeseredés. Aztán legyűrte.

– Van esetleg valami, amit tehetnék, hogy segítsek?

– Nem hinném. Hacsak nem tudja megnövelni a kertet – mondta Mrs. Agnew bocsánatkérően. – Nem tudja, érdeklődik-e még másvalaki is a ház iránt?

– Nem hinném, de utánanézek. Ha azonban szeretnék, ne habozzanak túl sokáig. Nagyon könnyen eladható ház. Tudják, az elhelyezkedése miatt.

– Nagyon kellemes a fekvése – mondta Mr. Agnew –, habár idehallatszik a sztráda.

Bella erősen fülelt. Valahonnan nagyon távolról, úgy, hogy szinte azonnal elnyomta egy ökörszem felcsattanó füttye, tényleg hallott valami nagyon halk zümmögést.

– Az igazat megvallva, nem túl hangosan.

– Nem – helyeselt Mrs. Agnew. – És a házban sok helyről nem is lehet hallani.

– Szóval… – Bella alig merte föltenni a kérdést – szeretnének esetleg ajánlatot tenni?

– Khm… nem, még nem – mondta Mrs. Agnew. – Van még néhány tényező, amelyet ellenőrizni szeretnénk.

Bella nevetéssel leplezte csalódottságát.

– Hát persze. Ez tényleg hatalmas horderejű döntés, nem szabad elkapkodni. – Habár sokan mégis ezt teszik; de, ezt biztosra vette, Agnew-ék nem tartoznak közéjük.

Tizenötödik fejezet

Amikor végre útjára indította a házaspárt, Bella beült néhány percre az autójába. Önkéntelenül is az a sok gyönyörű ház járt a fejében, melyeket az elmúlt, új otthonuk keresésével eltöltött hónapokban megmutatott Agnew-éknak. Azért azt el kellett ismernie magában, hogy némelyik ház nem is volt annyira gyönyörű, de egyikük-másikuk egyszerűen tökéletes lett volna, ha a házaspár nem akad fenn olyan részleteken, melyek másoknak föl sem tűnnének. Például ott van az a ház, amelyik épp egy park mellett helyezkedik el – a legtöbben értékelnék, ha a közelükben még több zöld felület lenne, de Mrs. Agnew-t idegesítette a játszó gyerekek zaja.

Mivel Dominic többé-kevésbé mindig ott volt valahol a gondolatai mélyén – elábrándozott azon, vajon mi lehet a férfi véleménye róla, mit csinál épp abban a pillanatban, mikor láthatja újra –, most azonnal az jutott eszébe, talán neki tetszene az ingatlan. A ház valószínűleg épp megfelelne neki, és a játszótér is ott van néhány lépésnyire.

Hirtelen ötlettől vezérelve végigpörgette a telefonjában a neveket, míg csak rá nem bukkant a férfiéra. Végül is üzleti ügyről van szó. Teljesen érthető, ha egy ingatlanügynök felhív egy potenciális ügyfelet, amikor megfelelő ingatlant talált a számára.

– Szia, Dominic – mondta a leghivatalosabb ingatlanügynökhangján, amikor a férfi fölvette a telefont. – Van egy ingatlanom, amely esetleg pont megfelelő lenne a számodra. Azt szeretném tudni, vajon lenne-e kedved megnézni?

– Ha úgy gondolod, hogy megfelelő nekem, akkor igen, szeretném látni. Szerinted most lehetséges volna?

– Milyen gyors tempó – mondta Bella. Nem tudta eldönteni, vajon felvillanyozza vagy megrémíti Dominic válasza. – Vissza kell mennem az irodába, hogy magamhoz vegyem a kulcsokat, de amúgy a tulajdonos külföldön van, és nagyon szeretné gyorsan eladni a házat, úgyhogy semmi akadálya.

– Csak azért gondoltam erre, mert ma szabadságon vagyok. Így most épp megfelelő az alkalom, hogy házakat nézzek.

– Értem – mondta Bella, a visszapillantó tükörben ellenőrizve, hogy néz ki a frizurája. Szerencsére nem túl vészes, állapította meg.

– Dylan is velem van – folytatta Dominic. – Miatta vettem ki szabadnapot.

– Ez csodálatos. Azt hiszem, neki is tetszeni fog a ház.

Úgy tűnt, Dominic ezt mulatságosnak találja.

– Tényleg? Miért? Az újonnan kialakított konyha-nappali miatt, ahonnan pompás kilátás nyílik a kertre?

Bella kuncogott; hirtelen könnyelmű hangulat fogta el.

– Nos, nem igazán erre gondoltam, ilyesmi nincs is a házban. De közvetlenül mellette van egy játszótér.

– Tökéletesen hangzik.

– Elintézek egy hívást, aztán elmegyek a kulcsokért. Visszahívlak, ha megtudtam a pontos címet, akkor beírhatod a GPS-edbe. Van GPS-ed? – Ha nincs, találkozniuk kell valahol, hogy az mutathassa az utat. Elég nehéz odatalálni.

– Van. Lépést tartok az újdonságokkal.

– Igazán, szinte mint egy ingatlanügynök! – válaszolta Bella, aztán letette a telefont.

Amikor visszaért az irodába, szakított egy kis időt arra, hogy feltúrja az íróasztalfiókját a túlélő sminkkészlete után. Ez csupán egy szemceruzát és egy gyorsan felvihető alapozót takart, de azért jó szolgálatot tett. Fontosnak tartotta, hogy ne tűnjön úgy, mintha kisminkelte volna magát a férfi kedvéért. Végül is nem randiban egyeztek meg; üzleti találkozóról volt szó. Üzletasszonynak akart tűnni, nem csinos nőnek. A legszebb pamutruhája volt rajta, és a fűzöld kardigán, amely a vállára simult, nem túlságosan emlékeztetve egy kosztümkabátra. Szerencsére a múlt este kifestette a lábkörmét; a szín jól ment a szandáljához. Úgy érezte, elfogadhatóan néz ki, de nem úgy, mint aki kifejezetten erőlködik, hogy jó benyomást keltsen.

Magához vette a kulcsokat, felírt néhány adatot, aztán elindult. Vajon mit szól majd hozzá Dylan? És egyáltalán, vajon hasonlít Dominicra? Micsoda megrázkódtatás lehet, amikor az ember megtudja, hogy a kisbaba, akinek naponta ő cseréli a pelenkáját, nem is az övé.

Dominic nem sokkal azután érkezett, hogy ő leparkolt a kocsijával. Bella kiszállt.

– Tiszta szívvel megígérhetem, hogy ez egy milliószor jobb ingatlan, mint amit legutóbb mutattam neked – intett a csinos előkert és a bejárati ajtóhoz vezető utacska felé. – Bár kisebb – tette hozzá, miközben kinyitotta az ajtót.

– Ennek nagyon örülök. Egyébként, ő Dylan.

– Szia, Dylan, Bella vagyok. Megmutatom az… megmutatom Dominicnak ezt a házat, hátha meg szeretné venni.

Dylan, aki orángutánkölyökként csüngött Dominic nyakában, félénken biccentett egyet. Borzasztóan hasonlít az anyjára, vette észre Bella, azzal a szőke hajával és a kék szemével; Dominicban talán ezért nem is merült fel soha, hogy nem ő az apja.

– Rendben – mondta Bella, gyorsan visszatérve ingatlanügynök-szerepéhez, hogy valahogy úrrá legyen zavarán, ami a Dominic nevelt fiával való találkozáskor elfogta. Igazán különös érzés volt. Mennyi szívfájdalmat okozott neki még születése előtt ez az aranyos kisfiú! És ha tudta volna, hogy valójában nem Dominic fia, talán el sem hagyja szülővárosát.

– Ez itt az előszoba. Nem valami nagy, de itt egy praktikus tároló babakocsinak meg ilyesminek. – Egy jobb oldalról nyíló helyiségre mutatott, ahol mosógép, vécé és egy mosdókagyló is volt.

– Úgy látom, nem szorul nagy felújításra a ház, igaz? – kérdezte Dominic.

– Túl nagyra semmiképp sem. Szép műemléki jellegzetességei vannak, és a kert is jókora. Lehetséges, hogy ha esetleg hatalmas konyhára és étkezőre vágysz, akkor szükség lesz átalakításra, de ehhez is van elég hely.

Bementek a konyhába, amely most inkább szűkös volt, nem étkezőkonyha jellegű. Mindenképp ráfért volna az átalakítás, de Bella ezt nem említette. Dominic úgyis látja maga is.

– Menjünk ki a kertbe. Nagyon szép. Még Mrs. Agnew-nak, a valaha volt legkekeckedőbb ügyfelemnek is tetszett.

Dominic letette Dylant. A kisfiú átszaladt a kert közepén lévő tisztáson, az elhanyagolt, de sűrűn beültetett sövény felé. Láthatóan örömmel töltötte el, hogy végre mozoghat.

Bella utánairamodott.

– Van ott egy tó a kert végében, Dylan. Nem lenne jó, ha beleesnél. Ez bárkivel előfordulhat – tette hozzá, amikor a kisfiú megbántódva nézett rá, amiért feltételez róla ilyen butaságot. Bella úgy látta, kétéves korához képest igencsak érett kisgyerek. Megfogta a kezét.

– De arrafelé van egy nagyon szuper sziklakert. Arra felmászhatsz, ha szeretnél. Az elég biztonságos.

Dylan fölnézett rá, és elvigyorodott, azután kiszabadította magát, és elrohant a sziklák irányába. Nagyon kedves kisfiú, állapította meg magában a lány.

Dominic átvágott a füves térségen, hogy csatlakozzon hozzájuk.

– Ez biztonságos – mondta Bella Dylant figyelve. – Agnew-ék alaposan megrángatták azokat a köveket, amikor megnézték a házat, mert szerették volna megtudni, milyen könnyen lehetne elbontani a sziklakertet. Nem különösebben kedvelik az ilyesmit. Azt hiszem, én sem. – Elég hosszú szünetet tartott, hogy a férfi alaposan körbenézhessen, és lássa, mennyire örül Dylan a hatalmas térnek. – Szóval, hogy tetszik?

– Igazából ez a nagy kert egy kicsit túl sok lenne nekem. Nincs elég időm rá, és egyáltalán nem értek hozzá – mondta Dominic.

– Ó! – mondta Bella, és már tudta, hogy a férfi nem fogja megvenni a házat. – Persze Jane nénikéd könnyedén elláthatna a szükséges tanácsokkal.

– Tudom, de akkor sincs időm rá. Úgyhogy hiába is lenne segítségem.

Bella egy kicsit csalódottan bólintott. Utálta, ha tévedett, és annyira biztos volt benne, hogy ez a ház épp megfelel majd Dominicnak!

– Van egyáltalán értelme, hogy fölmenjünk az emeletre? Van fönt három jókora hálószoba és egy kis tároló.

– Fürdőszoba van a hálókhoz?

– Ez egy műemlék jellegű épület. Valószínűleg lehetséges lenne a tárolóhelyiségből kialakítani egyet.

A férfi megrázta a fejét.

– Gyerünk, nézzük meg a játszóteret, amiről beszéltél. Lehet, hogy az jobban felkelti majd az érdeklődésünket.

Bella mosolygott. Tudta, hogy a férfi már döntött. Nem gondolta, hogy alapvetően bármi baj lenne a házzal, de valami miatt Dominicnak nem felel meg. Talán egy hasonló, de kisebb, kevesebb munkát igénylő kerttel jobb volna.

– Ti ketten nyugodtan menjetek előre – mondta. – Én majd bezárok, és utána csatlakozom hozzátok.

Miután bezárta a házat, felhívta Tinát, hogy megtudja, van-e bármilyen sürgős ügy, ami miatt azonnal vissza kell mennie az irodába.

– Nem maradok el hosszan, de nem szeretnék visszarohanni, hacsak nem feltétlenül szükséges – fűzte hozzá, remélve, hogy Tina nem kérdez rá, miért nem.

– Azt hiszem, nem lesz gáz – mondta Tina egy kis idő múlva. – Van itt néhány adat egy pár ingatlanról, amit át kellene nézned, de én gépeltem be, szóval biztos tökéletes minden.

– Hát persze hogy az! – mondta Bella, hirtelen könnyűnek érezve magát. Gyönyörű nap volt, és most egy fél órát annak a férfinak a társaságában lehet, aki, legnagyobb erőfeszítései ellenére, még mindig tetszik neki.

Annyira keményen próbálkozott, hogy elfelejtse, elmenekült a férfi elől, összejött Nevillel, és most tessék, újra ugyanott tart, ahol korábban.

Dominic a babahintában hintáztatta Dylant, Bella pedig nem tudott ellenállni a csábításnak: beült a nagyobbik hintába, és ő is hintázni kezdett. Késve jött rá, hogy a szoknyája föllebben, és kilátszik a combja, de úgy döntött, nem érdekli.

Épp lelassított, amikor egy fagylaltot árusító autó dallama hangzott fel a délutáni napsütésben. Talpra ugrott.

– Hurrá! Fagyi!

Dominic nevetett.

– Löknéd Dylant? Akkor elmennék az első adagért.

– Miért, mit gondolsz, mennyit fogunk megenni?

Dominic vállat vont.

– Ha te esetleg kispályás is lennél a fagyievésben, majd valahogy boldogulunk nélküled is Dylannel.

Bella mosolygott.

– Egyébként hogy szólít téged?

– Legtöbbször Domnak, de néha visszatér az apához. – Dominic arca kissé megfeszült. – De a viszonyunk nem változott meg alapvetően. Épp olyan vagyok neki, mint egy távol lévő apa. Az igazi apjával amúgy nincs semmi gond.

– Az jó.

– Tényleg jó. Kibírhatatlan volna, ha valami szörnyeteg lenne, de igazából informatikus.

Bella nevetett.

– Ha e közül a kettő közül kell választani, én is az informatikusra szavazok. És ha végre elmész a fagyiért, egy tölcséreset kérek, csoki nélkül!

– Amit csak parancsolsz – mondta a férfi, és a kocsi felé indult.

Bella átvette Dominic hintáztatását, anélkül, hogy igazából tudatában lett volna, mit is csinál. Küzdött az érzéseivel. Nem engedheti meg magának, hogy újra szerelmes legyen. A múltkor is csak hatalmas erőfeszítéssel tudott úrrá lenni önmagán. Nem bírja ki ezt az egészet még egyszer.

A kocsi csábító dallama szemlátomást sok családhoz eljutott, mert Bella két nyíló bejárati ajtóra is figyelmes lett: anyukák és gyerekek bukkantak elő. Egy nagyon kellemes kis villa ajtajában – húszas évek, négy hálószobás, gondolta magában Bella – egy idősebb hölgy, bizonyára a nagymama, egy fiatalabb nő és egy ugrándozó kisgyerek bukkant fel. A nagymama a fagyiskocsi irányába indult, miközben az anyuka a hinták felé vette az irányt, a kisfiú mellette szökdécselt.

– Most már le kellene szállnod a hintáról, Dylan – mondta Bella, ahogy az anyuka és a kisgyerek odaértek. – Ez a másik kisfiú is szeretne sorra kerülni.

Dylan félénken a másik fiúra mosolygott, miközben Bella leemelte a hintáról, és elábrándozott, milyen édesek és drágák is tudnak lenni a kicsik. Talán csak azért, mert tartanak tőle, a másik különben beléjük rúg egyet, gondolta egy pillanattal később, szándékosan elhessegetve az érzelgős hangulatot.

– Ő Dylan, ugye? – kérdezte az anyuka, és kíváncsian pillantott Bellára.

– Igen. Ismeri?

– Igen. Ugyanabba a bölcsibe jár, mint Nathan. – A gyerekre mutatott, akit közben berakott a hintába. – Ma zárva tartanak, ezért elhoztam anyuhoz, csak ő épp elment fagyiért.

Bella mosolygott.

– Hát, tényleg gyönyörű nap van, pont fagyizásra való.

Észrevette Dominicot, aki a fagyikkal a kezében tartott feléjük, és hirtelen fura érzése támadt; mintha átlépett volna egy láthatatlan vonalat. Hiszen ő csak ingatlanügynök. Miért hintáztatja az ügyfele nevelt fiát? Úristen, még a végén úgy tűnik, mintha együtt lennének.

– Mi is épp fagyizni készülünk.

A nő hátranézett.

– Ó, hiszen ez Dominic.

Bella mosolyogva bólintott. Biztos volt benne, a nő majdnem meghal a kíváncsiságtól, hogy megtudja, ő kicsoda.

– Jó barátságban vagyunk Celine-nel – folytatta a nő. Várakozóan nézett Bellára.

Bella, beletörődve, hogy nem maradhat inkognitóban, válaszolt.

– Én ingatlanügynök vagyok. Épp egy házat mutattam meg Dominicnak és Dylannek. Sajnos nem tetszett neki.

– Tényleg? Azt, amelyiket már árulnak egy ideje? Milyen az a ház?

– Szép. Műemlék jellegű, nagyon szép a kertje, bár egy kis felújítás azért ráfér.

A nő bólintott.

– Emlékszem, láttam az interneten. Akkor úgy gondoltam, egy kicsit drágán árulják.

Az emberek mindig ezt gondolták.

– Ezek szerint úgy tervezik, erre a környékre költöznek?

– Nem, nem igazán tervezünk ilyesmit. Habár jó lenne közelebb lakni anyuhoz, de a férjemnek borzasztóan sokat kellene ingáznia. Ó – folytatta –, megérkeztek a fagyijaink. Látom, Dominic nem felejtette el, hogy Dylan nem ehet csokoládét. Celine ebben nagyon szigorú.

Mielőtt Bella akár csak gondolhatott is volna arra, hogy kikapja a másik, csokoládéöntetes fagyit Dominic kezéből, bejelentve, hogy meggondolta magát, a férfi odanyújtotta neki az öntet nélküli tölcsért.

– Tessék, Bella. Egy tölcséres, csoki nélkül, és itt a tiéd is, Dominic, dupla adag csokival!

– Szia, Dominic – mondta Nathan anyukája. – Wendy vagyok. Tudod, találkoztunk, amikor a fiúkat hoztuk el a bölcsiből.

– Igen, persze – mondta bizonytalanul Dominic.

– Nem tudom, emlékszel-e – folytatta a nő –, de Dylannek nem szabad csokoládét ennie.

– Egy kicsi biztosan nem fog megártani neki – válaszolt Dominic.

Wendy nevetett. Elvette az anyjától a fia fagyiját, és odanyújtotta a gyereknek.

– Remélem, nem! Celine sosem engedi, hogy akár egy keveset is egyen.

– Nem allergiás rá – mondta Dominic határozottan. – Tudom, hogy Celine nem szeretné, ha túl sok cukrot enne. És én sem – nem mintha bármi közöm lenne hozzá. De úgy tapasztaltam, valójában amúgy is csak egyet szokott beleharapni. Aztán a földre hajítja, mint ahogy most is, mert azt játssza, hogy dárda.

Bella nevetett. Próbálta feloldani az érezhetően feszült légkört, azután, mivel minél előbb szeretett volna elindulni, annyira gyorsan befalta a fagyiját, hogy megfájdult tőle a feje.

– Van nedves törlőkendőm a kocsiban. Előkeressük? Megtisztogathatnánk a kicsit.

– Igen, gyerünk – mondta Dominic. – Nálam is van törlőkendő.

Mindketten jól tudták, hogy Celine túlbuzgó barátnője még azelőtt elmesél mindent Celine-nek a csokis fagyiról, mielőtt Dominic hazaszállítaná a kisfiút, de azt persze elfelejti majd megemlíteni, hogy Dylan meg sem ette az édességet. Amikor eltávolodtak a hintáktól, Dominic megengedte Dylannek, hogy előreszaladjon. Bella örült ennek, mert így kimondhatta, ami a fejében járt.

– Milyen rendes tőled, hogy elvállaltad ma Dylant – jegyezte meg. – Ha jól értettem, általában bölcsiben szokott lenni ezen a napon.

– Igen – mondta Dominic. – Én ki tudtam venni szabadnapot ilyen hirtelen is, amit egyik szülője sem tudott volna megtenni.

– Vannak nagyszülei?

– Igen, de bár imádják és boldogan elvállalják, ilyenkor a gyerek az egész napot a kanapén ülve tölti, chipset eszik és tévét néz, ami ugyebár nem túl ideális egy kétéves számára.

– Celine nagyon szerencsés, hogy két apukára számíthat – szólt Bella egy kis idő múlva. Dominic valószínűleg nagyon szeretheti Dylant, ha szabadnapot vesz ki miatta a munkahelyén.

– Ő nem így látja ezt. Úgy gondolja, én vagyok nagyon szerencsés, amiért egyáltalán láthatom. És ez így is van.

Bella úgy érezte, Celine kihasználja Dominic Dylan iránti szeretetét, miközben érezteti vele, hálásnak kell lennie, amiért egyáltalán kapcsolatban maradhat a kisfiúval. De tudta, hogy ezt nem mondhatja ki fennhangon.

– Hát, Dylan nagyon szerencsés kisfiú, hogy ilyen nevelőapja van – vagy mi is vagy te az ő számára – mondta Bella.

– Nos, ahogy már mondtam, szerintem én vagyok a szerencsés.

A könnyed, vidám hangulat, mely Celine barátnőjének érkezéséig uralkodott közöttük, semmivé foszlott. Bella most kényelmetlenül érezte magát, és egy kicsit elszomorodott, miközben Dominicot figyelte, aki Dylan csokis kezét és arcát tisztogatta. Amikor a férfi bekötötte Dylant az autósülésbe, megszólalt:

– Nos, most búcsúzzunk el egymástól, srácok. Örülök, hogy megismertelek, Dylan. – A kisfiú ünnepélyesen bólintott. – És nagyon köszönöm a jégkrémet, Dominic.

– Köszönöm, hogy megmutattad nekünk a házat. Sajnálom, hogy nem igazán jött be nekem. Habár Dylannek tetszett.

Bella vállat vont.

– Ha egy ingatlan nem megfelelő, akkor nem megfelelő, és kész. Majd legközelebb több szerencsénk lesz.

Mikor beszállt az autójába, rádöbbent, hogy Celine-nek sikerült anélkül elrontania a délutánját, hogy egyáltalán személyesen találkoztak volna.

Tizenhatodik fejezet

Alice másnap a konyhaasztalnál ült és zöldbabot pucolt, amikor megcsörrent a mobilja. Mielőtt Michaellel találkozott, elképzelni sem tudta volna, hogy mindig maga mellett tartsa a készüléket, most azonban mindig a keze ügyében volt. A kijelzőn látta, hogy a férfi keresi. Kényszerítette magát, hogy kivárjon néhány csöngetést, mielőtt fölveszi.

– Alice.

– Michael. – Remélte, hogy a telefonba nem hallatszik, mennyire fölgyorsult a szívverése.

– Próbálom kitalálni, hogyan is köszönhetném meg az ebédet.

– Michael! Már küldtél virágot, és tényleg gyönyörű volt a csokor. Ez már elég köszönetképpen, hiszen csak egy vasárnapi ebédről volt szó, nem egy ötvenfős bankettről. – Alice most már tényleg zavarba jött.

A férfi nevetett.

– Virágot küldeni túl könnyű. Valami különlegeset szeretnék tenni.

Alice gyanakodni kezdett.

– De mégis miért?

Utána elfogta az aggodalom, amiért talán udvariatlannak tűnt.

– Oké, akkor nem kertelek tovább.

Michael elhallgatott.

Alice várt, ameddig csak tudott.

– Na, folytasd! Kérlek, ne csigázz tovább.

– Egy kicsit fura.

– Most már kezdek félni.

– Az a helyzet, hogy a lányok eléggé aggódnak, egy kicsit túlságosan is óvni szeretnének mindentől. Tudod, nem találkozgattam senkivel sem különösképp komolyabban a válás óta.

Alice nyelt egyet.

– Mi komolyabban találkozgatunk?

– Én nagyon komolyan gondolom, Alice.

Alice ezt mélységesen szexinek és egyúttal rémisztőnek találta. Nyelt egyet, és megnedvesítette kiszáradt száját.

– Ó!

Valami miatt szinte sokkolták Michael szavai. Valójában nem kellett volna így érezzen, de az, hogy hallotta a férfit, amint ezt kimondja, megrázkódtatás volt a számára, túlságosan sok szempontból is.

– Nem szeretnék semmit erőltetni – folytatta Michael, látszólag tudomást sem véve szavai hatásáról –, de azt hiszem, jó lenne, ha a lányok jobban megismernének.

– Tényleg? – Alice-t elöntötte a forróság. Szörnyű ötletnek tűnt.

– Ne legyél már ennyire megrémülve! – nevette ki Michael gyöngéden. – Egy kellemes programra gondoltam, semleges terepen, mint például egy fürdő.

Alice igyekezett visszafojtani feltörő nyögését, de úgy tűnik, nem járt sikerrel.

– Mi van? Nem szereted a fürdőket?

Mély levegőt vett, és magyarázkodni próbált.

– A fürdő nagyszerű hely, de… nem tudom, jártál-e akár egyben is mostanában… azzal jár, hogy ott kell feküdni, szinte teljesen meztelenül. Nem akarok így találkozni a lányaiddal. Ők fiatalok és szépek, kényelmetlennek érezném az egészet.

Megállta, és nem tette hozzá, hogy „én meg öreg és kövér vagyok”, amiért magában gratulált önmagának.

Michael nem válaszolt azonnal.

– Értem. Azt hiszem, tudom, mire gondolsz. Akkor kitalálok valami mást. – Szünetet tartott. – Személy szerint én imádnám, ha ott feküdnénk egymás mellett, miközben majdnem teljesen meztelen vagy.

Alice nevetett.

– Ó, te! Nem olyan nagy szám ám, mint ahogy elképzeled, erről biztosíthatlak.

– Nem akarok vitát nyitni, de biztos vagyok benne, hogy kellemes lenne. Szóval mihez lenne akkor kedved, ha a fürdőhöz nem?

– Nem tudom! Nem hinném, hogy próbálkoznod kellene azzal, hogy összehozz engem a lányaiddal. Jobb lenne, ha minden természetesen alakulna.

– Tényleg jobb lenne, de nem tudom, meddig bírok várni. – A férfi hangja hirtelen komolyabbá vált. – Majd gondolkodom rajta, és visszahívlak.

Alice megpárolta és meg is ette a babot (vajjal és borssal, ahogy a legjobban szerette), de még nem állt neki a mosogatásnak, amikor Michael újra telefonált.

– Megszerveztem mindent! Ráérsz jövő hétfőn?

– Azt hiszem. Mi lesz akkor?

– Egy sütisütő kurzus. Ráadásul közel hozzád. Tudom, hogy mindannyian imádni fogjátok!

– Nos, akkor rendeződjenek négyes csoportokba! – mondta a kurzust vezető séf a következő hétfőn. A férfi a legkritikusabb szemmel nézve is észvesztően jóképű volt, és Alice, míg az utasításait hallgatta, tisztában volt azzal, hogy a teremben lévő összes nő szeretne minél jobb színben feltűnni előtte. A többiek nagyrészt fiatalok voltak, egyikük-másikuk – Alice mélységes rémületére – azért jött, mert épp mostanában házasodott, és újdonsült férjét szerette volna elkápráztatni tudományával. Alice körbepillantott, vajon másvalaki is éppúgy meghökken-e ezen a kijelentésen, mint ő, de nem úgy tűnt.

Egy helyi kollégium célszerűen és a professzionális elvárásoknak megfelelően berendezett konyháján voltak. Alice-t először megfélemlítették a sok-sok négyzetméternyi rozsdamentes acél munkalapok és a hatalmas tűzhelyek, de gyorsan elfelejtette minden aggodalmát, amikor elkezdett figyelni a séfre, akinek a szavai hamarosan teljesen lenyűgözték. Korábban azt gondolta, tud egy keveset a sütésről, de most rengeteg új dolgot tanult.

– Ne aggódjanak, ha most nem a legjobb barátjukkal kerültek egy csoportba – mondta a férfi –, cserélgetni fogjuk a csoporttagokat, úgyhogy mindenki dolgozhat mindenkivel.

Micsoda megkönnyebbülés! Alice egy buzgó fiatalemberrel és két másik idegennel került egy csoportba. Michael lányai gyorsan eliramodtak az ellenkező irányba, szemlátomást éppannyira nem szerettek volna Alice-szel együtt dolgozni, mint ő velük. Úristen, mennyire alaptalanul reménykedett Michael abban, hogy ez az esemény majd összehozza őket! Bár kedves tőle, hogy hisz ebben.

Alice nagyon figyelt a fiatal séfre, aki olyan rajongással magyarázott az élesztőről, a különböző lisztek működéséről, a kovász varázserejéről, amely egy abszolút kívülállót is teljesen magával ragadott volna. Alice jegyzetelt, és igyekezett koncentrálni, annak ellenére, hogy biztos volt benne, Michael lányai rosszindulatúan méregetik a terem túlsó végéből.

De mihelyt dagasztani, nyújtani, formázni és sütni kezdték a tésztát, azt is elfelejtette, miért jött ide. Hagyta, hogy a tészta megnyugtatóan ismerős tapintása elűzze feszültségét. Lehetséges, hogy Michael tervei ellenére nem kerülnek közelebb egymáshoz a lányokkal, de azért nagyon is élvezte az órát.

A szívében, valahol mélyen, jól tudta, véget kell vetnie Michaellel való kapcsolatának, mielőtt még jobban beleszeret, de mindez hatalmas fájdalmat okozott volna a számára, már most, ilyen rövid ismeretség után is. Sosem gondolta volna, hogy képes lesz bárki iránt így érezni, ennyi idősen. Pompás érzés volt, de a férfi lányai annyira megnehezítettek mindent, nem volt biztos benne, hogy képes lenne megküzdeni velük.

Amikor mindenkinek megsültek a kalácsai, felsorakozva várták a kritikát. Alice viszonylag elégedett volt a sajátjával, de amikor a sármos séf, sorban haladva, minden süteményt megkritizált, rádöbbent, hogy itt bizony versenyről van szó. Michael lányai a második csoportban voltak; próbálkozásuk eredménye jó adag fejcsóválást és ciccegést váltott ki oktatójukból. A séf jó tanár volt, és nagyon udvarias, de hivatásos szakácsokhoz szokott, ezért nem fogta vissza magát túlságosan. Alice megesküdött volna, hogy hallja, amint Michael egyik lánya a „tanár bácsi kis kedvencének” nevezi, miközben a séf épp az ő tökéletesre sült kalácskáit dicsérgette.

– Rendben, most pedig jöjjön a ribizlis briós, kérem, váltson mindenki csoportot! – kiáltotta a séf, amitől kisebbfajta kavarodás támadt.

Alice szeretett brióst sütni. A briós az első munkahelyére emlékeztette, amely mellett volt egy kis pékség, amelyik „dupla adag vajjal, tripla adag gyümölccsel” árulta a süteményeket. Legfiatalabbként az irodában mindennap az ő feladata volt a beszerzésük.

– Na, és hol tanult meg ennyi mindent a sütésről? – kérdezte Darren, egy újabb, szakácsművészethez vonzódó fiatalember, miközben figyelte Alice-t, ahogy laza mozdulattal szórja a ribizlit a tésztába.

Alice megpróbált rejtélyesen mosolyogni. Nem akarta elárulni, hogy az egész egy volt barátjának köszönhető, akivel rövid, de annál szenvedélyesebb viszonyba bonyolódott, melyben éppolyan szerep jutott az ételeknek, mint a bujaságnak. Az ételek szeretete megmaradt, a szenvedély nem.

– Oké, emberek – mondta a tanár egy kicsit később –, mindenki nagyon ügyes volt, habár látom, hogy néhányan ez alkalommal sütöttek először. Most pedig mindenki keressen magának új csoportot, és elkészítjük az utolsó süteményünket. Rumbabát fogunk csinálni, mostanában újra divatba jött, nagyon helyesen! Egy kicsit sokáig tart a készítése, úgyhogy lássunk is neki.

Alice, bárhogy igyekezett, egy csoportba került Lucyval és Hannah-val. Aztán Darren bukkant fel mellettük.

– Szeretnék újra magával lenni, Alice. Biztos vagyok benne, hogy rengeteget tanulhatok magától – mondta.

Mielőtt Alice zavarba jöhetett volna, Hannah kitört.

– Igen. Az öregek mindig egy csomót tudnak a sütésről meg ilyesmikről.

Alice megmerevedett. Nagyon szerette volna felvilágosítani Hannah-t, hogyan szerezte öregasszonyos tudását, jól tudta, hogy ezzel sikerülne megbotránkoztatnia. Ehelyett csak mosolygott. Azért van itt, hogy közelebb kerüljön Michael lányaihoz, tartozik a férfinak annyival, hogy legalább egy kicsit megerőlteti magát.

– Nem mintha öreg lennél – folytatta Hannah gyorsan. Lehetséges, hogy egy egészen kicsit zavarba jött iménti udvariatlan kitörése miatt. – Csak…

– Nálatok biztosan idősebb vagyok – értett egyet Alice.

– És öregebb, mint… – kezdte Lucy, de aztán Hannah keményen a bordái közé döfött.

– Elkezdhetnénk? – vágott közbe Darren. Elég energiája és a kelleténél is több ambíciója volt ahhoz, hogy sztárséf válhasson belőle.

– És miért kell távol tartanunk egymástól a sót meg az élesztőt? – kérdezte Lucy a fejét vakarva, miközben a jegyzeteibe mélyedt.

– Mert a só megakadályozná az élesztő munkáját – mondta Alice. – Elmagyarázta a pasas. Tényleg figyelhettetek volna jobban is, ahelyett, hogy a nyers tésztát kapargattátok volna ki a körmötök alól. – Túl későn döbbent rá, hogy ezt nem kellett volna mondania. Teljesen igaza volt, a lányok tényleg nem figyeltek, de az ilyen megjegyzések végzetesek lehetnek, ha meg akarja tartani Michaelt.

– Így van! – mondta Darren. – És most mérjük ki a tejet.

Valahogy, a civakodás és a gyér koncentráció ellenére a rumbaba tésztája mégis elkészült. Miközben mindenki várta, hogy megkeljen a tészta, a séf a rétestészta szakszerű nyújtásába avatta be őket. Mivel Alice ezt mindig is szerette volna kipróbálni, most, tudomást sem véve Hannah-ról és Lucyról, nagyon figyelt.

– Hihetetlen, mennyire vékony lett! – mondta Darren. – Tényleg keresztüllát rajta az ember!

Amikor elérkezett az ideje, Hannah – rendkívül kelletlenül – ügyes kis csövecskét készített, és nagyon precízen megtöltögette tésztával a sütőformát. Amikor megsültek (közben Darren végig a tűzhely előtt guggolt, nehogy túlsüljenek), ráöntötték a cukorszirupot, aztán a tejszínes krémet és a gyümölcsöket.

– Igazán szuperül néznek ki, ugye? – kérdezte Hannah meglepődve.

– Igen, nagyon ügyes voltál azzal a töltéssel – mondta Alice rendkívül versenyszerűen, bármennyire nehezére esett is dicsérő szavakat kipréselnie magából.

Amikor a séf ellenőrző körútján elért hozzájuk, nagyot harapott a süteményből, és elgondolkodva ízlelgette.

– Remek, könnyű baba, és épp megfelelő a rum aránya a szirupban. Bravó. Azt hiszem, a maguké lett a legjobb.

Mind a négyen kaptak egy sodrófát és egy fakanalat nyereményül.

– Ez tényleg baromi jó volt! – mondta Lucy.

– Igen, gratulálok mindannyiunknak – mondta Alice, aki őszintén örült. – A végére egész jól belejöttünk.

– Igen! – értett egyet Hannah is. – És gratulálhatunk apunak is a szuper ötletért.

– Imádok nyerni – tette hozzá Lucy. Alice ránézett, és úgy gondolta, sejti, mit akarhat közölni vele a lány. Hajlandóak voltak együtt sütni vele, mert ők akartak lenni a legjobbak, de valójában egy fikarcnyit sem érdekelte őket Alice személye. – Most pedig vigyük haza ezt a sok mindent. Mennyire meg lesz döbbenve Philip! Azt hiszi, egyáltalán nem tudok sütni.

Tizenhetedik fejezet

Bellának, néhány nappal később, elég pocsék napja volt a munkahelyén. Reggel rossz ruhát választott, a lába pedig szétfagyott az új szandáljában. Ebédidőben szeretett volna hazamenni, hogy fölvegyen még valamit, bár az alapoktól újra kellett volna gondolnia a megjelenését, és nadrágot húznia, mivel a zokni-szandál kombinációt nem favorizálta, de nem volt rá ideje. Ezenkívül, bár már napokkal ezelőtt felhívta Agnew-ékat, és elmondta nekik, senki más nem érdeklődik a Borz-lak iránt, ők azóta sem hívták vissza. Ráadásul teljesen szétszórt volt, mert egyfolytában Dominicra gondolt. Igyekezett meggyőzni magát, hogy a férfi csak egy a sok ügyfél közül, de nem igazán járt sikerrel.

A játszótéren együtt töltött idő, habár rövid volt, de nagyon kellemes. És Dylan is cukorfalat. Majd elolvadt, ahogy együtt látta őket. Mindez, ébredt rá, nincs különösebben összhangban az elhatározásaival.

Még mindig csak négy óra volt, és némi papírmunkán kívül nem várt rá egyéb feladat, csak egy újabb órányi ücsörgés az irodában, lefagyni készülő lábbal.

Szerencsére, mielőtt túlságosan belemerült volna az önsajnálatba, a vőlegénye megállt az íróasztal mellett, és így szólt:

– Mit szólnál egy kis kiruccanáshoz?

Bella fölnézett.

– Benne vagyok! De most? Hiszen még nem szabad hazamenni!

Nevil elfintorodott a gyerekes kifejezésen.

– Aha. Én vagyok a főnök, és én megengedem.

Bella csúfolódva nyelvet nyújtott a kollégáira, akik amolyan mindentudó tekintettel néztek vissza rá, aztán összeszedte a cuccait, és beszállt Nevil mellé a kocsiba. Fölvette a kardigánját.

– Szóval, hová lesz a kiruccanás, és útba ejthetünk közben egy kellemes kis kávézót is?

– Azt hiszem, ez megoldható.

– Milyen kár, hogy esik. Elmehettünk volna egy nagyon kedves teázóba, olyanba, ahol ki lehet ülni a kertbe – mondta Bella, egy közeli teázóra gondolva.

– Valójában egyszerű lélek vagy, igaz, Bella?

Nevilnek sikerült ezt úgy megfogalmaznia, mintha azt akarná sugallni, hogy a lány egy kicsit együgyű; de Bella nem hagyta magát kizökkenteni derűs hangulatából. Hiszen tudta, hogy Nevil nem úgy értette.

– Milyen izgalmas! – mondta, megpróbálva lelkesedést kicsikarni magából. Hiszen Nevil spontánul és vidáman viselkedik, ő pedig elszabadult az íróasztaltól. Még szép, hogy boldog! Félresöpörte a gondolatait, melyek Dominic, Dylan és a játszótéri fagyizás felé kalandoztak.

– Na és hová megyünk? – kérdezte, amikor Nevil már jó húsz perce vezetett anélkül, hogy bármit is elárult volna.

– Meglepetés.

– Kellemes meglepetés?

– Nagyon kellemes. – Nevil elhallgatott egy pillanatra, aztán folytatta. – Ó, rendben, nem értek a meglepetésekhez. Muszáj elmondanom. Egy házat fogunk megnézni.

– De hát ingatlanügynökök vagyunk, Nevil – mondta Bella csúfolódva. – Ez nem igazi meglepetés, ez inkább munka.

– De ez a ház különleges. Ez a mi házunk lesz.

Bella érezte, hogy elönti egy olyan érzés, melyet csak egy kis idő múlva sikerült azonosítania: félelem. Nevillel való úgynevezett „eljegyzése” nem jelentett problémát – addig, amíg nem gondolt rá túl sokat. A férfi nem hozta fel újra a témát, ő pedig viszonylag elégedett volt a dolgok jelenlegi állásával. De most hirtelen, arra a gondolatra, hogy esetleg közös házuk lehet, megosztják majd az otthonukat, akár egy igazi pár, túlságosan valóságossá vált az egész. Bella pedig nem volt biztos abban, hogy készen áll erre. Bárcsak ki tudná verni a fejéből Dominicot! Akkor talán jobban tudna koncentrálni Nevilre.

– Elég távol van a várostól, igaz? – kérdezte Bella, inkább csak azért, hogy mondjon valamit. – Milyen messzire megyünk?

– Elég messze van, igen. De érdemes odamenni. Majd meglátod.

Bella megpróbálta elképzelni, milyenfajta házat mutat majd neki Nevil. Vajon ha egy csapásra beleszeret, akkor egyúttal Nevilt is jobban szereti majd? Lehetséges, hogy férjhez megy valakihez egy ház miatt? Megtörténik néha ilyesmi, ezt jól tudta. Olyan párokat is ismert, akik boldogtalanok együtt, mégis együtt maradnak egy ház kedvéért, amit egyikük sem szeretne otthagyni. Elég szomorú az ilyesmi.

Nevil végül egy földútra fordult, melyen szemlátomást rendszeresen közlekedtek nehézgépek. Egy kicsit odébb a földút építkezési területbe torkollt. És micsoda építkezési területbe! Elég nagynak látszott ahhoz, hogy saját temploma, iskolája, pubja és boltja lehessen. Bella sosem látott még ennyire sáros helyet.

– Uramisten! – mondta, az undorral küzdve, mely a szorgoskodó buldózerek, markolók és kisebb daruk láttán elfogta.

– Most még nem mutat valami jól, de várj csak, mindjárt láthatod a bemutatóházat és a terveket! – Nevil izgatottsága szinte tapintható volt.

Bella keményen igyekezett.

– Már alig várom! Bárcsak elhoztam volna a gumicsizmámat. – Mindig magával hordta a csizmáját a csomagtartójában, és most csöndben elátkozta Nevilt, amiért nem figyelmeztette, hogy szüksége lehet rá. Óvatosan kiszállt a kocsiból, megpróbálva kikerülni egy hatalmas pocsolyát.

– Menni fog így is. Gyere utánam!

Nevil, sokkal strapabíróbb cipőjében, előremasírozott, arrafelé, ahol Bella egy nagy házat pillantott meg; valószínűleg az lehetett a bemutatóház.

Nevil után iramodott, a sárban csúszkálva.

– Nevil! Soha nem engedhetnénk meg magunknak, hogy itt lakjunk! – Azt már nem tette hozzá: „és miért is vágynánk valaha erre?”.

– Gyere, és nézd meg! Készülj fel, le leszel nyűgözve – terelte be Nevil a bejárati ajtón át egy majdnem kész házba.

Bella tudta, hogy Nevil a modern ingatlanokat szereti, a férfi lakása kicsi volt ugyan, de nagyon modern, Bellának tetszett. De ez a ház olyan hatalmas volt, hogy inkább valami közintézményre, semmint otthonra emlékeztetett.

– Ez a hall – jelentette be a férfi, és Bella rájött, milyen idegesítők tudnak lenni az ingatlanügynökök, amikor olyasmiről beszélnek, ami átkozottul nyilvánvaló. Még szép, hogy ez a hall.

– Micsoda méretek!

– Az egész felület travertínó mészkővel burkolt, és kényelmesen elfér akár egy háromméteres karácsonyfa is. Ez is része volt a tervezési szempontoknak – szögezte le Nevil. Olyan volt, mint amikor egy férfi az új sportautójával dicsekszik, és biztosra veszi, hogy a haverjai is éppolyan lelkesek, mint ő.

– Szokatlanul tágas – helyeselt Bella, miközben próbált úrrá lenni lehangoltságán.

– Természetesen padlófűtés van. Gyere a konyhába. Azt hiszem, tetszeni fog.

A konyhában estélyt rendezhettek volna, akár egyszerre húsz olyan meghívottal is, akik nem akarnak szóba állni egymással. Óriási volt. A pultok márványból készültek, a padló is márványból volt, a szekrények magasfényűre polírozott lapjai pedig mintha szintén márványból lettek volna. Bellát jégpályára emlékeztette az egész. Közepén egy konyhasziget volt két mosogatóval és egy körülbelül franciaágy szélességű sütőlappal. Lenyűgözően festett, de Bella úgy vélte, arányai közüzemi étkeztetésre is alkalmassá teszik. Bella szívesebben élt volna egy úszómedencében, mint itt, Nevilt viszont szemlátomást lenyűgözték a méretek és a pompa.

– Tessék. – Nevil odanyújtott neki egy tájékoztató füzetet a sütőről. – Ezen bármit megfőzhetsz. És nézd azt a szupermenő szagelszívót. Bosch.

Bella szemügyre vette a szagelszívót, amely Nevil számára nyilvánvalóan a konyhafelszerelés Ferrariját jelentette. Aztán átlapozta a tájékoztató füzetet.

– Azt írják, hogy ez a tökéletes választás egy modern család konyhájába.

– Ez a sütők krémje.

Bella visszafojtotta mosolyát Nevil akaratlanul is vicces kijelentésén. Amúgy is mindig el kellett neki magyarázni a vicceket, most pedig, amikor annyira lelkesen mutogatta neki ezt az álomotthont, nem értékelte volna, ha eltérnek a tárgytól.

Nevil kitárt egy ajtót. Egy hűtő-fagyasztó bújt meg mögötte, elég nagy ahhoz, hogy beleférjen egy egész ökör és egy közepes esküvőhöz elegendő mennyiségű pezsgő.

Bella, aki azt kívánta, bárcsak ott lenne régi görkorcsolyája, amivel felgyorsíthatná kicsit az útját, átment a helyiség másik végébe. Itt egy tizenkét személyre megterített ebédlőasztal állt; mintha épp egy nagyon elegáns fogadás lett volna készülőben.

– Ez a legnagyobb konyha, amit valaha láttam – mondta Bella.

– Tudtam, hogy tetszeni fog! – mondta Nevil izgatottan. – Nézd, itt egy beépített kávéfőző, egy borhűtő és egy sajttároló – tényleg minden, amire valaha is szükséged lehet. – Magához húzta a lányt, és megölelte. Úgy tűnt, azt hiszi, Bella is éppúgy bámulatosnak tartja mindezt, mint ő maga.

– Lenyűgöző.

Bella tudta, hogy egyáltalán nem tűnik lenyűgözöttnek, inkább úgy érezte magát, mint aki sokkot kapott. Szerencsére Nevilnek nem tűnt fel a különbség.

– Gyere, és nézd meg a nagyobbik fogadószobát, habár, mint ahogy nyilván sejted is, nem ez az egyetlen. – Nevil megint elemében volt.

Bella futólag eltöprengett, vajon ha balettórákat szeretne adni a saját otthonában, az elég indok-e egy ekkora helyiség építésére. Jókora bőrkanapék terpeszkedtek mindenfelé, és egy akkora tévékészülék, amely egy kisebb mozinak is díszére vált volna. Mennyi pénz, egy cseppnyi ízlés nélkül, ötlött fel Bellában. Kinyitott egy ajtót, és egy hajszálnyival kisebb szobában találta magát.

Ennek megvolt az az előnye, hogy a jövőbeni kertre nézett. Odalépett az erkélyajtóhoz, és megpróbálta odaképzelni Alice zöldellő pázsitját és fáit a munkagépek által feltúrt sáros földdarab helyébe. Képzelete csődöt mondott.

– Látom, kandallók is vannak. Működnek? – kérdezte.

Nevil föl-alá járkált, képzeletben szemlátomást már beköltözött. Bella az ügyfeleinél gyakran tapasztalt ilyesmit: majdnem mindig azt jelezte, hogy beleszerettek a házba, és ajánlatot fognak tenni rá.

– Valószínűleg nem, de ez nem is szükséges, hiszen mindenhol padlófűtés van.

Bella már kinyitotta a száját, hogy elmondja, a nyílt tűz sokkal többet nyújt, nem csak fűtést, de aztán meggondolta magát. Tudta, hogy Nevilt nem varázsolják el az igazi fahasábok és a lobogó lángok.

– Hadd vigyelek föl az emeletre – mondta Nevil. Karon fogta, és fölvezette a falépcsőn. – Itt természetesen minden le lesz kárpitozva. Van fönn öt hálószoba, háromhoz fürdőszoba is tartozik, a szülői háló mellett pedig egy gardróbszoba is van. Gyere, nézd meg.

Bella szerette volna azt mondani, hogy úgy néz ki az egész, mint egy kép a Story magazinból, még a celebházaspár költséges válása előttről, de visszafogta magát. Akkora ágy volt itt, amelyen öten is kényelmesen alhattak volna, és egy hatalmas fésülködőasztal. Elképzelte, amint a lepedőkkel birkózik ágyazáskor, és gyorsan bemenekült a hálószobához tartozó fürdőbe, mely jóval nagyobb volt Alice nagyobbik fürdőszobájánál. Egy pillantást vetett a kristályokkal kirakott csaptelepekre, aztán kirontott. Ha Alice-szel lenne itt, most kipukkadnának a kuncogástól ennyi rettenetes csiricsáréság láttán. Milyen borzasztó felismerés, hogy Nevil álomháza neki inkább rémálomnak tűnik!

A férfi, aki valószínűleg észrevett valamit az ő elborzadásából, megszólalt.

– Ha nem szeretnél csillogó csapokat, nem muszáj, hogy az legyen! Ebben a fázisban még sok mindenen változtathatunk kedvünk szerint.

– Az alapvető méreteket nem tudjuk megváltoztatni, és az egész egy kicsit… ööö… nagynak tűnik.

– Ó, ne beszélj már butaságokat! Hogy lehetne egy ház túl nagy? Hányszor láttalak már, amint a nyáladat csorgatod mindenféle átkozottul nagy kulipintyóban!

– De azok régiek voltak. Valahogy azok egyáltalán nem tűntek ilyen óriásinak. – Mást is hozzáfűzhetett volna még ehhez a házról, meglehetősen sok mindent, de nem szerette volna elkeseríteni Nevilt. A férfi számára ez volt a mennyország.

– Butuska vagy! Ráadásul egy újonnan épült házzal nem fordulhat elő, hogy csillagászati összegeket kell költeni a fenntartására, javítgatására, egy régivel gyakran ez a helyzet.

Bella ezzel nem tudott vitatkozni, úgyhogy azt mondta, immár másodszor, remélve, hogy a férfi ezúttal nem ereszti el a füle mellett:

– De Nevil, ezt a házat sosem engedhetnénk meg magunknak.

Nevil önelégülten mindentudó képet vágott.

– Nevil, mennyibe kerül?

– Nem árulom el.

– Oké, akkor találgatok. Azt mondanám, egy egész kettő.

A férfi a fejét rázta.

– Annál sokkal több. 1,75 millió font az irányára.

Bella felhúzta a szemöldökét.

– Egy lakóparkban áll.

– A többi, nagyon exkluzív házzal együtt. Mégis, ki szeretne a világ végén lakni, egyedül, elszigetelve?

– Azok, akiknek ennyi pénzük van, és akik nem mi vagyunk. – Bella elmosolyodott. – Érdekes volt látni, tényleg, de most innánk inkább egy teát valahol?

Valójában úgy érezte, valami ütősebb ital jobb szolgálatot tenne. Miképpen hiheti Nevil, hogy megengedhetik maguknak ezt a házat? Még ha hatalmas engedményt kapna is a beruházótól, mint ahogy azt sugallta, akkor is fényévekre van az ő lehetőségeiktől. Hála Istennek.

– Gyere, menjünk vissza a konyhába. Látod, milyen gyönyörűen csinálták meg a lépcsőket, a korlátot meg mindent? Ez az igazi szakértelem!

– És épp ezért nem tudjuk kifizetni – mondta Bella, amikor visszaértek a jégpályához.

Nevil megrázta a fejét.

– Nem fogjuk a teljes árat fizetni, Bells. Üzletet kötünk. Igazán jó üzletet.

– Még ha feleannyiba kerülne is, akkor sem tudnánk kifizetni, Nevil. Ezt te is tudod.

A másik mosolygott.

– Semmi ilyesmit nem tudok. Álmaim vannak, drágám, álmaim és terveim. Ez az a fajta életstílus, amit megérdemlünk.

– Nem, ha nem engedhetjük meg magunknak.

Nevil türelmetlenül fújtatott.

– Bárcsak abbahagynád a pénz miatti aggódást! Ez nem jelent majd problémát!

– Hogyhogy nem? Nem értem.

Nevil megrázta a fejét.

– Egyszerűen meg kell bíznod bennem ez ügyben.

– De Nevil… – kezdte újra Bella, a férfi azonban félbeszakította.

– Bella! – Aztán kissé lecsillapodva folytatta. – Én majd gondoskodom a pénzügyi részéről. Te csak azon gondolkozz, milyennek is szeretnéd a te álomotthonodat.

Bella igazából azt szerette volna válaszolni, hogy ez a ház olyan távol esik az ő álmaitól, amennyire csak lehetséges, de tudta, hogy ezzel mélységesen megbántaná Nevil érzéseit. Úgyhogy csak azt mondta:

– Egyébként meg nagyon messze van a munkahelyünktől. Ha jól saccolom, úgy háromnegyed órányira.

– Az nincs messze. Különben is, mit számít ez?

– És nagyon messze van a családunktól meg a barátainktól.

Bella nem csak a távolságra gondolt. Nem tudta elképzelni, hogy mostantól itt rendezi azokat az otthonos vendégségeket, melyekre néha el szokta hívni a munkatársait az irodából, amelyeken mind együtt ülnek Alice konyhájában, esznek, isznak, nevetgélnek. Ehhez a kütyükkel telezsúfolt palotához képest Alice konyhája otthonos kis kamrának tűnt.

Bella odasétált az ablakhoz, és újra a majdani kertre nézett.

– Milyen nagy ez a telek, Nevil?

– Elég nagy ahhoz, hogy maradjon egy kis füves terület elöl és hátul – tudod, ahol elfér a kerti kiülő, a sütögető és a jacuzzi. A kikapcsolódásra használható szokásos dolgok, amelyeket egy ilyen háznál el is vár az ember.

– De túl sok virágágyásnak nem marad hely, igaz? – kérdezte Bella, a jacuzzi puszta gondolatától is elborzadva.

– Nem lesz időnk kertészkedni, szívecském. Elfoglalt emberek vagyunk.

– Senki nem lehet olyan elfoglalt, hogy ne legyen ideje rózsákat ültetni – válaszolta a lány.

Nevil összeborzolta a haját.

– Ki találta ki ezt a nagy ökörséget?

– Én.

Nevil újra beletúrt a hajába, Bella pedig igyekezett eltitkolni, mennyire idegesíti ez. – Akkor nem csoda, hogy ökörség. – A férfi szünetet tartott. – Mondok valamit, menjünk át hozzám. Aztán elviszlek vacsorázni. Nyílt egy új étterem Cirencesterben…

– Nevil! Nem mehetek így étterembe. El kell hoznom az autómat, és a szandálom csupa sár. – Az is lehet, hogy teljesen tönkrement, de ezt megtartotta magának.

– Oké, jogos, amit mondasz. Akkor elmegyünk az autódért, utána átmegyünk hozzám? Esetleg hazaugorhatnál tiszta fehérneműért holnapra. – Nevil olyan tekintettel nézett rá, amely nem hagyott kétséget szándékai felől.

Bella zavarba jött, de azért bólintott. Ha van egy kis szerencséje, Alice még nem lesz otthon, és így nem szembesül majd helytelenítő tekintetével. Nem mintha Alice prűd lenne, de nem hisz abban, hogy Nevil a megfelelő társ Bella számára. És Nevil talán tényleg nem tökéletes. De Bella nem feledkezett meg róla, hogy a férfi akkor állt mellé, amikor ő a padlón volt, és segített helyreállítani összetört önbecsülését. Úgy érezte, ezért hűséggel tartozik neki. És képes lesz lebeszélni arról is, hogy ebben a házszörnyben akarjon élni. Csak egy kis időre van szüksége. Lehetséges, hogy Nevil néha atyáskodó modorban beszél vele, de abban biztos, hogy szereti őt. Úgyhogy nem akarhat olyan házban élni, ahol ő, Bella, boldogtalan lenne.

Végül úgy döntöttek, otthon maradnak. Bella igazából nem vágyott kimozdulni, Nevil pedig szeretett volna dolgozni még egy kicsit, úgyhogy amíg a férfi a laptopját bűvölte, és telefonált, Bella a konyhaszekrényben és a hűtőben turkálva összeszedte az alapanyagokat egy tésztához. Nevil konyhája kicsi volt, és praktikus, csak egy kétszemélyes asztal fért el benne, mégis inkább ezt választotta volna, és nem azt a hatalmas hodályt, melyről Nevil úgy vélte, minden nő titkos álmát testesíti meg.

Ez a gondolat nem hagyta nyugodni. Hiába tartozik hűséggel a férfinak, az az igazság, hogy végletesen különböznek. Talán tényleg itt az ideje, hogy szétváljanak útjaik. Bellát azonban megrémisztették egy ilyen döntés végzetes következményei. Tudta, hogy Nevil sértett önérzete semmiképp nem engedné meg, hogy az őáltala vezetett cégnél maradjon, miután szakítottak. Bella nehéznek találta volna, hogy együtt dolgozzon vele, a férfi viszont nem is lenne képes rá, mert úgy érezné, belegázolt a büszkeségébe. Úgyhogy el kellene szakadnia a munkájától, a kollégáitól, akiket kedvel. És mi lenne így Agnew-ékkal? Róluk előtte mindenképp gondoskodnia kell, senki sem fordítana rájuk annyi figyelmet, mint ő, és micsoda kihívást jelentenek! Holnap újra rákérdez, vajon elégedettek lennének-e a Borz-lakkal, és azután, ha úgy döntenek, megveszik a házat, majd mindent átgondol még egyszer, és meghozza a döntést. Nevil nem említette újra az eljegyzésüket, ez mindenesetre szerencse. Lehetséges, hogy most már nem akarja feleségül venni? De nem, hiszen itt ez a ház. Ebből nyilvánvalónak tűnik, hogy közös jövőt tervez vele. Micsoda zűrzavar.

Miközben a parmezánt reszelte a tészta tetejére, rájött, semmivel sem jobb, mint az olyan nő, aki rossz házasságban él, mert nem akar megválni a házától. Ő azért marad Nevillel, mert meg akarja őrizni jelenlegi életét. Még akkor is ezen töprengett, amikor az edényeket mosogatta. Az állását ott kell hagynia, de vajon a városból is el kell költöznie majd, mint a múltkor? Vajon elég nagy-e ez a kisváros kettőjüknek? És egyáltalán megteheti-e Nevillel, hogy itt marad? Sok átgondolnivalója volt.

Tizennyolcadik fejezet

Alice a közeli hipermarketben vásárolt. Szeretett volna, mintegy köszönetképp, megsütni Michaelnek valamit azok közül, amiket a kurzuson tanult. Már csak azt kellett eldöntenie, melyiket válassza. A rumbabát? A focacciát? Vagy az ő saját kedvencét, a sajttal sült kenyeret?

Épp a különféle lisztekkel teli polcok között barangolt, és egy zacskó tönkölylisztet tanulmányozott, mivel egyszer valaki mintha említette volna, hogy az kevésbé hizlal, amikor valami szipogásra lett figyelmes. Fölnézett. Michael fiatalabbik lánya, Lucy volt az.

Alice fürgén arrébb osont, dühítette, hogy megzavarták a vásárlásban, és semmiképp sem akart köszönni egy olyan ismerősnek, akit ennyire kevéssé kedvelt. A szipogás nyilván valamiféle allergia miatt lehetett, Lucy tipikusan az a fajta, aki allergiás. De miért kell épp itt összefutniuk? Cirencesterben is van egy teljesen megfelelő hipermarket, ott szipoghatna kedvére. Ennek a fiatal nőnek fogalma sincs arról, hol húzódnak a határvonalak.

Alice, akit bosszantott, hogy hagyta magát elűzni a különleges lisztek közeléből, mégis visszament.

Lucy még mindig szipogott, de inkább olyasformán, mint aki zokog. Nos, Alice nem fogja megkérdezni, mi a baj! Még csak az kéne! Ráadásul ő lenne a legutolsó, akitől Lucynak jólesne az együttérzés. Ha fordított lenne a helyzet – isten ments! –, Alice inkább a legközelebbi bevásárlókocsi alá bújna, mintsem hogy elviselje a fiatalasszony álszent sajnálkozását. Lucy is bizonyára hasonlóan érez vele kapcsolatban.

Ezenkívül ez az ifjú hölgy egy elkényeztetett majom, mélységesen énközpontú, és egyáltalán nem érdemel meg egy olyan rendes apát, mint Michael. Valószínűleg az anyjára ütött.

Ám egy kis idő múlva mégis, anélkül, hogy meg tudta volna mondani, miképp került oda, Alice ott találta magát a beképzelt kis majom mellett. Papír zsebkendőt nyújtott felé, melyet valahonnan a táskája mélyéből varázsolt elő. A zsebkendőn Rodin A csók című szobrának reprodukciója díszelgett.

Lucy utánakapott, hangosan beletrombitált, és még hangosabban zokogott.

– Ó, Istenem! Milyen borzasztó! – bömbölte.

Alice friss zsebkendőt nyújtott neki, és hallotta magát, amint a következő szavak hagyják el a száját:

– Nem akarsz meginni velem egy kávét?

– Boáá! Nem is tudnék szörnyűbbet elképzelni!

Mivel Alice is hasonlóképp érzett, a következő pillanatban már el is indult volna, de Lucy folytatta:

– A kávétól mostanában hányingerem lesz.

Alice-ben halvány gyanú fogalmazódott meg arról, mi okozhatta a könnyes jelenetet.

– Akkor esetleg teát?

Lucy bólintott, és Alice hirtelen egy kétségbeesett fiatal nőt látott maga előtt az elkényeztetett, hisztérikus kiscsaj helyett.

– Igazából még az is lehet, hogy tudnál nekem segíteni – mosolygott rá idegesen Lucy.

Alice gyanakvóan terelgette Lucyt és a bevásárlókocsikat a kávézó irányába; igyekezett, hogy ne érezzen elégtételt. Találtak egy szabad asztalt a sarokban.

– Ülj csak le! Sima teát szeretnél, vagy valamilyen másfélét? Mentát? Gyömbért?

– Mentát. Köszönöm szépen – tette hozzá Lucy. Most, hogy már nem zokogott, kezdtek visszatérni szociális képességei.

Alice néhány perccel később tért vissza, teával és egy tányér teasüteménnyel. Meggyőződéssel vallotta, hogy kevés olyan szörnyűség fordul elő az életben, melyen nem lehet úrrá lenni teasütemény segítségével.

Lucy összeszorított ajkán keresztül szürcsölte a teát, mintha valami gusztustalan gyógyszer volna. Aztán belekortyolt még egyszer, immár sokkal határozottabban. Gyanakvóan méregette a teasüteményeket.

Alice a teáját iszogatva viszont Lucyt méregette. Figyelte, amint kinyúlik egy kéz, és elvesz egy teasüteményt. Mintha egy kóbor macskát látott volna, amelyik óvatosan közelít a felkínált étel felé.

Az első darab teasütemény elfogyott, Lucy egy újabb után nyúlt.

Alice alaposan szemügyre vette.

– Állapotos vagy?

Lucy rémülten nézett rá.

– Honnan tudod? Hiszen még nem látszik semmi, vagy mégis? Annyira erős hányingerem volt, hogy egy csomót fogytam!

– Nos, én magam sosem voltam terhes, de amikor a legjobb barátnőm babát várt, rögtön hányt a kávétól, az alkoholtól és furcsa módon a rizstől. Ezenkívül betegesen vágyott az édességre. Te hogy állsz a rizzsel?

– Azzal jól, de ki nem állhatom a húst, még a halat sem. Apu eredetileg egy főzőtanfolyamra akart befizetni minket, de meggyőztem róla, hogy a sütés jobb lenne. – Lucy sóhajtott. – Elvileg senki sem tud róla, hogy gyereket várok, te pedig ilyen könnyedén rájöttél. – Úgy festett, mint aki rögvest újra sírva fakad.

– Ne aggódj. Senki más nem fogja észrevenni. Csak nekem tűnt fel, tudod, a barátnőm miatt. – Alice ebben azért nem volt teljesen biztos, de nem akart tanúja lenni az újabb könnyeknek. Hogy mást ne említsünk, zsebkendője sem maradt több. – Na, és mi borított ki ennyire a liszteknél járva? Felteszem, senki nem szólt oda, hogy „Na, mi van, látom, bekapta a legyet”, igaz?

Lucy majdhogynem elmosolyodott.

– Nem. Ennél rosszabb.

– Mégis mi? Azt mondták, „látom, túl sok fánkot evett”?

A mosoly most még határozottabban látszott.

– Senki nem mondott nekem semmit. Az egész szörnyű helyzetről van szó.

Alice szíve elszorult.

– Ó!

Remélte, hogy Lucy bővebben is kifejti. Úgy érezte, mindaddig, amíg a lány meg nem kéri, hogy kísérje el egy ilyen problémákra specializálódott klinikára, képes megbirkózni a helyzettel. Ha meg orvosra lenne szükség, majd a nővéréhez irányítja Lucyt.

– Annyira piszkosul igazságtalan! Miért pont én?

Nyilvánvalóvá vált, hogy Lucy ezt nem pusztán szónoki kérdésnek szánta. Alice mély lélegzetet vett.

– Nos, ha nem védekeztetek…

Lucy úgy nézett rá, mint egy elmeháborodottra.

– Te meg miről beszélsz?

Alice megrázta a fejét. Más irányból próbálkozott.

– Szerettél volna teherbe esni?

Lucy olyan tekintetet vetett rá, amitől hirtelen nagyon ostobának érezte magát.

– Hát persze!

– Ó! És Philip tudja?

– Hát persze! – mondta Lucy újra, olyan hangsúllyal, mintha Alice megbuggyant volna.

– És az apád?

Alice úgy érezte, ha már amúgy is úgy kezelik, mint egy gyengeelméjűt, akkor végül is fel is teheti sorban az ostobábbnál ostobább kérdéseket. Különben úgy hal meg, hogy nem jön rá, miért is van annyira maga alatt ez a szerencsétlen lány.

– Ő is!

– Akkor meg mi ez a nagy dráma?

Lucy a homlokát ráncolta.

– Philip szipirtyó nagymamája, az a kiba… – Lucy rémült képet vágott. – Bocsánat. Nem akartam káromkodni.

Alice bólintott.

– Semmi baj, elharaptad, mielőtt ténylegesen kimondtad volna. Emellett az ember nem élhet meg ilyen szép kort anélkül, hogy ne halljon időről időre ehhez hasonló szavakat. – Azt már nem tette hozzá, hogy időről időre ő maga is kiejt a száján ilyesmit.

– Te nem is vagy olyan öreg – csak egyszerűen…

– Rendben, szakadjunk el a koromtól. Inkább mondd el nekem, mi a probléma Philip nagymamájával?

– Ki kell nyitnom a házát, és ebédet kell főznöm benne az egész család számára.

– Igazán?

Lucy bólintott. Szemlátomást örült neki, hogy végre kipanaszkodhatja magát.

– Igen. A házat el fogják adni, és előtte a nagymama szeretne még utoljára egy nagy családi összejövetelt tartani. Ez az utolsó kívánsága. Persze igazából nem haldoklik, sajnos.

– De miért neked kell csinálni? Hiszen nem vagy különösebben oda a főzésért, ugye?

– Utálom az egész rohadt főzést!

– Akkor meg, ha az egész család részt vesz, miért pont téged kértek meg?

– Jó kérdés! Tulajdonképpen Philip szemét ötlete volt az egész!

Alice-nek szüksége volt néhány másodpercre ahhoz, hogy ezt megeméssze. Philip, jól tudva, hogy a felesége terhes, és hogy utálja a „rohadt főzést”, ráadásul valószínűleg pocsékul is ért hozzá, mégis arra kényszeríti Lucyt, hogy főzzön a nagymamájának. Ez olyan mértékű férfiúi érzéketlenségről tanúskodott, amely már-már az őrület határát súrolta.

– Ő vett rá, hogy elvállald? – kérdezett rá újra, a félreértéseket elkerülendő.

Lucy bólintott, süteménymorzsákat csipegetve föl az ujjával.

– Hát akkor nemet kell mondanod. Hivatkozz az állapotodra. Rendeljetek valamit egy étteremből. Állj ki magadért, Lucy.

Lucy megrázta a fejét.

– Nem tehetem. Tényleg nagyon fontos, hogy megcsináljam ezt.

– Miért?

– Mert… Nehéz elmagyarázni.

Lucy könyörgően nézett Alice-re, mintha nem szeretne belemenni a részletekbe.

Alice rezzenéstelen tekintettel nézett vissza rá.

– Igazán nyomós ok kell ahhoz, hogy főzzél egy egész család számára, épp te…

– Egy olyan házban, amely időtlen idők óta lakatlan! – tette hozzá Lucy.

–… amikor sok más családtag is szóba jöhet, akik valószínűleg sokkal könnyebben megoldhatnák a feladatot – fejezte be Alice.

– Ó, Istenem! – jajveszékelte Lucy a homlokát dörzsölve. – Ez az egész annyira bonyolult!

– Akkor ne tedd meg – mondta Alice határozottan. Számára kézenfekvőnek tűnt a megoldás. – Egyszerűen csak mondj nemet.

– Philip családjában mindenki azt gondolja rólam, hogy buta vagyok, iskolázatlan, és nem vagyok képes semmilyen hasznos dologra. Alapjában véve utálnak. Ez a nagy esélyem arra, hogy bebizonyítsam, nem vagyok teljesen haszontalan. – Elhallgatott. – Philipet rengeteget kritizálták, amikor elvett engem, és most be akarom nekik bizonyítani, hogy nem követett el hibát.

Alice bólintott.

– És a nagymamája is ezt gondolja?

– A nagymamája… – Lucy mély lélegzetet vett. Kétségkívül valami még szörnyűbb következett. – A nagymamája azt gondolja rólam, hogy közönséges vagyok.

Alice tudta, nem nevetheti el magát, bármennyire szeretné is.

– Komolyan? Mondanak egyáltalán még ilyesmit manapság az emberek?

Lucy bólintott. Úgy tűnt, örül Alice reakciójának.

– Ő az egész földkerekség legnagyobb sznobja, és azt gondolja Philipről, hogy bolond volt, amikor feleségül vett egy olyasvalakit, mint én, pusztán azért, mert „egész csinos, a maga vulgáris módján”.

– Édes Istenem – mondta Alice. – Úgy hangzik, mintha egy Oscar Wilde-szereplő lenne.

– Az meg kicsoda?

– Hagyjuk. Nem számít. Még mindig szeretném tudni, miért főzöl ennek az őskövületnek a kedvéért, amikor nem muszáj. Terhes vagy.

– Tudom, hogy átkozottul terhes vagyok! – nyöszörögte Lucy. – De úgy látszik, a reggeli rosszullét is hiszti, ami miatt csak a közönséges nőszemélyek cirkuszolnak. Úristen, valószínűleg még a szülés közbeni fájdalomcsillapítást is mélységesen elítéli!

– Nos, nem lesz ott a szülésnél, úgyhogy emiatt nem kell aggódnod. Inkább azt áruld el, mert még mindig nem értem, hogy miért is kell főznöd?

– Mert akkor nem zárja ki Philipet a végrendeletéből.

Alice hitetlenkedve megrázta a fejét.

– Ez nem is Oscar Wilde, ez már Dickens!

Lucy a homlokát ráncolta.

– Dickensről már hallottam. Azért annyira nem vagyok iskolázatlan.

– Még így sem gondolom, hogy Philip jól teszi, ha kitesz téged ilyesminek.

– Én sem! – Lucy dacosnak tűnt. Aztán megenyhült az arckifejezése. – De nem akarom cserbenhagyni. Mindig kiáll mellettem, és azt szeretném, ha büszke lenne rám. – Alice-re nézett. – Te értesz a főzéshez. Nem tudnál esetleg segíteni? Adhatnál néhány tippet.

Alice bólintott.

– Az biztos, hogy tudok néhány jó trükköt. Mikor lesz ez a bankett?

– Ma este.

– Ó, az rövid határidő. És mit terveztél, mit főzöl?

Lucy arckifejezése kétségbeesést tükrözött.

– Fogalmam sincs. Jelen pillanatban a hústól és a haltól is elhányom magam.

– Akkor valami készételre lesz szükséged, olyasmire, amit valaki más már megfőzött. Philip említett valami konkrétumot, amit esetleg valaki nagyon szeret, vagy épp ellenkezőleg, utál?

– Nem igazán, kivéve, hogy az öreglány nagyon régimódi, úgyhogy szóba sem jöhet semmilyen „külföldi moslék”, és hogy a puding elengedhetetlenül szükséges.

– Oké, ezt megoldhatjuk. Körbeszáguldok, és összeszedek neked pár dolgot, aztán elmondom, hogyan készítsd el.

Lucy alsó ajka megremegett.

– Most meg mi a baj?

– Biztos, hogy nem tudsz velem jönni, ugye? Abba a kísérteties házba, amelyikben ősidők óta nem járt senki?

Alice sóhajtott.

– Először összeszedem az ételt, aztán végiggondolom. De… – Egy pillanatra elhallgatott, hogy nagyobb súlyt kapjanak a szavai. – Ha tényleg elmegyek, meg kell esküdnöd rá, hogy semmiképp sem mondod el az apádnak!

– Rendben, de miért nem? Miért nem akarod, hogy apa megtudja?

Alice nagy levegőt vett, hogy elmagyarázza, aztán rájött, hogy maga sem tudja. Vagy ha sejti is, nem akarja felfedni a valódi okokat a férfi lánya előtt. Nem szerette volna, ha Michael azt hinné, hogy csak azért csinálta az egészet, hogy a férfi jobban megkedvelje, vagy mert buzgólkodni akar.

Nem kellett volna emiatt aggódnia. Lucyt igazából nem is érdekelte az egész.

– Rendben. De azért Philipnek elmondhatom, ugye?

– Ha feltétlenül muszáj. Most pedig elindulok. Hány embernek főzöl?

– Hatnak. Ott leszek ugye én Philippel, a nagymamája, a két fivére és a nővére.

– Akkor te vagy az egyetlen nem vér szerinti rokon?

Lucy bólintott.

– És én vagyok az egyetlen, aki várandós, de ez van.

Alice elment a bevásárlókocsiért.

A sorok közé visszaérve elvetette a készétel ötletét. Egyik fajta olyan ételből sem volt elég csomagnyi, amely nem volt nyilvánvalóan „külföldi moslék”, úgyhogy úgy döntött, egy egyszerű rakott csirkét nem lesz túl nagy fáradság elkészíteni. Azután berakott még néhány mélyhűtött tésztalapot, amiből majd csirkés pitét süthetnek. Senki nem kifogásolhatja a csirkés pitét, döntötte el magában. Azután, azzal a boldog bizonyossággal, hogy a nagymama belehalna a méregbe, ha megtudná, alaposan bepakolt félkész krumplipüréből és párolt zöldségből. Utána még összeszedte a hozzávalókat egy olyan fajta poharas krémdesszerthez, amelyet két perc alatt el lehet készíteni, finom és olyan régimódi, amilyet csak kívánhat az ember.

– Oké – mondta Alice, amikor visszaért Lucyhoz. Készen vagyok. Mehetünk.

– Most néztem meg a listámat – mondta Lucy. – Whisky is kell. Malátawhisky.

– Majd én megkeresem. Milyen fajta?

– Glen… valami.

Alice sóhajtott.

– Egy csomófélét hívnak glen… valaminek. Legjobb lesz, ha felhívod Philipet. Végzetes volna, ha rosszat vennénk.

Valószínűleg nem lenne végzetes, helyesbített magában, miközben Lucy telefonált, de biztosan nem jönne jól Lucynak.

Bepakoltak Alice autójába, és elindultak, egymás mögött haladva.

Tizenkilencedik fejezet

– Biztos vagy benne, hogy ez az a hely?

Alice leparkolt Lucy kocsija mögé, egy olyan ház előtt, amely mintha a Csipkerózsika modern verziójának díszlete lett volna.

– Igen. Mondtam, hogy évek óta senki nem lakik benne.

– És Philip nagymamája itt akar aludni? Ezt nem hiszem el!

Lucy vállat vont.

– Az ő háza, most eladják, ő pedig erősen kötődik hozzá érzelmileg, hiába dohos és rozzant. De valójában egyszerűen túl fukar ahhoz, hogy egy szállodába menjen.

– Pedig lehetséges, hogy muszáj lesz neki – mondta Alice sötéten. – Nálad van a kulcs? Menjünk be. Persze csak ha át tudunk törni a babérmeggysövényen.

Alice csak viccelt, de tényleg elég sokat kellett küzdeniük. A bokrok mostanra fákká terebélyesedtek; csak meggörnyedve sikerült feljutniuk a bejárati ajtóhoz vezető lépcsősoron.

Lucy kulcsa szorult a zárban, úgyhogy egy ideig eltartott, mire bejutottak.

Mindketten köhögni kezdtek, amikor beszívták a poros és áporodott levegőt.

– Biztos vagyok benne, hogy ez nem valami egészséges egy terhes nőnek – mondta Lucy.

– Én meg biztos vagyok benne, hogy semmi bajt nem fog okozni – vágta rá Alice gördülékenyen, bár egyáltalán nem volt biztos benne. Abban sem volt biztos, hogy az idősebb hölgyeknek egészséges lenne; de ezt az idősebb hölgyet itt kemény fából faragták, aki nem hátrál meg egy kis portól.

– Ablakot nyitunk, és beengedünk egy kis levegőt.

– Ha sikerül kinyitni egy ablakot – mondta Lucy gyászosan.

Alice eleresztette a füle mellett ezt a pesszimista megjegyzést, de azért magában igazat adott Lucynak.

– Erre a házra Bella azt mondaná: „megérett a felújításra” – jegyezte meg Alice, miközben beléptek a nappaliba, melyre érzése szerint a „szalon” kifejezés sokkal inkább illett volna. Úgy nézett ki, mint egy történelmi dráma díszlete, csak porral vastagon borítva.

– Kétségkívül ráférne a renoválás – értett egyet Lucy. – De tetszenek a régi részletek.

Alice meglepetten pillantott a lányra. Ezt nem várta volna tőle.

A helyiség elég kicsi volt, viktoriánus stílusú és berendezésű. A kandallópárkány cirádái visszatükröződtek a velencei tükörben. Alatta, a kandalló mellett, csinos tűzhelytisztító szett állt, egy állványon lógó piszkafa, lapát és kefe; egyik sem tűnt úgy, mint amelyet túl sokat használtak volna. A tűzteret magát hímzett takaró rejtette.

– Valóban. Ha tiszta lenne, és kevésbé zsúfolt, igazán nagyon csinos szoba lenne. És lefogadom, hogy össze lehetne nyitni a szomszédos helyiséggel, ha az ember úgy szeretné. – Megkopogtatta a falat, tömörnek tűnt. – Bár az lehetséges, hogy akkor alá kéne valahogy támasztani a mennyezetet.

– Legjobb lesz, ha megkeressük a konyhát – mondta Lucy. – Biztos lesz ott egy ócska sparhelt meg egy nyárs, amelyet a nyílt tűz fölött forgathatunk. De azt azért sajnos nem hinném, hogy a főkötős, fodros kötényes konyhalányok is itt maradtak.

Kiment a szobából, Alice utána. Egyre inkább megkedvelte a lányt, miközben egyúttal mélységesen sajnálta is. Úgy tűnt, a lehangoltság és a pánik jót tett Lucy humorérzékének.

– Nos, látom, van elektromos tűzhely – mondta Alice. – De azt hiszem, még háború előttről.

– Igazad lehet.

Szemügyre vették a sütőt, amelynek egy hátul nagyobb, négyzet alakú lapja volt, elöl pedig két kisebb. Lucy elfordította a kapcsolót, és várakozásteljesen a sütőlap fölé tette a kezét.

– Nem működik – jelentette ki néhány perc múlva. – Szóval vagy hozunk egy kempingtűzhelyet, vagy le kell fújnunk az egész akciót.

– Teljes szívemből a lefújás mellett vagyok – mondta Alice –, bár rengeteg ennivalónk van. De azt hiszem, valószínűleg az egész házban lekapcsolhatták az áramot. Remélem, megtaláljuk a biztosítószekrényt, és nem a legsötétebb kamrában van elrejtve.

A biztosítékokra egy ócska, szakadt esőkabátokkal teli kis kamra mélyén bukkantak rá. Az esőkabátok gumiszagot árasztottak, és azonnal széttöredeztek, amint hozzájuk értek. Alice meghúzott egy fogantyút.

– Reménykedjünk benne, hogy ez lesz az. Kapcsolj fel egy villanyt, Lucy.

– Biztos vagy benne, hogy nem ráz meg az áram?

– Abszolút.

Lucy észrevett egy gyönyörű, régi réz villanykapcsolót, és felkapcsolta. Magasan fölöttük felizzott egy villanykörte; fényét majdnem teljesen elrejtette a mélyvörös lámpaernyő.

– Ez már valami! – kiáltotta Alice. – Menjünk, vizsgáljuk meg újra a konyhát. Mikorra várod őket?

– Hat körülre.

– Még csak dél van, úgyhogy nem kell pánikba esnünk. Előbb körbenézhetnénk az emeleten. Ha egyáltalán nem alkalmasak a körülmények arra, hogy a nagymama itt aludjon, jobb lesz, ha Philip minél hamarabb elkezd neki megfelelő szállodát keresni.

– Szuper – mondta Lucy. – Amúgy is szeretnék körbeszimatolni.

– Én is – mondta Alice, és követte a lányt fölfelé a lépcsőn.

A hálószobák éppolyan viktoriánus hangulatot árasztottak, mint a lenti nappali, de a szép, virágos tapéta sok helyütt felpúposodott, és leszakadt a sötét nedvességfoltoktól.

– Azt hiszem, beázik a tető – mondta Alice. – Philip nagymamája semmiképp sem aludhat itt.

Lucy bólintott.

– Gondolod, Philip is beleegyezik majd, hogy szállodában foglaljunk neki szobát? Akkor a vacsora is lehetne ott.

– Ez jó ötlet – értett egyet Alice.

De Philipnek szemlátomást nem volt felhatalmazása arra, hogy meghozza a döntést.

– Majd visszahívlak – válaszolta, amikor Lucy felhívta.

– Nos, legalább nézzünk alaposan körül, amíg itt vagyunk – mondta Lucy. – Ha már ilyen borzasztó ez az egész, legalább egy kicsit mulassunk is.

Rábukkantak két újabb hálószobára, melyek szintén a beázás nyomait mutatták: az egyszemélyes ágyak régimódi, kasmírmintás ágyneművel voltak megvetve. Azután megcsodálták a fürdőszobát, az eredeti, oroszlánlábakon álló öntöttvas káddal. A szomszédos helyiségben, elkülönítve állt az antik porcelánvécé, a hozzá illő felső tartállyal, lánccal; a kerámiafogantyún „Húzni” felirat díszelgett.

– Tudod, ez azért hiányzik – mondta Alice. – Azok az új, víztakarékos öblítők nagyon környezetbarátnak számítanak persze, de az ember nem hallja azt a megnyugtató vízzubogást.

– Ez a ház egy igazi múzeum – mondta Lucy. – De azért tetszik.

Philip viszonylag hamar visszahívta Lucyt. A lány kihangosította a készüléket, hogy ne kelljen később mindent megismételnie Alice-nek.

– Sajnálom, drágám, de végig kell csinálnunk. Abba beleegyezett, hogy egy szállodában aludjon, de a saját házában akar vacsorázni. Végül is ezért jön a városba: hogy utoljára megvacsorázzon abban a házban, ahol olyan boldog volt nagyapával.

– Rendben – mondta Lucy –, de lehet, hogy nem működik a tűzhely. Ha így van, szállodába megyünk, rendben?

Alice ténylegesen nem hallotta, amint Philip felsóhajt, de lefogadta volna, hogy ezt tette.

– Rendben, drágám, de kérlek, próbáld meg! – mondta hangosan. – Annyira fontos lenne mindenkinek!

– Igen, persze. Annyira fontos, hogy engem kértek meg a főzésre, amikor tisztában vannak vele, hogy nem értek hozzá. – Azután néhány pillanat múlva folytatta: – Oké, megteszem, ami tőlem telik. Valójában tetszik ez a ház, még akkor is, ha beázik és egérszagú.

Alice nem bízott abban túlságosan, hogy tudnak majd főzni a konyhában. Akkor sem lesz könnyű, ha minden működik, ez pedig korántsem tűnt valószínűnek.

– Philip nagymamája biztos azt hiszi, hogy minden használható állapotban van, különben nem kért volna meg rá, hogy itt főzz – mondta, bekukucskálva a sütőbe. Legalább nem volt tele régről ottfelejtett koszos serpenyőkkel.

– Nos, ahhoz, gondolom, elég gonosz, hogy olyasmit kérjen, ami teljességgel lehetetlen, de azt hiszi, a háza lakható. Philipnek legalábbis azt mondta, hogy nincs semmi elromolva.

– Rendben, akkor lássuk, működik-e – fordított el Alice egy gombot.

A fejük fölött lévő lámpa azonnal elaludt. Ez nem jelentett túl nagy különbséget, tekintve, hogy amúgy is alig biztosított valami világosságot, de az elektromos hálózat állapotáról aggasztó képet festett.

– Ha Philip nagymamája úgy dönt, mégse adja el a házat, és ti öröklitek Philippel, ígérd meg, hogy kicseréltetitek a vezetékeket!

– Úristen, hát persze!

– Megyek, megnézem, rájövök-e, mi nem működik.

Alice ismét beküzdötte magát a kabátok közé, egy kicsit később, miután néhány további kapcsolót is felkapcsolt, újra felbukkant.

– Oké, nem értek valami nagyon az elektromossághoz, de talán most majd működik.

Azonban abban a pillanatban, ahogy a sütőt bekapcsolták, kialudt a világítás.

– Rendben, akkor vagy főzünk, vagy világítunk. Ezzel még megbirkózunk valahogy. De vajon eléggé felforrósodik a tűzhely ahhoz, hogy főzzünk rajta? – töprengett Alice.

Lucyval mindketten a főzőlap fölé tartották a kezüket, mintha csak fagyási sérüléseiket szerették volna kikúrálni. Végül Alice bátran megérintette a lapot az ujjával.

– Hú, ez egész forró.

– De hogy fogsz tudni főzni a koromsötétben? – kérdezte Lucy, mérgesen ráncolva a homlokát, de ugyanakkor kíváncsian.

– Várj csak – válaszolta Alice.

Néhány perc múlva visszatért, Lucyból pedig kitört a nevetés.

– Mi van? Mi olyan vicces? – kérdezte Alice rezzenéstelen arccal.

– De hiszen fejlámpa van rajtad! – sikoltotta Lucy. – Iszonyúan vicces!

Alice kimérten válaszolt.

– Nem is tudom, miért gondolod ezt. Tökéletesen ésszerű megoldás a problémánkra.

– Az biztos, de honnan van egyáltalán fejlámpád? – kérdezte Lucy, amikor végre annyira abbahagyta a nevetést, hogy képes lett megszólalni.

Alice végül maga is elnevette magát.

– Tudom, hogy kicsit fura ötlet; Bellától kaptam karácsonyra egy túlélőkészletet, az autóba. Csokoládé volt benne, meg brandy, ilyesmik, amik azonnal elfogytak. De a fejlámpa és az elsősegélydoboz még megvan.

– Tudtam, hogy te vagy a megfelelő személy, akitől segítséget kell kérnem – mondta Lucy.

– Lássuk be, én voltam az egyetlen személy, akitől segítséget kérhettél. Nem hinném, hogy végigjártad volna a hipermarketet segítőkész, idősebb hölgyekre vadászva, igaz?

– Azt hiszem, nem. De annak igazán örülök, hogy összetalálkoztunk.

– Biztos vagyok benne – mondta Alice, és rádöbbent: ő is örül neki. – Most pedig jobb lesz, ha nekikezdünk a főzésnek.

Huszadik fejezet

Másnap, miután Nevil megmutatta neki a házat, amelytől ő annyira viszolygott, és amely nyilvánvalóvá tette, mennyire fogalma sincs Nevilnek az ő ízléséről, Bella szilárd elhatározással ment a munkahelyére. Nem fog tovább várni. Ráveszi Agnew-ékat, hogy így vagy úgy, de döntsenek a Borz-lakkal kapcsolatban. Miután megcsodálta Tina különösen csinos, gyémántokkal díszített szandálját, elmondta neki a tervét.

– Úgy érted, most már eleged van ebből a tökölődésből, döntsenek, vagy húzzanak el, mint a vadlibák? – kérdezte Tina, miközben a lábát lóbálva nyugtázta Bella dicsérő szavait.

A lány bólintott.

– Persze ők ügyfelek, szóval eszem ágában sem lenne ilyesmit mondani nekik, de pontosan erre gondolok. – Tárcsázta a számot. – Mr. Agnew? Itt a kedvenc ingatlanügynöke…

– Bella! – Mr. Agnew hallhatóan örült a hívásának. – Épp most akartam hívni. Szeretnénk újra megnézni a Borz-lakot.

– Hurrá! – mondta Bella. – Annyira örülök! És hátha ezúttal rájönnek, milyen tökéletesen megfelelne önöknek.

– Nos, mi is épp ezt gondoljuk. Persze sokat töprengtünk rajta, de aztán készítettem terveket arról, hogy hogyan lehetne átalakítani az emeletet, és ezzel meggyőztem a feleségemet. Még néhány részletet ellenőriztünk.

Vajon mi az ördögöt?, töprengett Bella, de el sem tudta képzelni. Csak nem kezdtek el a saját szakállukra kutatni?

– Ezek csodálatos hírek – mondta még mindig lelkesen. – Mikor szeretnék újra megnézni a házat?

– Nos, igazából olyan hamar, amint csak lehetséges. Tudom, túl korai, de esetleg a ma délután…?

– Tökéletes! – mondta Bella. – A gyorsaság félsiker. Mikorra érnének oda?

Bellának a következő két órában nagyon keményen kellett dolgoznia, hogy maradjon ideje a házat is megmutatni, de annyira felvillanyozta az üzletkötés lehetősége, hogy nem bánta. Gondolkodott, elmondja-e Nevilnek, hogy újra megmutatja a Borz-lakot Agnew-éknak, de aztán úgy döntött, hallgat róla. Csak elkedvetlenítenék a férfi pikírt megjegyzései arról, hogy a házaspárral csak vesztegetik az idejüket, hiszen úgyis képtelenek elhatározni magukat. És ha Agnew-ék esetleg ismét meggondolják magukat (ami elég valószínűnek látszott), Nevil diadalmaskodhatna. Amikor erre gondolt, Bella elszánta magát, hogy ezúttal nyélbe üti az üzletet. Hiszen nem is képzelhető el olyan ok, amely miatt a ház ne lenne megfelelő a házaspárnak.

Bella úgy látta, a Borz-lak a maga részéről mindent megtesz, hogy elkeljen. Valamilyen titokzatos, talán a széliránnyal összefüggő ok miatt a sztráda zaja most egyáltalán nem hallatszott. A nap ragyogóan sütött, a helyi ökörszem hangosan és hosszan trillázott. Egy sornyi bazsarózsa virított a ház előtti virágágyásban, és rózsák nyíltak mindenfelé.

Bella kinyitotta az ajtót. Sehol sem bukkantak fel újabb, korábban észrevétlen beázásfoltok, és az ingatlanügynökök orrát facsaró furcsa szag sem érződött. Úgy tűnt, Agnew-ék akár azonnal beköltözhetnének. Bella azt gondolta, ha ezúttal is kudarcot vall, valószínűleg nem kellene tovább próbálkoznia velük.

Amikor kilépett a bejárati ajtón, észrevette, hogy a házaspár megérkezett. Egy hangyányi elégedettséget érzett, amiért ezúttal sikerült előttük ideérkeznie.

– Gondolom, már nincs szükségük arra, hogy végigvezessem önöket – mondta, ahogy hátrébb lépve a bejárati ajtóból, beengedte őket. – Mostanra valószínűleg éppolyan jól ismerik a házat, mint én, ha nem jobban.

Agnew-ék nevettek, Bella pedig még bizakodóbb hangulatba került. Nem lennének ilyen derűsek, ha arra készülnének, hogy a fejüket csóválva megállapítsák: a kert túl kicsi, vagy a nap rossz szögben süt be a nappali ablakán. Ezen a nyári délutánon tökéletesnek tűnt minden.

Bella kiment, és letelepedett egy fa alá, a fűbe. Miután gyorsan átfutotta az e-mailjeit, Nevilen kezdett gondolkodni. Miért van meggyőződve róla a férfi, hogy számukra elfogadható áron juthatnak hozzá ahhoz az óriási házhoz? Lehet-e ennek bármi köze is ahhoz, hogy mostanában ilyen titkolódzóan viselkedik? Korábban sosem csukta be az ajtaját, szerette hallani, mi folyik a külső irodában. Most azonban bezárkózik, valahányszor megszólal a telefonja. Egyfolytában váratlan, titokzatos megbeszélésekre kell mennie, melyek nem szerepelnek a határidőnaplóban, és amikor visszatér, sosem mondja el, merre járt. Bellának már korábban is feltűnt mindez, csak nem szentelt neki túl nagy figyelmet. Azonban amióta megnézték azt a házat, rádöbbent, mennyire furcsa mostanában Nevil viselkedése.

Most átkozta magát, amiért ilyen figyelmetlen volt eddig. Magában el kellett ismernie, ennek az az oka, hogy Dominic túlságosan lefoglalta a gondolatait. Ez nem mehet így tovább, határozta el szilárdan. Oda kell figyelnie arra, mi történik Nevillel. De aztán rádöbbent: ha az ember azt ismételgeti magának, hogy nem gondolhat egy bizonyos illetőre, akkor máris arra az illetőre gondol. Úgyhogy végül Angry Birdsöt játszott, hogy más irányba terelje a gondolatait.

– Nos?

Bella igyekezett visszafogni a türelmetlenségét, amikor Agnew-ék egy kis idő múlva kiléptek a házból. Kézen fogva közeledtek felé.

– Úgy gondoltuk, szeretnénk ajánlatot tenni.

– Ó! – Bella hirtelen úgy érezte, nyomban elsírja magát. – Ez csodálatos! Hogyan sikerült döntésre jutniuk?

Mrs. Agnew bánatosnak tűnt.

– Nos, jól tudom, hogy a mi költségvetésünkből nem jön ki az, amit valójában szeretnénk, és így muszáj kompromisszumot kötnünk.

– Emellett – folytatta Mr. Agnew – éppolyan nehézkes bérlők lennénk, mint amilyen vevők vagyunk, és rájöttünk, hogy habár nem ez álmaink háza…

– Senki nem él álmai házában. Mindenkinek kell kötnie kompromisszumokat – mondta Bella mosolyogva, de határozottan.

– Pontosan – mondta Mr. Agnew. – És ez amúgy egy elragadó kis ház, amelyet könnyen eladhatunk, ha mégis rábukkanunk álmaink otthonára…

– Ráadásul elég olcsó is ahhoz, hogy meg is tudják venni – fűzte hozzá Bella.

– Igen, így van – helyeselt Mr. Agnew.

– Ez az egyik legszebb ház a kínálatunkban.

– Nagyon szép – értett egyet Mrs. Agnew.

– Nos, nagyon elégedett vagyok – mondta Bella. – Sajnos az eladó adatai nincsenek benne a telefonomban. – Babonából nem írta be az adatokat, mert úgy érezte, ezzel veszélyeztetné az üzlet sikerét. – De azonnal visszamegyek az irodába, és fölvesszük vele a kapcsolatot. – Egy pillanatra elhallgatott. – És mennyit akarnak ajánlani a házért?

Mr. Agnew megnevezett egy összeget, mely alacsonyabb volt az irányárnál, de nem bántóan.

– Mit gondol, ez az összeg körülbelül elfogadható? – kérdezte utána.

– Szerintem tökéletes – mondta Bella. – Teret enged az alkunak, de nem sértő. Hajlandóak még ráígérni, ha erre lenne szükség?

– Igen, természetesen, de persze bizonyos munkákat még el szeretnénk végeztetni a házon, és nincs túl nagy tőkénk.

Bella pontosan tudta, mennyi tőkéjük van, tényleg nem volt nagynak mondható.

– Remek. Akkor megvárnak itt? Vagy bemennek a városba, beülnek valahová?

– Beülünk, feltétlenül! Egy csésze teával megünnepeljük, hogy végre megtaláltuk az otthonunkat – mondta Mrs. Agnew. – Találkozhatnánk abban a kis teázóban, a sarkon? Tudja, abban, amelyik a High street és a Queen street sarkán van. – Elnevette magát. – Olyan régóta keressük a megfelelő házat, hogy már mindenhol ismerjük a legjobb helyeket.

– Hát persze! – mondta Bella. – Most visszamegyek, és kapcsolatba lépek az eladóval, amint előttem lesznek az adatok.

Bella euforikusan libbent be az irodába.

– Igen! – kiáltotta, a levegőbe bokszolva. – Eladtam egy házat annak a házaspárnak, amelynek mindkét tagja bizonyíthatóan a legproblémásabb volt az ingatlanosszakma történetében!

Mindenki ujjongott.

– Ez igen! – Gratulálok! – Ügyes vagy, Bells! – hangzott mindenfelől. A zaj kicsalta Nevilt az irodájából.

– Mi ez a lárma? – kérdezte. – Remélem, valami igazán jó hír. Épp fontos telefonhívásom volt.

Bella eufóriája elpárolgott.

– A Borz-lak! Agnew-ék végül is ajánlatot tettek rá, miután már ki tudja, hányadszor nézték meg. – Nevil arca megdermedt. – Ez jó hír, nem igaz? – nógatta Bella, arra vágyva, hogy a másik ismerje el a teljesítményét.

– Sajnálom, Bells. Be tudnál hozzám jönni egy pillanatra?

Bella követte a férfit az irodába. Rosszulesett neki, hogy Nevil nem örül vele együtt, amiért végre sikerült találni valamit Agnew-éknak.

– Attól tartok, nem eladó. Már nincs a piacon.

– Miről beszélsz? – nézett rá Bella összezavarodva. – Melyik ingatlanra gondolsz?

– A Borz-lakra.

Bella megrázta a fejét.

– Szerintem összekevertél valamit. Épp ma reggel hívtam fel az eladókat, hogy biztosan megmutathatom-e a házat Agnew-éknak. Akkor még eladó volt. Ami azt illeti, nagyon elégedettek voltak, amikor meghallották, hogy esetleg végre akad vevő.

– És el is adták, de nem Agnew-éknak.

Bella rájött, hogy a szája tágra nyílt a csodálkozástól. Gyorsan becsukta.

– Azt akarod mondani, hogy most menjek vissza Agnew-ékhoz, akik ennyire régóta keresnek új otthont maguknak, és mondjam meg nekik, hogy a ház, amit végre – végre!!! – kiválasztottak, nem eladó?

– Attól tartok, igen.

Nevil szemlátomást zavarban volt, de Bella semmi részvétet nem érzett iránta. Kirohant az irodából a külső helyiségbe. Felkapta a táskáját és a kulcsait az asztaláról, és kiviharzott. Aztán lefékezett; megfordult, és beszólt az ajtón.

– Sajnálom, srácok, az ünnepség elmarad.

Rosszkedve egyre csak fokozódott, miközben beült az autójába, és elindult, azon töprengve, mi az istent mondhatna Agnew-éknak, amivel enyhíthetné szükségszerű csalódottságukat. Mennyire szörnyű! Pont most, amikor végre döntöttek.

Agnew-ék egy kinyitott laptop előtt üldögéltek, amikor odalépett az asztalukhoz.

– Helló! – üdvözölte őket Bella.

A házaspár felnézett; furcsán zavartnak tűntek.

– Rendelhetnék egy kis teát? – kérdezte Bella, habár az asztalt beborították az arra utaló bizonyítékok, hogy a házaspár már megteázott. – Meginnék egy teát, akkor is, ha maguk már nem kérnek.

Mrs. Agnew halványan elmosolyodott; arca hamuszürke volt.

– A tea jó ötlet. Attól tartok, rossz hírünk van a számára.

Bella az ajkába harapott.

– Ó! Akkor süteményt is kérek.

Rájött, hogy Agnew-ék ismét meggondolták magukat. Vajon ezúttal milyen ürüggyel? Tulajdonképpen jó hír volt, hiszen amúgy sem vehették volna meg a Borz-lakot.

Amikor végre megérkezett a teája, Bella nagyot kortyolt.

– Oké, szóval mi az a rossz hír? Kitalálhatom?

– Gondolom, már sejti. Attól tartok, nem vehetjük meg a házat. Nem szeretnénk ajánlatot tenni rá.

Ha Nevil nem jelentette volna be korábban, hogy a ház többé nem eladó, Bella most mérhetetlenül dühös lett volna. Így azonban csak megkönnyebbülést érzett. Mennyivel kellemetlenebb lenne most a helyzete, ha közölnie kellene, hogy a házat már eladták, csupán néhány órával azután, hogy megmutatta nekik!

– Megkérdezhetem, miért? – kérdezte. – Ezúttal annyira határozottnak tűntek.

– Tudom – mondta Mrs. Agnew –, és rettenetesen sajnáljuk…

– Akkor? – faggatta Bella.

Mrs. Agnew a férjére nézett támogatásért.

A férje átvette tőle a szót.

– Emlékszik, ugye, hogy azt mondtuk, magunk is végzünk némi kutatást?

Bella bólintott.

– Nos, így is tettünk, és – a lány felé fordította a laptopot – íme az eredmény. – Megmozdította a kurzort a képernyőn, és azt mondta: – Nézze meg ezt.

A kép elég nehezen kivehető volt, de Bella felismerte, hogy a filmen a Borz-lak környezete látszik.

– Ez a mi biztonsági kameránk – magyarázta Mrs. Agnew. – Fölvettük az állatokat, amelyek a kertbe jönnek éjjelente. Szerettük volna ellenőrizni, milyen a vadvilág a Borz-lak környékén.

– Egy mező szélén áll, úgyhogy nyilván járnak ott állatok – mondta Bella.

– Mi is épp ezt gondoltuk – folytatta Mrs. Agnew. – De erre igazán nem számítottunk.

– És ne aggódjon, a mezőre tettük a kamerát, nem a telken belülre – jegyezte meg Mr. Agnew.

Bellát nem foglalkoztatta, hogy illegálisan készült-e a felvétel, vagy sem. A képernyőre meredt. Két férfit látott, akik mintha egy lyukat ástak volna közvetlenül a kert mellett.

– Íme – mondta Mrs. Agnew. – Ki is nagyíthatja, ha szeretné.

Ettől még szemcsésebbé vált a kép, de Bella felismerte az egyik szereplőt. Nevil volt az. A lány úgy érezte, a szíve kihagy egy ütemet. Mi az ördög folyik itt?

– Attól tartok, ezek után nem vásárolhatjuk meg a házat. Így nem, ha ilyesmik történnek, épp mellette – magyarázkodott Mrs. Agnew. – Vadállatokra számítottunk, nem emberekre. Így egy szemhunyásnyit sem tudnék ott aludni.

– Tökéletesen megértem – mondta Bella, akit már nem érdekelt, hogy a házaspár megveszi-e a házat, vagy sem. Kétségbeesett erőfeszítéssel igyekezett megfejteni, mi az ördögöt csinálhatott ott Nevil, és miért.

– Tudják, mikor készítette a kamera ezt a filmet? – kérdezte, és igyekezett olyan nyugodt hangon beszélni, ahogy csak tudott, habár közben csak úgy száguldoztak a gondolatai.

– Ott a dátum a felvételen – mondta Mr. Agnew.

– Ó, már látom. Bocsánat, nem vettem észre – mondta Bella. – Feltöltötték már valahová ezt a felvételt? El tudják nekem küldeni?

– Hát persze – mondta Mr. Agnew. – Tudjuk az e-mail címét.

– Megadhatnám inkább a saját otthoni címemet? – kérdezte Bella gyorsan.

– Nem akarja, hogy bárki is megnézhesse az irodából? – kérdezte Mrs. Agnew.

– Nem is tudom. Lehet, hogy nem – válaszolta Bella. Kétségbeesetten próbált rájönni, vajon mit láthatott a videón. Elképzelhető, hogy valami tökéletesen ártatlan magyarázata van annak, miért ásott Nevil valakivel egy árkot az éjszaka közepén, de Bellának jelen pillanatban semmi ilyesmi nem jutott eszébe. – Meg szeretném tudni, mi történt itt.

– Mégis mit gondol, mit jelenthet ez az egész? – kérdezte Mrs. Agnew, miközben kedvesen újratöltötte Bella csészéjét.

Bella megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs – mondta, habár magában teljesen biztos volt benne, hogy mindennek valami köze lehet a semmiből előbukkant új vevőkhöz.

– Nagyon furcsa – mondta Mrs. Agnew. – Évek óta filmezzük így a vadvilágot, és eddig még sosem vettünk föl embereket.

– Tényleg nagyon furcsa – helyeselt Bella, azon tűnődve, milyen hamar szabadulhat, hogy aztán gyorsan megpróbáljon a végére járni ennek a zűrzavaros ügynek.

– Egy kicsit kétségbeestünk – mondta Mr. Agnew. – Azt hittük, most már tényleg megtaláltuk az otthonunkat.

Bella minden erejével igyekezett újra ügyfeleire koncentrálni.

– Megígérem, hogy meg fogjuk találni a megfelelő házat. Nemsokára. – Tényleg meg tudta volna fojtani Nevilt, amiért ebbe a helyzetbe hozta. Nem elég, hogy eladta a házat, gyakorlatilag elhappolva előle, ráadásul egy ilyen bizarr filmalkotásban játszik főszerepet. Rejtély volt az egész, mégpedig nem az élvezetes fajtából.

Hirtelen rádöbbent, hogy Agnew-ék nem ismerték fel Nevilt a filmen, és azt sem tudják, a férfi tehet róla, hogy akkor sem vehetnék meg a Borz-lakot, ha túl tudnák tenni magukat az éjszaka a kertben ásogató figurákon, amire szemlátomást nem voltak képesek. Bella ezért nem is hibáztatta őket. Nyilván arra számítottak, hogy a sövényben motozó borz urat sikerül megörökíteniük, nem pedig két lábon járó kollégáját.

– Eddig is annyira keményen kellett dolgoznia miattunk – mondta Mrs. Agnew.

– És a végén sikerrel járok majd.

Alighogy magára hagyta őket teájuk és laptopjuk társaságában, rögtön újra eszébe jutott régebbi ötlete, miszerint össze kellene hoznia a házaspárt Jane Langley-vel. Jane számára immár túl nagy a háza és a kertje, de nem szeretne elköltözni. Agnew-ék kisebbfajta udvarházra vágynak, de egyáltalán nincs elég pénzük rá. Vajon képes lesz-e meggyőzni mindkét felet, hogy az összeköltözés lehet a megoldás?

Bella már a kocsiban megkapta a feltöltött videó linkjét. Újra és újra lejátszotta magának, de képtelen volt kitalálni, mit csinálhatnak a szereplők. Talán létezik valami teljesen ártatlan magyarázat? De micsoda? És ha nem ártatlan dologról van szó? Még mindig nem jött rá, miben mesterkedhetnek. Visszaindult az irodába, elhatározva, hogy mindenképp kiszedi a válaszokat Nevilből, legalább arra, kik vették meg a Borz-lakot.

Kopogás nélkül lépett be a férfi szobájába.

– Szóval, mi volt ez az egész?

A férfi valamilyen iratokat tanulmányozott, melyeket gyorsan lefelé fordított, ahogy fölnézett rá. Bella nem tudta eldönteni, vajon bocsánatkérő vagy kihívó kifejezés tükröződik az arcán. Keményen nézett vissza rá.

– Annyira sajnálom, drágám.

– Nem annyira, mint én. Képzeld el, hogy meg kell mondanod valakinek, aki időtlen idők óta keres házat magának, és végre talált egy olyat, ami tetszik neki, hogy az a bizonyos ház már elkelt – Nevilnek nem kell megtudnia, hogy végül nem így történt, és Agnew-ék más okok miatt álltak el a vételtől. Végül is arról az okról is a férfi tehetett.

Nevil vállat vont.

– Ilyen blamázs előfordul.

– Nem! Velem nem! Én ellenőrzök mindent. Én nem mutogatok olyan házakat az ügyfeleimnek, amelyek nem eladók.

Nevil félrebiccentette a fejét.

– Nos, néha még te is csinálsz ilyesmit, Bells.

– Ez nem vicces! Nem hagyom, hogy csak úgy átlendüljünk ezen. Tudom, hogy te vagy a főnök, de borzasztó helyzetbe hoztál.

– Tisztában vagyok vele, de nem volt már idő arra, hogy figyelmeztesselek.

Bella csípőre tette a kezét, és megvakarta a fejét.

– De miért nem? Hiszen egy ház eladása általában legalább néhány napot vesz igénybe még akkor is, ha mindent villámgyorsan intéznek. A Borz-lak pedig kora délután még eladó volt, aztán estére már nem! Ez volt a világ leggyorsabb adásvétele!

– Tényleg gyors volt – ismerte el Nevil. – És nyilván nem is végeztünk minden papírmunkával, de a szerződést megkötöttük. – A lány szemébe nézett.

Bella mérgesen fújtatott.

– Az isten szerelmére!

Nevil vállat vont.

– Én vagyok a főnök ebben az irodában. Nekem is jogom van ingatlanokat eladni, tudod jól.

– Ne hivatkozz most a pozíciódra!

Néhány pillanatig farkasszemet néztek. Bella azt fontolgatta, hogy fogja magát, és kisétál, örökre. Nagyon mérges volt. A másik teljességgel profihoz méltatlan módon viselkedett, és még csak nem is kért elnézést miatta. Kevesebb tiszteletet mutatott iránta, mint az irodai szemetes iránt. Vajon mi a francot talált ő valaha vonzónak ezen a férfin?

Nevil pislogott először.

– Menjünk el vacsorázni. Hadd vigyelek el valahová, és…

– És elmagyarázod, mi a fene folyik itt?

Nevil bólintott.

– Valami olyasmi. – Szünetet tartott. – Csak jó híreim vannak, Bells. Tényleg. – A legcsábítóbb mosolyát villantotta feléje. – Békét kötünk?

Bella engedett, főleg azért, mert ha nem tette volna, esetleg sosem tudja meg, mi áll a háttérben.

A vacsora Nevillel nem csábította különösképpen, de muszáj rájönnie, miben mesterkedik a férfi, és ha lehetséges, kiderítenie, mi az ördögért ásott lyukat egy ismeretlennel éjnek évadján. Nevilnek meg kell magyaráznia, mi folyik itt, felvilágosítania, hogy ne adhasson el többé olyan házakat, melyek már elkeltek. Hiszen a férfi úgy gondolja, ők jegyesek. Akkor meg hogyhogy nem bízik benne annyira sem, hogy ellássa a legalapvetőbb információkkal? Mindenesetre lesz megbeszélnivalójuk.

Huszonegyedik fejezet

Bella elhatározta, hogy kiöltözik a Nevillel elköltendő vacsorára. Szerette volna, ha külseje komoly, felelősségteljes üzletasszonyhoz illő, hogy Nevilnek ne is jusson eszébe a haját összeborzolva kedélyes semmibevevéssel leszerelni. Most komoly dolgokról lesz szó.

Nem döntötte még el, mit tegyen a videóval kapcsolatban – nehéz helyzet volt, mivel nem tudta, valójában mi is történik rajta. Habár semmiféle olyan magyarázatot nem volt képes kiagyalni, mely ne lett volna törvénytelen. Különben miért épp az éjszaka közepén csinálták? Bárcsak valakitől tanácsot kérhetne. De amíg nem tud legalább egy kicsivel többet, még azt sem tudja, egyáltalán mit kérdezzen bárkitől is. Nem akart meggondolatlanul vagdalkozni, nehogy teljesen lejárassa magát.

Valójában inkább meg kellene tudnia mindent a Borz-lakkal kapcsolatban, de közben nem keltheti föl Nevil gyanúját. A férfi nem jöhet rá, hogy kiderültek az üzelmei, amíg ő ki nem deríti, pontosan milyen üzelmekről is van szó.

Épp a zuhany alatt állt, amikor eszébe jutott egy beszélgetés Tina és egy másik kollégája között, melyet csak fél füllel hallott. Egy eladásról volt szó, melyet Peter épp készült véglegesíteni, amikor rájött, hogy az ingatlan többé már nem eladó.

Bella akkor épp nagyon belemerült valamibe, és egyszerűen megállapította magában, hogy a kollégája valószínűleg nem ellenőrizte az adatokat megfelelően, de most szöget ütött a fejébe, vajon nem ugyanaz történt-e Peterrel is akkor, mint most vele. A baj csak az, hogy most, nagyjából egy hónappal később, már nem kérdezheti meg erről a kollégáját anélkül, hogy elmondaná, miért is szeretné tudni a részleteket. Nem akart senki mást beavatni addig, amíg ő maga nem tud egy kicsivel többet. Az egész olyan, mint egy kirakós játék, túl sok, sehová sem illeszkedő darabbal. Legalább néhány darabkának meg kell találnia a helyét.

Fölvette új, magas derekú, szűk szabású ceruzaszoknyáját, amelytől karcsúnak és elegánsnak tűnt; úgy érezte, Audrey Hepburnre emlékeztet. Selyemblúzt vett föl hozzá, gyöngy nyakláncot és fülbevalót. Amikorra kontyba szelídítette göndör fürtjeit – ez csak azért sikerülhetett, mert a hajára már ráfért volna egy mosás, és még így is sok hajlakkot használt el hozzá –, úgy érezte, megváltozott: olyan erőt sugárzott, melyet nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Többé már nem csak Nevil kis, bongyor hajú cukorbabája volt. Majdnem fölvett egy sötét napszemüveget is, hogy úgy nézzen ki, mint egy kémnő egy korai James Bond-filmből; de aztán leállította magát. Nem úgy nézett ki, mint aki meghitt vacsorára indul a jegyesével, de most nem is erről van szó. Kényelmes papucscipőjében a kocsijához sietett, tűsarkúját a kezében lóbálva. Egy cetlit hagyott hátra Alice-nek, melyben tudatta vele, hogy nem lesz otthon az este.

Miközben vezetett, azon töprengett, vajon felbontsa-e fura eljegyzését – hivatkozhatna a szörnyű, behemót házra –, de ismét elvetette az ötletet. Ha elhagyja Nevilt, ott kell hagynia az ügynökséget is, amit kíváncsisága nem tett volna lehetővé addig, míg rá nem jön, miben mesterkedik a férfi.

– Drágám! Csodálatosan nézel ki! – mondta Nevil szemlátomást meglepődve, és megpuszilta a fülét. – Imádom az új külsődet! Sokkal kifinomultabb. Esetleg talán a hajadat még kivasalhattad volna, mielőtt kontyba fogod, nem?

Bellának történetesen nem volt hajvasalója otthon, és nem is tervezte, hogy beszerez egyet Nevil kedvéért. Különben is honnan tudja egyáltalán Nevil, hogy létezik hajvasaló?

– Örülök, hogy tetszik – válaszolta, elengedve a füle mellett a kritikát. Követte a férfit a nappaliba. Ha tényleg szerelmes lett volna Nevilbe, most mélyen sértette volna, hogy a másiknak az új külseje nyilvánvalóan jobban tetszik, mint természetes, mindennapi személyisége.

Úgy tűnt, Nevil érzi: valami más is megváltozott körülötte, nem csak a kinézete.

– Italt? Van egy üveg pezsgőm.

– Nem, köszönöm. Inkább valami alkoholmenteset kérek.

– Ezek szerint nem maradsz? – A férfi meglepettnek és megbántottnak tűnt. Bellába belenyilallt a lelkifurdalás. Ha Nevil másmilyen személyiség lenne, talán szakíthatna vele úgy, hogy közben megtartja imádott munkáját. Persze ha Nevil másmilyen személyiség lenne, talán nem is ábrándult volna ki belőle.

Mosolyt erőltetett az arcára, és megrázta a fejét.

– Jobb lesz, ha nem maradok. Annyira sok dolgom lesz holnap. És nem megyünk el valahová vacsorázni? Majd én vezetek, ha inni szeretnél.

Habár sokkal könnyebbnek érezte volna, ha az előttük álló beszélgetés egy étteremben zajlik le, rájött, hogy ugyanakkor ott sokkal nehezebben tudná kiszedni Nevilből az igazságot a Borz-lakról.

– Főztem – mondta Nevil. – Úgy gondoltam, így könnyebb lesz. Beszélnünk kell.

Egy pillanatra Bella azt hitte, a férfi szakítani akar vele. Milyen tökéletes is lenne! Nevil egyszerűen azt mondaná határozottan, de kedvesen: „Nem a te hibád, hanem az enyém”, és még azt is hozzátenné: „Természetesen maradhatsz az irodában. Nem szeretnélek elveszíteni. De rájöttem, hogy nem állok még készen az elköteleződésre.” Ő pedig sértetten és szomorúan viselkedhetne, de nem hagyná ott a céget, hiszen igazán profi. Folytatná a munkát, és bátran mosolyogva titkolná összetört szívét. De tudta, hogy mindez csak vágyálom. Nevil sosem kérdőjelezné meg saját döntését; ha egyszer elhatározta, hogy feleségül veszi, akkor az úgy is lesz. Nem, neki kell szakítania, egyszerűen csak ki kell várnia a megfelelő pillanatot.

– Milyen baljósan hangzik – próbálta megalapozni a hangulatot Bella, hogy később ne tűnjön túl gyanúsnak, ha hirtelen könnyekben tör ki.

Nevil tiltakozóan fölemelte a kezét.

– Megígérhetem, hogy semmi ilyesmiről nincs szó. Épp ellenkezőleg, behűtöttem a pezsgőt, hogy ünnepelhessünk. Biztosan nem kérsz egy pohárral?

Bella elhessegette csalódottságát. Amúgy is hiú remény volt az egész. Ha Nevil szakítani akart volna vele, nem hívja meg vacsorázni. Miért is vesztegetné a pénzét olyan nőre, aki már nem lehet a hasznára?

– Na jó, rendben. – Azt azért elhatározta, hogy több alkoholra nem engedi magát rábeszélni, nehogy maradnia kelljen éjszakára. – Egy pillanat, és elmondhatod, mit ünneplünk, de először a Borz-lakról szeretnék beszélni veled. Ma nagyon kellemetlen helyzetbe hoztál.

A férfi nem is tudta pontosan, milyen kellemetlenbe, de azt azért tudta, hogy eladta a házat az orra elől.

– Jaj, édesem, hát persze, erről is mindent el szeretnék mondani neked. Mindent. – Egy kicsit elbabrált a pezsgősüveggel, amíg sikerült leszednie a fóliát és a huzalt; utána kiügyeskedte a dugót. – Milyen tökéleteset pukizott – állapította meg a hangra utalva, amellyel a dugó kiszabadult a palackból. Kitöltötte az italt két, előre odakészített pohárba.

Megpróbálta elterelni a figyelmét. Bella egyre gyanúsabbnak érezte a viselkedését. Nevil mesterkedik valamiben, amihez szeretné megszerezni a beleegyezését. Különben mire kellene neki a pezsgő? Az esküvővel lehet kapcsolatban? Vagy valamilyen üzleti okból kifolyólag ünnepelnek?

– Egészségedre, kedvesem – mondta Nevil, és koccintott vele.

– Egészségedre! – válaszolta a lány. Kortyolt egyet. – Szóval, mi is volt a helyzet a Borz-lakkal?

Nevil nevetett, Bella tudta, hogy zavarban van.

– Nem várhatnál az üzleti dolgokkal a vacsora végéig?

Bella vállat vont.

– Nem tudom. Attól függ, mennyi időbe telik a magyarázat. Tudod, nagyon fura visszahívni egy házat a piacról, anélkül, hogy akár a tulajdonosokkal beszélne az ember.

– Nem egészen úgy történt az egész, ahogy hiszed, cukorbaba.

– Cukorbaba? Mikor szólítottál valaha cukorbabának?

– Épp most. – A férfi szemében egy pillanatra felcsillant a humor, melyet Bella valaha annyira szeretett. Aztán valami más vette át a helyét. Az idegesség, gondolta Bella.

– Szóval, mi folyik itt? – kérdezte határozottan. A kanapé karfájára telepedett.

Nevil megigazgatott egy bekeretezett fényképet, őt ábrázolta krikettruhában, amint épp egy kupát vesz át.

– Eladtam valaki másnak, miközben te épp megmutattad Agnew-éknak.

Bella félrebiccentette a fejét.

– Ó! És jó árat kaptál érte?

– Nem csak az ár a fontos.

– De, az eladóknak igen. Általában a legmagasabb árat szeretnék kapni az ingatlanukért, hacsak nem jön közbe valami különleges körülmény.

– Pontosan – valami különleges körülmény. – Nevil szemlátomást nagyon ideges volt. – Figyelj, ki kell mennem, megnézni a sütőt. Addig kapcsold be a híreket, foglald el magad. – Mielőtt Bella válaszolhatott volna, kiment a szobából.

A lánynak semmi kedve nem volt tévét nézni; inkább a Cotswoldi élet egyik régebbi számát kezdte lapozgatni. Nem foglalkozott az ingatlanhirdetésekkel, inkább a lap utolsó oldalán lévő cikkbe mélyedt. Csípős tollal megírt karcolat volt egy jó humorú szerzőtől, aki mindig megnevettette Bellát. És jelenleg nagy szüksége volt a könnyed szórakozásra. Nevil minden egyes újabb szavától egyre biztosabban sejtette, hogy a férfi valami szörnyűséget művel. Azon tűnődött, vajon Nevil miképp fogja neki tálalni a mondanivalóját úgy, hogy ő ne hagyja faképnél specialitásával, a húsos lepénnyel és a krumplipüréjével együtt.

Úgy érezte, egy örökkévalóság is eltelt már, mire végre ott ültek egymással szemben az ebédlőasztalnál, közöttük a hatalmas, gőzölgő lepénnyel. Nevil kanalat húzott elő, és a tésztába döfte. Akkora adagot szedett Bellának, amely egy súlyemelőnek is elég lett volna.

– Parancsolj, drágám.

– Nem túl nagy adag ez olyasvalakinek, akinek ügyelnie kellene a vonalaira? – kérdezte Bella, kimerve a tányérjára egy kis borsót; de rögtön azt kívánta, bárcsak tartotta volna a száját. Így csak meghosszabbítja a szenvedését.

– Néha mindenki lazíthat egy kicsit – mondta Nevil engedékeny mosollyal. – Különben is ünneplünk.

– Tényleg?

– Ó, igen, kétségkívül.

Lehetséges, hogy a férfi biztos benne, minden a legnagyobb rendben van, de akkor is nagyon ködösen fogalmazott. Hiszen ha egyszer bejelenti, ünnepelnek valamit, utána azt is hozzá kellene tennie, mégis mit? Vagy sosem tér már a tárgyra?

Nevil újabb és újabb időhúzó manőverekbe kezdett. Hosszas fejtegetésbe merültek a borról, majd arról, Bella ott maradjon-e nála éjszakára, vagy inkább mégsem. Hogy véget vessen az egész vitának, Bella engedte teletölteni a poharát.

Amikor már nem bírta tovább elviselni az időhúzást, megszólalt:

– Rendben, most pedig mondj el mindent. Mit ünneplünk? És mi történt a Borz-lakkal?

Nevil egy darabig nem válaszolt.

– Ezt nem olyan egyszerű elmagyarázni.

– Erre már én is rájöttem. Akkor is végighallgatom.

Nevil szemlátomást zavarónak találta a tekintetét, nem tudott a szemébe nézni. Egyre rosszabbnak és rosszabbnak tűnt az egész. Ha valami ártatlan dologról lett volna szó, Nevil mostanra már biztosan elmondta volna neki. Annyira súlyos vajon a helyzet, hogy az egész céget magával ránthatja? Bella kortyolt egyet a borából.

– Oké, Bells, őszinte leszek hozzád. Valami többet szeretnék elérni az életben. Érted? Nem akarok egyszerű, átlagos fickó lenni, két hálószobás ikerházzal, amit talán lecserélhetek egy három hálószobásra, ha a gyerekek felnőnek. Nem ezt az életet akarom magamnak sem, de neked sem.

Bella bólintott, nem azért, mintha egyetértett volna, inkább bátorításképp, hogy a másik a tárgyra térjen.

– És van egy kollégám, aki segíthet ebben. Ő segít nekem, én pedig segítek neki.

Vajon ő a másik alak a filmen, töprengett Bella, ő az, aki a lyukat ássa Nevillel?

– Kicsoda?

Nevil megrázta a fejét.

– Azt nem árulhatom el, ez egy nagyon bizalmas ügy.

Bella dühös volt, és csalódott. Legszívesebben tovább faggatta volna Nevilt, amíg ki nem szedi belőle a nevet, de valahogy visszafogta magát. Nem akart lényegtelen részletek miatt vitába bonyolódni Nevillel arról, mit lehet szigorúan bizalmas információként kezelni, és mit nem. Nevil csak meressze a szemét titokzatoskodva, ő meg majd úgyis kipótolja a hiányzó részleteket egyedül.

– Oké, na és hogy segít neked ez az illető?

– Megoszt velem bizonyos információkat, és más efféléket – cserébe azért, amit… én nyújthatok neki.

– És az micsoda?

– Bella! Egy kicseszett ingatlanügynök vagyok! Mit gondolsz, hogyan segíthetek neki?

– Ingatlanokat szerzel neki a piaci ár alatt? – Mindez csak feltételezés volt, de Bella érezte, hogy igaza van.

Nevil vállat vont.

– Így is mondhatjuk.

Bella nem akarta elhinni, hogy a férfi úgyszólván beismerte a dolgot. Biztosan csak azért árulta el neki, mert azt gondolja, jegyesek, és bízhat a hallgatásában. Most tényleg elismerte, hogy hagyta magát megvesztegetni? Nem. Biztosan félreértett valamit. Még Nevil sem lehet ennyire felelőtlen, bármilyen ostoba is néha.

– De ezzel átvered az eladókat, kevesebb pénzt kapnak! – Szelíden beszélt, de valójában mélyen meg volt rendülve.

– Nem! Dehogyis! Az eladók így többet kapnak!

Bella tudta, hogy ez csak hazugság lehet, de szerette volna hallani Nevil érveit.

– Ez meg hogy lehet?

– Az egész túlságosan bonyolult ahhoz, hogy megértsd, drágám, és én nem szeretnélek halálra untatni. – Nevil még több bort töltött a lány szinte érintetlen poharába. – Elég, ha csak annyit mondok: így engedhetjük majd meg magunknak azt a lenyűgöző házat. Tudom, hogy nem tetszett minden apró részlet a végső kivitelezésben, de persze ez csak a bemutató épület volt. Nem muszáj, hogy mi is kristályberakásos csapokat építtessünk be, ha neked nem tetszik.

– Nem.

– De a sütőt imádtad, ugye? Végül is azt nem lehet nem imádni! Milyen hatalmas! Az összes extrával, amit csak el tudsz képzelni.

Bella a hatalmas fekete sütőre gondolt, amely akkora volt, mint egy kisebb autó. Megborzongott. Tudta, hogy Nevil szándékosan megpróbálja elterelni a figyelmét, abban bízva, elfelejti, miről is beszéltek korábban. De aztán az jutott eszébe, vajon nem lenne-e jobb, ha egyáltalán nem is tudná a részleteket addig, amíg amúgy sincs olyan helyzetben, hogy tegyen is valamit. Minél többet töprengett, annál borzasztóbbnak tűnt az egész, és nem akarta megkockáztatni, hogy esetleg belekeveredjen.

Belekortyolt csurig telt borospoharába.

– Nevil…

– Bébi, jól tudom, hogy mennyire becsületes vagy. Szereted pontosan betartani a szabályokat, mindig szigorúan megmaradsz a törvényes keretek között. De sosem jutunk előre, ha nem kezeljük egy kicsit rugalmasabban a törvényt.

Bella rádöbbent, hogy muszáj lesz válaszolnia valamit, habár igazából azt szerette volna, ha Nevil végre kiböki, pontosan mi az ábra.

– Nem tetszik a gondolat, hogy átverjük az embereket.

Ha csak egy kicsit is élelmesebb lett volna, elhoz az irodából egy diktafont, vagy a telefonjával veszi föl a beszélgetést. Mégis, akkor valahogy az az érzése lett volna, kémkedik. Nem tudta eldönteni, vajon tényleg képes lenne-e ilyesmire.

– De hát nem verjük át őket! Épp ez a nagyszerű az egészben! – Nevil izgatottan hadonászott a kezével. – Az egész teljesen oké! Igazán, Bells, teljesen oké! Nem szegném meg a törvényt. Ezt, gondolom, tudod!

Bella lerakta a kését és a villáját. Egyetlen falatot sem bírt volna már leerőltetni. Tudta, hogy Nevil nem mond neki igazat, vagy ha mégis, az csak a saját verziója az igazságra, de még nem akarta ezzel szembesíteni. Hirtelen úgy érezte, mennie kell. Fölállt az asztaltól, mintha csak a fürdőszobába indult volna.

Ebben a pillanatban fölcsendült a Rocky főcímdala – Nevil csengőhangja. Nevil fölpattant.

– Ezt föl kell vennem, drágám.

Bella bólintott, és kiment a szobából, de aztán visszaosont a konyhaajtóba, hogy hallja, mit mond Nevil. Amit sikerült kihallgatnia, az nem volt különösebben informatív.

– Öhm, igen, persze.

De a férfi halk és titokzatoskodó hangon beszélt. Ezután hosszú szünet következett, Nevil csak néha hümmögött egyet-egyet.

Bella elhatározta magát. Határozott léptekkel besétált a konyhába, és intett, hogy el kell mennie. Nem vett tudomást Nevil homlokráncolásáról. Végül a férfi azt mondta a telefonba:

– Tudná tartani egy pillanatra?

Mielőtt megszólalhatott volna, Bella azt mondta:

– Drágám, elfoglalt vagy, én pedig igazán nem maradhatok tovább. Holnap találkozunk, oké?

Aztán kiment a helyiségből, az előtérben lecserélte a tűsarkúját a papucscipőjére. Mielőtt Nevil mondhatott vagy csinálhatott volna bármit is, beült az autójába, és elhajtott.

Huszonkettedik fejezet

Alice leállította az autóját; egy ideig csak ült benne, anélkül, hogy megmozdult volna. Fáradtnak és üresnek érezte magát. A tegnapi főzés Lucyval vicces és izgalmas volt. Ma használt holmit válogatott egy jótékonysági vásárra egy csapat önkéntessel együtt, akik közül senkivel nem volt különösképpen jóban, így ezt sokkal kevésbé élvezte. Nem tudott a munkára koncentrálni, gondolatai állandóan az előző nap eseményei körül forogtak.

Nem mintha arra vágyott volna, hogy Philippel és családjával együtt vacsorázzon, viszont borzasztóan szeretett volna kis légyként meglapulni a falon…

Most, miközben a kocsijából kipakolta, amit bevásárolt, rájött, hogy még mindig ezen töpreng. Vajon tényleg olyan szörnyeteg lehet a nagymama? Vagy igazából egy kedves öreg hölgy, akit a családja mindig is félreértett? Vajon őszintén örült neki, hogy még egyszer, utoljára a családjával vacsorázhat szeretett otthonában? Habár ha arra gondol, milyen sokáig lakatlanul állt a ház, talán nem is volt olyan szeretett az az otthon.

Ilyesféle elmélkedéssel mulattatta magát, és még akkor is folytatta, amikor lerakta a szatyrait a konyhaasztalra, és elkezdte a helyükre rakosgatni az ételeket. Elképzelte, ahogy a Sárkány (mert kétségtelenül sárkány, döntötte el) szúrósan ránéz Lucyra a csíptetője fölött, és azt mondja: – Ez majdhogynem ehető. Milyen váratlan meglepetés! –, a család többi tagja meg folytatja: – Nem is rossz, Lucy. Ki gondolta volna, pedig mégiscsak terhes vagy, meg minden.

És vajon Lucy szendén bezsebelte-e a dicséreteket (ahogy ő ajánlotta neki), vagy bevallotta valakinek – Philipnek vagy talán Hannah-nak –, hogy segített neki valaki?

Bármelyik olyan családtag, aki ismerte Lucyt, könnyen rájöhetett, hogy a lánynak segített valaki az étel elkészítésében, bármilyen egyszerű vacsoráról volt is szó. Alice kuncogott, ahogy elképzelte, mennyire megbotránkozna Hannah, ha Lucy elmondaná neki, kitől kapott segítséget.

Végre elpakolta a paradicsomkonzerveket, a csicseriborsót és a többi, kamrába való alapanyagot. Utána a konyhapulton lévő, üvegdugóval bedugaszolt, de amúgy már kinyitott borosüvegért nyúlt. Aztán meggondolta magát, és elővette a whiskyt a konyhaszekrényből. A bort ma nem érezte elégnek.

A nappaliba vitte az italát, bár tudta, hogy valami ennivalót is kellene keresnie hozzá. Fáradtnak és mégis valahogy izgatottnak érezte magát. Kinyitotta a teraszajtókat, és kilépett a kertbe, beleszagolt a testét körülölelő meleg, illatos levegőbe.

Odasétált az asztalhoz és a székekhez, ahol Bellával néha hétvégente reggelizni szoktak, és leült. Tisztában volt vele, még Michael nélkül is megvan mindene, amit egy ilyen idős nő csak kívánhat – egészség, biztonság, barátok –, és mégis, még Michaelt és vele együtt egy reménybeli gyönyörű románcot tekintetbe véve is elégedetlenséget érzett.

Miután néhányat kortyolt a whiskyjéből, rájött, mi nyugtalanítja. Igazán élvezte, hogy a rendkívül nehéz körülményekkel megbirkózva megsegítheti Lucyt. (Vajon elmesélte Lucy valakinek a fejlámpát meg a többi nagyszerű problémamegoldó trükkjüket?) Most fölismerte: az élete nem tartogat számára új kihívásokat, és valamiért a megszokott feladatai (a kert, a könyvklub, egy kevés önkéntes munka) immár nem tűntek elegendőnek.

Michaelt hibáztatta mindezért. A vele való találkozás megcsillantotta egy izgalmasabb élet lehetőségét: a feszült várakozás az e-mailekre és az SMS-ekre, a friss kapcsolat kamaszos izgalma rádöbbentette, hogy élete más területeken is meglehetősen unalmasan folydogál.

Akkor is így érezne, ha lennének gyerekei? Valószínűleg nem. Még az is lehetséges, hogy mostanra már az unokáit ringathatná, azt meg általában mindenki élvezni szokta. (Hogy rajonganak az unokáikért a barátnői!) De ha jobban belegondol, sosem bánt valami magabiztosan a kisbabákkal és a kisgyerekekkel. A fiatal felnőttekkel már más volt a helyzet. Szeretett Bella társaságában lenni, és a tegnapi élmények, amikor rávette Lucyt, hogy szedje össze magát, és nézzen szembe a kihívással, igazán felvillanyozták. A végére egészen megkedvelte a fiatalasszonyt; ezt korábban sosem hitte volna. De a lány harapós humora és elszántsága, amellyel végrehajtotta a nehéz feladatot a férje kedvéért, elbűvölték.

Egy újabb korty whisky után Alice azon kezdett tűnődni, miért is ragaszkodott körömszakadtáig ahhoz, hogy Michael ne tudja meg, ő segített Lucynak. Valójában azért, mert nem akarta, hogy a férfi azt higgye, azért tette, hogy megkedveltesse magát. Ha jobban belegondol, ez elég nagy butaság volt tőle. Hiszen mennyire igyekezett a férfi, hogy összehozza őt a lányaival azon a sütőtanfolyamon! Igazán megérdemelte volna, hogy megtudja, sikerrel járt. Persze még ott van Hannah. Vele nehezebb lesz összebarátkozni, hiába áll Lucy immár az ő oldalán, Hannah egymagában is képes lehet megakadályozni Michaellel való szorosabb kapcsolatát.

Alice hirtelen megborzongott, átkarolta magát. A csábító esti illatok ellenére úgy döntött, inkább bemegy. A nyári alkonyat szentimentálissá tette.

Ahogy feltápászkodott, észrevette, hogy valaki áll a kertkapunál. Föltette a szemüvegét. Látta, hogy férfi az illető, de ilyen messziről nem ismerte föl. A látogató integetett.

– Alice! Te vagy ott?

Michael volt az. Alice hirtelen rátörő rossz érzése, amiért egy férfit lát ebben az órában a kert kapujában, tovatűnt. Mosolyogva felállt.

– Persze hogy én vagyok – kiáltotta. – Ki más lenne? Gyere be, nincs bezárva a kapu.

A szíve felujjongott, ahogy figyelte a gyepen át feléje tartó férfit. Nem is mondott semmi mást, csak állt, várta a másikat. Amikor Michael odaért hozzá, a karjába szorította Alice-t.

Először csak összeölelkeztek, utána a férfi ajka megtalálta Alice-ét, és csókolózni kezdtek, úgy, ahogy Alice évek óta nem csókolózott. Néhány másodpercre aggodalom töltötte el, hátha már el is felejtette, hogy kell ezt csinálni. Utána teljesen felhagyott a gondolkodással.

Mindig is úgy vélte, az esti kert érzéki és romantikus, a lonc és a jázmin illatától most minden még részegítőbbnek tetszett.

Amikor kicsit szétváltak, hogy levegőt is kapjanak, megszólalt:

– Egy kicsit meglepődtem.

– Bocsánat, de úgy éreztem, látnom kell téged, abban a pillanatban, amint megtudtam, mit tettél Lucyért – csókolta meg újra, rövidebben, Michael.

– Elvileg neked nem lett volna szabad megtudnod.

Alice Michael karjai közt biztonságban érezte magát, szinte kislányként bújt oda.

– Philip elkotyogta. Végül nagy sikeretek lett. Az én kis Lucym egy csapásra megszűnt az a gyengeelméjű lány lenni, akit Philip pillanatnyi elmezavarában vett el feleségül. Ő lett az est hősnője, aki életet ad majd az első unokának. – Michael egy pillanatra elhallgatott. – Lucy mindenkinek mesélt a fejlámpáról.

Alice elmosolyodott.

– Elég hülye ötlet volt, de megnevettettem vele Lucyt. Akkor pedig épp erre volt szüksége.

– Igazi szuperhősként viselkedtél – csókolta meg újra a férfi.

Alice-t borzongató érzés fogta el. Időtlen idők óta nem volt része ilyesmiben: csodálatos volt. Aztán egy hirtelen felrebbenő madár visszatérítette a valóságba. Nem állhatnak itt egész éjjel, csókolózva, bármilyen csodálatos is ez.

– Ettél már valamit? – kérdezte Michaelt.

– Ami azt illeti, még nem. Az irodából egyenesen idejöttem. Ma autóval mentem, úgyhogy azonnal el tudtam indulni, nem kellett a vonatra várnom.

– Akkor hosszú napod volt! Gyere be a házba. Hadd készítsek neked valami harapnivalót.

– Nem szeretnék a terhedre lenni.

Alice fölnevetett.

– Nem leszel. Még én sem ettem, összeütök egy rántottát.

Tíz óra múlt, amikor meghallották Bella autóját. Alice gyorsan felugrott a kanapéról, és kiegyengette a ruháját. Nem szerette volna, ha a lány rájön, hogy csókolóztak Michaellel. Épp kiért az előtérbe, amikor Bella belépett az ajtón.

– Szia! – köszönt neki Alice, jól tudva, milyen furán cseng a hangja. – Milyen jó, hogy látlak. Itt van Michael.

Bella szeme tágra nyílt.

– Akkor nem akarlak zavarni benneteket. Gyorsan fölmegyek az emeletre – mondta.

– Ne fuss el – mondta Michael Alice mellé lépve. – Jólesne egy kicsit beszélgetni.

– És hogyhogy ilyen hamar visszajöttél? Nem romantikus vacsorán voltál a barátoddal?

Bella vállat vont.

– Nem volt túlzottan romantikus. Húsos lepényt ettünk krumplipürével.

– Épp most szerettünk volna meginni egy brandyt – mondta Alice, miközben gyorsan Michaelre nézett. – Miért nem csatlakozol hozzánk?

– Ó, nem, én nem akarnék…

– Örülnénk neki – mondta Michael. – Épp most utasítottam vissza a brandyt, csatlakozhatnál te Alice-hez. Akkor nem kellene egyedül innia.

Bella összevonta a szemöldökét.

– Igazából, most hogy említitek, kezdem azt hinni, jó ötlet lenne az a brandy.

Alice bűntudatos sietséggel elkezdte összepakolni vacsorájuk nyomait. Miután megették a rántottájukat, Michaellel együtt illetlen gyorsasággal átvonultak a kanapéra. Alice rájött: az, hogy rajtakaphatják őket, csak fokozza a varázst. Semmi oka nem volt a szégyenkezésre, ő és Michael miért is ne cselekedhetnének úgy, ahogy azt kedvük tartja, de egy tiszteletre méltó középkorú pártól általában nem várná az ember, hogy szenvedélyesen smároljanak a kanapén.

– Ahogy mondtam az előbb, szeretnénk valamit megbeszélni – mondta Michael, miközben Alice poharakért ment.

– Igen? – ült le Bella várakozásteljesen.

– Így van – mondta Alice, miközben letette a poharakat és az üveget a dohányzóasztalra. – Michael elvisz valahová hétvégére. Azt szeretném kérdezni, rád bízhatom-e itt a dolgokat? Van néhány növényem, amelyeket nem szeretnék elültetni, mielőtt elmegyünk, azokat kellene megöntözni.

Bella mosolygott. Mintha megkönnyebbült volna, hogy ilyen egyszerű dolgot kérnek tőle. Alice eltöprengett, vajon hogyan sikerült a vacsora Nevillel. Nem pusztán unokahúga kissé újszerű öltözködése gondolkoztatta el, inkább megváltozott viselkedése tűnt fel neki. Bella szemlátomást aggódott valamiért.

– Hát persze, szívesen elvállalom – válaszolt Bella. – Egy hétvégi utazás! Milyen jól hangzik! Valamerre Devonba mentek, vagy Cornwallba? Szinte látom is magam előtt! Kellemes séta a tengerparton, tejszínes tea, kandallótűz, ha túl hideg lenne. Tökéletes kikapcsolódásnak hangzik! – Senki nem válaszolt, úgyhogy Bella folytatta. – Szóval, hová mentek? – Fölemelte az italát, és várakozóan nézett Alice-re és Michaelre.

– Igazából nem a nyugati partra megyünk – mondta Michael.

– Tényleg? – A brandyről Bellának a kontinens jutott az eszébe. – Akkor Párizsba? Rómába? Firenzébe? Egy kellemes városlátogatásra? Talán Velencébe? Mindig is szerettem volna eljutni Velencébe.

– Azt hiszem, neked is szükséged lenne egy kis kikapcsolódásra – mondta Alice.

Bella újra elmosolyodott, Alice úgy vélte, egy kicsit szomorúan.

– Az nagyon kellemes lenne. – Egy kis szünet után folytatta. – Szóval, hová is mentek?

Alice Michaelre nézett, aztán vissza Bellára.

– A marokkói Marrákesbe – mondta.

– Úristen! – mondta Bella. – Szuperül hangzik!

– Csak egy hosszú hétvége lesz – mondta Michael. – A legjobb az egészben, hogy a repülőút nem túl hosszú, de egy teljesen más világ, ha érted, mire gondolok.

– Persze, tökéletesen – mondta Bella. – Ó, Alice! Milyen csodálatos! És… micsoda meglepetés!

– Viszonzással tartozom Alice-nek – mondta Michael –, és azt hiszem, egy meghitt kis hétvége Devonban, bármennyire vonzóan hangzik is, nem elég ahhoz, hogy törlesszem az adósságom.

– Alice! Mit műveltél? Odaadtad neki a fél vesédet vagy valami ilyesmit? – nevetett Bella az italába kortyolva. Alice éles fülével kihallotta szavaiból a keserűséget.

Michael vele nevetett.

– Nos, majdhogynem így történt. Kisegítette a lányomat egy nagyon nehéz helyzetben.

– Tényleg? Hogyan?

Alice mosolygott. Még nem adódott rá alkalom, hogy elmesélje Bellának, miként mentette meg Lucyt a kellemetlen helyzetéből.

– Hogy őszinte legyek, nem valami nagy ügy, de Michael és Lucy nagyon hálásak ezért az apró szívességért, ami ráadásul még jó móka is volt.

– Most már meséljetek el mindent! – kérte egyre növekvő kíváncsisággal Bella.

– Lucynak vacsorát kellett főznie a férje nagymamájának, aki roppant igényes – kezdte Alice.

– És nem tud főzni, ráadásul jelenleg nem is bír az ételekre nézni. Ugyanis állapotos – mondta Michael.

– És úgy volt, hogy Michael nem tudhat az egészről – tette hozzá Alice.

– Miről? Arról, hogy Lucy terhes?

– Nem! – mondta Alice. – Arról, hogy én segítettem Lucynak.

– Miért nem? – kérdezte Bella.

– Én is ezt kérdeztem – mondta Michael –, de nem kaptam kielégítő magyarázatot.

Alice és Bella egymásra néztek, és az asszony rájött, hogy a lány megérti az indokait. Alice nem szerette volna, ha Michael azt hiszi, miatta segített a lányának. Más okból tette mindezt.

– És akkor? – kérdezte Bella.

– A hipermarketben találkoztam össze Lucyval, véletlenül – magyarázta Alice. – Addigra már egy kicsit jobban összeismerkedtünk a sütőtanfolyamon, emlékszel? – Bella nagyon is jól emlékezett, de nem mondhatta ki fennhangon, hogy Lucyt és a nővérét akkor undok kis majmoknak nevezte a nagynénje.

Bella bátorítóan bólintott. Valószínűleg azon töprengett, mitől változott meg hirtelen ennyire Alice véleménye.

– Elmesélte nekem a helyzetet, én pedig fölajánlottam a segítségem. Semmi több. Kedvelem Lucyt – tette hozzá Alice.

Michael nevetett.

– Ami, tekintve, micsoda piszkálódós kis nőszemély tud lenni néha, még akkor is, ha nem dúlnak a hormonjai, igazán nagy szó.

Michael fölkelt az asztal mellől, és Alice vállára tette a kezét.

– Nos, akkor odajössz hozzám kettőre?

Alice megfordult, és fölnézett rá.

– Így rengeteg időnk lesz, hogy kiérjünk a reptérre.

– És biztos vagy benne, hogy nem lenne jobb, ha érted jönnék?

– Persze hogy nem. Akkor ellenkező irányba kellene menned, nem Heathrow felé.

– Nos, rendben. – A férfi arcon csókolta, de nem engedte, hogy fölkeljen a helyéről. – Maradj csak. Holnap találkozunk.

Alice és Bella nem szólaltak meg, míg meg nem hallották, hogy Michael mögött csapódik a bejárati ajtó.

– Ez igen! – mondta Bella irigyen. – Most pedig mesélj el mindent!

Alice vállat vont.

– Elvisz Marrákesbe.

Próbált higgadtnak tűnni, de nem tudta elnyomni izgatott mosolyát.

– Ezt már tudom! És tényleg fantasztikus! De miért kedvelted meg Lucyt, amikor korábban olyan ellenszenves volt?

Alice leült, és újratöltötte a poharaikat.

– Mert van benne spiritusz. És habár megeskettem arra, hogy isten bizony nem mondja el senkinek – nem akartam, hogy Michael megtudja, segítettem neki –, ő mégis elmondta Philipnek, aki meg elmondta Michaelnek.

– És azért nem akartad, hogy Michael megtudja, mert nem szeretted volna, hogy azt higgye…

Alice nagyot sóhajtott.

– Szóval megérted. Nem akartam, hogy úgy gondolja, a lányain keresztül akarom behálózni. Azt hiszem, ezt Lucy is megértette, és tiszteletben is tartotta. De nyilván úgy érezte, megérdemlem a dicséretet, amiért kisegítettem a nehéz helyzetből.

– És miért segítetted ki?

– Mert az a bizonyos nagymama egy pokolfajzat. Zsarnok és sznob; tudod, hogy egyik fajtát sem kedvelem különösképpen.

– És te meg Michael szerelmesek vagytok egymásba?

Alice bólintott. Az ajkába harapott, hogy visszafojtsa kitörő örömét.

– Nem gondoltam, hogy ez megtörténhet, de valójában az ember nem irányíthatja úgy az ilyesmit, mint ahogy elképzeli.

Bella szeretettel nevetett rá. Mintha hirtelen fölcserélődtek volna a szerepek. Most Bella volt az idősebb, aki örült, hogy fiatal barátnőjére rátalált a szerelem.

– Ez pontosan így igaz.

Huszonharmadik fejezet

Amikor Bella másnap reggel munkába indult, Alice épp az ágyára pakolt mindent a ruhásszekrényéből, ami akár csak egy kicsit is nyáriasnak volt nevezhető.

– Ha az útleveled és a hitelkártyád nálad van – mondta neki Bella, aki egy csésze teát hozott föl neki –, már nincs miért aggódnod. Megvehetsz mindent, amire szükséged lehet.

– Én is pontosan ilyesmiket szoktam mondani az embereknek – mondta Alice, átvéve a csészét. – De miért olyan nehéz megfogadni az efféle tanácsokat?

Bella vállat volt, aztán az órájára nézett.

– Egy percen belül indulnom kell. Pakolj ügyesen, és érezd magad nagyon, nagyon jól!

Miután jó alaposan megölelgették egymást, és elbúcsúzkodtak, Bellának ismét olyan érzése támadt, mintha ő lenne az idősebbik barátnő, aki épp egy szeleburdi, kalandozni induló fiatal lánytól búcsúzik. Majdnem az is kicsúszott a száján: „Vigyázz nagyon magadra!”

Bella örült neki, hogy Alice utazásán morfondírozva valamilyen pozitív és boldog témára terelheti a gondolatait, miközben a saját élete ennyire kusza. Amikor Alice-t együtt látta Michaellel, és látta, mennyire nyilvánvalóan szerelmesek egymásba, csak még erősebben érezte, micsoda halovány utánzata mindennek a Nevillel való kapcsolata. Ha esetleg jelen volt is közöttük ez a kicsit esztelen, szédült kábulat, Bella már nem emlékezett rá. És bár úgy gondolta, Nevil szerelmes belé, tudta, a másik csak azért szereti, mert ő pontosan olyan személyiség, amilyenre a férfinak szüksége van életcéljai eléréséhez. Talpraesett, és jól főz. Képes kellemesen társalogni, ügyesen forgolódik a társaságban. Sosem hozna szégyent a férfira, Nevil bárhová elviheti, biztos lehet benne, hogy ő előnyösen árnyalja majd a róla kialakuló képet.

De Bella ennél többre vágyott. Nevil azért akarja feleségül venni, mert minden kritériumnak megfelel, ez viszont nem elég. Azt akarta, hogy más, kevésbé megfogható okok miatt szeressék. Michael azért szerette Alice-t, mert ő Alice, nem a szakácstudománya vagy a szép háza miatt, még csak nem is azért, mert rendes volt a lányához. Persze Bella mindezt nem tudhatta biztosan, de kettejük testbeszéde erről árulkodott. Bella maga is ilyesmire vágyott.

Bárcsak véget vethetne a Nevillel való kapcsolatának, az egész színlelésnek! De hogy tudná kideríteni, miben mesterkedik a férfi, ha nem fér hozzá az irodában lévő feljegyzésekhez és aktákhoz? Az internet persze lenyűgöző terep, de hiába kutakodott tegnap éjjel a laptopján, nem haladt előrébb a kutatásaival.

Újra az ötlött eszébe, bárcsak lenne valaki, akitől tanácsot kérhetne. Esetleg forduljon Tinához vagy valamelyik másik kollégájához? De ha Nevil mégsem követ el semmilyen törvénytelenséget, hiba lenne olyasvalakit beavatni, aki neki dolgozik. Nevil esetleg még be is perelhetné az illetőt rágalmazásért.

Habár egyfolytában Dominic körül jártak a gondolatai, csak akkor merült föl benne, hogy a férfi esetleg segíthetne, amikor a rágalmazási peren morfondírozott.

Gyorsan átgondolta, vajon nem csak ürügyet keres-e, hogy fölhívhassa a férfit, és rájött, hogy Dominic pontosan az a személy, akire szüksége van: ügyvéd, aki tapasztalt az ingatlanjog terén. Felvidult. Egy keveset még kutat önállóan, aztán tanácsot kér a férfitól. Pusztán attól jobb kedve lett, hogy rájött, nem feltétlenül kell az egész problémával teljesen egyedül szembenéznie, örömmel tért vissza aktuális feladatához.

Kellemes volt egy kis ideig azzal foglalkozni, amihez igazán ért, anélkül, hogy magándetektívet kellene alakítania. Úgy döntött, ha Agnew-ék ügyét végre megnyugtatóan rendezi, utána otthagyja az irodát, ha erre kényszerül. A házaspár nem válhat áldozatává mások kisded játékának. Kitalált számukra egy elég rendhagyó megoldást, amelyben Jane Langley-nek is nagy szerep jutott.

Mivel tudta, hogy Jane korán ébred, felhívta, mielőtt munkába indult volna. Személyesen kellett beszélnie vele az ötletéről, és úgy döntött, beír egy vele való találkozót a határidőnaplójába. A többi feladatát majd e köré az időpont köré szervezi.

Jane jelezte, hogy örömmel látná vendégül, friss teasüteményt is ígért. Megbeszéltek egy időpontot, és Bella elindult a munkahelyére.

Bár egy kicsit késve érkezett, meglepődött, amikor Nevilt a külső irodában találta. A férfiban szemlátomást csak úgy buzgott a fölös energia, egy versenyre készülő terelőkutyára emlékeztetett, aki alig várja a parancsot, hogy átugorjon valamit, leugorjon valahonnan, vagy felugorjon valamiért.

– Szia, drágám – mondta neki, szemlátomást elfelejtkezve saját szabályáról, miszerint eltitkolja az irodában, hogy Bella a barátnője, habár ezt természetesen mindenki tudta.

– Nevil! – Bella igyekezett zavarodottságát mosoly mögé rejteni. – Segíthetek valamiben? – Csak késve döbbent rá, hogy ez úgy hangzik, mintha egy ügyfélhez beszélne, és nem a szerelméhez.

– Ó, igen. Megmutatnál valakinek egy házat? Most?

– Ööö… nem várhat addig, míg egy kicsit utolérem magam? Épp most estem be az ajtón.

Nevil az órájára pillantott, valószínűleg azért, hogy felhívja a lány figyelmét a késésre.

– Nem igazán. Londonból jöttek, és házakat akarnak látni. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy késlekedjünk.

– Te nem tudod elvállalni? Úgy értem, ha egyszer sürgős – tette hozzá, amikor eszébe jutott, hogy mégiscsak Nevil a főnök.

– Egy telefonhívást várok – mondta Nevil.

Akkor ezek szerint semmi sem változott, gondolta Bella, arra a hívásra gondolva, amely félbeszakította előző esti beszélgetésüket. Azt most figyelmen kívül hagyta, milyen hálás volt akkor emiatt.

– Természetesen csak akkor, ha nem okoz számodra túl nagy kényelmetlenséget – folytatta Nevil –, de tudod, azért vagyunk itt, hogy házakat adjunk el.

A férfi mosolyában mérgező elegyet alkotott a szarkazmus és a leereszkedés.

Bella belül hangtalanul sikoltott. Tegnap este úgy tűnt, a férfi szeretne a kegyeibe férkőzni. Ma viszont bosszúból a főnököt alakította.

Ha bármilyen kétsége lett volna eddig a szakítást illetően, az most elillant. Abban a pillanatban, amint megoldja Agnew-ék és Jane Langley problémáját, és végére jár a férfi kisded játékainak, már el is tűnik innen, mielőtt Nevil kettőt pisloghatna.

– Melyik házról van szó?

– Tudod, hiszen jól ismered, az, amelyiken elvégeztettük azokat az átalakításokat, és most egy igazi gyöngyszem. Vagy már nem érdekel?

– Ja, igen, Mrs. Macey háza. – Bella Nevilre nézett, nem vett tudomást a többes számról, mely azt sugallta, hogy a férfinak is szerepe volt az átalakításban. Igyekezett mézesmázos arcot vágni. – Még mindig eladó, igaz?

Nevil összeráncolta a szemöldökét.

– Hát persze!

– Akkor azonnal elindulok!

Bella kipréselt magából egy mosolyt. Még nem engedhette meg magának, hogy most rögtön összerúgja a port Nevillel, ezenkívül lelke mélyén képtelen lett volna elviselni, ha hagynia kellett volna, hogy a férfi mutassa meg valakinek az egyik házat azok közül, melyeket magában az „ő” házainak nevezett.

Nekiállt, hogy elintézze a papírmunkát. Ahogy Mrs. Macey házán gondolkodott, amely elbűvölő volt, de a hegyoldalba ékelődött, rájött egy lehetséges okra, amiért a Borz-lakot nagy hirtelen, titokban elhappolhatták ügyfelei elől. Az a ház egy hatalmas mező mellett állt, és ha valaki beszerzi a megfelelő engedélyeket, jövedelmező kis lakóparkot létesíthetne ott. Vajon Nevil álomházának – annak a háznak, mely jóval többe kerül egymilliónál, és amelyikhez Nevil kedvezményes áron juthat hozzá – az építője lehetett a vevő? Azért kellett olyan gyorsan eladni, mert Nevil neki akart a kedvére tenni?

Hirtelen minden világossá vált. Nevil összejátszott egy ingatlanfejlesztővel, és azt tervezte, hogy ilyen módon fog meggazdagodni. Bellának hirtelen hányingere támadt. Annyira megdöbbentő volt az egész. És minden bizonnyal szüksége lesz segítségre. Dominic az egyetlen ügyvéd, akit a bizalmába avathat. Mielőtt meggondolhatta volna magát, rövid e-mailt küldött a férfinak, arra a videóra mutató linkkel, amelyen Nevil egy ismeretlennel együtt a Borz-lak mellett ássa a lyukat az éjszaka közepén. Megkérdezte, tudnának-e találkozni, mivel tanácsot szeretne kérni tőle. Később még kitalálhatja, pontosan mit is mond majd neki.

Mire visszatért a külső irodába, Nevil már visszahúzódott csukott ajtaja mögé; kollégái együtt érzően néztek rá, ahogy kilépett az ajtón.

Bella szerette a munkáját, szerette megkeresni a megfelelő házakat a megfelelő embereknek: pont olyan volt, mint egy házasságközvetítő! Miért kell Nevilnek ilyen kapzsinak lennie? Miért kell lerombolnia mindent? Aztán rátört a bűntudat. Ha a férfi igazán szereti, tapintatosabbnak kell lennie, amikor szakít vele. Utána pedig keres egy másik ingatlanügynökséget. Jöhet az újrakezdés, újra meg újra…

Elindult Mrs. Macey háza irányába, azon töprengve, vajon Nevil elkövet-e valami tényleges törvénytelenséget, vagy pusztán immorális a viselkedése. Ahhoz, hogy ezt eldönthesse, Dominicra lesz szüksége. Remélte, hogy a férfi minél hamarabb válaszol majd neki. Ez az egész ügy rendkívül aggasztónak tűnt.

Bella szerette mutogatni az ügyfeleknek Mrs. Macey házát. Mindig korábban érkezett a találkozókra, hogy meglocsolhassa a muskátlikat, ha szükséges, néha pedig virágokat szedett a kertből, és berakta a csokrot a nappaliba. Mindig kinyitotta az ablakokat is, hogy biztosan ne legyen dohszag. Miközben ezzel foglalkozott, eltöprengett, vajon ő is épp hazudik-e. A házban nem volt talajvíz elleni szigetelés, és amúgy is komoly felújítást igényelt, hogy megfeleljen a modern követelményeknek. Nem kellene egyszerűen hagynia, hogy a vevők olyannak lássák, amilyen: rozogának, szűkösnek és sötétnek? Vajon nem alattomos ravaszkodás mindaz, amit csinál azért, hogy szebbnek tűnjön a ház? Átgondolta az egészet, és úgy döntött, nem. Az ő apró változtatásai pusztán jelzik, milyen lehetne a ház, ha egy kis időt és pénzt fordítanának rá.

– Ó, Istenem, nézd ezt a kilátást! – kiáltott fel az asszony abban a pillanatban, amint kilépett a kocsijából. – Csodálatos!

Bella mosolygott. Ha az ügyfél beleszeret a kilátásba, az már félsiker.

Az asszonyhoz csatlakozott a férje is. A középkorú házaspárnak, autójukból és ruháikból ítélve, pénze és ízlése is volt. Bella csak attól tartott, hogy esetleg nyaralót keresnek.

– Jó napot – mondta Bella, és kezet nyújtott. – Önök nyilván Mr. és Mrs. Truelove? Bella Castle vagyok. Kérem, fáradjanak be…

Amikor Bella végül elhajtott, miután elmondta Truelove-éknak, milyen teljes körű szerkezeti felújításra lehet szükség, és minden egyéb negatívumot is közölt velük, ami csak eszébe jutott, tudta, a házaspár eldöntötte, hogy megveszi a házat. Bella örült, már csak a zsémbes Mrs. Macey miatt is. Az öregasszony ugrálni fog örömében – jobban mondva azt azért biztosan nem, de valószínűleg belátja majd, hogy megérte befektetni azt a csekélyke összeget, melyet a ház kicsinosítására költött. Bella az órájára pillantott. Elég ideje lesz még végére járni a legsürgősebb teendőinek, mielőtt fölkeresi Jane Langley-t. Csak remélte, hogy Jane nyitottan viszonyul majd az ötletéhez – bármilyen szokatlannak hangozzék is elsőre. Hatalmas megkönnyebbülésére sehol sem látta Nevilt, amikor visszaért az irodába. Annyira elborzasztotta az, amire gyanakodott a férfival kapcsolatban, hogy egyelőre képtelen lett volna higgadtan viselkedni vele szemben.

Jane és Bella a kedvenc helyükön ültek a kertben, előttük a rozoga asztalon egy tálca, rajta teával.

– Nos, kedvesem, bármennyire is örülök, hogy látlak, úgy érzem, valami célod is van ezzel a látogatással, nem csak a friss teasütemény miatt jöttél – mondta Jane.

Bella bólintott.

– Igen, ez így igaz. És rá is térnék kertelés nélkül. Tudom, hogy aggódsz a sok munka miatt, amit el kellene végeztetned a házon, meg amiatt, hogy lesz-e pénzed rá, vagy esetleg el kell költöznöd, ugye?

Jane szemlátomást egy kissé meghökkent, amikor így szembesítették félelmeivel, de bólintott.

– Iiigen.

– Nos, lehetséges, hogy rátaláltam a megoldásra.

Habár Bella szerette volna egyszerűen, minden teketória nélkül elmondani az ötletét, most azon kapta magát, hogy húzza az időt.

– És mi volna az? Azonkívül persze, hogy lottózzak?

– Az, hogy eladnád a házad egy részét. Arra gondoltam, kettéoszthatnád rendesen, ki lehetne alakítani egy kis lakást úgy, hogy a tiéd maradna a földszint nagyobbik része, de a lakótársaidnak – mindjárt erre is kitérek majd, ígérem –, szóval nekik is jutna egy jókora földszinti fogadóhelyiség, és a kertet is közösen használnátok.

Jane nem válaszolt, de nem is hőkölt hátra elborzadva, úgyhogy Bella vakmerően folytatta.

– Persze ehhez megfelelő emberek kellenének, de azt hiszem, ismerek ilyeneket.

Hosszú, feszült csönd következett. Végül Jane felsóhajtott, és megszólalt.

– Ó. Na igen, természetesen már én is gondoltam erre a lehetőségre, de sosem tudtam kitalálni, hogyan is lehetne megvalósítani. A te ötleted azonban a kis lakásról elég vonzóan hangzik; így, bárkikkel laknék is együtt, nekem is, nekik is jutnának megfelelő hálószobák és nappali. És ott van a kert is! Nem szeretnék kerítést. Örömmel megosztanám megfelelő emberekkel, de szeretném, ha beláthatnám az egész kertet.

Bella megkönnyebbülten kifújta a levegőt.

– A gyakorlati részletek miatt nem kell aggódnod, ismerek valakit, aki mindezt megvalósíthatja neked. Dominic pedig foglalkozhat a jogi részével. Neked azt kell átgondolnod, vajon képes lennél megosztani a házad, és ezzel a házaspárral élni. Úgy, hogy közben megőriznéd a függetlenséged.

Jane bólintott.

– Azt hiszem, képes lennék rá. Persze ehhez elengedhetetlen, hogy megtaláljuk a megfelelő embereket, különösen, ha a kertet nézzük.

– Természetesen.

Bella várt. Ha valamit ingatlanügynökként megtanult, az az volt, mikor beszéljen, és mikor maradjon csöndben. Sokan voltak – például Nevil –, akik sosem sajátították el ezt a képességet.

– Mesélj róluk egy keveset.

Bella leküzdötte a kísértést, hogy egyszerűen azt mondja: „Ó, imádni fogod őket”, bár majdnem biztos volt benne, hogy így lesz. De tudta, milyen sértő, ha valaki eleve magától értetődőnek veszi az ilyesmit.

– Hát, középkorúnál egy kicsit idősebbek, de nagyon fiatalosak. Imádják a vidéki életet, és az asszony nagyon lelkes kertész.

Jane óvatosnak tűnt.

– Milyenfajta kertet szeret?

– Ezt elég nehezen tudnám megmondani – mondta Bella őszintén –, mivel az övét nem láttam, de ha azokból a kertekből indulok ki, amelyeket megmutattam nekik (és volt néhány), azt hiszem, az ízlése hasonlít a tiédhez és Alice-éhez: a buja és egy kicsit elvadult kertek tetszettek neki, nem az olyanok, amelyekben szabályosan sorakoznak a virágágyások.

– Hát, ennek persze még jobban utána kell nézni; nem szeretném olyasvalakivel megosztani a kertem, aki rajong a pink színű muskátlival és sötétkék lobéliával sűrűn teleültetett ágyásokért.

– Bevallom, nekem nagyon tetszik a rózsaszín muskátli – mondta Bella, ahogy a Mrs. Macey konyhájában álló virágokra gondolt. – Vagy inkább gerániumnak kellene nevezni? – ötlött eszébe valami, amit Alice egyszer mondott neki.

– Tudományosan inkább pelargoniumnak hívják, és igen, én is nagyon szeretem, de megvan a maga helye. Mint ahogy a lobéliának is. Micsoda gyönyörű mélykék fajtákat lehet kapni mostanában! De a kerti ágyásba nem való.

– Értem – mondta Bella, aztán ismét elhallgatott. – Meg kell mondjam, hogy, habár rettenetesen problémás ügyfelek, tényleg kedvelem őket. És ha Alice azon gondolkodna, hogy megosztja a házát, és nekik szeretné eladni a másik felét, gondolkodás nélkül rábeszélném.

– Nagyon is ésszerű megoldás volna, ha Alice számára nem is, nekem biztosan.

– És örülnél, ha lenne társaságod?

Jane bólintott.

– A család legalábbis biztosan azt szeretné, ha lakna itt még valaki, úgy értem, akkor is, ha Dominic már nem lakik itt.

– Dominic azon gondolkodik, hogy továbbáll?

A kérdés csak úgy kibukott Bellából, mielőtt egyáltalán ellenőrizhette volna gondolatait.

– Hát, tudod, sosem tűnt úgy, hogy hosszú távon is itt szeretne maradni.

– Persze, hogyne.

– És, köztünk legyen mondva, azt hiszem, elég feszült a viszonya a volt feleségével.

Bella úgy érezte, mintha gyomron vágták volna. Ugye, most már, miután rendben lezajlott a válás, többé nem keverheti zűrbe Dominicot? Az ajkába harapva bólintott. Remélte, Jane együtt érző, nem pedig kétségbeesett gesztusként értelmezi a fejmozdulatot.

– Szóval lehetséges, hogy a te ismerőseid épp ideális jelöltek lennének.

Bella összeszedte magát; igyekezett a konkrét témára koncentrálni.

– Elhozhatnám őket, hogy megismerkedjetek?

Jane bólintott.

– Hát persze.

Nem lehet egyszerű Jane-nek, döbbent rá Bella. Hatalmas változás vár rá, de úgy tűnt, kész szembenézni vele. Bella nagyra tartotta őt ezért.

– Akkor megszervezem. És ha a legcsekélyebb kétséget is érzed irányukban, nem is beszélünk többet az egészről. Tökéletesen elégedettnek kell lenned velük. És Dominicnak is.

– Hát persze.

– Megígéred, hogy nem fogadod el az ötletemet, ha nem vagy teljesen biztos az ügyfeleimben?

– Igen. Na és mikor találkozhatok velük?

Miközben Bella arrébb lépett, hogy fölhívja Agnew-ékat, és megkérdezze, el tudnának-e jönni másnap délután Jane-hez, rádöbbent, hogy akaratlanul is előnyösebb színben tüntette fel a házaspárt azzal, hogy nem kényszerítette Jane-re a döntést. Szinte a lélegzetét is visszafojtotta, úgy várta Agnew-ék válaszát.

Jól tudta, az is elképzelhető, hogy habozás nélkül nemet mondanak, de – bár mindig is kifejezetten egy önálló házat kerestek – olyan érzése volt, hogy hajlandóak lesznek legalább megfontolni az ötletét, már csak azért is, hogy belülről láthassanak egy gyönyörű, régi házat. Szerencsére igaza is volt. Agnew-ék kíváncsian várták, hogy megnézhessék a házat. Természetesen nem ígértek meg semmit, de Bella jobban ismerte őket annál, semmint hogy ezt remélte volna.

Amikor megállapodtak az időpontban, és elmagyarázta nekik az útvonalat, megkönnyebbülést és izgatottságot érzett egyszerre. Mi lesz, ha nem jönnek ki egymással a felek, akiknek pedig annyira szeretne segíteni?

– Nos, ha neked is megfelel, holnap eljönnének. Rendben?

– Teára? Nagyon jó lenne.

Bellát elöntötte az óvatos optimizmus. Még az is lehetséges, hogy beválik a terve.

– Elkísérem őket, úgyhogy nem kell egyedül találkoznod velük, így semmiképp nem lesz feszélyezett a hangulat.

– Azt hiszem, Dominic is itt lesz.

– Nagyszerű.

Bella látszólag annak örült, hogy Dominic jelenléte megnyugtatóan hat majd Jane-re. De nem titkolhatta el önmaga elől, hogy öröme mögött más is rejlik. Szerette volna látni a férfit, hiszen – ahogy immár bevallotta magának – éppolyan szerelmes volt belé, mint valaha. Képtelen lett volna továbbra is fenntartani a látszatát annak, hogy Nevilt szereti. Hiába foglalt esetleg Dominic, vagy hiába nem érdeklődik iránta egyáltalán, az ő érzései lehetetlenné teszik, hogy másvalakivel legyen, ne vele. Akkor inkább egyedül marad. És ha a férfi is eljön holnap, lehetséges, hogy megbeszélhetik Nevil sötét üzelmeit is.

Huszonnegyedik fejezet

A kötelesség visszaszólította az irodába Bellát, bár a Jane-nel való találkozás után legszívesebben hazasunnyogott volna. De mivel csak öt óra múlt, amikor kilépett barátnője házából, elhatározta, ellenőrzi, nem maradtak-e még elintézendő ügyek a hétvége előtt.

Nevil megint a külső irodában volt, és szemlátomást őt várta.

– Hol voltál egész nap?

A férfi még mindig feszültnek tűnt, és Bellát továbbra is lelkes juhászkutyára emlékeztette, de ezúttal egy kevésbé jóindulatú vadászkutyára. Talán nem futott be a várt telefonhívás, vagy talán rossz híreket kapott.

– Nos, megmutattam a vevőknek Mrs. Macey házát. Az asztalodon hagytam az összes erre vonatkozó iratot. Nagyon bőkezű ajánlatot tettek, annak ellenére, hogy elmondtam nekik, mennyi munkára lesz szükség a házon. A talajvíz elleni szigetelést is említettem.

– Bella, tudom, hogy jó vagy a szakmádban, máskülönben nem is dolgozhatnál itt, de muszáj mindig kiemelned a negatívumokat?

Mivel Bella úgy érezte, sokkal jobb a szakmában, mint Nevil, elengedte a füle mellett a megjegyzést, és folytatta:

– Elmagyaráztam, hogy az alsó szinten föl kell szedni a kövezetet ahhoz, hogy szigetelést tehessenek alá – nézett fel szelíden mosolyogva a férfira –, és így is megveszik. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem voltál itt, amikor visszaértem, nekem pedig még más dolgom is volt.

Nevil bocsánatkérően vállat vont.

– Bocsánat, egy kicsit ideges vagyok. Mit szólnál egy teához?

Bella már torkig volt a teával, de a férfi nem sűrűn ajánlotta fel, hogy főz egyet, úgyhogy azt mondta:

– Ó, igen, kérek!

– Tina! – kiáltotta Nevil, parancsolóan intve Tinának a kanna felé.

Szóval egyáltalán nem is merült föl benne, hogy akár ő is elkészíthetné. Ezek szerint semmi változás. Nem is kért volna, ha ezt tudja.

– Na és hogy van mostanság Alice? – kérdezte Nevil, miután Tina megjelent a kannával.

Nem volt jellemző rá, hogy Alice után érdeklődik. Biztos van valami zűr.

– Ó, hát… épp most utazik majd el a hosszú hétvégére.

– Tényleg? Hová? Valami kellemes szállodába, ahol különlegesen kedvező ajánlatokkal várják a nyugdíjasokat?

– Nevil, nem túl kedves tőled, hogy ilyeneket mondasz!

– Miért? Ez az igazság. Alice nyugdíjas. – Alice kisebb vendégséget rendezett a hatvanadik születésnapjára, amelyre Nevilt is meghívta.

– Nos, ez lehet, de akkor sem Budleigh Saltertonba vagy Bournemouthba megy.

– Elnézést, hogy érdeklődni merészeltem. Szóval, hová mennek azzal a nem tudom, milyen társasággal?

– Marrákesbe. És egy férfival megy.

Nevil szemlátomást megdöbbent.

– Igen. Egy fiatalabb férfival.

Bella túl későn döbbent rá, hogy ezzel elárulta Nevilnek, hogy ő egyedül lesz a házban a hétvégén. Habár semmi megmagyarázható oka nem volt rá, Nevil nem szeretett Bellánál aludni, ha Alice is otthon volt. Milyen ürügyet eszelhetne ki arra, miért nem hívhatja el magához?

Nevil zavarba jött.

– Hé! Ezek szerint egyedül leszel otthon! Bárcsak bulizhatnánk egész hétvégén! De el kell mennem valahová.

– Ó! – Bella nem volt benne biztos, vajon elég meggyőzőre sikeredett-e csalódott arckifejezése. – És hová? Szórakozás vagy üzlet?

– Üzlet! Nem hagynálak egyedül egész hétvégén, ha nem lenne fontos! – Nevil sértődöttnek tűnt. – Nem, találkoznom kell néhány emberrel… nem mehetek bele a részletekbe, de amolyan férfias dolog, és határozottan munkának számít.

– Lehetnek szabad hétvégéid, Nevil – mondta Bella kedvesen –, mármint ha nem vagy épp az irodában.

Bella élvezte, ha szombaton is kellett mennie dolgozni, mert akkor mindig olyan nyüzsgés volt benn, de Nevil sosem volt valami lelkes, szóval most biztosan mesterkedik valamiben.

– Ó, bébi, tudom, persze! Egyszerűen csak szívtelennek érzem magam, amiért nem találkozunk hétvégén, de ígérem, ez az egész kifizetődik majd – nagyon is!

Bella mosolygott, aztán mély lélegzetet véve összeszedte a bátorságát. Rákérdez a Borz-lakra… még egyszer. És ezúttal választ is fog kapni.

– Nevil, tényleg szeretném megtudni…

Megcsörrent a férfi telefonja. Előkapta, és a mellkasához szorította.

– Sajnálom, bébi, de ez szigorúan bizalmas.

Bella mérgesen felkapta a teáscsészéket, és kiviharzott Nevil irodájából. Igazán nevetséges, mennyi bizalmas beszélgetése van mostanában a férfinak! Ha nem látta volna a filmet arról, hogyan ás lyukat az éjszaka közepén, akkor is gyanakodna. Nevilnek korábban sosem voltak bizalmas telefonbeszélgetései.

Épp arra próbálta magát rávenni, hogy menjen vissza Nevil irodájába, és szedje ki belőle a válaszokat, amikor megszólalt az asztalán a telefon. Mivel már elmúlt fél hat, az ingatlanügynökség központi vonala az ő telefonjára volt átirányítva. Fölvette a készüléket.

– Bella Castle.

– Jó napot. Borzasztóan sajnálom, hogy ilyen későn hívom, ráadásul pénteken – mondta egy férfihang.

– Semmi baj, még csak fél hat múlt. Még benn vagyok.

– De ahhoz már nyilván késő van, hogy a családommal megnézzünk egy házat – folytatta a férfi idegesen.

– Dehogyis, megbeszélhetünk egy időpontot. Ó, úgy érti, most azonnal szeretnének megnézni valamit?

– Eléggé sietnünk kell. Eladtuk a házunkat, úgyhogy készpénzes vevők lennénk, de hétfőn el kell költöznünk, és nem tudunk hová menni.

– Úristen.

– A feleségem pedig szerdára van kiírva. Nem mintha a babák általában olyan pontosan érkeznének…

Bella döntött.

– Rendben, boldogan megmutatok maguknak egy ingatlant, de nem valószínű, hogy bármelyik eladó túlságosan örülne, ha ilyenkor akarnánk megnézni a házát.

– Igazából mi azokra a házakra gondoltunk, amelyek abban az új lakóparkban vannak.

– Ó, igen, az megoldható.

Fél órával később, amikor Nevil még mindig nem bukkant elő az irodájából, Bella összeállította az iratokat, amelyekre szüksége volt. Nevil írta alá a szerződést arról, hogy ő adja el ezeket az új építésű házakat, de, miután ezt kikötötte magának, nem sok mindent tett az ügy érdekében, azonkívül, hogy hirdetést adott föl az újságban. A házaspár azonban olvasta a hirdetést, és lelkesen érdeklődtek. Bella írt Nevilnek egy sietős magyarázó cetlit arról, hová ment, és kezében a kulcsokkal kilépett az irodából.

Amikor leparkolt az autójával, észrevett egy családot az egyik három hálószobás ház előtt, és rájött, hogy ezek az ügyfelei. Reménykedett benne, hogy csak a szülőkkel találkozik majd, de a mindenórás terhes asszony egy hatalmas csecsemőt tartott a karjában, a zaklatott fiatalember lábába pedig egy totyogó apróság kapaszkodott. Nem csoda, hogy ennyire sürgősen szerettek volna házat találni.

– Megfogjam esetleg a babát? – kérdezte Bella egy kicsivel később, amikor rájött, hogy a párnak elég nehezen megy a gondolkodás, miközben a gyerekeikkel vannak elfoglalva. Mrs. Archer, miközben nyitogatni próbálta a beépített szekrényeket, hogy megnézze, mekkorák, már legalább kétszer fejbe vágta a babát.

– Nagyon könnyen kezelhető kisbaba – mondta Mrs. Archer.

Bella ezt maga is látta. Hiszen a csecsemő alig hümmögött egyet, amikor a szekrényajtó fejbe ütötte. Kinyújtotta a karját, aztán megtántorodott, amikor átvette a babát. Ólomsúlyúnak érződött.

– Mekkora kisfiú! Mennyi idős?

– Tíz hónapos – válaszolta az anyuka kurtán. – És igen, meglehetősen elfoglalt leszek a közeljövőben. Ezért is kellene gyorsan új otthont találnunk!

Bella a karjába szorította a hatalmas kisbabát.

– Ebben a házban három kétszemélyes hálószoba van. A földszint elrendezése pedig ideális egy család számára.

– Ezek a hálószobák nem valami tágasak, igaz? – folytatta Mrs. Archer.

– Mindegyikben elfér egy franciaágy – válaszolta Bella egy kicsit védekezően. – És ezeket a házakat most árengedménnyel árulják. Az egyik szobába berakhatnak akár emeletes ágyat is.

Mrs. Archer bólintott, és elindult, hogy szemügyre vegye a fürdőszobát.

– Elmagyarázná a fűtési rendszert? – kérdezte a férje, akire továbbra is egy kisgyerek csimpaszkodott.

Bella megtette, ami tőle telt, de tisztában volt vele, hogy csak ismételgeti, amit mondtak neki, anélkül, hogy felfogná az apróbb részleteket.

– Egyébként van erről egy tájékoztató füzetünk – fejezte be előadását.

Mindannyian egyetértettek abban, hogy a földszint elrendezése sokkal kellemesebb.

– Mindenki azt mondja, a gyerekes családoknak nagyon kényelmes a jókora étkezőkonyha – mondta Bella. – És mivel kilátást biztosít a kertre, szemmel tarthatja a kicsiket, amíg kint játszanak. – Rádöbbent, hogy kibírhatatlanul csöpögős, így inkább elhallgatott. A családnak vagy tetszik a ház, és akkor megveszik, vagy nem.

Fél óra múlva megkönnyebbülve csukta be utánuk az ajtót. Sikerült bemutatnia úgy az ingatlant, hogy sem a házban, sem a gyerekekben nem esett kár, és ráadásul a házaspár úgy döntött, hogy megveszik!

– Ez igazán remek – mondta, miközben figyelte, amint bekötik a kicsiket az autóba, és azon tűnődött, vajon ő maga szeretne-e egyáltalán gyereket. – Elintézem a papírmunkát, úgyhogy kis szerencsével hamarosan aláírhatják.

– Olyan gyorsan szeretnénk, amilyen hamar csak lehetséges – mondta Mr. Archer. – Dawn anyukájánál lakunk, amíg nem tudunk elköltözni.

Bella bólintott.

– Teljesen megértem. Gondoskodom róla, hogy a lehető leggyorsabban menjen minden.

Mire visszaért az irodába, már mindenki hazament. Kinyitotta az ajtót, és úgy döntött, egy olyan kollégára bízza a házeladással kapcsolatos papírmunkát, aki egész szombaton bent lesz.

Amikor felnyitotta a fénymásolót, hogy lemásolja a fűtőkészülékről szóló prospektust, és elküldje Mr. Archernek, egy ott felejtett tervrajzot vett észre a készülékben.

Fölvette a papírokat. Olyan könnyen előfordul, hogy az ember lemásol valamit, az eredetit pedig bent felejti a fénymásolóban. Lemásolta, amit szeretett volna, aztán úgy döntött, helyére teszi a tervrajzokat.

Ahogy tanulmányozta a papírokat, rájött, hogy egy olyan ingatlanról szólnak, amelyet nem sokkal ezelőtt adtak el. Pontosan emlékezett az esetre. Titkos ajánlattétellel kelt el, és Bella ügyfelei – egy népes, rendetlen család, akik már jó ideje keresgéltek – alulmaradtak valakivel szemben, akit Nevil képviselt.

Szétnyitotta az alaprajzot, és észrevette, hogy átrajzolták. A régi farmépület mellett vonalak húzódtak át a szomszédos ingatlanra. Ahogy alaposabban is tanulmányozta a rajzokat, rájött, hogy az egész szomszédságot le akarják bontani. Egy hatalmas szupermarketet terveznek a telkekre.

Tényleg szükség van a környéken egy újabb szupermarketre? Amikor megmutatta a családnak a házat, az egyik előnye épp az volt, milyen közel van a Tesco. És most ezt a családot meg a többieket megfosztják vágyott otthonuktól.

Fáradtnak és rosszkedvűnek érezte magát, úgy döntött, hazamegy. Tisztában volt vele: Nevil áll e mögött is.

Huszonötödik fejezet

Alice pakolni próbált. Úgy tűnt, cserbenhagyja összes jó tulajdonsága, melyeket Michael fel szokott sorolni, amikor azt magyarázta, miért is szeretett bele.

Belül csak egy merő zűrzavart érzett. Milyen lesz az idő Marrákesben? Száraz és forró, vagy párás? Nem akart túl sok mindent vinni, mert tartott tőle, hogy akkor ostobán döntésképtelennek tűnik, de nem is szeretett volna ott állni valamilyen létfontosságú dolog nélkül.

– Oké – mondta hangosan. – Vegyünk ki mindent, ami semmivel nem illik össze.

Ezt könnyebb volt eldönteni. Elkezdett szetteket kialakítani a különböző ruhadarabokból. Azután elővett egy fekete, finom gyapjúból készült maxiruhát, néhány sálat, és úgy határozott, kész van a pakolással. A pezsgő izgalom, melyet átmenetileg háttérbe szorított a csomagolás miatti aggodalma, most újra elöntötte. De a várakozás izgalmát, amiért valamilyen csodálatosan új helyre megy egy érdekes férfival, akibe kislányhoz illően fülig szerelmes, aggodalom is fűszerezte: valószínűleg le fog feküdni valakivel, sokévnyi szünet után.

Egyfelől persze felvillanyozó és varázslatos volt a gondolat, melytől vágyakozva elakadt a lélegzete. De vajon működik-e még minden úgy, ahogy kellene? Tudja-e még, mit kell csinálni? És mi lesz, ha a férfi hátrahőköl többé már nem fiatal testének látványától? Nos, ha így lesz, hát így lesz, határozott magában, és bár persze akkor nagyon szomorú lesz, talán a szíve is összetörik bánatában, másfelől semmit nem tehet, amivel megakadályozhatná, hogy ez történjen.

Ezzel a józan és földhözragadt gondolattal bevonult a fürdőszobába, epilátorral, gyantával és hajfestékkel fölszerelkezve, hogy megtegye, ami tőle telik. Amikor végzett a szépészeti műveletekkel, az órájára pillantott, és felhívta a helyi szépségszalont, hogy megtudja, kaphat-e még időpontot pedikűrre. A csillogóra festett lábkörmök valami titokzatos módon akkor is felvidítják majd, ha a dolgok nem mennek jól.

Végül, miközben a kedve még mindig hullámzott – hol elöntötte a derűs várakozás, hol pedig elfogta a mélységes aggodalom, vajon miképp fúj majd visszavonulót Michael az ő meztelen teste láttán –, elérkezett az ideje, hogy elinduljon a férfihoz. Végeredményben, döntötte el, igazán boldog. És izgatott.

Michael nagyon örült neki, erősen és hosszan magához szorította. Alice elégedett volt, félelmei elhalványodtak.

– Összesen ennyi csomagod van? – kérdezte a férfi a bőröndjére nézve, amikor a csók után végül eleresztette.

– Csak egy hosszú hétvégére megyünk – válaszolta Alice, ruháját lesimítgatva.

– Igen, de micsoda hosszú hétvége lesz! – mondta Michael, átkarolva és magához szorítva Alice-t.

– Tudom. Nem akartam túl sok mindent bepakolni, de bármilyen keveset csomagol is be az ember, gyakran annak is csak a felét veszi föl.

A férfi nevetett.

– Csak az a nehéz, hogy megmondjuk, melyik felét! Na jó, indulhatunk?

Aztán már úton is voltak, Michael autójával, a repülőtér felé.

Nevil kimentette magát a hétvégére, de esetleg péntek estére szeretne valamilyen közös programot. Bella épp azon töprengett, vajon van-e valamilyen ürügy, amit felhozhatna, hogy ezt elkerülje, amikor csöngött a telefonja.

– Annyira sajnálom, édesem, mondtam már? Villámsebesen el kell indulnom Sussexbe abban a pillanatban, amint befejeztem ezt a papírmunkát.

Bella nagyon szeretett volna részleteket kiszedni Nevilből; igencsak foglalkoztatta a fénymásolóban talált tervrajz. De majdnem biztosan tudta, hogy úgysem kapna választ, úgyhogy csak annyit mondott:

– Akkor hétfőn majd látjuk egymást.

– Nagyon megértő vagy – mondta Nevil, hallhatóan megkönnyebbülve.

– Megértő vagyok. Úgyhogy néha meg is próbálhatnád elmagyarázni nekem a dolgokat. Lehetséges, hogy képes lennék felfogni a magyarázatot.

– Bella! – mondta a férfi szemrehányóan. – Mire gondolsz?

– Ne is törődj vele, Nevil. Tedd, amit tenned kell, és legyen szép hétvégéd.

– Drága vagy – mondta Nevil.

– Tudom – helyeselt a lány. – Szia.

Későre járt. Bella szendvicset készített magának, aztán fölment az emeletre, hogy megfürödjön. Amikor meglátta a nagynénje szétdobált ruhadarabjait, azon kezdett tűnődni, vajon hogyan érezheti magát Alice. Jólesett, hogy másvalakire gondolhat. A saját élete ebben a pillanatban teljes káosznak tűnt. Dominicról sem hallott semmit. Vajon megkapta az e-mailjét? Vagy egyszerűen csak nem tud segíteni neki? Ágyba bújt, fáradtan és némiképp lehangoltan.

Abban a pillanatban, amint kinyitotta a szemét, érezte, milyen gyönyörű, napsütéses nyári nap van. Nagyon örült neki. Ez azt jelenti, hogy Jane főképp a kertben láthatja majd vendégül Agnew-ékat, ami az egész ingatlan legkellemesebb része volt. Jane is a kert miatt aggódott leginkább. Amióta Bella azt javasolta neki, aludjon a földszinten, az asszony eléggé elhanyagolta az emeleti szintet. Az emeleten kell majd végrehajtani a legfőbb átalakításokat. Agnew-éknak el kell viselniük az építőmunkásokat néhány hétig, ha úgy döntenek, hogy azonnal beköltöznének. Ha egyáltalán oda akarnak költözni. És ha Jane is elfogadja őket.

Meglehetősen radikális módját eszelte ki annak, hogy egy csapásra két problémát is megoldjon, döbbent rá Bella. Általában egy nagy ház tulajdonosa először úgy dönt, kettéválasztja a házát, és csak utána keres vevőket – olyan vevőket, akik szívesen élnének ikerházban, és elképzeléseik listáján nem szerepel első helyen az „önálló ingatlan” kifejezés.

Igazából mindkét félnek azt javasolta, gyökeresen változtassanak elképzeléseiken. De ha Jane annyira megkedveli Agnew-ékat, mint amennyire ő számít rá, akár működhet is az ötlet.

Rájött, hogy sosem mesélhet Nevilnek erről a meglepő tervéről. Még akkor sem tehetné, ha nem gyanakodna a férfi törvénytelen üzelmeire. Nevil egyszerűen nem értené meg az indokait. Amikor megismerkedett vele, elfogadta, hogy a férfi sokkal inkább üzleti szempontból közelíti meg az ingatlanosszakmát, mint ő. Bella úgy érezte, az egésznek több köze van az emberekhez, a különböző személyiségekhez. Most őszintén remélte, hogy ebben az esetben beigazolódnak az elképzelései. Agnew-ék így olyan otthont találhatnának maguknak, amelyet igazán szeretnének, Jane pedig nem aggódna többé, amiért hatalmas háza a szeme előtt megy tönkre annyira, hogy végül ki kelljen költöznie.

Bella kivitte a teáját Alice kertjébe. Egy kicsit szomorú volt, amiért a nagynénje nincs ott, hogy csatlakozzon hozzá. Nem fordult elő túl gyakran, hogy a kertben lehetett reggelizni. Másrészről persze Alice épp Marrákesben van egy olyan férfival, akit szeret, és bizonyára ott reggelizik, ahol csak akar.

Bella bánatosan mosolygott, miközben a teáját kortyolgatta. Mit ronthatott el? Itt ül huszonévesen, bármilyen kalandra kapható lenne. És mégis a hatvanéves nagynénje az, aki épp a világ túlsó felén jár egy csodálatos férfival, és most éli át élete legromantikusabb hétvégéjét – legalábbis Bella őszintén remélte, hogy így történik. Felsóhajtott. Talán amikor ő is annyi idős lesz, mint most Alice, neki is megadatik mindez.

Miután elmosogatta az edényeket, újra az internetet kezdte bújni. Beírta Nevil nevét, és megpróbált minden egyes személyről képet találni, akivel a férfi kapcsolatban állt. Csak az volt a baj, hogy az éjszakai felvétel nagyon rossz minőségű volt. Valószínűleg a vőlegényét sem ismerte volna fel, ha nem ismeri közelebbről. Nevil rengeteg emberrel állt kapcsolatban, de a haverkodós képeken egyik résztvevő feje fölött sem díszelgett a „simlis ingatlanbefektető” felirat.

Bárcsak megkérdezhetné Tinát! A nő egész életében ezen a környéken élt, és úgy tűnt, mindenkit ismer a városban és a közelben. De amíg nincs egy kicsit több konkrétum a kezében, nem lenne helyes beavatni őt. Ha Nevil rájönne, Tina elveszíthetné a munkáját. Dominic az egyetlen, akivel az ügy jelen állásánál konzultálhat. Bárcsak válaszolt volna az e-mailjére! Akkor most nem kellene abban reménykednie, hogy Jane-nél majdcsak összefutnak.

Valamivel fél négy után indult el Jane-hez. Agnew-ék, mint rendesen, korábban érkeztek. Észrevette őket, amint, jóval távolabb a háztól, az autójukban üldögélnek. Bella sejtette, hogy így lesz, ezért ő is hamarabb jött.

– Helló, mi a helyzet? – köszönt vidáman, bár korántsem volt könnyed hangulatban. Nagyon szerette volna, ha beválik az ötlete, de Agnew-ékkal kapcsolatos eddigi tapasztalatai nem sok jóval kecsegtették. – Milyen szerencse, hogy ilyen csodálatos időnk van!

Mrs. Agnew kiszállt az autóból.

– Ugye? És milyen szép a ház. Milyen kár, hogy nincs pénzünk megvenni az egészet.

Bella vidáman kuncogott. Mindig is ez volt velük a probléma: udvarházra vágytak, de csak sorházra lett volna elég a pénzük.

– Jó pár százezerrel meghaladná a költségvetésüket – mondta. – És különben sem eladó. Mrs. Langley nem akarja eladni, ameddig nem feltétlenül muszáj, és az még odébb van.

Mr. Agnew is kiszállt, és az autójának támaszkodva bekapcsolódott a beszélgetésbe.

– Szóval, miről is van szó?

– Alapvetően arról, hogy a tulajdonos nem szeretne elköltözni, de a házon sok mindent meg kellene csináltatni. Nincs vagyona ezen az ingatlanon kívül. Ha valamiképp meg lehetne osztani a házat – és én ismerek valakit, aki épp alkalmas lenne erre a feladatra –, az azt jelentené, hogy ő továbbra is itt élhetne. Önöknek pedig azért lenne előnyös, mert egy igazán pompás ház egyik felében lakhatnának, egy hatalmas kert közepén. Lehetne legalább egy jókora nappalijuk, nagy konyhájuk, és az emeleten annyi tér, amennyit csak szeretnének… – Elhallgatott, hogy levegőt vegyen. Rájött, sokkal jobban érintett érzelmileg ebben az egész ügyben, mint ami szigorúan szakmai szempontból megengedhető lenne.

– Azt szeretjük magában, Bella – mondta Mrs. Agnew –, hogy szemmel láthatóan érdekli, amit csinál. Azt hiszem, épp annyira szeretné megtalálni számunkra az ideális otthont, mint mi magunk!

Bella fölnevetett.

– Nos, talán nem pontosan annyira, gondolom.

– Egyébként – kérdezte hirtelen Mrs. Agnew – rájött valamire azzal a két emberrel kapcsolatban, akik a Borz-lak kertjében ástak?

Bella semmi pénzért nem vallotta volna be, hogy elvileg egyikük menyasszonya.

– Nem, nem sok mindenre. De dolgozom rajta.

– Sajnálom, hogy nem akartunk ajánlatot tenni, de úgy éreztük, a körülmények…

Bella megrázta a fejét.

– Ó, persze! Teljesen megértem. Rettenetes megrázkódtatás lehetett, hogy két ásó embert látnak, miközben borzokra számítottak! – Mindannyian elmosolyodtak. Így kimondva volt az egészben valami vicces. – De különben is azt hiszem, ez a megoldás sokkal jobban megfelel önöknek. Azonkívül, hogy a házat meg kell osztani valakivel, azt hiszem, minden kritériumnak megfelel. – Mrs. Agnew-ra kacsintott. – Még rózsalugas is van – azt hiszem, ez volt az, amiről hajlandó lett volna lemondani, igaz?

– Igen!

– És vannak melléképületek is, ahol felállíthatja a terepasztalait meg a villanyvonatokat – mondta Bella Mr. Agnew-nak. – Bár valószínűleg előtte szüksége lesz segítségre, hogy kipakolja a lomokat.

Mrs. Agnew lelkesen felsóhajtott.

– Most már bemehetnénk? Alig várom!

Bella kinyitotta a kaput. Észrevette Jane Langley-t, aki keresztbe font karral álldogált a gyep közepén. Ugyanazt a csinos selyemruháját viselte, mint amelyikben a vasárnapi születésnapi ebédre érkezett. Bella rájött, hogy azért öltözött ki, mert ideges. Ő maga is ideges volt. Ha nem válik be az ötlete, három csalódott embert kell megvigasztalnia – önmagáról nem is beszélve.

– Jane! – mondta, miközben odavezette Agnew-ékat. – Ők Mr. és Mrs. Agnew – Mrs. Langley.

– Nagyon örvendek – mondta Mrs. Agnew. – Ó! Egy tengelice! Milyen aranyos! Ó, bocsánat, elkalandoztam.

Jane Langley elmosolyodott, miközben kezet fogott Mr. Agnew-val.

– Lenyűgöző kis teremtmények, nem igaz? Szereti a madarakat?

– Imádom őket – válaszolt Mrs. Agnew. – Az egyik fő ok épp az állatvilág, amiért vidékre szeretnénk költözni. Borzok és rókák persze Oxfordban is vannak, és én őket is nagyon szeretem, de itt több a madár.

– Így igaz. Én is mindent megteszek, hogy minél több állatot csábítsak a kertbe. Ezért is nincs macskám. Szeretné megnézni a kertet, Mrs. Agnew?

– Nagyon szeretném! De kérem, hívjon Imogennek. A férjem pedig Alan.

– Engem pedig szólítsanak Jane-nek – mosolygott kedvesen az asszony. – Jöjjön velem!

Ahogy a két nő beszélgetésbe mélyedve átvágott a gyepen, Mr. Agnew és Bella egymásra néztek.

– Úgy tűnik, jól kijönnek egymással! – mondta Mr. Agnew. – Mit gondol, Mrs. Langley is hagyja, hogy a borzok feltúrják a gyepet, akárcsak az én feleségem?

Bella kuncogott.

– Igen, hagyja. Ahhoz képest, hogy milyen buzgó kertész, nagyon toleráns. Egyébként azt szokta mondani, hogy meg kell szeretni a borzokat, hiszen az ember amúgy sem tudja távol tartani őket. Csatlakozzunk hozzájuk?

Bella és Mr. Agnew a többiek után eredtek. A két nő a kertészkedésről beszélgetett olyan szenvedéllyel, amelyet a kívülállók csak csodálhattak, de teljesen megérteni nem voltak képesek.

– Ó! Clematis armandii! Évek óta kísérletezem az ültetésével! Általában az első néhány telet túlélik, aztán kipusztulnak – mondta Imogen Agnew.

– Hogy őszinte legyek – válaszolta Jane –, ez a harmadik próbálkozásom. Most már néhány éve megvan, szóval optimista vagyok.

– És ez milyenfajta rózsa? Annyira tetszik az a kis zöld ott a közepén!

– Madame Hardy – mondta Jane. – Kedveli a rózsákat?

– Ó, igen. Ha csak egyfajta virágot ültethetnék, az biztosan a rózsa lenne…

Miközben Alan Agnew csatlakozott a feleségéhez és Jane-hez, Bella lemaradt a többiektől. Leült a rózsalugas árnyékába, és elővette a telefonját. Szerette volna megnézni, nem érkezett-e üzenete Alice-től. Hiába volt tisztában vele, hogy a nagynénje felnőtt, önálló nő, mégis úgy érezte, komoly lépésre szánta el magát Michaellel, mégpedig a kapcsolatuk nagyon korai szakaszában. Szörnyű lenne, ha minden csúnyán elromlana közöttük. Egy SMS-t, amelyben az áll: „csodásan érzem magam”, vagy valami ehhez hasonló, most nagyon megnyugtatónak talált volna.

Alice-től nem érkezett üzenet, de Dominic írt neki. Nem voltam otthon, de remélem, hétvégén lesz időm a dologra. Kicsit összejött nálam most minden. D.

Mindez nem volt túl sokatmondó, de Bella néhány pillanatra szinte a mennyekben érezte magát. Jane korábban nem volt benne biztos, hogy Dominic ráér aznap. Azután Bella megszidta magát szánalmas viselkedéséért, és fölkelt, hogy csatlakozzon a többiekhez. Lehet, hogy szükségük van rá.

Amikor épp befordult volna a zöldségeskertbe, ahol a többiek épp a karós babot tanulmányozták, észrevette Dominic autóját. Így hát ott maradt, ahol épp állt. Feltűnt neki, hogy Dylan is a férfival van. Képtelen volt tovább egy helyben maradni; eléjük ment, hogy üdvözölje őket.

– Szia! Szia, Dylan!

A kisfiú üdvözült mosolyt vetett rá.

– Szia. Mikor megyünk hintázni meg fagyizni?

Nyilvánvalóan emlékezett a múltkori alkalomra, amikor találkozott Bellával.

– Hát, most azonnal biztosan nem, de azt tudom, hogy az apu… Dominic Jane nénikéjének van egy régi, nagy lavórja, abba tehetnénk vizet, és lehetne benne pancsolni. Hoztál fürdőnadrágot?

– Szia, Bella – mondta Dominic, és megpuszilta a lány arcát.

Bella szíve nagyot dobbant, ahogy meglátta a férfit. Dominic fantasztikusan nézett ki a farmerban és laza pólójában, de Bella rájött, hogy akár kezeslábast is viselhetne, akkor is tátott szájjal bámulná.

– Te elhoztad a tiédet? – kérdezte Dominic.

Bella elpirult.

– Mit? A fürdőruhámat? Nem. Én most dolgozom. Agnew-ék itt vannak. Úgy tűnik, nagyon jól kijönnek Jane-nel.

– Részint ezért is vagyok itt – mondta Dominic. – Jane mesélt a tervedről, és bár első hallásra egy kissé eszementnek tűnik, azért, azt hiszem, működhet. De ez hatalmas döntés lenne Jane néni részéről. Úgy éreztem, jó lenne, ha itt lennék, és támogatnám.

– Ma még nem kell semmit eldöntenie. Ez csak egy tapogatódzó találkozás, hogy lássuk, egyáltalán megvalósítható-e, amit kitaláltam.

Dominic bólintott.

– Egyébként megkaptam az e-mailedet, de még nem tudtam neki annyi figyelmet szentelni, amennyit megérdemel.

– Remélem, nem bánod, hogy téged zaklattalak ezzel, de nem tudom, ki mást kérhetnék meg.

– Nagyon bonyolult ügy.

Ekkor Bella észrevette, hogy Dylan mindenáron szabadulni szeretne Dominic kezéből, és rájött, hogy ez nem a megfelelő pillanat az ügy megtárgyalására. Leguggolt, hogy egy magasságban legyen a kisfiúval.

– Menjünk, és keressünk valami innivalót? Ettől a nagy melegtől borzasztóan szomjas lettem.

Dylan bólintott.

Dominic lenézett a kisfiúra.

– Ha szívesen bemész Bellával a házba, Dyl, akkor én meg megyek, és megkeresem Jane nénit meg ezeket az Agnew-ékat, akikről már annyit hallottam.

– A zöldségágyásoknál voltak, amikor utoljára láttam őket, de mostanra már biztosan eljutottak a gyümölcsösig – mondta Bella. – Gyerünk, Dylan. Történetesen tudom, hogy van gyümölcslé a hűtőben. És jégkrém is. – Bella azért tudta mindezt, mert Jane kérésére ő maga töltötte fel a hűtőt a héten.

– Szuper – mondta Dylan, Dominic pedig összekacsintott Bellával.

Huszonhatodik fejezet

A felnőtteknek, ahogy Bella most magában gondolt rájuk, igencsak sokáig tartott körbenézni a házban, de ő nagyon jól mulatott Dylannel. Mindig is jól kijött a gyerekekkel – különösen azokkal, akik kedvelték. Csak azt szerette volna, bárcsak Dominic érzései felől is ilyen biztos lehetne.

Persze tudta, hogy a férfi jó véleménnyel van róla, különben nem bízta volna rá habozás nélkül Dylant, míg ő maga a nagynénje mellé szegődik, arra az esetre, ha annak esetleg jogi tanácsra lenne szüksége. De vajon tetszik-e neki olyan értelemben, mint ahogy Michaelnek tetszik Alice? Az biztos, hogy ha esetleg igen, a viselkedésével eddig akkor sem árult el semmi ilyesmit.

Jane megengedte, hogy kutassanak a melléképületekben, és Bella meg Dylan az egyikben rábukkantak néhány érdekes dologra. Többek között egy sátorra, amelyet Bella egy kötél és az almafa ágai segítségével felállított. Egy hegyvidéken eltöltött éjszakához valószínűleg nem lett volna elegendő, de a nyári délutánon, a kertben, nagyszerű búvóhelyként szolgált.

A régi ónlavór, melyet vízzel töltöttek meg, mindkettőjüket lehűtötte. Dylanen csak egy alsónadrág volt, naptól védő sapka és naptej. Bellán rajta maradt a ruha, de nagyon vizes lett. Betűrte a ruháját a harisnyájába, és ő is kölcsönvett egy kis naptejet.

Épp azt próbálgatta, vajon tud-e még kézen állni, amikor rádöbbent, hogy az ügyfelei és Dominic mind őt nézik. Dylan a sátorban volt.

– Ó, helló! – mondta, és talpra állt. – Hogy ment?

– Ez egy csodálatos ház! – mondta Imogen Agnew elragadtatottan.

– És elég nagy két családnak – tette hozzá Jane.

– Még egy kicsit töprengenünk kell majd azon, hogyan is lehet megoldani a kettéosztást – mondta Alan Agnew. – Nem bánná, ha még egyszer körülnéznénk?

– És persze nehéz lesz fölértékelni a házat – tette hozzá a felesége.

– Itt van az a pont, ahol jó barátjuk, aki ingatlanügynök, majd segíthet – mondta Bella.

– És egy jó ügyvédre is szükség lesz – mondta Dominic.

Jane nevetett. Bella örömmel látta, milyen nyugodtnak tűnik, mintha az a gondolat, hogy megosztja otthonát Agnew-ékkal, és így nem kell többé a ház miatt aggódnia, máris jó hatással lett volna rá.

– Ne is figyeljenek ezekre a szakemberekre, akik igyekeznek önökre erőltetni magukat – mondta –, menjenek csak vissza, és nézzenek körül jó alaposan. Maradjanak, ameddig csak szeretnének. Én készítek egy teát.

– Segítsek? – kérdezte Bella.

– Nem, nem. Neked itt van dolgod – mondta öreg barátnője, alig észlelhetően hunyorítva.

Bella zavarba jött. Örült, amikor Dylan előbukkant a sátorból.

– Állj megint kézen! – mondta a kisfiú. – És menj körbe!

Bella tudta, hogy ez cigánykerekezést jelent, és örült, amiért a nap folyamán elég ideje volt gyakorolni ezt a különleges képességét, még mielőtt bemutatót kellene tartania Dominicnak. A férfira sandított.

– Kérlek, menj körbe – mondta Dominic. – Én is nagyon szeretném látni.

Dominic csúfolódott vele, de Bella nem bánta. Tulajdonképpen, jött rá szégyenkezve, örült, amiért lehetősége nyílik produkálnia magát. Kellemes volt gondtalanul és vidáman viccelődni, még ha csak egy kis időre is.

A Jane Langley háza előtti tisztás tágas volt, Bella pedig ügyesen helyezkedett. Így négy cigánykereket is sikerült vetnie, míg a végén, levegőért kapkodva, szédülve kiegyenesedett. Dominic és Dylan egy autót néztek, amelyik épp akkor állt meg a ház előtt.

– Anya! – kiáltott Dylan. – Itt van anya!

Dylan kérdőn nézett Dominicra. A férfi arca megmerevedett.

Még mielőtt Celine kiszállt volna az autóból, Bella már tudta, hogy veszekedés következik. A nő átviharzott a gyepen. Az anyaság semmit sem változtatott rajta, jegyezte meg magában Bella. Még mindig az a jól ápolt szépség volt, mint valaha. Bella vizes hajával és ruhájával úgy érezte magát mellette, mint egy hajléktalan, és arra gondolt, nem meglepő, hogy Dominic sosem érdeklődött iránta, ha egyszer a karcsú és elegáns Celine-hez hasonló nők vonzzák.

– Dylan! – csattant fel Celine. – Ide!

A kisfiú rémülten és megzavarodva futott oda hozzá.

Celine fölszedte a ruháit, melyek egy nyugágyra voltak lerakva.

– Szállj be a kocsiba, drágám – folytatta, egy kicsit kedvesebben. – Apa ott van.

Bella Dominicot figyelte, látta, amint a férfi arca megrándul a szóra. Korábban ő volt Apa. Most pedig megfosztották ettől.

Celine ezután Dominic felé fordult.

– Az ég szerelmére, Dominic! Nem vetted észre, hogy meg van fázva? Mi jutott eszedbe, hogy engedted pancsolni? – Tekintete az oldalt álldogáló Bellára siklott. A homlokát ráncolta. – Bella! Te vagy az?

Bella kiegyengette a szoknyáját; legszívesebben elbújt volna valahová jó messzire.

– Sajnálom, nem vettem észre, hogy Dylan meg van fázva. De csodaszép nap van ma, biztos vagyok benne, hogy semmi baja nem lesz.

– Ezt majd én eldöntöm, köszönöm! – mondta Celine. – És különben is Dominicra bíztam. Neki kellett volna megfelelően gondoskodnia róla. – Összeszorított szájjal hallgatott egy pillanatig. – Nem vagyok benne biztos, hogy továbbra is elengedhetem veled, ha nem vagy képes vigyázni rá.

Bella úgy érezte, kénytelen kiállni a férfi mellett.

– Igazán, Celine, Dominic nem tehet semmiről, Dylan pedig nagyon jól érezte magát!

– Elnézést, de te meg mit keresel itt? – kérdezte Celine. – Összezavarodtam. Dominickal vagy?

Bella újra elpirult.

– Épp dolgozom… – Bella nagyon is bántó élességgel tudatában volt víztől csöpögő hajának, szétkenődött sminkjének, gyűrött és maszatos ruhájának. – Csak megpróbáltam szórakoztatni Dylant.

– Szakmát váltottál? Gyerekfelügyelővé képezted át magad? Lehet, hogy jó ötlet. Mind úgy gondoltuk, biztosan valami súlyos hibát követtél el, amikor olyan sietve otthagytad az Owen and Owent.

Úgy tűnt, Celine legalább a valódi okot nem sejti, azt, hogy mennyire szerelmes volt a férjébe, miközben Celine épp akkor lett terhes.

– Nem, még mindig ingatlanügynök vagyok. Dominic nagynénje az ügyfelem. – Celine tökéletesen ívelt, felhúzott szemöldöke láttán Bella úgy érezte, meg kell magyaráznia profi ügynökhöz kevéssé illő megjelenését. – Épp cigánykerekeztem, hogy Dylant megnevettessem.

– Biztos vagyok benne, hogy erre semmi szükség nem lett volna, hiszen még csak kétéves! Különben tudtad, hogy a ruhád átlátszóvá válik vizesen? És ha máskor tornázni támadna kedved, nem ártana beszerezned egy jobban tartó melltartót.

– Celine! – vágott közbe Dominic élesen.

A nő újra Dominicra nézett.

– Ami téged illet, majd még beszélünk, de a jövőben nem akarom, hogy elvidd Dylant, ha nem vagy képes maradéktalanul csak rá figyelni.

Ezzel Celine visszamasírozott az autójához. Nem sokkal ezután felbőgött a motor, és az autó elhajtott.

Egyikük sem tudta, mit mondjon. Öt perccel ezelőtt Bella és Dylan még boldogan játszottak egymással. A lány visszaemlékezett arra, milyen volt gyereknek lenni, amikor az ember még tökéletesen elégedett önmagával. Éppannyira élvezte a közös játékot, mint Dylan.

– Sajnálom, nem vettem észre, hogy Dominic meg van fázva – nyögte ki végül Bella.

Dominic a fejét rázta.

– Nincs is megfázva! Celine egyszerűen túl aggódós és idegbeteg. Különben nem vezetett volna negyvenöt percet csak azért, hogy ellenőrizzen engem!

Bella vállat vont, aztán a nyugágyhoz lépett a táskájáért.

– Jobb lesz, ha egy kicsit rendbe szedem a külsőmet.

Röviden, zavartan Dominicra mosolygott, utána bement a házba, az emeleti fürdőbe, hogy megnézze, mit is kezdhetne összekócolódott fürtjeivel, gyűrött szoknyájával és piszkos arcával.

Bella kikukucskált a konyhaajtón; meglátta Imogen Agnew-t, aki épp egy tálcát vitt ki a kertbe. Jane a kerti asztalnál üldögélt. Bella nagyon örült neki, hogy Agnew-ék szemlátomást máris gondoskodni kezdtek Jane-ről. Mr. Agnew néhány süteményesdobozt és egy tejeskancsót vitt. Bella úgy érezte, nem tehet úgy, mintha meg sem történt volna az a bizonyos jelenet Celine-nel. Csatlakozott Dominichoz a konyhában. A férfi épp teát készített.

– Annyira sajnálom. Úgy érzem, én kevertelek zűrbe. Az én ötletem volt, hogy vizezzünk.

Dominic megrázta a fejét.

– Nem tudhattad, hogy náthás. Nekem is alig tűnt fel, de most, hogy jobban belegondolok, Celine említette. – Bocsánatkérően mosolygott. – Nagyon aggodalmaskodó, amikor épp úgy tartja a kedve. Ez hasznos ütőkártya a kezében. – Egy pillanatra elhallgatott. – Sajnálom, hogy annyira sértően viselkedett veled.

– Semmi baj, nem a te hibád. De a túlzásba vitt aggodalmaskodása nagyon megnehezítheti a helyzeted.

– Az enyémet és Dylanét is. Szegény kiskölyök, rajta csapódik le az anyja minden idegbaja – mondta Dominic. – Elképzelhető, hogy az ellenőrizgetéssel épp azt akarta elérni, nehogy Dylan túl jól érezze magát. – A férfi dühösen beletúrt a hajába. – Egyszerre akar mindent. Számít rám gyerekvigyázóként, ha épp arra van szüksége, de közben egyfolytában azt bizonygatja, hogy semmi jogom sincs Dylanhez. Csak azért láthatom, mert Celine, pusztán szívjóságból, engedélyezi.

– Hah! Miféle szívjóságból? Miféle nő az ilyen, aki a gyerekét zsarolásra használja? – hitetlenkedett Bella.

Dominic végtelenül keserűen nézett rá.

– Olyan nő, akit feleségül vettem.

Bella torka összeszorult. Ez azt jelenti, hogy Dominic még mindig érez valamit Celine iránt? Még mindig nem jutott túl házasságuk felbomlásán? Szörnyű élmény lehetett – főleg, amikor fölfedezte, hogy szeretett Dylanje igazából nem a fia.

Figyelmesen méregette a férfit, miközben az, hátat fordítva neki, a teáskannával foglalatoskodott, de a testtartásából képtelen volt levonni bármilyen következtetést. Lehetséges, hogy tényleg érez még valamit a nő iránt, hiába viselkedett Celine szajhához illően, a férfiakat általában megragadják a külsőségek. Hogyan is tudna ő, Bella, versenyre kelni vele? Hiszen Celine gyönyörű, és ráadásul ott van neki Dylan. Az összes ütőkártya a kezében van. Bella úgy érezte, ő semmit nem tud nyújtani fiatalosan csinos külsején, barátságos személyiségén és cigánykerekezési tudományán kívül. Igazán nem valami nagy szám.

– Tehetnék valamit annak érdekében, hogy hamarább elkészüljön a tea? Az igazat megvallva, eléggé kifulladtam.

Dominic megfordult, hogy ránézzen. Bella nem tudott kiigazodni az arckifejezésén. A férfi szabályos arcvonásai kifürkészhetetlenek voltak. Bekapcsolta a vízmelegítőt. Azonnal zubogni kezdett benne a víz.

– Na és hová tűnt az a kedves kisfiú? – kérdezte Alan, miután Bella és Dominic megérkeztek a teával. – Úgy tűnt, annyira jól mulatnak Bellával.

– Igen, így is volt – mondta Bella. – Attól tartok, ezért is nézek ki ilyen rendetlenül.

– Nagyon is csinosan néz ki – válaszolta Imogen. – Bárcsak én is tudnék cigánykerekezni, de sosem voltam képes rá, még akkor sem, amikor fiatalabb voltam. – Dominicra nézett. – Szóval, hová lett a kisfiú? Úgy tudom, a fia…

– Az anyja érte jött – mondta Dominic.

– Együnk egy kis süteményt! – mondta Jane derűsen, elterelve Dominicról a nemkívánatos figyelmet. – És beszéljük meg a terveinket.

Bella tudta, hogy Jane Dominic kedvéért váltott témát. Sejtette, hogy a férfi gyakran szembesül a feltételezéssel, miszerint ő és Dylan rokonok, habár a DNS-teszt egyértelműen kimutatta, hogy ez nem így van. Igazán rettenetes helyzet lehetett, és ő most, teljesen akaratlanul, sokat rontott rajta.

– Gondolkodtam – mondta Jane. – Amire igazából szükségem lenne, az egy kényelmes nappali és egy konyha, de annak nem kell olyan nagynak lennie, mint a mostani. Egy beépített konyha a nappali egyik felén, kilátással a kertre, teljesen megfelelne nekem.

– Azt mondja, hogy nem szeretné megtartani azt a pompás konyhát? – kérdezte Imogen üdvözült arckifejezéssel.

– Ha elegendő helyem marad ahhoz, hogy időnként összeüssek egy-egy sütit Bella kedvéért, tökéletesen elégedett leszek. Valamelyik nap egy főzőműsort néztem, és ott a séfnek egy nappalival egybeépített konyhája volt, étkezőkonyha helyett. Ez számomra sokkal praktikusabb megoldásnak tűnik. Nagyon kellemes lehet egy kandalló a konyhában.

– Hát, látom, ezen már sokat töprengtél – mondta Dominic.

– Amikor végérvényesen rádöbbentem, hogy nem élhetek itt tovább egymagamban, elkezdtem azon gondolkodni, mire is van igazán szükségem az otthonomból. – Jane elhallgatott, valószínűleg rájött, hogy most sokkal többet árult el magáról, mint eddig bármikor. Tényleg sokat gondolkodhatott ezen. Bella ujjongott. Igaza volt, mégpedig az egyik legkedvesebb ismerősével kapcsolatban. – Leszűkítettem a kört a hálószobára és a fürdőszobára, olyan elrendezésben, ahogy most is vannak, és egy amerikai konyhás nappalira, úgy, ahogy leírtam.

– Szüksége lesz valamennyi helyre az emeleten is – jelentette ki Imogen. – Sok hálószoba van fönt. Úgy gondolom, az egyiket megtarthatná vendéghálónak, és talán egy másikat, tárolóhelyiségnek.

– Úgy érzem, így nagyon jó lenne – mondta Jane –, de mi a helyzet magukkal? Biztosan nem szeretnék, ha az én vendégeim fönt lábatlankodnának, és zavarnák magukat.

– Ha megkaphatnám azt a hatalmas, kertre néző hálószobát – mondta Imogen –, nem érdekelne túlságosan, melyik emeleti helyiségek lesznek még a mieink.

– Nos, nagy örömmel tölt el, hogy mindkét fél szíves-örömest alkalmazkodik a másik igényeihez – mondta Dominic hivatalos, ügyvédhez illő hangnemben –, de meg kell győződnünk róla, hogy nem maradnak félreérthető pontok.

– Javasolnék valakit, aki elkészítené az összes tervet – mondta Bella. – Neked már korábban is említettem őt, Jane. Két külön bejáratot tervezne, hogy két világosan elkülönített lakás jöjjön létre.

– És én azt javasolnám, úgy rendezzük el az ügyet, hogy amennyiben Imogen és Alan el szeretnének költözni, a megosztáson lehessen módosítani is.

– Úristen – csüggedt el hirtelen Bella –, erre nem is gondoltam. Sokkal bonyolultabb lesz az egész, mint amit korábban képzeltem.

– Biztos vagyok benne, hogy ezek a problémák megoldhatóak – mondta Alan kedvesen rámosolyogva Bellára, amitől a lány rögtön jobban érezte magát.

Bella rájött, hogy a kellemetlen érzés inkább Dominic helyzete miatt fogta el, és nem a házzal áll kapcsolatban. Igyekezett derűsebb arcot vágni.

– Csak arra gondoltam, egy kicsit bonyolult lesz majd mindezt szerződésbe foglalni – mondta.

– Ez már az én dolgom – válaszolta Dominic.

– Annyira izgalmas ez az egész! – mondta Imogen, és jóízűen kortyolt egyet a teájából.

– Ugye? – mondta Jane. – Most pedig mindenki vegyen még sütit, különben a hét további részében édességen fogok élni.

Huszonhetedik fejezet

Alice korábban egy olyan közepes nagyságú cég egyik igazgatójaként dolgozott, mely ipari szövőszékekbe szállított apró, de létfontosságú alkatrészeket a világon mindenhová. A munkájából kifolyólag sokat járt külföldön, de most, Michaellel, nagyon másnak tűnt minden. Ahelyett, hogy pusztán üzleti célból egyik helyről eljutott volna a másikra, most, a férfival, az utazás is részévé vált a kalandnak. A repülőtér, mely nem tartozott Alice kedvenc helyei közé, romantikusnak és izgalmasnak tűnt.

Amikor túlestek a hivatalos formaságokon, Michael rávette, hogy nézzenek körül az illatszerboltban, és különböző parfümöket meg szépségápoló szereket próbáltatott ki vele. Alice alig bírta visszafojtani kuncogását. A férfi vett neki egy üveg parfümöt, Alice úgy sejtette, az illat ezentúl mindig erre a boldog órára fogja emlékeztetni. Azután az újságosstandhoz mentek, ahol Michael mindkettőjüknek magazinokat vásárolt, és ragaszkodott hozzá, hogy ő vigyen mindent. Végül elráncigálta a bárba, és pezsgőt ittak.

Alice elhatározta, hogy kiélvez minden percet. Nem volt cinikus, de nem akarta elhinni, hogy mindez valóságos. Hatvanéves volt, és egy olyan férfi vitte Marrákesbe, akivel sok negyvenes nő is szíves-örömest elutazott volna.

De, habár lelke mélyén nem mert hinni az egészben, azért érezte, milyen jól kijönnek egymással. Még abban is egyetértettek, mikor érkezett el az ideje, hogy elinduljanak a beszállókapuhoz, és miután leültek, mikor hagyják abba a beszélgetést, és kezdjenek el olvasni.

Alice nem tudta, mikor csukta be a szemét, de amikor kinyitotta, észrevette, hogy Michael őt nézi.

– Annyira édes vagy, amikor alszol – mondta neki a férfi.

– Ez azt jelenti, hogy amikor ébren vagyok, nem vagyok édes? – kérdezte. Úgy érezte, rajtakapták, és aggódott, vajon nem horkolt-e.

Michael nevetett a zsémbelődésén.

– Mindig elbűvölő vagy, de lecsukott pillákkal, egy egész picit szétnyílt ajkakkal engem egy kislányra emlékeztetsz, aki elaludt a kocsi hátsó ülésén.

Alice úgy döntött, kiengesztelődik. Az együtt alvás volt az egyik dolog, amelyet nagyon várt, és ugyanakkor rettegett tőle. Vajon a vágy – amelyet kétségkívül érez – majd átsegíti mindenen? Rámosolygott Michaelre. A férfi megfogta és megszorította a kezét. Alice magabiztossága visszatért. Ez a csodálatos férfi tényleg vele akar lenni.

A forróság, az állatok szaga összekeveredve a fatüzelés illatával, szinte mellbe vágta Alice-t, amikor néhány órával később leszállt a repülőről. Mindig várni szokta ezt a pillanatot, amikor az ember igazán érzi, hogy külföldön van. Az ég ibolyakék volt, már besötétedett, de mindenki sürgött-forgott, mintha errefelé soha senki sem aludna.

– Mindig is szívesen olvastam volna a saját nevem egy táblán a repülőtéren, a cégem neve helyett – mondta Alice, amikor végül kibukkantak ott, ahol az utazók elvegyültek az utca népével. Hatalmas tömeg volt, Alice körbenézett, merre lehet a taxiállomás.

– Az én nevem is megteszi? – kérdezte Michael. – Ott, arra.

– Azt hiszem, igen – mondta Alice néhány perccel később, amikor a férfi besegítette egy limuzinba. Magában megállapította, hogy egyedül utazni messze nem ilyen jó móka.

Eddigi tapasztalatai alapján pompázatos szállodára számított, és nem is kellett csalódnia. A város sem okozott neki csalódást: a keskeny, zsúfolt utcák, a kereskedők, akik késő este is buzgón ajánlgatták csábító kincseiket, a kárpitokat, fűszereket, ékszereket, kerámiaedényeket. Alice-t még a félhomályban is magával ragadta a színek intenzitása, mintha egy harsogó plakátvilágba csöppent volna Anglia visszafogott akvarellszínei után.

A hotel elbűvölő volt, olyan nyugalmat árasztott, mely békés takaróként vette körül őket. A személyzet méltóságteljesen, de serényen tevékenykedett. Csomagjaik eltűntek, mentatea jelent meg előttük, végül pedig hatalmas szobába vezették őket, mely, mint kiderült, egy lakosztály része volt.

– Hogyan szervezted meg mindezt ilyen rövid idő alatt? – kérdezte Alice elbűvölten körbenézve, amint kettesben maradtak.

– Van némi kapcsolatom az idegenforgalomban, de szerencsénk is volt. Annyira örülök. Nem bírtam volna elviselni, ha első közös utunkon valami nem tökéletes.

– Magasra tetted a mércét!

Alice tudta, hogy a másik a szállodára gondol, de aggódott amiatt, hogy esetleg minden másban is a tökéletességet várja el, ő pedig nem volt biztos abban, hogy ez mindig megvalósítható.

Körbenézett a lakosztályban, megcsodálta a berendezést, melyben volt valami határozottan franciás jelleg. Rábukkant két márvánnyal burkolt fürdőszobára, egy hatalmasra és egy kisebbre. Mindkettőt felszerelték minden jóval, hatalmas, puha törülközőkkel, különleges tisztálkodószerekkel és számtalan tükörrel. Alice kevesebb tükörrel is megelégedett volna.

A nappalihoz a belső udvarra nyíló erkély is tartozott. Lent egy kis tavacska csillogott, gondosan nyírt fákkal körülvéve. Mindaz megvolt itt, amire Alice számított, és még sokkal-sokkal több is.

– Mit szeretnél csinálni? – kérdezte Michael. Együnk itt valamit? Vagy nézzük meg az éttermet a tetőn?

– Szerintem az már nincs nyitva – mondta Alice. – Együnk valamit itt.

Alice nem akarta megtörni a varázst, annak a csodáját, hogy kettesben lehetnek ebben a nagyszerű szobában.

– Itt az étlap. Találd ki, mit szeretnél, én meg majd leszólok.

Alice félretolta a lapot, amit Michael nyújtott feléje. Túl fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy döntsön bármiben is.

– Lehetnék nagyon unalmas, és kérhetek klubszendvicset?

– Én mindig klubszendvicset kérek a szobaszerviztől – mondta Michael. – Valahogy így tűnik helyesnek.

– Én is mindig azt eszem! Vagy húsos szendvicset, salátával.

Michael bólintott.

– Igen, csak én meg szoktam kérni, hogy ne tegyenek bele mustárt. Utálom a mustárt.

Alice a férfira meredt.

– Én is utálom a mustárt! Biztosan ikrek vagyunk, akiket születésükkor szétválasztottak!

Michael kedvesen ránevetett.

– Nagyon remélem, hogy nem. Ez számos okból kifolyólag nagyon kellemetlen volna.

Alice, aki nevetségesnek érezte magát, de ezt nem bánta különösebben, feltápászkodott.

– Azt hiszem, elbajlódom a kicsomagolnivalóimmal, miközben rendelsz.

Az ágy igazán hatalmas volt. Úgy tűnt, könnyen megosztozhatnak rajta, de azért Alice még mindig ideges volt. Fáradtnak érezte magát. Bár nem kellett megküzdenie az időeltolódással, azért mégiscsak jobban vágyott egy kiadós alvásra, mint a szexre egy olyan férfival, akit nem ismert még eléggé. Hiába volt szerelmes belé, ezt mégiscsak túl nagy lépésnek érezte.

Amikor kiválasztotta, hogy az ágynak melyik felén szeretne aludni (ez mindig is a hölgy előjoga volt, nem igaz?), kipakolt egy pár dolgot, utána pedig csatlakozott Michaelhez. A férfi egy pohár pezsgőt nyújtott oda neki.

– Ó, köszönöm. Mondjunk pohárköszöntőt?

– Igyunk kettőnkre.

– Michael mosolyogva nézett a szemébe, Alice pedig a vágy édes kis nyilallását érezte. Elképzelhető, hogy mégiscsak jó lesz az az ágyba bújás.

Kiültek az erkélyre, csöndben iszogattak, úgy várták a szobaszervizt.

– Javasolhatnék valamit? – mondta Michael néhány perc múlva.

– Csak tessék – válaszolta Alice.

– Azt hiszem, miután ettünk, elmerülhetnél a pihentető habok között a nagyobbik fürdőszobában, utána pedig mindketten korán lefeküdhetnénk. Tudom, hogy ez egy romantikus hétvége, már ahogy az ilyesmit hívni szokták, de nem hiszem, hogy siettetnünk kellene a dolgokat.

Alice boldogan felsóhajtott.

– Szerintem ez tökéletesen hangzik. Egy kicsit úgy érzem magam, mint egy régimódi menyasszony a nászéjszakáján, ideges vagyok, és izgulok, nem tudom, hogyan kellene viselkednem, bármilyen nevetségesen hangzik is mindez.

– Én is éppen így érzek – mondta Michael. – Nos, persze a menyasszonyságtól eltekintve. De elég feszült vagyok.

Alice megkönnyebbülve nevetett, egy kicsit megnyugodott. Michael annyira tapintatos, nyilvánvalóan figyel az ő érzéseire, és törődik azzal, mit szeretne tőle Alice.

– Képzeld csak el, milyen lehetett mindez a középkorban, amikor a menyasszonyod mondjuk csak tizenhárom éves volt, és talán akkor láttad először. Te magad sem lettél volna több tizennégy évesnél, és az egész udvar, beleértve az anyádat, körbeállt, hogy nézzen benneteket – mondta Alice, akit nagyon érdekelt a történelem.

– Borzasztó – jelentette ki Michael. – Igyunk inkább még egy kis pezsgőt!

Michael valóban hihetetlenül tapintatos volt. Elment sétálni, miközben Alice egy kád vizet engedett magának, elmerült benne, azután ágyba bújt. Mire Michael visszaért, ő már tisztán, kipihenten, megfésülködve ült az ágyban, és a könyvklubos regényét olvasta. Úgy érezte, viselkedése illő egy tiszteletre méltó, hatvanéves nőhöz, eltekintve attól az apróságtól, hogy bár nagyon diszkréten, de kisminkelte magát, viszont az éjszakai krémet még nem kente föl az arcára.

– Szia, te – mondta a férfi, miközben odalépett hozzá, és megpuszilta az arcát. – Nem voltam el túl sokáig? Szerettem volna időt hagyni neked, de azt sem akartam, hogy egyedül érezd magad.

– Pont tökéletes volt az időzítés. És micsoda áldás, hogy két fürdőszobánk van! Máskülönben ki kellett volna mosnom a kádat fürdés után, amikor csak arra vágytam, hogy beájuljak az ágyba. – A férfinak nem kell tudnia, mit művelt még magával, mielőtt bebújt volna a kellemesen hűvös, hímzett selyempaplanok közé.

– Nem maradok fönn én sem sokáig. Azt hiszem, hacsak nem ragadott magával teljesen az a lenyűgöző borítójú könyv, alhatnánk egyet.

Michael újra megpuszilta az arcát, utána pedig mindketten eloltották a saját olvasólámpájukat. Amikor Alice meghallotta Michael halk horkolását, elővette az éjszakai krémet, és alaposan bekente az arcát.

Alice-t valamikor hajnaltájban ébresztette a müezzin hangja. Élvezte, hogy ettől rögtön érezte, külföldön van, idegen helyen. Igazán Marrákesben van, Afrikában! Már el is felejtette, mennyire szeret utazni. Michael újra fölébresztette benne a kalandvágyat, ő pedig szerette őt ezért.

Egy ideig csak feküdt csöndben, és élvezte az érzést. Meglepően jól aludt ahhoz képest, hogy attól tartott, nem alszik majd egyáltalán. Szívesen hallgatta, ahogy Michael halkan horkol mellette az ágyban, de nem túl közel hozzá. De egy idő után, amikor látta, hogy képtelen újra elszunnyadni, fölkelt, és magához véve tisztálkodószereit, kivonult a fürdőszobába. Miközben lezuhanyozott, megmosta a fogát, bekrémezte az arcát, és azt fontolgatta, hogy a haját is megmossa, azon töprengett, mit vegyen föl aznap reggel. Aztán újra fölrakta azt a leheletnyi sminket, amit az imént lemosott, és visszabújt az ágyba.

Fekvés közben számba vette a magával hozott ruhákat. A maxiruha nyerő választás volt, a blúz pedig sok szempontból előnyösnek tűnt. Úgy érezte, egy muzulmán országban nem ildomos túl sok bőrfelületet fedetlenül hagyni, a nap különben is perzselően sütött, és ő nem szeretett volna leégni. Ráadásul, és ez volt a legfontosabb, sehol sem szokott csupasz karral mutatkozni, csak a kertje magányában. Sokkal nehezebben vette volna le a karját takaró ruhadarabot, mint akár a bugyiját, hiába volt teljesen illogikus, mégis így érzett. Épp azon tűnődött, vajon egy sálat is hozzácsapjon-e az öltözékéhez, amikor elnyomta az álom.

Fölébredve megérezte, hogy Michael őt nézi.

– Jó reggelt – köszöntötte a férfi udvariasan.

– Jó reggelt – köszönt vissza neki.

– Úgy nézel ki, mint aki nagyon kipihente magát – mondta Michael, Alice pedig nyugtázta, hogy nem hiába kezdte a napot kora reggel a fürdőszobában.

– Úgy gondoltam, ha nem bánod, indulhatnánk korán. Később rettenetesen meleg lesz – mondta Michael.

– Nekem megfelel. Egyébként is korán kelő vagyok.

– Remek! – mondta Michael, és kikelt az ágyból. – Megvárlak a hallban, jó? Valószínűleg gyorsabban öltözködöm, mint te. – Elmosolyodott. – Másfelől, ha mégsem, akkor te kaphatsz először kávét.

Miután elfogyasztották különböző egzotikusabbnál egzotikusabb péksüteményekből és gyümölcsökből álló reggelijüket, úgy határoztak, hogy a piacra mennek.

– Mehetünk tevegelni is – mondta Michael.

– Inkább a piac. Ha tovább maradnánk itt, szívesen elmennék egy tevés kirándulásra is, de egy hosszú hétvégén a vásárolgatásé az elsőbbség. Induljunk, még mielőtt túl meleg lesz.

A piac káprázatos volt. A ruhák az embereken, az áruk, igazság szerint minden, amerre a szem ellátott, élénk és tüzes színekben pompázott. Alice-nek vissza kellett fognia magát, hogy ne kiáltson föl lelkesen az álmélkodástól minden második percben. Az ember persze értékelje, amit lát, de nem akart reménytelenül naivnak tűnni.

A tömeg miatt Michael magától értetődően karon fogta Alice-t, együtt vándoroltak árustól árusig, lenyűgözve figyelve, milyen válogatott bohóckodással próbálják árujukra terelni a figyelmet. Alice megállt egy szőnyegkereskedőnél, és rájött, hogy tényleg szüksége lenne egy kisebb szőnyegre, amivel eltakarhatna egy kikopott részt az emeleti lépcsőfordulóban.

Arrébb húzta Michaelt.

– Mit gondolsz, mennyit kellene fizetnem érte? Az a baj, hogy fogalmam sincs, mennyi lenne a megfelelő ár.

– Hát, alkudoznod kell, ez itt az üzlet része. Attól tartok, én sem tudom, mennyit ér.

– Megteszem, ami tőlem telik – mondta Alice.

Tizenöt percnyi színpadias mulatság után Alice egy kis, kötéllel ügyesen hengerré összekötött szőnyeg büszke tulajdonosává vált. Szinte hisztérikusan nevetett, miközben Michael átvette tőle a csomagot.

– Ez akkor is megérte volna a pénzt, ha a végén nem is kapok szőnyeget! – jelentette ki Alice. – Szavamra, ez a fickó elvesztegeti a tehetségét szőnyegárusként. Színésznek kellene állnia.

– Egyetértek. A szőnyegért magáért az ár fele is sok lett volna!

Alice a szája elé kapta a kezét.

– De mit gondolsz, ugye, nem fizettem érte túl sokat?

– Úgy gondolom, egy helybélit is megszégyenítő ügyességgel alkudtál. Most pedig hadd próbálkozzam én is egy kicsit.

Odasétáltak egy sálakat kínáló árushoz, és hármat vettek olcsóbban, mint amennyibe eredetileg egy darab került. Michael az egyiket Alice feje köré tekerte, aztán levette, és egy másikat tett a helyére.

– Tökéletesen áll neked.

– Ó, köszönöm – mondta Alice meglepetten és boldogan.

– Most pedig valami hideg italra gondoltam, mielőtt újabb vásárlásba fognánk. Benne vagy? – Michaelnek sikerült anélkül kimutatnia aggódását, hogy Alice öregnek és rozogának érezné magát, Alice hálás volt neki ezért.

– Egy jéghideg ital meg egy kis üldögélés eléggé fölfrissítene ahhoz, hogy utána megint vásárolgathassunk – válaszolta, és hagyta, hogy a férfi egy közeli kávézóba vezesse.

– Hát, azt hiszem, most már hivatalosan is kijelenthetjük, hogy eltévedtünk – mondta pár órával később Michael nyugodtan. – Az útikönyv azt írja, fogadjunk fel egy fiút, aki elkalauzol bennünket.

– És honnan tudjuk, hogy nem irányít el minket az ellenkező irányba, pusztán szórakozásból?

Alice lába már sajgott.

– Elmagyarázom neki, hogy nem kap pénzt, amíg el nem érünk a szállodánkig. – Michael felvonta a szemöldökét. – Elfáradt a lábad?

– Egy kicsit, igen.

– Nem hinném, hogy túl messze vagyunk otthontól. – A férfi körülnézett, és kiválasztott egy fiút, akit alkalmasnak vélt. – Fiatalember! El tudna vezetni minket az Isabelle Riadig?

A fiú ügyes vezetőnek bizonyult, nem sokkal később már a szálloda immár otthonossá vált hűvösében üldögéltek egy teraszon, előttük jéghideg üdítők és egy tál válogatott előétel.

– Menjünk föl az emeletre – javasolta Michael, amikor befejezték az evést.

– Jó ötlet. Szeretném levenni a szandálom. Miért van az, hogy a cipők, amelyek tökéletesen kényelmesek Angliában, abban a pillanatban, amint átlépik a határt, törni kezdik az ember lábát?

– Biztosan azzal függ össze, hogy elhagyták a komfortzónájukat – magyarázta Michael komolykodva.

Alice kuncogott.

– Igen, valószínűleg.

Miután Michael kinyitotta az ajtót, Alice, keresztülvágva a szobán, lerúgta a szandálját, és az erkélyhez sétált. Onnan fordult vissza Michael felé.

– És most mit csináljunk?

A férfi elgondolkodva, összehúzott szemmel méregette.

– Azt hiszem, most ágyba foglak vinni.

Azután átölelte és megcsókolta.

Alice úgy döntött, jöjjön, aminek jönnie kell. Vagy működik majd kettőjük között, vagy nem. Visszakozni most, pusztán gyávaságból, nem oldana meg semmit. Kockáztatnia kell.

A hálószobában félhomály derengett, a spaletták kizárták a nap forró sugarait. Michaelnek nem tartott sokáig levenni róla azt a muszlinblúzt, amelyről korábban úgy hitte, egyfolytában magán tartja majd, utána kicipzározta a ruháját. Lefektette az ágyra, és elismerően nézett végig rajta.

Alice jól tudta, hogy a férfi csak homályosan láthatja meztelenségét, így nyugodtan visszamosolygott rá. Minden rendben lesz, határozta el.

Alice Michaelhez simult. Tökéletesen boldog pillanat volt.

– Megsértődnél, ha most elaludnék? Nem tudom eldönteni, mi illik ilyenkor.

– Ha aludni akarsz, csak nyugodtan. Én is azt fogom tenni.

– Jó – mondta Alice, és elszunnyadt.

Amikor, nagyjából fél óra múlva, fölébredt, csöndesen feküdt, hallgatta Michael lélegzését, és azon gondolkodott, micsoda megkönnyebbülés, hogy még mindig ugyanúgy működik minden, meg azon, hogy milyen jó volt a szex. Felsóhajtott örömében, elég hangosan ahhoz, hogy fölébressze Michaelt.

– Szia, te.

– Szia, te!

– Csodálatos volt, ugye? – kérdezte a férfi.

– Mmm – mondta Alice ábrándosan.

– Mit szólnál még egy menethez? – mosolygott rá Michael.

Alice kuncogott.

– Úgy hangzik, amit mondtál, mintha még egy kört javasolnál a körhintán.

A férfi közelebb húzódott hozzá, és megpuszilta a vállát.

– Azt hiszem, ez tökéletesen leírja a dolgot.

– Fázol? – kérdezte Michael másnap, reggeli közben. Az erkélyükön ültek, és egy fénysugár, a magas falak fölött, épp az asztalukra tűzött.

– Nem igazán – válaszolta Alice meglepődve.

– Csak azon töprengtem, miért érzed úgy, hogy kardigánt kell fölvenned.

– Ez nem kardigán – mondta Alice mérgesen, és összébb húzta magán a ruhát. – Ez egy boleró. Egész másféle.

Michael szkeptikusan felvonta a szemöldökét.

– Ez egy kardigán. Miért nem veszed le?

Vannak helyzetek, döntött magában Alice, amikor nem érdemes vitatkozni. Férfiként Michael úgysem értheti meg, hogyan érez ő a karjaival kapcsolatban. Levette a bolerót, és eltökélte, hogy a reggeli további részét a teste mellé szorított karral vészeli át. Amikor elindulnak, nyugodtan visszaveheti majd valamilyen ürüggyel.

– Így már jobb – mondta Michael. – Szeretem a karjaidat. Tojásra emlékeztetnek.

– Tojásra? Ezt most dicséretnek szántad?

– Nem az alakjuk, kedvesem, a szeplők miatt. Friss tojások jutnak eszembe róluk, barnásak és pöttyösek.

Alice mosolygott, nem tudta, vajon a bókra reagáljon-e, vagy arra, hogy a másik kedvesemnek szólította.

– Na jó, szóval amikor a karomra nézel, lágy tojás jut eszedbe, pirítóssal?

– Pontosan. És mi lehetne szebb gondolat ennél?

– Azt hiszem, megbuggyantál – mondta Alice, és szájához emelte a croissant-ját. De ezentúl nem vette föl a kardigánt, ha kettesben voltak.

A fennmaradó idő egyszerre rohant el, és tűnt végtelennek. Alice úgy érezte, hónapok telnek el, és mégis mintha minden egyes másodperc száguldott volna. Mennyei volt. Amikor elfáradt, ami néha óhatatlanul is előfordult, biztosra vette, hogy Michael nem marad vele sokáig, de úgy érezte, akkor is megérte. Valószínűleg egész életében hiányozni fog neki a férfi, de ez a csodálatos hétvége mindörökké melegséggel tölti majd el a szívét.

Huszonnyolcadik fejezet

Bella mélységesen lehangoltan ment haza. Habár jól tudta, hogy lelkesnek kellene lennie, hiszen tökéletes otthont talált annak a párnak, amelyik az ingatlanügynökségek történetében minden bizonnyal a legproblémásabbnak nevezhető. Olyan megoldásra jutott, melyet bizonyára az égiek sugalltak, mégis úgy érezte, mintha kitépték volna a szívét. Az érzés kitartott másnap reggelig, és azután is, amikor már elmosogatott. Épp arra készült, hogy internetezik egy kicsit, amikor megcsörrent a telefonja. Tina volt az.

– Bells? Annyira sajnálom, hogy szombaton zavarlak. Nagyon elfoglalt vagy?

Bella a számítógép előtt akarta tölteni a napját, de Tina hallhatóan kétségbeesve hívta, ami egyáltalán nem volt jellemző rá. A megdöbbenés kirángatta Bellát komor hangulatából.

– Nem, nem különösebben. Mi a baj?

– A lányom szülinapi partit tart a kicsinek, és nincs segítsége. A férje nem lesz otthon, én pedig nem maradhatok sokáig, mert megígértem anyámnak, hogy elviszem valahová. Már kétszer leráztam őt is, szóval…

Bella kihasználta, hogy Tinának meg kellett állnia levegőt vennie, és közbevágott. Talán épp erre a feladatra van szüksége most.

– Boldogan segítek, de egyáltalán nincs tapasztalatom a gyerekzsúrok rendezésében!

– Nem kell hozzá semmilyen különleges tehetség! Egyszerűen csak szórakoztatod őket, kikíséred őket a vécére, megvigasztalod őket, ha sírnak, meg ilyesmik.

– Nekem nincsenek gyerekeim, Tina. Nem tudok semmit az ilyesmiről.

– Épp elég józan eszed van. Déltájban lesz a zsúr, ami kényelmes időpont. – Tina szünetet tartott. – Akkor megmondhatom neki, hogy elmész? Nincs messze tőletek.

– Oké – mondta Bella. Úgy gondolta, így legalább nem lesz módja szomorkodni. Majd kutat egy keveset az interneten, mielőtt indulnia kell. – Mikorra szeretné a lányod, hogy ott legyek?

– Igazából olyan hamar, ahogy csak oda tudsz érni. Nagyon hálás vagyok, Bells. Tudtam, hogy nem fogsz cserbenhagyni.

Bella kicsit kábultan tette le a telefont néhány perccel később, miután a címet és az útvonalat lefirkantotta egy darab papírra. Végül is épp most szerzett tapasztalatot gyerekvigyázóként, és bár tényleg nem volt túl nagy gyakorlata, mindig is kedvelte a kicsiket. Ráadásul ha elfoglalja magát valamivel, nem tud majd Dominic miatt búslakodni.

Azonban amíg a zsúrra vezetett, bőven volt ideje a férfira gondolni, rájött, hogy nem tudja kiverni a fejéből.

Nem csak az foglalkoztatta, mennyire szerelmes Dominicba, miközben a másik valószínűleg nem érez semmit iránta, azon is rágódott, milyen nehéz helyzetben van a férfi. Ha Celine ragaszkodik ahhoz a kikötéséhez, hogy Dominic csak akkor viheti el Dylant, ha képes maradéktalanul neki szentelni a figyelmét, ezzel az ürüggyel bármikor, ha kénye-kedve úgy tartja, eltilthatja tőle a kisfiút. Mindig is ő lesz a nyeregben.

És nem látszott semmilyen megoldás. Hiszen Dominic nem Dylan apja. Celine most Dylan apjának felesége volt – tökéletes családot alkottak. Dominic érzései a fiú iránt senkit sem érdekeltek. És ami ennél is lényegesebb volt, szemlátomást Dylan érzései sem számítottak. Pedig az nyilvánvaló, hogy a kisfiú imádja Dominicot. És őt, Bellát is mennyire megkedvelte! Az emlékek hatására mosolyogni kezdett, ahogy eszébe jutott, hogy gurult a nevetéstől a kisfiú, amikor ő végigcigánykerekezett a gyepen.

Aznap este, annak ellenére, hogy igencsak csábította az az üveg fehérbor a hűtőben, Bella teát főzött magának. Tiszta fejre volt szüksége ahhoz, hogy megpróbálja kitalálni, mit is tegyen. A zsúr, bármilyen fárasztó volt is, kellőképpen elterelte a gondolatait, de most koncentrálnia kellett. Dominic Celine tegnapi drámai felbukkanása után bizonyára el is feledkezett az e-mailről, amelyben ő a segítségét kérte, előtte pedig egy perc idejük sem volt erről beszélgetni, annyi minden más történt. Így viszont egyedül kell rájönnie, miben mesterkedik Nevil.

Magával vitte a bögréjét, és átment a nappaliba. Bekapcsolta a laptopját. Lelke mélyén jól tudta, mit kell tennie – lehetőleg minél hamarabb. Ott kell hagynia Nevilt, ki kell lépnie a cégtől, és újra kezdeni valahol máshol. De úgy érezte, előtte ki kell találnia, mit művel a férfi, és ha valami bűnös dologról van szó, véget kell vetnie neki.

Számos oka volt annak, hogy nem szakított korábban Nevillel, de mostanra legalább kettő semmivé lett. Végre bevallotta önmagának, hogy már egy ideje nem szereti a férfit, és kedvenc, problémás ügyfelei, Agnew-ék végre révbe értek. Harmadik indoka az volt, hogy szeretett volna azon a munkahelyen és azon a környéken maradni, amelyet megkedvelt, de most ezt is más színben látta. Most, hogy Dominic is ideköltözött, ő többé nem akart itt maradni, ahol állandóan összefutnak, miközben ő szerelmes a férfiba, aki nyilvánvalóan nem viszonozza az érzéseit.

Nagyon nehéz lenne visszatérnie a szülővárosába, és újra kezdenie mindent, de talán valamivel könnyebb, mint valamilyen teljesen új helyen próbálkozni. Viszont legalább itt mindenki meglesz nélküle. Jane-nek ott lesznek Agnew-ék, akik ügyelnek majd rá, és társaságot biztosítanak a számára. Alice sem lesz magányos nélküle, most, hogy ott van neki Michael. Az iroda is túléli valahogy a távozását. És nyilvánvaló, hogy könnyebb lesz neki így. Vagy mégsem?

Lerúgta a szandálját, kinyitotta a keresőt, és beírta Nevil nevét.

Majdnem tíz óra volt, amikor pittyegni kezdett a telefonja. SMS-e érkezett. Bella a készülékért nyúlt. Vajon Alice keveredett valamilyen zűrbe? Annyira lefoglalták a saját problémái, hogy alig gondolt a Marrákesben lévő Alice-re.

Az üzenet Dominictól jött. Otthon vagy? – írta.

Bella visszatartotta a lélegzetét. A szíve majd kiugrott a helyéről. Igen, válaszolta.

A pillanatok, amelyek az elküldött üzenet és a másik válasza között elteltek, óráknak tűntek.

Átmehetnék?

Bella nyelt egyet, és gyorsan beírta: Igen.

Kényszerítette magát, hogy letegye a telefont. Föl-alá járkált a szobában, úgy várakozott. Épp a függönyt birizgálta szórakozottan, amikor újra pittyent egyet a telefonja. Odarohant a készülékhez, és megnyitotta az üzenetet.

Úton vagyok.

Bella úgy érezte, nevetséges az izgatottsága, megpróbált megnyugodni. Fölviharzott az emeletre, föltett egy kis sminket és egy kis szájfényt. Épp a haját készült megzabolázni, amikor halk kopogást hallott lentről. Miközben lerohant a lépcsőn, hogy ajtót nyisson, rájött, hogy Dominic már az utca végében járhatott, amikor elküldte az SMS-t.

Ajtót nyitott. A férfi egy darabig a küszöbön álldogált, kezében az aktatáskájával, és őt nézte.

– Elnézést, hogy ilyen későn jövök – mondta. – Ahogy korábban is mondtam, néhány napja kaptam meg az üzenetedet, de nagyon elfoglalt voltam. Biztos azt gondoltad rólam, hogy rettenetesen udvariatlan vagyok, amiért nem válaszoltam.

– Kérlek, gyere be – mondta Bella –, nem gondoltam, hogy udvariatlan vagy. Nem is kértem volna tőled segítséget, de senki máshoz nem fordulhattam.

Dominic átlépte a küszöböt. Bella magasnak és egy kicsit szigorúnak látta.

– Még szép, hogy hozzám fordultál segítségért! Hiszen annyit tettél Jane néniért!

Bella úgy érezte, a másik szinte föléje tornyosul, azt kívánta, bárcsak magas sarkút húzott volna. Sebezhetőnek érezte magát mezítláb.

– Mivel kínálhatlak meg? Egy pohár borral? Teával? – vezette be a konyhába Dominicot.

– Nem jöttem volna ilyen későn, de Jane nénivel vacsoráztam, és még volt egy kis munkám is – mondta a férfi a nyomában haladva. – Aztán megpróbáltam rábukkanni valamire azzal a linkkel kapcsolatban, amit átküldtél. – Bánatosan mosolyogva állt meg a konyhaasztal mellett. – Szerettem volna némi információval szolgálni, de nem jutottam valami sokra. Azt hiszem, együtt kellene nekilátnunk a kutatásnak.

Bella érezte, hogy elpirul, zavarában a teáskannával kezdett foglalatoskodni. A víz felforralása lehetővé tette számára, hogy mindaddig a hátát mutassa a férfi felé, amíg vissza nem tér a normális arcszíne. Örült neki, hogy Dominic azt mondta, ők ketten barátok. Persze hogy örült, de annyira szerette volna, ha valami több is van kettejük között! Visszafordult, és a férfira nézett.

– Nem is vettem észre, mit csinálok, csak úgy föltettem a teavizet. De lehet, hogy inkább bort innál? Vagy mégis teát? Van itthon bor…

– Jólesne egy kis bor, de félek, későre jár – nézett Dominic az órájára.

– Majd magunkkal visszük a poharat – mondta Bella. – Menj be a nappaliba. Ott a laptopom.

Amikor bevitte a bort (az egyik legjobb palackot nyitotta ki a férfi kedvéért), meglátta, hogy Dominic egy kis asztalra, az övé mellé rakta a laptopját, ami azt jelentette, hogy egymás mellé kell majd ülniük a kanapéra. A gondolat, hogy ennyire közel lesznek egymáshoz, talán még össze is ér a térdük, egyszerre volt izgató és furcsa. De semmit nem tudott tenni ellene.

Lerakta a két pohár bort, mindkét kisasztalra egyet-egyet.

– Köszönöm – mondta Dominic. – Attól tartok, zavarjuk Alice-t.

Bella nevetett.

– Nem valószínű, mivel Marrákesben van.

– Tényleg? – kérdezte a férfi meglepődve. – Hogyhogy?

– Elment Michaellel.

Bella csodálta nagynénjét, amiért ilyen hirtelen, lendületes döntésre szánta rá magát ebben az életkorban, amikor a legtöbb ember véleménye szerint ez már egyáltalán nem szokás.

– Le vagyok nyűgözve! – mondta Dominic.

– Én is – mondta Bella, és leült a férfi mellé a kanapéra.

Dominic bólintott.

– Michael annyira szimpatikus.

– Igen – helyeselt Bella.

– Bárcsak ezt mondhatnám a vőlegényedről is – mondta Dominic, a képernyőjén lévő szemcsés képet bámulva.

Bella vállat vont, és elfintorodott.

– Tudom. Igazi simlis gazember. – Elmosolyodott, hogy jelezze Dominicnak, azért nem gondolja teljesen komolyan.

– Akkor meg miért vagy még mindig vele? – kérdezte Dominic.

Bella nagy kísértést érzett, hogy azt mondja, ez nem tartozik rá. Felsóhajtott.

– Szóval? – faggatta Dominic.

– Az a helyzet, hogy ha elhagynám – és el fogom –, ott kell hagynom az ügynökséget is. A büszkesége nem engedné, hogy ott maradjak, miután véget vetek a kapcsolatunknak. És ha kilépnék, nem tudnék olyan könnyen nyomozni utána.

– És eddig milyen könnyen ment a nyomozás? – kérdezte Dominic hallhatóan szkeptikusan.

Bella halkan fölnevetett.

– Nos, igazából egyáltalán nem volt könnyű.

– Akkor nincs értelme, hogy ott maradj – vágta rá gyorsan Dominic.

Bella kényelmetlenül érezte magát, magyarázkodni kezdett.

– Szerettem volna előbb Agnew-ék ügyét megoldani.

– Nos, azt megoldottad, mégpedig csodálatosan. – Dominic hangjában most mintha kevesebb lett volna a támadó él. – Jane néni nagyon örül. Rajong az ötletért, hogy megossza a házát és a kertjét.

Bella azt fontolgatta, elmagyarázza-e a férfinak, ha otthagyja az ügynökséget, ezzel együtt minden mást is maga mögött kell hagynia. Nevilnek befolyásos barátai vannak. Ismeri az összes többi ingatlanügynököt, és a városban szinte mindenkivel kapcsolatban áll. Bella valószínűleg nehezen jutna munkához, ha nem költözik el. Aztán úgy döntött, nem magyarázza el a helyzetet. Dominicot mindez valószínűleg úgysem érdekli.

– Nagyon örülök neki – mondta. – Nos, akkor utánanézünk ennek a felvételnek?

– Még mindig nem válaszoltál kielégítően a kérdésemre. Megoldottad az ügyfeleid problémáját, és hiába dolgoztok ugyanabban az irodában, nem jöttél rá semmire Nevillel kapcsolatban, akkor meg miért vagy még mindig vele?

– Sok olyan ok miatt, amelyekkel nem szeretnélek untatni – mondta Bella, aztán elhallgatott. Ha a férfi feltehet magánjellegű kérdéseket, akkor ő is. – Miért érdekel ez ennyire?

Dominic a homlokát ráncolta, szája vékony vonallá keskenyedett.

– Nekikezdhetnénk?

Bella halványan érzett valamit felvillanni legbelül, amit leginkább reménynek nevezhetett volna. Nem faggatta tovább a férfit, és próbálta elfojtani mosolygását, de határozottan jobb kedvre derült.

Mindketten saját képernyőjükre meredtek.

– Még mindig arra próbálok rájönni, ki lehet ez a férfi, aki Nevillel ás – mondta Bella, mintha nem is érdekelné, hogy a férfi nem válaszolt a kérdésére.

– Rákérdeztél már az egészre Nevilnél, kertelés nélkül?

A lány megrázta a fejét.

– Eddig nem gondoltam, hogy bármi értelme is lenne. Biztosan megpróbálná elmagyarázni, hogy valakinek a döglött macskáját ásták el, vagy ilyesmi.

– Persze, és pont az éjszaka közepén.

Bella sóhajtott.

– Nyilván meg tudná indokolni, miért csak akkor volt rá mód. – Összevont szemöldökkel nézte a felvételen az időkijelzőt. – Éjjel fél tizenkettőkor készült a film. Ez késő éjszaka. Azt hiszem, túl késői időpont ahhoz, hogy bármilyen legális magyarázata lehessen.

– Egyetértek. Van valami elképzelésed, ki lehet az a másik férfi?

Bella sóhajtott.

– Nem, de azért gyanakszom valakire: Nevil egyik golfpartnerére, Gerald Robertsre. Nemrégiben megvásárolt néhány ingatlant. Nem vagyok biztos benne, hogy ő az, de mivel nem lehet látni pontosan, azt sem jelenthetem ki, hogy nem ő. – Egy pillanatra elhallgatott. – Ez az egész csak találgatás. Egyébként találtam néhány tervrajzot a fénymásolóban… – Elmesélte, hogy rájött, a rajz a régi farmépület és a környező területek bontási terve, és egy szupermarket felépítését készíti elő.

Dominic türelmesen megvárta, amíg Bella elmondja neki összes teóriáját, köztük azokat az ötleteit is újra kifejtve, amit már a férfinak küldött e-mailjében is leírt.

– Bella, mondj meg nekem valamit. Mit szeretnél elérni ezzel az egésszel?

– Mire gondolsz?

– Szeretnéd őket börtönbe juttatni? Vagy a nyilvános megszégyenítésükre pályázol, kiteregetve az ügyet a sajtónak?

– Nem, egyiket sem szeretném. Ezt nem tudnám megtenni Nevillel. Csak azt szeretném, hogy hagyják abba, amit csinálnak.

A férfi arckifejezése arról árulkodott, túl elnézőnek gondolja a viselkedését.

– Úgy vélem, ha az imént említettekkel megfenyegetjük őket, az elég kell legyen ahhoz, hogy leállítsuk őket. De ki kell derítenünk, ki ez a fickó. – Közelebb hajolt a képernyőhöz. – Nem sejted, hogy ki lehet?

– Egyedül Gerald Roberts jut eszembe mint lehetséges megoldás, vele néhányszor találkoztam is. De, ahogy már mondtam, nem tudom, tényleg ő-e az. Azt hiszem, mégsem.

– Valaki más nem jut eszedbe? – Dominic lekicsinyítette a linket, és a Google-ra kattintott. Ujjait a billentyűzet fölött készenlétbe tartva alig várta, hogy gépelni kezdhessen.

Bella elfintorodott.

– Az a baj, hogy csak pletykákra és információmorzsákra támaszkodhatom. Egyetlen másik dologra tudok még gondolni, de azzal kapcsolatban még egy nevet sem mondhatok. Nevil elvitt egy nagyon puccos, épülő lakóparkba. Azt akarta, hogy vegyük meg az egyik házat. Ocsmány házak voltak, messze nem a mi anyagi lehetőségeinkhez szabva, de Nevil azt mondta, megengedhetjük magunknak. Ennek is köze lehet az egészhez, de egyetlen nevet sem tudok. Így hogyan lépjünk tovább?

– Rendben – mondta Dominic hangosan gondolkodva –, keressünk rá Gerald Roberts nevére, és nézzük meg, kapcsolatban áll-e bármelyik nagyobb építőipari beruházócéggel.

Izgalmas volt így együtt dolgozni Dominickal, és ez, azzal az iménti apró, reménykedésre okot adó mozzanattal együtt, elegendő volt ahhoz, hogy Bella félretegyen minden egyebet, ami elterelhette volna a figyelmét.

– Mit gondolsz, ne azon a weboldalon kezdjük a kutatást, ahol az országban működő vállalkozások vannak regisztrálva?

– Nem tudom. Először megpróbálkozhatnánk a legnagyobb ismert ingatlanberuházóknak utánanézni.

Bella néhány nevet motyogott, aztán azt mondta:

– Az Agate Homes. Nem a mi környékünkön működnek, de ahogy azokra a házakra gondolok…

Dominic begépelte a nevet, rákattintott néhány linkre, aztán újabb neveket írt be. Néhány perccel később megszólalt:

– Ez az.

– Úgy látom, rábukkantunk valamire! – mondta Bella a férfi képernyőjét nézve.

– A te érdemed. Én csak gépeltem – mondta Dominic. – De úgy tűnik, a barátod, Gerald…

– Nem a barátom! Csak egyszer-kétszer találkoztam vele!

–… csak közbülső láncszem. Ő itt az az ember, akit keresünk. Ed Unsworth. Innen északabbra nagyon nagy befolyással rendelkezik, de bizonyára úgy érezte, itt az ideje kiterjeszteni a birodalmát.

Rákattintott egy képre, amelyen egy mosolygó férfi épp átvesz egy díjat.

Mindketten figyelmesen tanulmányozni kezdték a fotót.

– És vajon miért is kaphatta ezt a díjat? – töprengett Bella. – Pótolhatatlan szolgálataiért, amelyekkel a vacak ház építésének ügyét előmozdította?

– Mivel nem tudjuk bizonyítani, hogy vacakok, nem rágalmazhatjuk meg csak úgy – mondta Dominic. – De tényleg ez az ingatlanmogul ásott volna lyukat Nevillel?

Néhány percig mindketten a képernyőre meredtek.

– Nos, elképzelhető. Többé-kevésbé ugyanolyan az alkata, szóval nem zárható ki, hogy ő volt az. Jobban illene a képbe, mint Gerald Roberts – mondta Bella. – De ha ő a nagy hal, Nevil és Gerald pedig lejjebb állnak a ranglétrán, akkor miért végzi ő az alja munkát Nevillel? Nem egy talpnyalójával csináltatná az ilyesmit?

Dominic vállat vont.

– Ez jó kérdés, de az is lehetséges, hogy egyszerűen épp arra járt. Szerette volna megvenni a Borz-lakot, és le akarta egy kicsit törni az árat, úgyhogy Nevillel együtt úgy döntöttek, megrongálják a csatornát, vagy valami ilyesmit. Lehet, hogy az egész csak hirtelen ötlet volt.

– Elképzelhető – mondta Bella. – Ha elsősorban az elhelyezkedése miatt szerette volna megszerezni a Borz-lakot, ami valószínű, hiszen egy nagyobb, sík terület szélén helyezkedik el, akkor olyan keveset akartak fizetni érte, amennyire csak lehetséges. Ha emésztőtartályok vannak ott a föld alatt, akkor egy jól irányzott ütéssel elérhették a céljukat. Lehet, hogy Nevil a sötétséget használta ki, hogy megmutassa neki az ingatlant. Nyilván beszéltek az árról is, és a pasas úgy gondolta, túl magas. Nevil pedig azt mondta – és ez nagyon rá vallana –: „ezen könnyen segíthetünk”.

– De mindezt bizonyítanunk is kellene. Ha szeretnénk szembeszállni ezekkel a fickókkal, konkrét bizonyítékokra is szükségünk lesz. – Bellára nézett. – Biztos vagy benne, hogy nem akarsz semmi komolyabbat, csak figyelmeztetni őket? Ha tényleg abban mesterkednek, amire gyanakszunk, az nagyon komoly ügy.

Bella megdörgölte az arcát, erősen töprengett.

– Nem. Nem szeretném Nevilt bíróság elé juttatni. Lehetséges, hogy gátlástalan üzletember, aki kettős játékot űz, de azt hiszem, őszintén szeret engem, a maga módján. Tartozom neki annyival, hogy a jó hírét megőrizve keveredhessen ki ebből a helyzetből.

Dominic összehúzott szemmel nézett rá.

– Nagyon nagylelkű vagy.

Bella vállat vont, és belekortyolt a borába, hogy elkerülje a férfi átható tekintetét.

– Ahogy már mondtam, szeret engem.

– De te nem szereted őt?

– Nem.

Ez a válasz mintha kielégítette volna Dominicot.

– Egyszerűen csak azt akarod, hogy hagyja abba, amit csinál?

– Igen, így van.

– Akkor ki kell találnunk valamit, amivel ezt elérhetjük.

– Igen – dünnyögte Bella.

Néhány percig egyikük sem szólalt meg, aztán Dominic azt mondta:

– Szerintem el kellene mondanod neki, hogy rájöttél a mesterkedéseire, és közben nem szabadna elárulnod, hogy nem tudsz mindent. Különben csak figyelmezteted a veszélyre, de nem állítod le.

Bella az ajkába harapott.

– Van rá esély, hogy a végére járunk az egész történetnek, még mielőtt beszélnék vele?

Dominic bólintott.

– Nem tudom, van-e még valami, amit jelen pillanatban tehetnénk, de van néhány ismerősöm, akiket megkérdezhetnék.

– És vajon elég diszkrétek? Nem bírnám elviselni, ha kicsúsznának a kezünkből a dolgok, és Nevil a börtönben végezné.

– Lehetséges, hogy a végén ez történik, Bella. Ha mindaz, amit a társaival tesz, illegális – és nagyon bűzlik az egész –, ez is bekövetkezhet.

– Ha minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ezt megakadályozzam, és megmagyarázom neki, abba kell hagynia, különben börtönbe kerül, akkor legalább kap egy esélyt – állt fel Bella. – Azt hiszem, iszom még egy kis bort vagy egy teát vagy valami mást. Egy kicsit elszédültem.

– Vacsoráztál már? – kérdezte Dominic szigorúan.

Bella elgondolkodott.

– Nem, most, hogy belegondolok, még nem.

– Akkor készítek neked valami ennivalót. Gyere velem.

Bella a férfi után ment.

– Én is tudok magamnak vacsorát csinálni! Azt sem tudod, mi hol van.

– Majd te megmondod.

Bella megállt az asztal mellett, miközben Dominic a konyhapult felé indult.

– Mégis miért főznél nekem, amikor én is képes vagyok rá?

A férfi megfordult.

– Életed nagy részében másokról gondoskodsz. Azt hiszem, itt az ideje, hogy valaki veled is törődjön. Most pedig ülj le, és készülj fel, hogy segítened kell, ha esetleg nem találnék valamit.

Bella a borát szopogatta, és figyelte a férfit, aki Alice konyhájában szorgoskodott. Rántottát készített neki pirítóssal és marmite-tal.

– Nagyon finom, nagyon kedves tőled – mondta Bella. Csak akkor jött rá, milyen éhes volt, amikor enni kezdett.

– Örömmel tettem. Szeretek főzni másokra. Jane néni néha, nagyon kedvesen, megengedi nekem.

Bellát a férfira nézve hirtelen elöntötték az érzelmek. Annyira hozzászokott már, hogy kívánja, hogy hevesen vágyakozik rá, de ez most más volt. Újra szembesült vele, milyen kedves is tud lenni. Bekapta az utolsó falatot, és felállt.

– Azt hiszem, most keresni fogok neked valami finomságot. Így igazságos.

Fölkapta a tányérját, és odavitte a mosogatóhoz.

– Föltegyek teavizet?

– Jó ötlet. Én pedig megnézem, nincs-e valahol Alice-nek eldugva valami különleges keksze…

Abban a pillanatban, amikor Bella a konyhaszekrény fogantyúja felé nyúlt, Dominic hátralépett a teáskannától, rá a lány csupasz lábfejére.

– Ó, Istenem, sajnálom! – mondta Dominic.

Bella, aki igyekezett nem kimutatni fájdalmát, az ajkába harapva ugrált. Dominic feléje hajolt.

– Megnézhetem?

Összeütköztek. Bella megingott. Dominic elkapta, tekintetük egymásba fonódott. A következő pillanatban Bella a férfi karjai között találta magát. Dominic ajka az ajkára szorult, és úgy csókolta, mintha mindig is erre vágyott volna.

Bella habozás nélkül engedte, hogy magával ragadja a szenvedélyes pillanat, előtört összes, régóta felgyülemlett vágya. Bármit akarjon is tőle a férfi, ő nem akart ellenállni neki. Bár testének minden egyes négyzetcentiméterével a másikhoz szorult, ennél is sokkal többre vágyott. A bőre alá szeretett volna bújni, eggyé akart olvadni vele. Amikor levegőért kapkodva abbahagyták a csókolózást, a körülöttük lévő világ mintha kifordult volna a tengelyéből. Bella annyira megzavarodott, hogy azt sem tudta, milyen nap van.

– Ez egy kicsit meglepett – mondta, még mindig kifulladva.

– Engem is – mondta Dominic. – Ó, azt tudtam, hogy szeretném megtenni, már rég megtettem volna, de nem gondoltam, hogy így… nos, hogy így reagálnál.

– Nem gondoltad? – Bella örült neki, hogy ezek szerint ügyesen titkolta a férfi iránti érzéseit. – Álmomban sem hittem volna, hogy szeretnél megcsókolni.

Dominic újra megcsókolta.

– Miért nem?

– Mert a legkevésbé sem hasonlítok Celine-re! – válaszolta Bella.

– Nem. És ettől milliószor… – Dominic szünetet tartott, mintha a megfelelő kifejezést keresné – csókolni valóbb vagy.

Bella elhessegette csalódottságát, amiért a férfi csak „csókolni valónak” nevezte, és nem valami többnek. Nagyon boldog volt, amiért itt állhatott, Alice konyhájában, mezítláb, egyik lábujján kékülő zúzódással, Dominic karja közt.

A férfi a hajába temette az arcát.

– Bárcsak itt maradhatnánk, örökre – mormolta.

– Itt? Nem lenne jobb valami kényelmesebb helyen? – Bella nem mert nyilvánvalóbban célozni arra, hogy a kanapé felé is vehetnék az irányt. Nem akarta megkockáztatni, hogy szenvedélyesebbnek tűnjön a férfinál.

– Dehogynem, de nem tehetem. Mennem kell. Megbeszélésem van holnap, amelyre föl kell készülnöm. Nagy, hosszú jelentést kell még írnom.

– Nem lett volna szabad átjönnöd! – Bellát azonnal elöntötte a bűntudat. – Az én dolgommal foglalkoztál, miközben a saját munkádat kellett volna végezned.

Dominic bólintott.

– Néha megdöbbentően alacsony a munkamorálom. – Aztán búcsúzóul még megcsókolta a lányt.

Bella, miután kikísérte a férfit, a konyhába ment, és az asztalnak dőlve, fejben újra és újra lejátszotta az eseményeket.

Amikor végül eléggé összeszedte magát ahhoz, hogy ágyba bújjon, elhatározta, másnap reggel szakít Nevillel. Elege volt abból, hogy hazugságban éljen.

Huszonkilencedik fejezet

Bella másnap reggel nagyon sietett, nem sokkal nyolc után már kilépett a házból, és az irodában volt már, amikor Nevil megérkezett. Alig aludt, és gondolatban számtalan forgatókönyvet végiggondolt arról, mit fog mondani a férfinak. De mivel egyik sem tűnt használhatónak, úgy döntött, belevág csak úgy vaktában. Még akkor is, ha rossz vége lesz.

Felugrott, és Nevil után ment a férfi irodájába, otthagyva az asztalán a félig megírt ingatlanadatlapokat és a teli csésze kávéját.

– Nevil, beszélnünk kell. Van itt egy probléma.

Nevilnek őrjítően hosszú idejébe telt, amíg lerakta az aktatáskáját az asztalára, felakasztotta a kabátját a fogasra, és végül, megfordulva, a szemébe nézett.

– Édesem, annyira sajnálom, tudom, hogy mostanában elhanyagoltalak, de jó okom volt rá. Egy hatalmas áttörés küszöbén állok. – Elhallgatott, hogy annál hatásosabb legyen a folytatás. – Meg fogom változtatni az életünket, Bells.

Bella hallgatott egy pillanatig, aztán kimondta, amire gondolt. Erre nem létezett semmilyen kíméletes módszer.

– Szeretnék szakítani veled, Nevil.

A férfi egy pillanatig csak bámult rá, aztán felsóhajtott, kijött az asztala mögül, és gyöngéden lenyomva Bellát egy székre, az íróasztal szélére telepedett. Megfogta a lány kezét.

– Kedvesem, mondtam már, hogy sajnálom, de mindezt kettőnkért teszem…

– Az egésznek semmi köze ahhoz, hogy elhanyagolsz! És különben is, igazából nem is tettél semmi ilyesmit. Sosem telepedtünk rá egymásra túlságosan.

– Bármi legyen is a probléma, helyre tudom hozni.

– Nem, nem tudod! Már nem szeretlek.

Bella valójában tudta, hogy sosem szerette egy csöppet sem, de nem akart kegyetlen lenni.

– Kérlek, ne mondd ezt.

Nevil szemlátomást őszintén megrendült.

Bella mélységes bűntudatot érzett, bár nem ő volt az, aki hibát követett el.

– Sajnálom! És nem is csak erről van szó…

Elhallgatott. Megpróbálta kitalálni, hogyan vádolja meg a férfit azzal, hogy – a legjobb esetben is – etikátlanul bánt az ügyfelekkel.

– Egy másik férfiról van szó, igaz? Tudtam! Bella, hogy tehettél ilyet?

– Ennek semmi köze senki máshoz! – És tényleg ez volt az igazság, úgyhogy Bella ezt magabiztosan kijelenthette. – Arról van szó, hogy nem illünk össze, és… még valami másról is.

– Miről?

Bella vett egy nagy levegőt, és megacélozta az akaratát.

– Rájöttem, hogy olyasmiket művelsz, amik az illegalitás határát súrolják, vagy éppen teljesen illegálisak. – Persze ez nem volt teljesen igaz. Csak feltételezései voltak, de nagy szüksége lett volna konkrét bizonyítékokra is. Csupán idő kérdése, mikor bukkan ő vagy Dominic efféle bizonyítékokra, melyek elegendők lesznek ahhoz, hogy meggyőzzék Nevilt.

Nem akarta felhasználni ellene a bizonyítékokat, azt szerette volna, ha Nevil beismeri, amit tett, és megígéri, hogy abbahagyja. De ha nem hajlandó erre – nos, akkor mindent megtesz majd, hogy vád alá helyezzék a férfit. Ezt kell tennie, különben éppolyan bűnös, mint Nevil.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Mégis, mire jöttél rá, Bella? – most mérgesebbnek és kevésbé szánalmasnak tűnt, és Bella ettől furcsa módon megkönnyebbült. De körültekintőnek kell lennie. Azt szerette volna, ha a másik beismeri a tetteit, ahelyett, hogy mérgesen ordibálva mindent letagadna. Akkor az egész vita eredménytelenül zárulna.

– Nem számít, hogy jöttem rá…

– Kémkedtél utánam?

– Nem! Ilyesmire nem lennék képes!

– Akkor mégis hogyan?

Bella felsóhajtott.

– Nevil, soha nem állt szándékomban kikutatni a titkaidat, de véletlenül rájöttem, miben mesterkedsz. És egyáltalán nem örülök neki. Többé nem akarok hozzád menni.

– Ezek szerint elhagysz?

– Igen.

Bella nem volt biztos benne, vajon el lehet-e hagyni valakit, akivel az ember előzőleg nem élt együtt, de nem akart nyelvészeti vitába bonyolódni.

– Felfogtad, milyen idióta színben tüntetsz fel így?

A lány tudta, hogy amilyen hatalmas Nevil egója, éppolyan sérülékeny is, de azért erre nem számított. És ő még sajnálatot érzett iránta!

– Nevil, épp most vádoltalak meg azzal, hogy csalsz az üzletben, és részint ezért nem akarok feleségül menni hozzád, te pedig amiatt aggódsz, hogy milyen színben tűnsz fel majd emiatt?

– Én vagyok ennek a cégnek a vezetője! Nem akarok seggfejnek tűnni!

– Inkább bűnözőnek látszanál?

– Nem tudom, miről beszélsz!

– Láttalak egy felvételen, amint lyukakat ásol a Borz-lak mellett, éjjel fél tizenkettőkor!

Nevil szemlátomást meghökkent, de gyorsan magához tért.

– És? Ez nem illegális, ugye?

– Mindenesetre átkozottul furcsa!

Nevil nagy levegőt vett.

– Figyelj, Bella, nem tudom, honnan szerezted azt a felvételt, de esküszöm, semmi törvénytelen nincs az egészben, és különben is kettőnkért tettem az egészet!

– Nincs többé olyan, hogy „kettőnk”, Nevil. Fogd már fel. – Bella úgy érezte, a finomkodásnak semmi értelme többé.

– De akkor még volt! – Nevil egy pillanatra elgondolkodott. – Szóval, honnan szerezted a filmet?

– Nem mondom el, Nevil.

– Tudom! Biztos azok a kibaszott Agnew-ék, ugye? Biztos velük függ össze az egész! Csak nem azt akarod mondani, hogy fölszereltek egy infrakamerát a Borz-lakra, és éjszakai felvételeket készítettek a környékről?

Ez nem is állt valami távol az igazságtól, de Bella nem reagált a kérdésre.

– Igazából nem számít, hogyan készült a felvétel. És nem egyedül voltál!

Nevil élesen nézett Bellára.

– Na és kivel voltam?

Bárcsak kétséget kizárólag megállapíthatták volna, ki volt Nevil társa! Ha most lenne egy név a tarsolyában, amit odavethetne Nevilnek, az egész vád sokkal szilárdabb alapokon nyugodna.

– Nem számít, kivel voltál! – mondta hevesen, azt kívánva, bárcsak maga is elhinné, amit állít. – Nem voltál egyedül, amikor lyukat ástál ott, az éjszaka közepén!

Nevil arca megfeszült.

– Fogalmad sincs, mi történt, igaz? Akár egy döglött macskát is eláshattunk volna.

Nevil pontosan azt mondta, amire Bella számított.

– Na persze! Hajlandó lennél odamenni velem együtt egy ásóval, hogy megnézzük, van-e ott bármiféle döglött macska?

– Ó, az isten szerelmére, ne legyél már nevetséges.

– Ezzel azt bizonyítod, hogy igazam van! Valamiben mesterkedtetek – valami nyilvánvalóan gyanús dologban.

– De ezt nem tudod bizonyítani, ugye?

– Ó, ne erőlködj! Te is tudod, hogy rájöttem. És komoly zűrbe tudnálak keverni azzal, amit tudok!

– Vajon tényleg tudnál? – Nevil félrebiccentette a fejét. – És ami még fontosabb, akarnál?

– Igen, akarnálak. Tőled eltérően nekem vannak erkölcsi elveim. Hiszek abban, hogy ha valaki rossz dolgokat követ el, azt le kell leplezni, és meg kell büntetni.

– Fogalmazhatnál egy kicsit konkrétabban. Meg kellene tudnod mondani, milyen – Nevil, rendkívül idegesítő módon, idézőjelet utánzott kezével a levegőben – „rossz dolgokat” követtem el.

Bella nagyon fáradtnak érezte magát, és nem pusztán azért, mert nem aludt.

– Nevil, blöffölhetsz és ködösíthetsz, ahogy csak tetszik. Belém köthetsz amiatt, hogy honnan tudtam meg a tényeket, vagy amiatt, hogy nincs a kezemben elég tény – ahogy akarod, de mindketten tudjuk, hogy alapvetően etikátlanul viselkedtél, én pedig azt szeretném, hogy abbahagyd.

– Hozzám jössz, ha abbahagyom?

Bella el sem gondolkodott. Többé már nem érdekelték a férfi érzései. Nevil túl messzire ment.

– Nem tehetem. Az imént már próbáltam elmagyarázni.

– Akkor miért kellene abbahagynom bármit is, amihez egyébként kedvem van? Miért hagyjam abba azt, ami jövedelmező – csodálatosan jövedelmező – pusztán a te kedvedért?

Bella egy pillanatra behunyta a szemét.

– Nem pusztán az én kedvemért! Azért, mert helytelen!

– Nem, nem az. Különben is, mit érdekel engem? Esélyt ad rá, hogy gazdag legyek. Igazán gazdag!

– A pénz nem minden!

Nevil nevetett.

– Átkozottul hülye vagy, tudtad? Ez az egyik legbugyutább közhely, amit valaha kitaláltak! Még szép, hogy a pénz nem minden, de ha van pénzed, minden egyebet megvehetsz!

Bellának hirtelen elege lett az egészből.

– Nevil, nem tudom, miképp tudtunk egyáltalán idáig együtt maradni. Hiszen az értékrendünk alapvetően eltérő.

A férfi rámeredt.

– Eltérő, igaz? Teljesen, átkozottul különböző. És ezért most azt szeretném, hogy pakold le az asztalodat, és egy órán belül tűnj el innen.

Bella felállt.

– Kirúgsz?

Nevil bólintott.

– Milyen alapon?

– Azt hiszem, a „kibékíthetetlen ellentétek” írná le a legpontosabban.

– Az igaz, hogy szakítottunk, de attól még jó vagyok a szakmámban. Ezt te is tudod.

– Az vagy, de egyúttal egy idegesítő seggdugasz is, szóval tűnj el.

– Szerettél…

– Helyes a múlt idő. Most már nem. Menj innen a francba!

– Beperelhetlek jogtalan felmondásért.

Nevilt szemlátomást nem zavarta a munkaügyi bíróság gondolata.

– Vagy igen, vagy nem. Majd akkor idegeskedem miatta, ha tényleg megteszed. Most pedig menj el.

Bella sokkos állapotban állt meg Nevil csukott ajtaja előtt. Bármennyiszer próbálta is el előzőleg fejben az iménti beszélgetést, egyszer sem végződött azzal, hogy Nevil kirúgja őt. Képzeletében mindig ő uralta a helyzetet.

– Jól vagy? – kérdezte Tina. – Egy kicsit mintha kipirultál volna.

– Nem, igazából nem vagyok jól, Teens.

– Kérsz egy csésze teát? Az mindig segít.

– Nem hinném, hogy van rá időm. Ki vagyok rúgva.

A teremben mindenki abbahagyta, amit épp csinált, és mind ránéztek.

– Ki vagy rúgva? – ismételte meg Tina.

– Igen.

– És miért? – kérdezte az egyik kollégájuk. – Én azt hittem, te meg Nevil együtt jártok.

Bella érezte, hogy elpirul. Olyan hihetetlenül mocskosan hangzott az egész.

– Többé már nem. És azt hiszem, épp ezért lettem kirúgva.

Nevil ajtaja kinyílt, a férfi előbukkant az irodájából.

– Ha lennél szíves, pakold le az asztalodat, és menj, Bella. Tina, esetleg segíthetnél neki. – Nevil szünetet tartott. – Nem akarlak kidobatni a biztonságiakkal.

Bella még mindig képtelen volt megmozdulni. Szerencsére Tina észnél volt.

– Van egy nagyon nagy doboz hátul, amit még nem raktam el a papírhulladék közé. Mindjárt hozom.

Néhány perc múlva Tina Bella számítógépén kívül mindent módszeresen bepakolt a kartondobozba a lány asztaláról és fiókjaiból.

– Nem hinném, hogy el kellene lopnom a tűzőgépet, Tina – mondta Bella.

– Én meg azt hiszem, hogy mindent elvihetsz – mondta Tina, folytatva a lány helyett a pakolást. Felfordított egy kiürített fiókot; az összes cetli és gemkapocs a kartondobozba potyogott. – Még mindig visszaadhatod később. Oké, azt hiszem, megvagyunk – jelentette ki.

Nevil újra megjelent.

– Ó, remek, látom, mindjárt mész is – mondta Bellának.

– Segítek neki kivinni a cuccot – vetette oda Tina.

– Egyedül is megbirkózik egy kartondobozzal – mondta Nevil.

– Igen, de egy üveg vörösborral nem – vágott vissza Tina.

– Nem mehetsz vele – mondta Nevil.

– Most van az ebédidőm – jelentette ki Tina.

– Délelőtt tíz óra van! – ellenkezett Nevil.

– És? – kérdezte Tina.

Nevil visszament az irodájába, és becsapta az ajtót.

Bella mindig is kedvelte Tinát, és barátjának tekintette, de egy barátság erősségét csak egy igazán nehéz helyzetben tapasztalhatja meg az ember. Tina erős maradt.

– Oké, akkor a következőket fogjuk csinálni – mondta a még mindig kábult Bellának. – Hazakísérlek, és lerakjuk ezt a dobozt. Utána keresünk valami jó kis helyet, ahol kellemesen leihatod magad a sárga földig, és elmesélhetsz nekem mindent. Vagy ha nincs kedved, nem muszáj.

– Egy kicsit korán van ahhoz, hogy leigyuk magunkat a sárga földig, vagy nem?

– Mire megszabadulunk a cuccaidtól, és beülünk valahová, már fél tizenkettő lesz. Tökéletesen elfogadható időpont arra, hogy becsiccsents.

Bella vállat vont. Élvezte, hogy valaki megmondja neki, mit csináljon. Mostanában annyi mindennel kapcsolatban kellett döntést hoznia, hogy kellemes volt egyszerűen követni Tinát, mint ahogy egy gyerek engedelmeskedik az anyjának.

Harmincadik fejezet

Tina ismert egy kellemes kis kocsmát kerthelyiséggel. Mivel korán volt még, ők voltak az egyedüli vendégek. Bort rendelt, vizet és chipset. Egy pohár bort tolt Bella elé.

– Persze nem kell elmondanod semmit…

– De minden, amit mondok, bizonyítéknak számít, és felhasználható ellenem?

Tina belekortyolt a vízbe.

– Valahogy így.

Bella nevetett.

– Nem hinném, hogy mesélhetek róla neked. Az egész olyan kusza.

– Nos, természetesen egy szót sem kell szólnod. Elüldögélhetünk itt, szép csöndben, nyugodtan, miközben Nevilt gyalázzuk.

– Ezek szerint nem kedveled?

Tina megrázta a fejét.

– Nem valami nagyon. De különben mindenki mást bírok az irodában.

Bella ivott egy kortyot a borából.

– Én is.

Behunyta a szemét, megpróbálta felfogni, hogy kirúgták. A kellemes munka, amelyet annyira szeretett, többé már nem volt az övé. És ő még halasztgatta a szakítást, mert nem akarta megsérteni Nevil érzéseit! Na persze!

– Lehet, hogy jobban szeretnél inkább Alice-szel beszélni erről – mondta Tina, aki szemlátomást majd elepedt a részletekért.

– Elutazott – pillantott fel Bella Tinára – Marrákesbe.

– Hűha! Milyen jó neki! – kiáltotta lenyűgözve Tina.

Bella bólintott.

– Egy férfival.

– Duplán húha!

– Egy fiatalabb férfival…

Bella egy kis bűntudatot érzett, amiért feláldozza Alice titkait, hogy megőrizze a sajátját. Beavatta Tinát a részletekbe. Aztán hozzátette:

– Úristen, remélem, jól van!

– Hát persze hogy jól van! Egy lenyűgöző, nála fiatalabb pasival lehet Marrákesben! Mi baja történhet?

– Tulajdonképpen bármi. De remélem, hogy nem történik semmi ilyesmi.

– Azért aggódsz Alice miatt, mert így nem kell szembenézned a saját problémáiddal – mondta Tina. – Alice jól van, te viszont nem.

Bella nem válaszolt.

– Nem kell elmesélned…

Bella elmosolyodott.

– De ha nem teszem, hozod a hüvelykszorítót az autóból?

Tina bólintott.

– Valahogy úgy.

Senki más nem volt, akivel Bella beszélhetett volna, ráadásul úgy érezte, ha hangosan kimondja a problémáit, attól jobban lesz. Ivott egy korty bort.

– Rendben, szóval azt tudod, hogy én meg Nevil jegyesek voltunk?

Tina újfent bólintott.

– Ennek titokban kellett volna maradnia!

Tina olyasfomán nevetett rá, mint ahogy arra az emberre szoktak, aki azt hiszi, ilyesmit titokban lehet tartani egy ennyire kis létszámú irodában.

– És miért szakítottál vele? Végre rájöttél, hogy mégiscsak egy pöcs, vagy egy másik pasas miatt?

– Valójában egyik sem igaz – mondta Bella, aki úgy érezte, magyarázkodni kényszerül. – Mindig is tudtam, vagyis már a legelején rájöttem, hogy Nevilnek megvannak a maga hibái…

– Akkor egy másik férfi miatt?

– Nos, lehet, hogy lesz valaki, de nem miatta szakítottam.

– Miért csak „lehet”?

– Ez bonyolult.

Bella arra gondolt, Celine könnyedén megakadályozhatja, hogy Dominic találkozzon vele hétvégente, amikor épp rábízza Dylant.

– Úgy érted, házas? – költözött alig észrevehető gyanakvás Tina tekintetébe.

– Nem, már nem.

– Akkor problémák vannak a gyerekfelügyelet körül?

– Olyasmi, de még ennél is komplikáltabb.

– Ó! – Tina erre szemlátomást nem tudott mit mondani. – Szóval, akkor miért is szakítottál Nevillel?

– Rájöttem, hogy mindenféle simlis dolgot művel.

– Mint például?

– Hát, az egyik ügyre soha nem jöttem volna rá, ha nem felejt ott egy tervrajzot a fénymásolóban…

Tina sajnálkozva csóválta a fejét.

– Nincs elég gyakorlata annak a masinának a működtetésében. Ez egy óvodás hiba.

Bella ezen elmosolyodott.

– Na és az igazán súlyos az volt, amikor megláttam, hogy éjjel fél tizenkettőkor lyukat ás egy ingatlan kertjében. Videofelvételen láttam meg persze, nem a valóságban. És mielőtt megkérdeznéd, nem, nem egy döglött macskát ásott el.

Tinának időbe telt, míg szóhoz jutott a meglepetéstől.

– De mégis, mit csinált?

– Nem tudom pontosan, csak találgatok. És nem volt egyedül, úgy gondolom, ennek még nagyobb jelentősége van. De azt sem tudom, ki lehet a másik szereplő. A felvétel nagyon homályos.

– Drágám, ne vedd sértésnek, de hogyan jutottál egy olyan felvételhez, melyen Nevil lyukat ás egy Ismeretlen Illetővel?

– Ez elég fura sztori. Agnew-ékon keresztül. Szerettek volna meggyőződni arról, hogy tényleg élnek állatok a Borz-lak környékén. Fölszereltek egy kamerát. Na és ahelyett, hogy Mr. Borzra bukkantak volna, lekapták Nevilt. Hál’ istennek ők nem ismerték fel.

Tina kuncogott.

– És ettől jött meg a jobbik eszed? Mármint a házassággal kapcsolatban?

Tina szemlátomást úgy vélte, Bellának elég lassan esett le, hogy nem Nevil a neki való férfi.

– Hát, őszintén szólva, nem. De azt hiszem, azt már korábban is tudtam, hogy nem maradhatok a Ruthefordsnál, ha szakítok vele, és nem szerettem volna kilépni. Szeretem a munkámat! És titeket is szeretlek, mind. Meg aztán azon is sokat töprengtem, hogy valószínűleg el kell majd költöznöm a városból is.

– Tényleg?

Bella vállat vont.

– Hát, Nevil megmondhatja az összes többi ingatlanügynökségnek, hogy ne alkalmazzanak. Valószínűleg nehéz lesz új állást találnom. De mindegy, most már az egész nem rajtam múlik. Azt hiszem, a költözést készpénznek is vehetem.

– De ez így annyira rossz! Te tényleg nagyon jól dolgozol. Neki kéne elmennie, nem neked. – Tina elgondolkodott. – Azt mindannyian jobban szeretnénk.

– Hacsak nem leszek képes valami konkrétumot előásni arról, amit csinál, nincs hatalmam fölötte. Mint ahogy erre nagyon nagy örömmel rá is mutatott.

– Nem segíthetne, ha megnézném a felvételt? – kérdezte Tina. – Helybéli vagyok, itt nőttem fel. Lehet, hogy felismerem az illetőt. Már persze ha ő is itteni.

– Nos, egy friss szem talán segíthet. Nekem is van néhány elméletem. Legalább segítesz kizárni némelyiket. – Az órájára pillantott. – Úgy látom, letelt az ebédidőd.

Tina olyan hangot adott ki, amely szinte köpésnek hangzott.

– Azt hiszem, még Nevil is felfogja, hogy nem boldogul nélkülem. De gyors leszek.

Ahogy visszatértek Alice házába, Tina rögtön rájött, ki szerepel a felvételen.

– Ismerem őt! Vagyis legalábbis azt hiszem. Néhány évvel ezelőtt kisegítettem pincérnőként egy fogadáson, amelyet egy nagy alapítvány adott. – Megállította a felvételt, és merőn nézte a képernyőt.

– És mi a neve?

– Hm. Nem vagyok biztos benne. Volt egy pár hozzá hasonló figura az estélyen. Ami azt illeti, az egész terem tele volt velük.

– Benne lennél egy tesztben? Mindjárt megcsináljuk.

Bella leírta néhány más, általa ismert ingatlanfejlesztő nevét és mellette Ed Unsworthét is, azét a férfiét, akire gyanakodni kezdtek Dominickal tegnap este. Ha Tina kiválasztja őt a többi közül, majdnem biztosak lehetnek benne, hogy ő az emberük.

Tina a listára meredt.

– Keresnél még egy képet erről a fickóról? – bökött ujjával Ed Unsworth nevére.

– Hát persze! Mindegyikükről van képem.

Egy kicsit kattintgatott az egérrel Alice számítógépén, és egy lapra rendezte a jelölteket.

– Ez majdnem olyan, mint egy rendőrségi szembesítés – mondta Tina. – Ó! Ő az! Nézd, itt épp átvesz egy díjat. De én azt hittem, elköltözött északra.

Bella bólintott.

– Liverpoolba, ugye?

– Úgy tűnik, most megcsíptük!

– Na és mit gondolsz, miben mesterkedhetnek, ő és Nevil?

– Lessük csak meg még egyszer – mondta Tina. Összeráncolt homlokkal újra végignézte a filmet. – Megrongálják a csatornacsöveket. Épp itt húzódhat a szennyvízcsatorna az emésztő felé. Ha azt eltörték, és gondoskodtak róla, hogy eltömődjön földdel, visszafolyik a házba a szennyvíz. Úgy gondolom, rengeteg vizet leengedtek a vécén, és így amikor a műszaki ellenőr megnézte az épületet, számos költségesen javítható problémára bukkanhatott, amely jócskán lefaragott az árból. Még egy kevés iszappá ülepedett szennyvizet is kiengedhettek az emésztőtartályból, hogy bűz legyen a házban.

– Sokat tudsz az efféle dolgokról, Tina.

Tina bólintott.

– Aha. Korábban egy olyan cégnek dolgoztam, amelyben egyfolytában ilyesmiket műveltek.

– Le vagyok nyűgözve! És hálás vagyok neked. Tartozom egy szívességgel.

Tina megölelte Bellát.

– Bármit megteszek neked, kedves, és feltétlenül avass be a további fejleményekbe is.

Amikor Tina elhajtott, Bella azon kezdett töprengeni, hogyan is használja fel az új információkat. Nem akart visszamenni Nevilhez. A férfi eljátszotta az esélyét arra, hogy kíméletesen figyelmeztessék. Most majd sokkal hivatalosabb formában koppintanak az orrára.

Bella körbesétált a kertben, és mielőtt még visszaért volna a házba, eldöntötte, hogy megpróbál egyedül a dolog végére jutni, Dominic segítsége nélkül. Rájött, hogy nagyon zűrzavarosak az érzései. Habár a férfi megcsókolta, méghozzá csodálatosan és szenvedélyesen, mégis visszautasította, amikor ő azt javasolta, lépjenek tovább. Emiatt Bella úgy érezte, mintha ő lett volna a kezdeményező fél. Bár élete minden egyéb területén modern felfogású volt, erre nem vágyott. És mivel ilyen régóta szerelmes volt a férfiba, szeretett volna biztos lenni abban, hogy a férfi is így érez iránta. Szóval ezt az ügyet egyedül kell megoldania.

Elhatározta, hogy meglátogatja az anyját. Hazamegy, vissza Whickamfordba, abba a városba, ahonnan majdnem három évvel korábban elszökött. Így egy kicsit eltávolodhat az itteni eseményektől, és ahhoz is tökéletes lesz az a helyszín, hogy megvalósítsa új tervét, amely most fogalmazódott meg benne, miközben sétált. Lehetséges, hogy nem válik be, de remélte, hogy mégis. Utána pedig teljes erejével Nevil sötét üzelmeire koncentrálhat.

Küldött Alice-nek egy hosszabb SMS-t magyarázatképp, és levelet is írt neki, amelyet a konyhaasztalon hagyott. Utána becsomagolt a bőröndjébe, beült a kocsijába, és elindult a szülővárosa felé.

Harmincegyedik fejezet

Bella anyja meglepődött, de nagyon megörült a láttán.

– Szervusz, drágám! Minek köszönhetjük a látogatásodat?

Bella szorosan megölelte az anyját.

– Sok mesélnivalóm van. Szakítottam Nevillel.

– Ó, édesem. Nagyon magad alatt vagy miatta?

Bella jól látta, hogy az édesanyja most megpróbálja kitalálni, vajon azt mondja inkább: „Hurrá!”, vagy azt: „Jaj, annyira sajnálom!”. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy az anyja sosem szerette túlságosan Nevilt.

– Nem vagyok elkeseredve miatta, de sok egyéb dolog is történt. Ezért is jöttem ide.

– Nevil elengedett egy kicsit az irodából? Vagy szabadságot vettél ki? Lefogadom, hogy rengeteg ki nem vett szabadsággal tartozik.

– Ami azt illeti, kirúgott, de köszönöm, hogy eszembe juttattad a szabadnapjaimat. Egy csomó pénzzel lóg nekem. És még többel is fog, ha beperelem jogtalan felmondásért.

– Azt jól teszed! Kérsz ebédet?

– Nem, köszönöm, anya, jól vagyok. De nem indultál épp valahová? – Most, hogy alaposabban szemügyre vette anyját, látta, hogy az pontosan úgy fest, mint aki épp készült volna kilépni a bejárati ajtón.

– Pilatesre, de nem bánom, ha kimarad. Hogy van Alice?

– Ó! Rengeteg izgalmas pletykám van Alice-ről, de lehet, hogy inkább neki kellene elmesélnie mindent. De azért adok néhány fogódzót. A történetben szerepel egy fiatalabb férfi és Marrákes. – Bella jól tudta, ez épp elég információ ahhoz, hogy az anyja majd megvesszen a kíváncsiságtól. Elmosolyodott. – Nem baj, ha fölteszek teavizet?

Bella elmesélt az anyjának mindent a Borz-lakról és Nevilről, és azt is, hogy arra a következtetésre jutott, hogy a férfi Ed Unsworthszel megrongálta a csatornát.

– És mit akarsz tenni? – kérdezte az anyja. – Ez nem igazán olyasvalami, amit egymagad kellene megoldjál. Ismersz valakit, aki segíthetne?

– Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem.

– Ó, ugyan már, édesem. Mesélj el mindent. Lehet, hogy tudnék segíteni.

– Oké, Dominicról van szó.

Az anyja egy reménybeli anyós fájdalmas sóhajtásával nyugtázta a hallott nevet, mint aki épp a tökéletes parti meghiúsulása miatt szomorkodik.

– Folytasd! Még az is lehet, hogy ha beszélsz róla, neked is világosabb lesz majd minden.

– Szóval… azt tudod, hogy házas volt, és a felesége terhes lett?

Az anyja bólintott.

– Emlékszem, mennyire lesújtott téged a hír.

– Nos… – Bella elmesélte, hogy Dylan nem Dominic fia, és hogy Celine minden eszközzel megnehezíti a találkozásaikat.

– De miért tesz ilyesmit? – kérdezte az anyja. – Az ember azt hinné, örül annak, amiért van még egy lehetséges bébiszittere. Csak azért csinálja, hogy kimutassa a hatalmát?

Bella vállat vont.

– Azt hiszem, valami ilyesmiről lehet szó. Abban biztos vagyok, hogy nem érez semmit Dominic iránt, de úgy vélem, élvezi, hogy valami módon a hatalmában tartja.

– És mit akarsz csinálni?

Bella ismét vállat vont.

– Úgy gondolod, csinálnom kellene valamit?

Az anyja bólintott.

– Igen. Tudom, hogy többnyire le szoktalak beszélni arról, hogy beleavatkozz mások életébe, és megpróbáld megoldani a problémáikat, de úgy érzem, ebben a konkrét esetben segíthetnél.

Bella már korábban elhatározta, szembeszáll Celine-nel, és megpróbálja rávenni, hogy hagyjon fel a nevetséges kekeckedéssel. Részben ezért látogatta meg a szüleit, és most csak megerősítette elhatározásában, hogy édesanyjának is ugyanez a véleménye. Bár az ő szándékait kicsit gyanúsnak érezte.

Elmosolyodott.

– Azt hiszed, ha sikerül dűlőre jutnom Celine-nel, akkor nem foglalkozom majd többé Ed Unsworthszel.

– Sajnos ennél azért jobban ismerlek. De ha elfelejtkezünk egy pillanatra Celine-ről, akkor is be kell valljam, sokkal boldogabb lennék, ha nem próbálnál meg egymagad elbánni potenciális bűnözőkkel. Ha segítenél Dominicnak Celine-nel kapcsolatban, akkor utána sokkal könnyebben kérhetnéd az ő segítségét is.

Bella elgondolkodott.

– Rendben. Már csak azt kellene kiderítenem, hogyan léphetnék kapcsolatba Celine-nel.

– Ó! – Az anyja, aki épp fel akarta tenni a teáskannát a tűzhelyre, megmerevedett. – És mit gondolsz, hogyan?

– A Facebook segítségével. Eltarthat egy darabig, de így biztosan megtalálom. – Könyörgő tekintettel nézett az anyjára. – Kölcsönvehetem az iPadedet?

Másnap reggel Bella, miután ráérősen megreggelizett a szüleivel, és anyjával kisebb bevásárlókörutat tett a környéken, beült az autójába, és elindult Swindon felé, ahol Celine egy reklámcégnél dolgozott. Nyilván valami menő hely lehet, rengeteg buzgó gyakornokkal. Bella úgy tervezte, meghívja a nőt ebédre.

Apja navigációs rendszerének köszönhetően, amit alaposan megköpködve és néhány keresetlen szó kíséretében végül sikerült a szélvédőre erősítenie, elég könnyen odatalált. Nagyjából egyórai autóútra volt a szülei házától, így tizenkettőre épp odaért az irodaépülethez, amely pontosan olyan hipermodern volt, ahogy képzelte. De mire helyet talált a hatalmas parkolóban, rájött, hogy tovatűnt a lelkesedés hulláma. Meggyőződése, hogy sikerülni fog Celine-t jobb belátásra bírnia, elpárolgott. Bár még mindig úgy gondolta, hogy helyesen cselekszik, azért megerősítésképp el kellett ismételnie magának néhányszor a visszapillantó tükörbe nézve, hogy „meg tudod csinálni, Bells!”.

Miután ellenőrizte a megjelenését – ügyelt rá, hogy ne is emlékeztessen arra, ahogy legutóbbi találkozásukkor kinézett –, kiszállt az autóból. Rádöbbent, hogy enyhe remegés fogta el. Lehetséges, hogy nem jár sikerrel, de helyesen cselekszik. Dominicért, Dylanért, és persze önmagáért is. De Dominic a legfontosabb. Ha a férfinak meg kell ígérnie, hogy sosem engedi Dylant még olyan nagyon kevéssé veszélyes helyekre sem, mint egy játszótér, vagy nem viheti el a kisfiút, ha másvalaki is, például Bella vagy Jane néni is a közelben van, az nagyon kellemetlen helyzeteket eredményezhet. Lehetséges, hogy Dominic nem viszonozza az érzéseit, de igazából most nem is ez számít.

Bella kinyitotta a nehéz üvegajtót, és megjátszott magabiztossággal odasietett a recepciós pulthoz. Celine után érdeklődött, és bizonyára azért, mert épp ebédidő volt, a nő irodájához irányították. Szerencsével járt, Celine még bent volt, nyitott ajtaja mögött dolgozott.

Bella kopogott az ajtón. Celine felpillantott, először értetlenség tükröződött a tekintetében, aztán ahogy megismerte, meglepetten bámult rá.

– Te meg mit keresel itt?

– Szeretnék beszélni veled. Meghívhatlak egy szendvicsre és egy pohár borra?

– Mégis miért mennék el ebédelni veled? – válaszolt Celine élesen. – Elfoglalt vagyok. Elmondhatod itt és most, amit akarsz.

Bella mosolygott, igyekezett könnyed mederben tartani a beszélgetést.

– Kellemesebb lenne ebéd közben beszélgetni. Hiszen régi ismerősök vagyunk, és neked amúgy is enned kéne. Ha megebédelsz, miközben beszélgetünk, az nem vesz el sokat az idődből.

Celine egy vállrándítással nyugtázta mindezt, és biccentett szőke fejével.

– Oké – mondta, és felkapta a táskáját. – Gyerünk.

Bella elrejtette megkönnyebbülését. Szándékosan hízelgett Celine-nek, amikor azt sugallta, hogy mennyire fontos a másik, és milyen drága az ideje. Ha jó hangulatba ringatja a másikat, talán az fogékonyabb lesz a mondandója iránt.

A két nő nem beszélgetett, miközben Bella követte Celine-t a pázsiton vezető ösvényen át egy étkezde irányába. Celine láthatóan nem akart cseverészni, úgyhogy Bella sem kísérletezett a társalgással. Az étkezde egy franchise-hálózat része volt, és elég nagy ahhoz, hogy háborgatás nélkül beszélhessenek benne. Celine kinézett egy asztalt, és leültek.

Bella a bárpulthoz lépett, és szódavízzel, borral, poharakkal meg az étlappal tért vissza.

– Nincs sok időm – mondta Celine Bellát nézve, aki lerakosgatta az asztalra, amit hozott.

Bella mosolygott, de nem válaszolt.

– Mit szeretnél enni?

– Csirkés cézár salátát, külön öntettel.

– Gyakran eszel itt?

Celine bólintott. Ez nem lesz könnyű, gondolta Bella.

Amikor mindkét nő megkapta az ennivalóját, Bella belekortyolt a fröccsébe. Kiszáradt a szája.

– Szóval – kérdezte Celine, miközben kipiszkálgatta a pirítósdarabkákat a salátájából – te és Dominic együtt vagytok?

Bella nem erre a témára készült.

– Nem igazán, de…

– Mindig is úgy gondoltam, hogy kicsit beléd zúgott, még akkoriban, amikor együtt dolgoztunk. És te is belé.

Bella a szalvétáját babrálta.

– Tényleg? Épp róla szeretnék beszélgetni.

– Szóval, igazam volt? Elpirultál! – Celine szemlátomást élvezte a helyzetet.

– Celine! Nem erről akarok beszélni!

– De ha azt akarod, hogy meghallgassalak, akkor mondanod kell olyasmit is, amit én szeretnék hallani!

– Nos, nem tudom megmondani, vajon Dominic „belém zúgott”-e, vagy sem, érted?

– És mi a helyzet veled?

Igazán, gondolta Bella, ez már a második beszélgetés, amelyik teljesen félresiklik. Először Nevillel, és most ez.

– Rendben – csattant fel. – Egy kicsit belezúgtam Dominicba. Most boldog vagy?

Celine elégedettnek látszott, a borát iszogatta. Összehúzott szemmel méregette Bellát, akinek hirtelen szörnyű gyanúja támadt. Ha Celine úgy gondolta, hogy neki viszonya volt Dominickal, miközben a férfi még házas volt, az sok mindent megmagyarázna. Ezt a félreértést tisztáznia kell.

– Celine, hallgass rám! Az égvilágon semmi sem történt közöttünk, amikor még házasok voltatok. Esküszöm!

Bella meglepetésére Celine ezt hallva nevetésben tört ki.

– Uramisten, semmi szükség rá, hogy ezt bizonygassad! Dominic egy begyöpösödött erkölcscsősz, nem merne engedni a csábításnak. Figyelmeztetlek, hogy borzasztó unalmas tud lenni az ilyesfajta dolgokban.

Bella nem gondolta úgy, hogy ettől Dominic unalmassá válna. Szerinte ez inkább nemes és jó lélekre vall, nem egy erkölcscsőszre. De Celine erkölcsi meggyőződése nyilvánvalóan nagyon is eltér a sajátjától.

– Oké, na és azért jöttem ide…

Celine elropogtatott egy zellert.

– Ó, na jó, bökd ki, ha annyira muszáj.

Bella nem vett tudomást a gúnyolódásról, folytatta a mondandóját.

– Úgy érzem, nem méltányos tőled, hogy ennyire megnehezíted a Dylannel való találkozását.

– Ó, így érzed? És milyen alapon állítod ezt?

– Ott voltam, amikor azt mondtad Dominicnak, hogy csak akkor láthatja a kisfiút, ha képes a teljes figyelmét neki szentelni.

– És úgy gondolod, ez nem méltányos így? Miért? Nincs semmi joga Dylanhez, tudod.

– Az a helyzet, hogy ha túl nehéz feltételeket szabsz, Dominic nem tud majd találkozni Dylannel, nem tudja magával vinni egy-egy hétvégére vagy máskor. – Celine arckifejezése nem volt valami biztató, úgyhogy Bella nem sok reményt fűzött a sikerhez, de azért folytatta. – Biztosan nagyon hasznos, hogy Dylannek van még egy plusz pótapukája, ha épp szükség lenne rá.

Celine egymás mellé fektette a kését és a villáját. Kevesebb mint a felét ette meg a salátájának.

– Hasznos, de e nélkül is boldogulunk. Ha Dominic úgy érzi, hogy Dylan zavarja a szerelmi életét… – Felvont szemöldökkel, jelentőségteljesen nézett Bellára, hogy a lány mindenképpen megértse a célzást.

Bella újra elpirult.

– Nem erre gondoltam!

– Nem?

Bella káromkodni vagy sírni szeretett volna. Rávette magát erre a beszélgetésre, hogy segítsen Dominicnak meggyőzni Celine-t, és végül csak ront az egész helyzeten.

– Dominic Dylan érdekeit és biztonságát tartja a legfontosabbnak. Szükségtelen odajönnöd és ellenőrizned őt. Soha nem találnál jobb bébiszittert.

Celine kifújta a levegőt.

– Rendben. Azt hiszem, az egyik barátnőm beszélte tele a fejemet, tudod, akivel te is találkoztál. Ő úgy gondolja, nem kellene hagynom, hogy elvigye Dylant, ha egyszer nem is rokonok. – Elgondolkodva elhallgatott. – De nincs igaza. Csak egyszerűen néha aggódom amiatt, hogy Dominic nem vigyáz annyira Dylre, mint amennyire kellene. De tudom, hogy szereti. És ha nem engedném, hogy Dylan vele legyen, az a mi dolgunkat is jócskán megbonyolíthatná. Hamarosan szeretnénk elutazni egy rövid vakációra. Jó lenne, ha Dom addig tudna vigyázni a kicsire. – Gondolkodott egy darabig, azután szemlátomást elhatározta magát. – Megmondhatod neki, hogy nyugodtan találkozhat Jane nénivel és… és veled, miközben Dylanre vigyáz.

– Celine! Én nem mondhatom meg neki! A te feladatod, hogy ezt közöld vele!

– Ó, ezek szerint még nem biztos a dolog köztetek, igaz? – nevetett Celine. – Oké, megmondom neki, ha lesz egy kis időm. Most mennem kell. Kettőkor van egy megbeszélésem, és előtte még vásárolni is el szeretnék jutni.

Bella még ült egy darabig a helyén, miután Celine elment. A beszélgetés nem ment teljesen a tervek szerint, de végül a nő beleegyezett, hogy enyhítsen a feltételein. A szívét szorító érzés, melynek nem is volt egészen tudatában, enyhült valamelyest. Most már minden rendben lesz.

Harminckettedik fejezet

Michael számos jó tulajdonsága közül az egyik, elmélkedett Alice, a hallgatásra való képessége. Alice nem szeretett volna beszélgetni, csak arra vágyott, hogy az ablakon kinézve újra átélje a csodát. Az a tény, hogy tudtak együtt hallgatni, sokkal fontosabbnak tűnt összes beszélgetésüknél.

Ahogy újra fölidézett minden csodálatos pillanatot, arra az elszomorító következtetésre jutott, hogy a legcsodálatosabb élmény a szex újrafelfedezése volt. Jobban szerette volna, ha inkább valami művészettel, zenével vagy építészettel összefüggő emlék jutna eszébe. De bármennyire lenyűgöző volt mindez, az a felfedezés töltötte el a legnagyobb örömmel, hogy még mindig, minden szempontból véve nőnek érezheti magát, és hatvanéves korára sem változott semmi. Még mindig kábulat fogta el, ha fölidézte az átélt örömöt. Az egész élmény mágikus erejű volt, az első pillanattól az utolsóig.

Michael háza előtt rengeteg autó parkolt Alice-é mellett.

A férfi leállította a motort.

– Ó, a pokolba!

– Te számítottál valami vendégségre? – kérdezte Alice hirtelen megijedve.

– Nem igazán. De azért volt szó róla. Menjünk be. Innod kellene egy teát vagy valamit az utazás után.

Így is volt, és a mosdót is használni szerette volna. De arra egyáltalán nem vágyott, hogy egy csomó idegen embernek bemutassák, amikor épp az imént szállt le a repülőről. Mit keresnek itt? És ki engedte be őket? De akkor sem fogja hagyni, hogy leszállítsák a rózsaszín felhőről, amelyen épp lebeg.

– Mike! – kiáltotta egy harsány férfihang a kinyíló bejárati ajtó mögül. – Hol a pokolban voltál? – bukkant elő egy hatalmas termetű, mosolygó férfi. – Időtlen idők óta próbálunk a nyomodra bukkanni!

– Sajnálom – mondta Michael nyugodtan. – Elutaztam.

– Gondolom, ezzel az elbűvölő illetővel! – mondta a férfi, és Alice kezét egyik hatalmas, puha mancsába szorítva, arcon csókolta a nőt. – Remek választás!

Alice kipréselt magából egy mosolyt, és visszahúzta a kezét.

– Merre találom a mosdót? – kérdezte Michaeltől.

– Arra egyenesen – mutatta a férfi. Aztán beráncigálták a nappaliba, ahonnan izgatott beszélgetés moraja hallatszott.

Alice jó darabig elidőzött Michael földszinti mosdójában. Megfésülködött, megmosta az arcát, kisminkelte magát a kézitáskájában mindig magával hordott sminkkészlete segítségével, és az ugyancsak készenlétben tartott bőrápoló balzsammal puhává varázsolta a kézfejét. Csak ezek után érezte késznek magát arra, hogy egy halom olyan embernek bemutatkozzon, akikkel bizonyára úgyis most találkozik először és utoljára. Fontolóra vette, vajon nem osonhatna-e először ki a konyhába, hogy megigyon egy csésze teát. Talán addigra rájönnének a vendégek is, hogy milyen alkalmatlan időben érkeztek, és elmennének.

Lábujjhegyen a nappali ajtajába óvakodott, és meghallotta a beszélgetést.

– Mike, tudod jól, hogy már elég régóta várunk a döntésedre – mondta épp az a férfi, aki korábban kinyitotta nekik az ajtót.

– Hozhatok neked egy pohár vizet, apa? – Ez Hannah volt, Alice megismerte a hangját. Azt szerette volna, ha inkább Lucy az, mert őt most már szövetségesének érezte.

– Kösz, nem. Igazából azt szeretném… – hallatszott Michael hangja.

– Mike, sajnáljuk, hogy rád kell erőltessük a döntést, de számos szerződés sikere múlhat ezen. Olyan hamar vissza kellene jönnöd Londonba, amilyen hamar csak lehetséges. Sok papírmunka vár ránk, rengeteg iratot kell aláírnod, mielőtt emigrálsz.

– Persze, persze. – Úgy tűnt, Michael torkig van a témával.

Alice a megrendüléstől képtelen volt megmozdulni. Emigrálás? Michael emigrálni készül? Nem is mondta neki. Valahogy sikerült eltávolodnia az ajtótól, fogalma sem volt, mit gondoljon az egészről. Igazán eszébe sem jutott hallgatódzni, és most, amikor véletlenül mégis kihallgatott valamit, inkább gyorsan elsietett. De közben eltöprengett azon, hogy ha nem hallja meg a beszélgetést, mégis mikor mondta volna el neki a férfi?

Megállt az előszobában, az orrán keresztül szívta be a levegőt, és a száján fújta ki, ahogy akkor tanulta, amikor a jógaórákra járt. Meg kell őriznie a nyugalmát. Hiszen felnőtt nő – mégpedig idős nő. Értelmesen kell viselkednie.

Talált egy noteszt és egy tollat a retiküljében, és az előszobai kisasztalra támaszkodva sietős levelet firkantott: Kedves Michael, nem tudom eléggé megköszönni a csodálatos hétvégét, de nyilván nagyon lefoglal az elkövetkezendő életedre való felkészülés, úgyhogy ne is búcsúzzunk el személyesen. A te Alice-ed.

Aztán a vállára kapta a táskáját, és kilépett a házból. Megkönnyebbülten látta, hogy Michael nem zárta be az autóját. Kivette a csomagjait. Azután beült a saját autójába, és hazafelé indult.

Alice már sokszor tapasztalta, hogy a realitással való szembenézést késleltetni is lehet egy ideig, ha muszáj. Úgy döntött, nem gondol semmi másra, csak arra, hogy hazajusson, amíg tényleg haza nem ér. Bella hamarosan megjön a munkából, és megteázhatnak a kertben. A lány nyilván mindent tudni akar majd Marrákesről, Alice pedig mesél neki. Persze azt nem mondja el neki, hogyan fedezte föl újra a szexet, helyette vicces beszámolóval szórakoztatja majd arról az esetről, amikor eltévedtek a piacon.

Aztán Bella elkerülhetetlenül rákérdez majd, óvatosan, kerülő módon, valahogy így: „És te és… ööö… Michael… tudod… khm?”

És Alice azt válaszolja majd, nem, bármilyen végtelenül kellemes is volt a hétvége, ő és Michael csak barátok, és ez így is marad. Nem teszi majd hozzá, hogy ez azért van, mert a férfi emigrál, csak akkor, ha már hozzászokott a gondolathoz, és nem fenyegeti a veszély, hogy elsírja magát. Holnap pedig végiggondolja majd, mihez kezdjen további éveiben. Alice szerette, ha van terve.

Korábban nem jutott eszébe, hogy megnézze a telefonját, úgyhogy csak most vette észre Bella két SMS-ét. Aztán amikor belépett a konyhába, ott várta Bella üzenete arról, hogy elment meglátogatni az anyját. Alice váratlanul nagyon elszomorodott emiatt. Bár ő és Bella néha napokig nem találkoztak, úgy érezte, most nagy szüksége lenne a lány társaságára. Másrészről azonban ez azt is jelentette, hogy rengeteg ideje lesz arra, hogy kiagyalhasson egy remek sztorit, miért is nem alakult ki kettőjük között Michaellel bármilyen szorosabb kapcsolat.

Alice, miután megteázott, kiment a kertbe. Végignézett minden virágágyást, minden egyes növényt, és mindegyiken elábrándozott. Visszaemlékezett arra, melyikhez hogyan jutott hozzá – kertészeti központban vásárolta, egy katalógusból rendelte, vagy egy barátja adta műanyag zacskóban. Néhány másik kedvencét növényvásárokon és kiállításokon vette, és egypárat elhagyatott házak kertjeiből „szabadított ki”. Minden egyes növénynek rövidebb-hosszabb története volt. Most megragadta a lehetőséget, hogy elbúcsúzzon mindegyiktől. Mivel, anélkül, hogy tudatosan végiggondolta volna, elhatározásra jutott. A Michaellel töltött hétvége újra fölébresztette benne utazási szenvedélyét, az új kalandok iránti vágyát. Bár a férfi nem lesz része életének, neki akkor is szüksége van arra a változásra, melyre ő bátorította fel. Úgy döntött, eljött az ideje annak, hogy itt hagyja ezt a házat, és továbblépjen.

Alice nem volt hajlandó úgy gondolni magára, mint akinek darabokra tört a szíve, úgy gondolta, ehhez túl öreg. De úgy érezte magát, mint akit csúnyán elárultak, reményvesztettnek és magányosnak. Mindezek valószínűleg épp az összetört szívre utaltak. Azonban a döntés, melyet előző este a kertben meghozott, továbbra is helyesnek tűnt.

Évekkel ezelőtt hallott valakiről, aki akkor határozott úgy, hogy leszokik a dohányzásról, amikor épp egy csúnya válás kellős közepén volt. Azt az elvet vallotta, hogy mivel amúgy is annyira szenved, fel sem tűnik majd neki egy kicsivel több kellemetlenség. Így hát úgy döntött, azonnal nekikezd annak a feladatnak, mely az egész költözködés legnehezebb részének ígérkezik: kiüríti a padlást. És habár ez a döntés nem volt épp logikusnak mondható, figyelemelterelésnek megfelelt.

Alice Bella elbeszéléseiből tudta, hogy az emberek gyakran egyeztetnek könnyelműen időpontot a költöztetőcégekkel, miután gondolatban listát készítenek azokról az ingóságokról, melyek nap mint nap a szemük előtt vannak, de közben teljesen megfeledkeznek a hatalmas mennyiségű tárgyról, mely a padlástérben, a garázsban és a kerti házikóban bújik meg. Alice padlásán például a szülei limlomjai is ott voltak a saját kacatjai mellett. Már feljutni is elég körülményes volt, egy kihúzható létrán kellett fölmászni, miközben az ember megküzdött a pókhálókkal és a bogarakkal, épp ezért hanyagolta eddig a rendrakást. Most azonban, amikor amúgy is nyomorultul érezte magát, az összes efféle kis kellemetlenség mellékesnek tűnt föl előtte.

Bellára tekintettel, aki fontosnak tartotta a biztonságot és a háztartási balesetek elkerülését, cetlit hagyott a konyhaasztalon, amelyre leírta, hol van, hátha esetleg kitöri a bokáját, és máskülönben hiába várná, hogy valaki rábukkanjon. SMS-t is küldött Bellának hasonló szöveggel, arra az esetre, ha a lány még egy darabig nem érkezik haza. Aztán kinyitotta a csapóajtót, és kihúzta a létrát. Felkapott egy halom szemeteszsákot, és felmászott a létrára. Egyszerre kapaszkodott az ingatag tákolmányba és abba az elméletbe, hogy elkeseredéséből akár alkotó energiákat is nyerhet.

Alice nehezen tudott a munkára koncentrálni. Sok időt elvesztegetett azzal, hogy csak bámult a régi teásdobozokra, vagy a padlás egyik végéből a másikba rakosgatta a holmit. Utána úgy döntött, valami szórakozásra van szüksége, és lement a földszintre egy rádióért. Nem volt túlságosan éhes, úgyhogy nem bajlódott az ebéddel. Végül sikerült megtöltenie néhány szemeteszsákot szeméttel. Épp a földön üldögélt, ölében régi iskolai bizonyítványokkal, amikor a rádió ellenére is meghallott valami zajt. Megrémült, hogy patkányok vagy egerek motoszkálását hallja. Lekapcsolta a rádiót, és felugrott, összecsukva a dossziét. Azután észrevette Michaelt, aki a létra alján állva őt nézte.

Habár az eszével rögtön nyugtázta, hogy még sincs mitől rémüldöznie, teste lassabban reagált: felsikoltott, bár nem valami hangosan.

– Ó, drágám – mondta a férfi. – Elismerem, hogy visszataszítóan viselkedtem, de talán ennyire mégsem? Tudom, hogy mindent meg kellett volna magyaráznom, de nem akartam tönkretenni a hétvégénket.

Alice sírni szeretett volna, vagy gyilkolni, és még azt sem tudta biztosan, melyikre vágyik is igazán, de szilárdan elhatározta, hogy egyiket sem teszi. Ehelyett a méltóságos viselkedés mellett döntött, ami nem látszott könnyűnek, tekintve hogy tetőtől talpig poros volt, nem viselt sminket, és egy öreg, valószínűleg a leginkább zavarba ejtő helyeken szétszakadozott kordbársony nadrág lógott rajta.

– Mit keresel itt? – kérdezte fátyolos hangon. Alig tudta visszafojtani a könnyeit.

– Csak beugrottam – mondta Michael. – A konyhaasztalon lévő cetliből tudtam, hogy itt vagy.

Alice összeszedte magát.

– Hogy jutottál be egyáltalán a konyháig?

– A hátsó ajtón keresztül. Először megpróbálkoztam hagyományos módon, a csengővel. Fölhívtalak telefonon is. Utána ököllel vertem a hátsó ajtót. Tudtam, hogy itthon vagy, az autód a ház előtt áll, és különben is, tudtam és kész. Amikor továbbra sem jöttél elő, azt gondoltam, biztos valami baj történt, és betörtem. Persze igazából nem kellett betörnöm semmit.

– Ó! – mondta Alice, még mindig méltóságteljesen. – Nyilván elfelejtettem bezárni a hátsó ajtót tegnap este. Milyen szórakozott vagyok.

– Nagyon – értett egyet Michael. Alaposabban szemügyre vette Alice-t. – Lejössz?

– Nem. Elfoglalt vagyok – válaszolta Alice, és tüsszentett egyet. Miközben zsebkendőért kutatott a zsebében, Michael felmászott hozzá a padlásra.

– Drágám, beszélnünk kell, mindent meg akarok magyarázni, méghozzá alaposan. Beszélnem kellett volna neked az állásról, még tegnap, ha nem épp már a hétvégén. De Londonba kellett mennem, egész nap tárgyalásaim voltak, és ma reggelre is maradt néhány. Az egyik tárgyaláson még le sem ültünk, hogy gyorsabban vége lehessen.

– Nahát – mondta Alice diplomatikusan.

– Tényleg azt szeretnéd, hogy itt magyarázzak meg mindent?

– Nem hiszem, hogy van miről beszélnünk – törölte meg újra az orrát Alice. – Bár azt hiszem, elfelejtettem megköszönni a kellemes nyaralást. Nagyon köszönöm.

– Alice, drága kislányom, már vagy egymilliószor köszönetet mondtál, és a leveledben is leírtad ugyanezt. Mint ahogy te is jól tudod, nem erre céloztam.

Alice a blúza zsebébe dugta a zsebkendőt.

– Valójában nincs mit mondani. Rájöttem, hogy megvan a magad élete, a munkád, a karriered, olyasmik, amik nekem többé nincsenek, neked viszont folytatnod kell mindent. – Egy pillanatig habozott. – Most be kell vallanom, hogy hallgatództam. Tudom, hogy emigrálni fogsz.

– Sosem mondta neked az anyukád: aki hallgatódzik, készüljön fel rá, hogy őszinte véleményt hall önmagáról? – Michael, a padlástéren átvágva, elindult Alice felé, aki lassan hátrálni kezdett. Egy láda mögött lelt menedéket, leguggolt mellé, úgy téve, mintha át akarná nézni a tartalmát.

– Nem is rólam beszéltél!

– Nem, de téged is érintett.

– Egyáltalán nem! A te életedről van szó! – mondta Alice. Érezte, hogy újból tüsszentenie kell, úgyhogy elővette a zsebkendőjét. Csak remélte, Michael nem hiszi azt, hogy sírni készül. – A portól van – folytatta. – Tüsszögnöm kell tőle. – A tüsszentéstől megbillent; kinyújtotta az egyik lábát, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– Kérlek, menjünk le a földszintre – mondta Michael. – Sok mindent szeretnék megbeszélni.

– Nem. Ha van valami mondanivalód, mondd el itt és gyorsan. Sok a dolgom.

– Rendben. Elhoztam a szőnyegedet. Azt, amit a piacon vettél.

– Ó! – Alice-ben felvillant az öröm szikrája. Egy új szőnyeg mindenképp vidító.

– És szerettem volna mindent megbeszélni veled, de sosem tűnt úgy, hogy itt lenne az ideje.

– Nem – helyeselt Alice, habár, mivel ő nem tudta, hogy a férfinak el kellene árulnia, emigrálni fog, nem is vehette észre a megfelelő pillanatokat.

– A baj csak az volt… most is az…

Alice lába kezdett elzsibbadni, szerette volna megmozdítani, de nem akart öregnek és rozogának látszani, ezért tűrte a fájdalmat. – Na, gyerünk, bökd már ki.

A férfi nevetett.

– Egy kicsit morcos vagy ma, nem igaz?

– Igen. Talán. Te is az lennél, ha annyira elzsibbadna a lábad, mint az enyém.

– Akkor állj fel! Ne kuporogj ott, mint egy gorillabébi.

– Gorillának nevezel?

– Csak bébinek. Az egész más. Most pedig kelj föl.

Michael megragadta az egyik kezét, és felhúzta. Alice a férfi segítségével fölegyenesedett. Megdörgölte sajgó lábát.

– Ez gyötrelmes volt.

– Már az előbb is mondtam, hogy menjünk le!

Most, hogy Alice-nek már nem fájt annyira a lába, ismét ellenségesebbé vált.

– Én pedig mondtam, hogy nem érek rá! Most pedig áruld el, amit akartál.

Valami a látómezeje szélén megragadta a figyelmét, egy gyors pislogás megerősítette a sejtésében, hogy az arca maszatos a portól. Még erősebben elszánta magát, hogy kitart álláspontja mellett.

– Rendben. Nos, ahogy már kiderítetted, felajánlottak egy állást külföldön.

Michael elhallgatott.

Alice bólintott.

– Folytasd.

– Az egyik ok épp az volt, amiért el akartalak vinni nyaralni, a szokásos okokon kívül…

Michaelt szemlátomást noszogatni kellett a folytatáshoz.

– Amik mik is voltak?

A férfi szemlátomást kínban volt.

– Ne kényszeríts rá, hogy kimondjam! Zavarba jövök. De a tökéletesen természetes férfiszükségletekhez és egy rendkívül vonzó nőhöz van közük.

Alice úgy vélte, ez valami bók lehet, de mivel nem volt benne biztos, nem feszegette tovább a témát.

– Rendben, térjünk vissza az első okhoz, amit említettél. Mondd el, mi volt az.

– Szerettelek volna megkérni, hogy gyere velem. – Az ajkába harapott. – Most már érted? Ez hatalmas kérés.

– Azt szeretnéd, ha emigrálnék veled? Hová? Külső-Mongóliába? Új-Zélandra? Vagy valahová még annál is messzebbre?

A férfi megrázta a fejét, mosolyogni kezdett.

– Nem vagyok biztos benne, hogy létezik távolabbi hely Új-Zélandnál, és nem is beszéltem semmiféle emigrálásról. Azt Bill mondta.

– Szóval, akkor hova nem emigrálsz?

– Brüsszelbe.

– Hová, Brüsszelbe? Európába? – Alice a homlokát ráncolta. – Ki az ördög emigrál Brüsszelbe?

– Senki! Vagyis, gondolom, néhányan azért igen. De azt szeretném, hogy ne beszélj többet emigrálásról, amikor nem erről van szó.

Alice felsóhajtott. Mintha egy kicsit csökkent volna a kétségbeesése; de csak nagyon lassan.

– Akkor mit csinálsz ott?

– Lehet, hogy három évig ott fogok dolgozni.

– Úgy érted, lehet, hogy tovább is?

– Nem. Lehet, hogy nem megyek.

– És mitől függ?

– Attól, hogy velem jössz-e.

Alice-nek néhány másodpercébe telt, hogy felfogja, amit hall.

– Megbolondultál?

– Én is tudom, hogy a kapcsolatunknak még csak nagyon korai szakaszában járunk, és én…

– Nem – vágott közbe Alice. – Miért olyan nagy szám megkérni engem, hogy menjek veled? Hiszen csak az Eurostar-vonal másik végén van, ha jól tudom.

– De három évről van szó.

– Gondolom, kaphatok majd néha eltávozást a jó magaviseletért, vagy nem? – Milyen szenvedésen ment keresztül, mérgelődött Alice. És mindezt azért, mert Michael nem merte megkérni, hogy tartson vele Brüsszelbe! – Lesz interneted, ugye?

Michael, félig nevetve, azt mondta:

– Úgy éreztem, nem kérhetlek arra, hogy hagyd itt ezt. – Körbemutatott, immár elkomolyodva.

Alice kuncogni kezdett.

– Mit? Ezt itt mind? – A dobozokra, a porra és a limlomokra mutatott.

Michael a homlokát ráncolta.

– Természetesen nem éppen ebben a környezetben képzeltelek magam elé. Inkább kint a kertben, a rózsák között bujkálva, vagy valami ilyesmi.

– Biztosan a káposztákra gondoltál, ott pedig akkor bujkáltam utoljára, amikor megszülettem.

Michael abbahagyta a magyarázkodást. Előrébb lépett, és a karjába szorította Alice-t.

– Imádlak, Alice, és szeretném, ha velem jönnél Brüsszelbe. Ha képes lennél feleségül jönni hozzám, az lenne a legjobb.

A férfi hozzásimuló teste egyszerre volt izgató és ismerős, Alice úgy érezte, sosem fog betelni a csókjaival.

Amikor Michael végül elengedte, Alice így szólt:

– Menjünk le a földszintre. Mit keresünk itt ezen a koszos padláson?

A férfi visszatartotta.

– Emlékezetembe szeretném vésni ezt a képet, amilyen most vagy, pontosan.

– Ez azt jelenti, hogy tetőtől talpig poros vagyok, igaz?

Michael bólintott.

– És a hajadba pókháló ragadt.

Útban lefelé, egy rendes tükörre vetett pillantás arra késztette Alice-t, hogy azt mondja:

– Menj, és tegyél föl teavizet, vagy nyiss ki egy üveg bort, amelyiket akarod. Én gyorsan lezuhanyozok.

– Ne tartson sokáig.

– Nem fog.

Alice öt perc múlva már vissza is tért Michaelhez. A férfi épp telefonált.

– Na, most elégedett vagy? – mondta éppen. Aztán fölnevetett. – Igen, minden elintéződött. – Ezután befejezte a beszélgetést.

Alice borzasztóan szerette volna megtudni, kivel beszélgetett a férfi, de semmi köze nem volt hozzá.

– Éhes vagy? – kérdezte inkább.

– Mindjárt éhen pusztulok. Nem ebédeltem.

Ha emberek élelmezéséről volt szó, Alice rögtön otthonos terepen mozgott.

– Én sem. Elfelejtettem. – Azt nem akarta hozzáfűzni, hogy túl nyomorúságosan érezte magát az evéshez. – Mit kérsz?

– Kekszet, sajtot és egy pohár bort – válaszolta a férfi azonnal.

– Ez nem okozhat problémát – mondta Alice, és elkezdte elővenni a dolgokat a konyhaszekrényből.

– Alice, biztos vagy benne, hogy velem jössz, ugye?

– Teljesen biztos.

– Mert még visszahívhatom őket, és megmondhatom, ha meggondoltad volna magad.

Alice megmerevedett.

– Azt akarod mondani, hogy épp most telefonáltál, és megmondtad, hogy elfogadod az állást? Tényleg nem is egyeztél bele korábban?

– Felrohantam Londonba, és aláírtam mindent, de azt mondtam, nem érvényes addig semmi, amíg nem szólok vissza nekik. Nem akartam olyan állást, amely miatt három évre messzire kerülök tőled – még akkor sem, ha Brüsszel nincs olyan messze, mint Új-Zéland.

– És mi lett volna, ha nemet mondok? Akkor mihez kezdtél volna?

– Másik állást kerestem volna Angliában – vágta rá Michael. – Vagy tanácsadóként dolgoztam volna tovább.

– Úgy látom, nem veszed túl komolyan a karrieredet – mondta Alice a hűtőbe nézve, hogy elrejtse a férfi elől arckifejezését.

– Ó, dehogynem, komolyan veszem. De elérkezik az az idő az ember életében, amikor rájön, hogy vannak sokkal fontosabb szempontok is. Te fontosabb vagy.

Alice nyelt egyet.

– Ezért most megkínállak a legfinomabb Saint Agur sajtommal.

– Úgy érted, egyébként nem kínáltál volna meg? – kérdezte sértetten a férfi.

– Hát persze hogy megkínáltalak volna – válaszolta lágyan Alice. Aztán sóhajtott egy nagyot. – Most pedig, azt hiszem, ennünk kellene valamit, különben, ha elkezdünk borozni, hamarosan merev részegek leszünk.

Amikor kitöltötték a bort, Michael Alice-re emelte a poharát.

– Igyunk rád, kedvesem.

Alice visszamosolygott rá. Rájött, hogy nem tud megszólalni. A torka elszorult a feltörni készülő, boldog könnyektől.

Harmincharmadik fejezet

Bella, szüleitől elbúcsúzva, épp Alice felé tartott. Fáradtnak és üresnek érezte magát. Az adrenalinlöket, mely segítette a Celine-nel való keserves beszélgetésben, már tovatűnt. Most nem tudta eldönteni, mihez is kezdjen. Azt remélte, az autóút alatt lesz ideje végiggondolni a dolgokat.

Nagyon kellemes volt újra látni a szüleit, de alig várta, hogy ismét a saját életével foglalkozhasson. Mihelyst sikerül véget vetnie Nevil aljas üzelmeinek, új állást fog keresni.

Habár nagyon szeretett volna azonnal hálálkodó üzenetet kapni Dominictól, semmi ilyesmi nem történt. Rájött, a férfi valószínűleg nem is tud róla, hogy Celine beleegyezett abba, hogy mostantól kevésbé áll szigorúan ahhoz, miként találkozhat a férfi Dylannel. Celine azt ígérte neki, amint lesz egy kis ideje, elmondja ezt Dominicnak, de aligha töri kezét-lábát, hogy ezt megtegye. Valószínűleg addig vár majd vele, amíg újra nem lesz szüksége bébiszitterre.

Bella nem kereste Dominicot. Szerette volna megtudni, vajon képes-e egyedül, segítség nélkül leállítani Nevilt. Azt sem szerette volna, ha a férfi azt hiszi, túl sokat magyaráz bele abba, ami Dominic részéről esetleg csak egy ártatlan csók volt. Túlságosan régóta szerette már ahhoz a férfit, hogy merjen abban reménykedni, a másik is táplálhat iránta hasonlóan erős érzéseket. Tökéletesen biztos akart lenni abban, hogy ez nem csak valami pillanatnyi szeszély volt a férfi részéről. És most, amikor már túl volt az egészen, szörnyen érezte magát amiatt, hogy Dominic háta mögött beszélt Celine-nel. Elképzelhető, hogy a férfi ezt a magánügyeibe való súlyos beavatkozásként értelmezi majd, és többé látni sem akarja.

Néha azt kívánta, bárcsak vissza tudná forgatni az idő kerekét, odáig, még mielőtt szakított Nevillel, elvesztette a munkahelyét, és fölkereste Celine-t. Akkoriban szinte boldognak számított, munkája volt, amit szeretett, és egy szívének kedves barátnőjével élhetett egy gyönyörű házban. Milyen szerencsés is volt!

Bár továbbra is lakhat Alice-nél, egyáltalán nem biztos, hogy talál munkát a városban ingatlanügynökként. Vajon Nevil összes cimborája elutasítja majd a jelentkezését pusztán férfiúi szolidaritásból? Nagyon valószínű. És ha elmeséli a férfi haverjainak, miben mesterkedik Nevil, azok minden bizonnyal így szólnak majd: „Hajrá, fiú!”, és további ötletekkel hozakodnak elő arról, miként lehet az üres ingatlan betört ablakán keresztül döglött patkányt bedobni, hogy a bűz segítségével húsz százalékot lefaragjunk az árból. Nevil legtöbb barátja ugyanis túlkoros gimnazistára emlékeztetett.

Amikor leparkolt Alice háza előtt, már nagyon borúlátó volt azzal kapcsolatban, maradhat-e egyáltalán a környéken.

Az előszobában találkozott össze Alice-szel, nagynénje papírdobozokkal körülvéve, ragasztószalaggal a kezében szorgoskodott.

– Ó! – kiáltott fel Bella meglepődve. – Költözködsz?

Alice leeresztette a ragasztószalagot.

– Ööö… olyasmi. Szeretnél bejönni a konyhába? Lefogadom, hogy itt a borozás ideje.

Igazából teaidő volt, Bellában hirtelen nyugtalanság ébredt. Csak viccelt, amikor megkérdezte Alice-től, költözködik-e; de nyilvánvalóan készül valami.

Leült az asztalhoz, miközben Alice körülötte sürgölődött.

– Na és milyen volt Marrákesben?

Alice, kezében egy borosüveggel, megfordult.

– Ragyogó!

– Ó! Nekem is érdemes lenne elmennem?

– Feltétlenül!

Bella kicsit alaposabban szemügyre vette Alice-t.

– El kell ismerjem, hogy csodálatos hatással volt a külsődre. Volt ott valami fürdő vagy ilyesmi?

– Talán. Biztos. Én mindenesetre nem jártam arrafelé.

– Akkor miért nézel ki ilyen remekül? És miért csomagolsz?

Alice elpirult, és kinyitotta az üveget. Aztán Bella is elpirult, amikor rájött, miért ragyog Alice bőre, mitől csillog a szeme.

– Ah, rájöttem! Nagyon jó volt a nyaralás.

Alice csak bólintott egyetértése jeleként.

– És mi a helyzet a csomagolással? – kérdezte Bella, miközben Alice odanyújtotta neki a poharát.

Az asszony kissé fölvonta a szemöldökét, arcán nyugtalanság suhant át.

– Bella, édesem, készülj fel egy kisebb megrázkódtatásra.

A lány nem kisebb megrázkódtatást érzett, inkább halálos ütést. Tényleg elköltözik Alice? Tényleg eladja a házat, amelyet annyira szeret, ahol eddig élt, pont most, mindazok után, amiken mostanában keresztülment? Talán valahogy megakadályozhatja, hogy ez megtörténjen. Próbáljon meg Alice híresen jó szívére hatni?

– Tudtad, hogy Nevil kirúgott? – kérdezte.

Nagynénje nyugtalanságát rémület váltotta fel.

– Nem! Ez gyalázat! Miért? A szemétláda! Hogy merészelte?

Bella önkéntelenül is elmosolyodott kissé Alice reakciója láttán. Belekortyolt a borába, és egy egész kicsikét rögtön jobban érezte magát.

– Hát, szakítottam vele, és elmondtam neki, hogy rájöttem, miféle dolgokat művel titokban.

– Megcsalt? – Alice haragja úgy fortyogott, mint a fazékból kifutni készülő tej.

– Nem! Bárcsak azt tette volna! Akkor sokkal könnyebb lett volna az egész. Figyelj, miért nem mondod el előbb te, hogy veled mi történt? Azt már látom, hogy valami nagyon csodálatos dolog.

Alice úgy kortyolgatta a borát, mint aki bűntudatot érez valamiért.

– Igen, de azt hiszem, előbb a te történetedet hallgatnám meg.

Bella vett egy nagy levegőt, és elmesélte az egész keserves históriát.

– De a legborzasztóbb az – fejezte be –, hogy attól félek, mégsem kellett volna Dominic háta mögött beszélnem Celine-nel. És nem hiszem, hogy viszonozza az érzéseimet. Itt hagyott, mert még dolgoznia kellett! Ez biztos azt jelenti, hogy, ahogy mondani szokták, nem jövök be neki.

Alice vállat vont.

– Nem hinném, hogy olyanfajta férfi, aki megcsókolna, miközben semmit nem érez irántad.

– De igazán megalázó helyzetbe kevertem magam! Többé-kevésbé nyíltan felajánlottam, hogy maradjon itt, ő pedig visszautasított.

– Mert még dolgoznia kellett! Legalábbis ahogy mesélted.

– Akkor nem gondolod, hogy teljesen eljátszottam nála az esélyeimet?

– Nem, nem hinném. És igenis úgy gondolom, szükséged lesz a segítségére, ha el akarod intézni ezt a dolgot Nevillel. Az egész ügy rendkívül visszataszítóan hangzik.

– Hogy kérhetném meg, ha egyszer nem én akarom először felhívni?

Alice sóhajtott. Bella érezte, hogy nagynénje legszívesebben azt javasolná, vegye föl a telefonját, vagy írjon egy e-mailt; de közben azt is megértette, miért habozik a lány.

– Tudom már – mondta Bella. – Megvilágosodtam. Elmegyek, meglátogatom Jane Langley-t. Aztán ha épp ott van Dominic, megkérhetem, hogy segítsen.

– De ha nincs ott, egy lépést sem tettél előre. Különben jó ötlet lenne meglátogatni Jane-t. Aranyos, és szíves-örömest dicsérget téged Dominicnak.

– Annyira megkönnyebbültem, hogy sikerült döntést hoznom – mondta Bella, aztán Alice-re nézett. – Akkor halljuk a te híreidet!

Alice úgy festett, mint aki legszívesebben azt is letagadná, hogy vannak hírei.

– Biztos? Nos, az egész kicsit zavarba ejtő.

– Nem nézel ki úgy, mint aki zavarban van. Inkább sugárzol – mondta Bella határozottan.

– Nos, az lehet, hogy ragyogok, de egyúttal zavarban is vagyok, és azt szeretném, bárcsak több időm lenne neked elmagyarázni az egészet.

Bella nyelt egyet, és nyugalmat erőltetett magára.

– Alice, ha el szeretnéd adni a házat, én tökéletesen megértem. Könnyen találok más helyet, ahol lakhatok. Hiszen ingatlanügynök vagyok! – A homlokát ráncolta. – Nos, legalábbis az voltam. De amúgy is valószínű, hogy el kell majd költöznöm a városból, ha új állást akarok kapni. A szüleimhez is visszaköltözhetek! – mosolygott boldogan, mintha ez a lehetőség különös örömmel töltené el, habár valójában egyáltalán nem így volt. Őszintén szerette a szüleit, de miután egyszer már elköltözött otthonról, semmi kedve nem volt visszamenni. Nem is volt akkora hely, mint itt, Alice-nél, és a függetlenségét is fontosnak tartotta.

– Nem! Bella, kedvesem! Félreértettél! – Alice összezavarodva nézett rá. – Nem adom el a házat. Csak elmegyek Brüsszelbe. Ha nem maradsz itt, ki kell adnom…

– Brüsszelbe? Miért? Régóta kínzó szenvedélyt dédelgetsz magadban a kelbimbó iránt?

Alice gyorsan elmosolyodott, értékelve, hogy Bella viccel, miközben láthatóan nem valami vidám.

– Nem. Michaellel megyek oda. Ott kapott munkát. Három évre.

– Az ördögbe is, Alice! Te aztán nem vesztegeted az időt!

– Megdöbbentél? Talán egy kicsit… de azt hiszem, jól döntöttem.

– Úgy érzed, jó döntés?

Alice nagyot fújt.

– Őszintén, Bella, teljes őrültségnek tűnik, de egyúttal mintha pontosan erre vágytam volna. Szeretném átélni azt a kihívást, amely egy új országba költözéssel együtt jár, szeretnék nyelvet tanulni, beiratkozni egy főzőtanfolyamra vagy egy csokoládékészítő tanfolyamra és… szóval ilyesmiket.

Bella felhúzta a szemöldökét.

– És Michaelnek semmi köze sincs az egészhez?

Alice eltakarta arcát a kezével.

– Michael a legfontosabb az egészben. Képtelen vagyok elhinni, hogy az életem szerelme, a nagy szenvedély épp most jött el. És nem szalaszthatom el. A szívemet kell követnem.

– Alice! Ez annyira megható! Azt hiszem, meg kellene zenésítenünk! – Bella csak viccelni akart, de aztán megijedt, hogy gúnyolódásnak tűnhet, amit mond. – Valójában teljesen le vagyok nyűgözve. Michael nagyon szerencsés férfi.

Ezt Alice is elismerte.

– Szeretne elvenni feleségül, de én azt hiszem, ez még túl korai.

– És egy másik országba költözni nem korai?

– Az más! Hogy őszinte legyek, már nagyon régóta mehetnékem volt. Csak azt nem tudtam, hogyan is valósítsam meg, amire vágyom. – Enyhén felvont szemöldökkel Bellára nézett. – Úgy gondolod, megbuggyantam?

– Igen, de mindenképpen a szó jó értelmében. Végül is, ha nem tetszik, még mindig hazajöhetsz.

– Pontosan! És ez az egyik ok, amiért nem akarom eladni a házat. – Szünetet tartott. – Abban reménykedtem, te majd vigyázol rá, amíg én távol leszek. Szóval azt szeretném kérni, maradj itt.

– Nos, nagyon szeretnék, de… azt hiszem, előbb látnom kellene, hogy alakulnak itt a dolgaim.

– Az igazság megcsúfolása lenne, ha Nevilnek elég hatalma van ahhoz, hogy elérje, ne kapj munkát ebben a városban, amikor ő az, aki rosszban sántikál!

– Lehet, hogy nem jár sikerrel, de mindenesetre nagyon gondosan ápolja a kapcsolatait a többi ingatlanossal – meredt Bella az asztallapra. – Mind az ő oldalára állnak majd.

– Figyelj ide! – mondta Alice néhány pillanat múlva. – El kell felejtkezned a büszkeségedről, keresd meg Dominicot. Minél hamarabb. Most.

– Oké. – Bella összeszedte magát. – Küldök egy SMS-t. És ha nem ír vissza hamarosan, elmegyek Jane-hez, megkérdezem, tud-e róla valamit.

Elküldte az üzenetet, azután segített Alice-nek molyirtót keresni a téli ruhák mellé, amelyeket nagynénje nem akart magával vinni, közben újra és újra a telefonjára nézett, emiatt viszont úgy érezte magát, mint egy tini.

– Nem válaszol – mondta Alice-nek.

Alice gyorsan megölelte.

– Akkor menj el Jane-hez.

– Most már nem mehetek, késő van!

Alice a hatalmas, régi órára nézett, amely az életüket szabályozta.

– Nem, még nincs. Még csak fél hat. Egy kicsit siettünk azzal a borral. Na, menj már.

Bella elindult Jane Langley házához, azt remélve, hogy Dominic is ott lesz. De abban is reménykedett, hogy mégsem. És amikor épp nem reménykedett valamiben, akkor azon tűnődött, vajon miért ilyen ellentmondásosak az érzései.

Talán azért, mert úgy érezte, túlságosan nyomul a férfira, és aggódott amiatt, hogy Dominic mérges lesz rá azért, mert beavatkozott a magánéletébe. Esetleg azt gondolja majd róla, hogy irányítgatni akarja, pedig ő a lelke mélyén arra vágyott, hogy ne a vadász legyen, hanem inkább a zsákmány. Képtelen volt kiverni a fejéből, hogy Dominic nem akart ott maradni nála azon az éjszakán, amikor csókolóztak. És ahogy telt-múlt az idő, és semmit nem hallott a férfiról, sokkal inkább erre a nyilvánvaló elutasításra emlékezett, és nem szenvedélyes csókjaikra.

Felhívta öreg barátnőjét, mielőtt elindult volna. Jane már várta.

– Jaj, kedves, annyira örültem, amikor azt mondtad, meglátogatsz.

Bella megpuszilta Jane-t.

– Ennek igazán örülök.

– Azt hiszem, nem köszöntem meg eléggé.

– Mi az ördögöt? – kérdezte megzavarodva Bella.

– Azt, hogy elhoztad Agnew-ékat. Annyira megkedveltem őket, és most, hogy tudom, hamarosan itt lesznek velem a házban, már nem kell aggódnom a sok apróság miatt, amelyek olyan bosszantóak tudnak lenni. Mr. Agnew, vagyis Alan borzasztóan ügyes a ház körüli munkákban, meg tudja javítani a csöpögő csapot, utánanéz a fura zajoknak meg minden ilyesminek. És ha szakember segítségére lenne szükségünk, nem kell amiatt aggódnom, hogy a vízvezeték-szerelő átvág, vagy hogy megbízhatok-e a villanyszerelőben, mert Alan mindent elrendez helyettem.

– Annyira örülök, hogy így látod – mondta Bella, olyan elégedettséget érezve, mely már az önhittség határát súrolta. Legalább ebben igaza volt. Ez azért mégiscsak valami.

– Ez csodálatos!

– Igen. Úgy érzem, teljesen új szakasza kezdődik az életemnek, amit nagyon szeretni fogok. – Jane nagyot sóhajtott, mint aki évtizedes tehertől szabadult meg. – Mit gondolsz, elég meleg van ahhoz, hogy kiüljünk? Mit adhatok neked inni? Egy pohárka sherryt? Vagy valami édeset? Dominic nem jön ma este, úgyhogy örülök a társaságnak.

– Egy pohár vizet kérek – mondta Bella –, de majd én hozok magamnak. Te is kérsz? Nem? Akkor az enyémet én majd kiviszem.

Bella föllélegzett, ahogy megtudta, nem kell számítania Dominic fölbukkanására; a megkönnyebbülés pillanatnyilag győzedelmeskedett a csalódottsága fölött.

Miközben kivitte a vizet a kertbe, élvezve a virágokkal és gyógynövényekkel teli ágyások illatát, a kúszónövények burjánzását, önkéntelenül is eszébe jutott, mennyire megrázta, amikor összetalálkozott itt Dominickal. Mennyi minden történt azóta! Úgy érezte, szinte nem is ugyanaz az ember többé.

Jane tovább lelkendezett Agnew-ékért, miközben helyet foglaltak a rózsalugasban, a rózsák helyét most lonc és jázmin vette át.

– Úgy érzem, így igazán élvezhetem a kertet, most, hogy már nem én vagyok felelős az egészért. Imogen és Alan átjöttek, és írtak egy listát mindarról, amit el szeretnénk végezni. Imogen maga végzi el majd a saját feladatait, én pedig valószínűleg segítséget is fölveszek az én részemhez, de az igazán nagyszerű az, hogy mennyire egyetértünk abban, mit szeretnénk megvalósítani a kertben.

– Hát, ez igazán fantasztikus. Nagyon izgatottan várom. És mi van a ház elosztásával?

Jane legyintett.

– Abban könnyen megállapodunk majd. Nekem nem kell sok hely. Most pedig mesélj, mi újság veled? Miért akartál annyira meglátogatni? Nem mintha nem örülnék neki.

– Hát, több oka is volt, de akkor kezdjük a hírekkel. – Egy pillanatra elhallgatott. Amikor anyjának, és Alice-nek elmondta, hogy elvesztette a munkáját, igyekezett könnyed hangot megütni, de tudta, Jane sokkal komolyabban veszi majd az újságot. És itt, öreg barátnője társaságában Bella is úgy érezte, az egész sokkal jelentősebb esemény annál, mint ahogy eddig akár önmagának is bevallotta volna.

– Nos, igazából nem valami jó hírek, de azért nem vagyok magam alatt miattuk.

Jane aggódva nézett rá.

– Én… hm… otthagytam az irodát. – Bella azon kapta magát: képtelen kimondani, hogy kirúgták.

– De, drágám, miért? Hiszen olyan remekül végezted a munkád!

– Igen, és továbbra is házakat fogok eladni, de nem tudok többé együtt dolgozni Nevillel.

– Beadtad a felmondásod?

Bella iménti óvatoskodása most úgy tűnt, mintha hazudni akart volna.

– Nos, igazából Nevil kirúgott. Felbontottam az eljegyzésünket, és nem fogadta jól.

Jane néhány percen át valószínűleg azt fontolgatta, mi mindent mondjon ki abból, ami a fejében jár. Amikor újra megszólalt, annyit mondott:

– Hát, Nevil nem volt elég jó hozzád, kedvesem, és abban is biztos vagyok, hogy hamarosan találsz új munkát.

– Igen.

Bella nem akarta elmondani Jane-nek, attól tart, hogy nem talál másik állást ebben a városban.

– De más híreim is vannak. Mégpedig Alice-ről.

– Remélem, jó hírek!

Bella nevetett.

– Igen, ne aggódj. Jó hírek, de meg kell mondjam, nagyon meglepőek.

Jane szemlátomást megkönnyebbült, és úgy érezte, eljött az ideje egy kis viccelődésnek.

– Gyerünk, ne csigázd tovább az érdeklődésemet. Öreg vagyok, nem szeretnék meghalni még azelőtt, mielőtt sikerülne elmondanod.

Bella nevetett.

– Alice három évig Brüsszelben fog élni.

– Édes istenem! Mégis mi oka van ennek?

– Őszintén szólva egy férfi. Egy igen megnyerő férfi. Ami azt illeti, már találkoztál is vele: Michael az.

Jane mindentudó arcot vágott.

– Éreztem, hogy tetszik Alice-nek. Örülök neki, hogy még mindig észreveszek egy bimbózó románcot. – Fürkésző tekintetet vetett Bellára. – Ha már itt tartunk, hallottál mostanában Dominicról?

– Ööö… nem – mondta Bella.

– Szegény fiú, annyira űzött mostanában! Úgy tűnik, még egy hatalmas adag munkát magára vállalt, miközben már korábban is épp elég elfoglalt volt.

– Ó, szegény – mondta Bella, aki alig várta a híreket.

– Igen! Csak úgy beviharzott ide egy pillanatra, aztán gyorsan el is rohant. De semmi baj, most már itt vannak nekem Agnew-ék, őket fölhívhatom, ha valami sürgős problémám adódik.

– És… hm… nem tudod, hová utazott el ilyen sietősen? – kérdezte Bella, igyekezve eltitkolni, mennyire érdekli a kérdés.

A barátnője a fejét rázta.

– Nem mondott semmi pontosabbat. Igazából csak a tiszta ruháit szedte össze a szárítóhelyiségben, aztán bedobálta egy táskába, és már itt sem volt.

– És nem tudod, miért kellett elmennie?

Jane vállat vont.

– Valami munkával kapcsolatos ügy miatt. De nem avatott be a részletekbe, csak azt mondta, rohannia kell. Nem faggattam, mivel nem hittem, hogy fontos lenne tudnom.

– Hát persze hogy nem. Nekem sem lenne fontos tudnom, de én roppantul szeretek kíváncsiskodni – mosolygott Bella, és felállt. – Nos, elmeséltem a híreimet, úgyhogy hagylak, hogy lefeküdj, vagy folytasd azt, amit félbeszakítottam a telefonhívásommal.

Megpuszilta öreg barátnőjét, és a gyepen átvágva kisietett az utcára. Remélte, hogy Jane-nek nem üt szöget a fejébe, miért rohant ő eljegyzése felbontásának hírével azonnal hozzá. Egyáltalán nem szerette volna, ha Dominic azt hallja a nagynénjétől, amikor legközelebb telefonál: „Bella járt itt, és faggatódzott, hogy merre vagy”. Az lehet, hogy ő végül kénytelen lesz saját magára szánalmasan nyomulós figuraként gondolni, de semmiképp nem akarta, hogy Dominic is erre a következtetésre jusson. Habár jó párszor ránézett a telefonjára, miközben Jane-nél ücsörgött, még mindig nem kapott választ az SMS-ére.

Röviden eltöprengett, vajon sikerült-e a férfinak bármit kiderítenie számára Nevil ügyeivel kapcsolatban. Említette, hogy vannak kapcsolatai. De mégsem tartotta valószínűnek, hogy Dominicnak jutott erre ideje, tekintve hogy ilyen elfoglalt. És ha esetleg soha többé nem keresi a férfi, nos, akkor egyszerűen kénytelen lesz továbblépni. Végül is megtette ezt korábban is, úgyhogy most is képes lesz rá. Egy idő múlva.

Alice még ébren volt, amikor Bella hazaért. Épp befejezett egy telefonhívást, amelytől teljesen kipirosodott a fél arca, úgyhogy szemlátomást elég hosszú beszélgetés lehetett.

– Az anyád volt az – mondta Alice. – Szeretett volna első kézből hallani mindent Michaelről és Marrákesről.

Bella mosolygott.

– Tudtam, hogy ki akar majd faggatni. Te vagy a legrégebbi barátja.

Alice mosolygott, kétségkívül nagyon élvezte a telefonbeszélgetést.

– És mi a helyzet veled? Sikerült megtudnod valamit Dominicról?

– Semmit. Elutazott, mégpedig nagyon sietve, és nem mondta meg, hová megy.

– Ó, szegénykém! – mondta Alice. – Mihez kezdesz most?

Bella nagyot sóhajtott.

– Mihez kezdhetnék? Várnom kell, amíg ő nem keres. És lehetséges, hogy soha nem fog.

– Biztos vagyok benne, hogy jelentkezik majd – mondta Alice olyan meggyőző hangon, hogy világosan érződött, egyáltalán nem biztos a dologban. – Hirtelen elszólította a kötelesség, de amint tud majd, hívni fog. Ne aggódj!

Bella bólintott.

– Oké, nem is gondolok rá többé.

Alice nevetett.

– Nos, ehhez sok sikert kívánok.

Bella mosolygott.

– Milyen hülyeség, nem? Amikor az ember szerelmes, különösen egy olyan férfiba, aki esetleg – valószínűleg – nem viszonozza az érzelmeit, jól tudja, a legjobb az lenne, ha egyszerűen nem gondolna rá többet.

– De az elménk nem képes arra, hogy megfogadja ezt a jó tanácsot – folytatta Alice. – Mert az emberi agy nem így működik.

Bella hallgatott egy darabig.

– Hiányozni fogsz, Alice – mondta aztán. – Ki más fog kijózanítani, amikor arra lesz szükségem?

– Majd én! Skype-on fogunk beszélni, te is meglátogathatsz, én pedig néha hazaugrom, hogy ellenőrizzem, nem hanyagolod-e el a takarítást…

– Olyan nagyszerű volt veled élni, Alice.

– Én is élveztem. Úgy tűnik, pompásan illettünk egymáshoz.

– Annak ellenére, hogy te közelítesz a százhoz, én meg még csak tizenhét vagyok…

– Milyen szemtelen a kisasszony. Igyunk egy pohár bort!

Bella úgy feküdt le, hogy nem volt semmilyen konkrét terve, de reggel, miután sikerült meglepően jól aludnia, pontosan tudta, mi legyen a következő lépése.

– Elmegyek Liverpoolba – jelentette be Alice-nek, miután elfogyasztották teájukat és pirítósukat. – Megnézem magamnak azt az ingatlanberuházót, aki Nevil piszkos húzásai mögött áll.

– Ó, drágám! Bölcs dolog ez? Hogy egyedül mész? Lehet, hogy egy kopaszra borotvált fejű, tetovált alak, akit egy csapat nehézfiú őriz.

Bella fölnevetett.

– Ez egy hús-vér ember, nem valami filmszereplő. Úgy képzelem, teljesen átlagos lesz. Különben is már láttam róla képeket az interneten. A társadalom megbecsült, fontos tagjának tűnik.

– Mindig azok a legrosszabbak – motyogta Alice. – Sose bízz egy ilyenben.

– Ez az életfilozófiád?

Alice bólintott.

– Aha! És még sosem hagyott cserben.

Bella a homlokát ráncolta.

– Remélem, a skype-on keresztül is tudsz majd viccelődni, különben nagyon gyakran foglak látogatni.

– Mindig szívesen látlak majd.

Bella fölkelt, és megkerülve az asztalt, odalépett barátnője mellé. Aztán szorosan megölelte.

Harmincnegyedik fejezet

Amikor Bella elindult, még mindig azon tűnődött, vajon a sok-sok előkészület nem csak szándékos időhúzás volt-e a részéről. Fölment az internetre, és kinyomtatta az útvonaltervet. A részleteket beírta a GPS-be is, amelyet, apja erősködésére, hosszabb időre kölcsönvett szüleitől. Alice pedig szendvicseket gyártott neki.

Kapott egy igen kurta, személytelen hangvételű e-mailt Dominictól – végre! –, amelyben a férfi megírta: Ed Unsworth tényleg vásárolt ingatlant a Cotswoldsben. Az az érzésem, azért tért vissza a bázisára, Liverpoolba, hogy távol tartsa magát a délnyugaton folytatott sötét üzelmeitől. A férfi így írta alá a levelét: Rohanok, D.

Bella jó pár percen keresztül azt latolgatta, vajon az aláírásként odabiggyesztett kezdőbetű bensőségesebb hangvételű-e, mint ha a teljes nevét írta volna alá. De azután rájött, sokan egyszerűen csak a kezdőbetűt szokták írni a nevük helyett. Valószínűleg az egésznek semmi jelentősége.

Miközben ez az új információ még inkább megindokolta utazását, nem lett tőle kevésbé ideges. Végül is semmilyen bizonyítéka nincs a csalásokra, csak arra, hogy a férfi ingatlanokat vásárolt. De történjék bármi, úgy érezte, már túl sok munkát fektetett ebbe az ügybe. Az egész fölöslegesnek bizonyulna, ha hagyná Nevilt és bárki mást, aki még az ügyben szerepel, hogy megússzák.

Miközben a GPS és az előre kinyomtatott eligazítás nyomán Liverpool egyik külvárosi üzleti negyedében autózott, aggódni kezdett, vajon nem tévedett-e. Minden, amit Ed Unsworthről olvasott az interneten, azt valószínűsítette volna, hogy ahhoz hasonló fényűzően elegáns irodaépületben dolgozik, mint amilyenben Celine-nél járt látogatóban. Ezen a környéken viszont, melyet ő úgy jellemzett volna: „megérett a felújításra”, főképp kisebb-nagyobb, jórészt elhagyott gyárépületek álltak. Amikor Bella elérte az úti célját (miután a GPS néhányszor újratervezte az útvonalat, köszönhetően egy-két kereszteződésnek, ahol a lány rossz irányba fordult), elővette a telefonját, és még egyszer ellenőrizte a címet, mert titokban remélte, hogy rossz helyen jár. De nem, ez volt az a hely. Most ki kell szállnia a kocsiból, hogy szembenézzen a férfival. Alice nehézfiúkkal kapcsolatos aggodalmai most már nem is tűntek annyira nevetségesnek.

Nagyon bosszantó volt, hogy sehogy sem sikerült elfogadható közelségben parkolóhelyet találnia. Egy kis park volt az épület mellett, csenevész gyeppel és elhanyagolt virágágyásokkal; körben minden parkolóhelyet autók foglaltak el. Bella úgy döntött, arrébb teszi le az autót, és gyalog sétál vissza az irodához.

Egy kicsivel arrább talált egy másik parkolót, őszintén remélte, hogy működnek a térfigyelő kamerák, és így biztonságban lesz az autója. Gondosan bezárta a kocsit, miután a csomagtartóban hagyott szendvicseket kivéve mindent kivett belőle, azután, szorosan a testéhez szorítva a táskáját, nekivágott a sétának, bízva abban, hogy jól emlékszik az irányra.

Meleg volt, a szandál kidörzsölte a lábát, és hirtelen elbizonytalanodott, merre is kell mennie. Óvatosan körbenézve megbizonyosodott róla, hogy az utca kihalt, és senki nem fogja hirtelen odaugorva kirabolni, azután elővette a telefonját, és újra megnézte a térképet.

Ingatlanügynökként hozzászokott a világ kevésbé vonzó tájaihoz is – ilyen helyek még a buján zöldellő Cotswoldsben is akadtak. De ez a hely minden elképzelését alulmúlta. Úgy tűnt, megvan a valóságalapja annak, ahogy Liverpoolt a kemény krimikben ábrázolni szokás.

Szerencsére megjegyezte az irányítószámot, így most rá tudott keresni a címre. A térképről megtudta, hogy az iroda még mindig meglehetősen messze van. Folytatta a gyaloglást. Nagyjából tíz perc múlva elért az úti céljához.

Az iroda alacsony, elhanyagolt épület volt, egy autókarosszéria-műhely mellett. A műhelyből zajos kopácsolás hallatszott, és Bellának a tévériportokban látott simlis autókereskedők jutottak az eszébe. Most már nagyon szomjas volt, vágyakozva gondolt a kocsiban hagyott palack vizére, és átkozta magát, amiért nem hozta magával. Rájött, hogy a szomjúságát nem csupán a forróság és a gyaloglás okozza, de a szinte már félelemnek nevezhető idegesség is.

De, győzködte magát, nem azért vezetett több mint három órát, hogy utána hazamenjen anélkül, hogy legalább megpróbált volna megküzdeni ezzel az ingatlanmogullal és közölni vele, hogy vége a kisded játékainak. Azonban minél többet gondolkozott ezen, annál nevetségesebbnek tűnt előtte az ötlet. Hogy is lenne képes ő, aki fiatalka, középosztálybeli és ráadásul nő, nyomást gyakorolni valakire, aki sikeres és nagy hatalmú, de nagyon kétes erkölcsökkel is rendelkezik?

Valaki utána fütyült a szerelőműhelyből. Bella ennek hatására rögtön benyitott az irodaépület ajtaján. Attól tartott, ha még tovább álldogál a bejárat előtt, a füttyöt némi ártatlan beszólogatás követheti, amihez egyáltalán nem volt megfelelő hangulatban.

Egy meghatározhatatlan korú, negyvenöt és hatvan közötti nő ült a recepciós pult mögött. Haja csillogóan fekete és göndör volt, szeme erősen kifestve. Ravaszul pislogott Bellára.

– Segíthetek, kedves?

Bella eddig úgy tapasztalta, hogy az emberek Cheltenhamtől északra általában barátságosabbak, de ezt a nőt valahogy mintha nem ebből a fából faragták volna. Bella rámosolygott, mielőtt megszólalt volna, hogy elhalassza a pillanatot, amikor délies magánhangzói még naivabb színben tüntetik fel.

– Jó napot. Nem tudom, jó helyen járok-e. Ed Unsworthöt keresem. Ez itt az ő… ööö… itt dolgozik? – mondókája még a saját fülének is ostobán hangzott, és hirtelen nevetségesnek tűnt a terve, hogy bárkivel is szembeszegüljön, nemhogy Ed Unsworthszel.

– Nem nevezném munkának, drágám, de néha bent van. – A nő még intenzívebben bámult Bellára. – Miért akar vele találkozni?

Bella, hiába készült elő olyan alaposan, nem agyalt ki semmilyen választ erre a magától értetődő kérdésre. Csak azon gondolkodott, mit mond majd a férfinak magának, és közben elfelejtkezett az ajtónállójáról.

– Magánügyben keresem.

– Semmi baj, kedves, nekem elmondhatod. Itt nincsenek titkok. – A nő szeme még inkább összeszűkült, amitől Bella úgy érezte, képes olvasni a gondolataiban is, pontosan tudja, miért van itt, és nem hiszi, hogy esélye lenne bármit is megmondania Ed Unsworthnek.

– Valójában elég furcsa ügy. Inkább személyesen neki mondanám el. Ez… ööö… magánügy. – Bella elhallgatott, remélve, hogy nem keltette azt a benyomást, mintha Ed Unsworth zabigyereke lenne, vagy ilyesmi. – Bent van? Hosszú utat tettem meg, hogy láthassam.

– Nem pénzt akar kiszedni belőle, igaz? Már most megmondhatom magának, az nem fog sikerülni. Nem mintha arra céloznék, hogy fukar lenne, de Scrooge igencsak nagylelkűnek tűnne mellette.

– Nem, nem akarok pénzt. – Bella újra elmosolyodott, azt remélve, hogy így szánalomra méltónak tűnhet – mint ahogy igazából az is volt.

Szemlátomást bevált az elképzelése, mert a nő végül, az ajkát biggyesztve, így szólt:

– Nos, ha magánügy, akkor meg kell várnom, míg Ed saját maga elmeséli. De attól tartok, nem járt szerencsével. Nincs bent.

Bella, akinek amúgy sem volt túl rózsás kedve, még inkább elkeseredett. Nem lesz képes még egyszer rávenni magát arra, hogy idejöjjön. Ez az egyetlen esélye arra, hogy találkozhasson a férfival. Megköszörülte a torkát, borzasztóan félt attól, hogy esetleg sírni kezd. Egy dolog egy kis szánalmat ébreszteni, és megint teljesen más hangosan zokogni. Nem mutathatja gyöngének magát.

– És számít arra, hogy még ma visszajön?

– Nem számítok én már semmire, kedves. De elképzelhető, hogy néhány óra múlva bekukkant.

– Rendben. Akkor néhány óra múlva visszajövök. Köszönöm a segítséget.

– Szívesen – mondta a nő.

Bella, immár ismét az utcán, azon gondolkodott, mi az ördögöt kezdjen magával órákon keresztül. Több okból sem akart beülni az autójába és elhajtani. Akkor újra parkolóhelyet kellene keresnie, és lehetséges, hogy a mostani is foglalt lesz, mire visszatér. Ráadásul újra vissza kellene találnia ide, ami először sem volt egyszerű feladat. De a legfőbb indoka az volt, hogy tudta, ha beülne az autójába, valószínűleg elpárologna maradék bátorsága is, és azonnal hazaindulna. Sokkal jobb döntésnek tűnt, ha egyszerűen itt marad, a környéken.

Határozott léptekkel elindult a sarok felé, a karosszéria-műhelyben kalapáló férfiakkal ellenkező irányba. De még így is hallotta, amint azok utána szólnak. Még céltudatosabban lépkedett.

Az utcákban, ahol elhaladt, többnyire szoláriumok és műkörömépítő szalonok váltották egymást. Bella azon tűnődött, vajon hogyan találnak az üzletek elég kuncsaftot ezen a lerobbant környéken ahhoz, hogy talpon maradhassanak. Megfontolta, ne térjen-e be egy műkörmöshöz, hogy azzal is elüsse az időt. Így rögtön menőbbnek tűnhetne errefelé! De tisztában volt vele, túl ideges ahhoz, hogy igazán élvezze ezt a programot.

Még a sétája elején vásárolt magának egy üveg ásványvizet és egy Mars szeletet egy sarki kisboltban, és így sikerült egy órát gyalogolnia, miközben igyekezett észben tartani, merre is van az iroda. Azután, amikor épp úgy érezte, vagy leül valahová, vagy meghal, ahhoz a parkolóhoz érkezett, ahol leállította az autóját, és eszébe jutottak a szendvicsei. Leülhet a parkban, és megeheti az uzsonnáját, míg csak el nem jön az idő, amikor újra próbálkozhat Ed Unsworth irodájában. Bár az autóban olyan meleg volt, mint egy kazán belsejében, így is kísértést érzett, hogy beüljön és elszeleljen, úgyhogy gyorsan felkapta, amire szüksége volt, és tudomást sem vett a hívogató ülésekről.

Így hát néhány perccel később, hóna alatta a szendvicsekkel és az itallal, amit szintén Alice csomagolt be neki, a felé a park felé tartott, melyet először meglátott, amikor ideérkezett.

Hihetetlenül jó érzés volt leülni és kicsatolni a szandálját. A szendvicsek fölmelegedtek a kocsiban, de addig is telt az idő, amíg megette mindet. Az üdítőital szinte forró volt, de így is enyhítette a szomjúságát. Annyira kedves volt Alice-től, hogy ebédet csomagolt neki! Bella elővette a telefonját, és hálás SMS-t küldött neki.

Milyen szerencsés Alice, gondolta, hogy ott van neki az a kedves Michael. És Jane Langley is nagyon boldog volt, hogy Agnew-ék odaköltöznek hozzá. A házaspárt pedig hasonló örömmel töltötte el, hogy végre sikerült megfelelő megoldást találniuk. Alan Agnew e-mailt küldött neki, melyben leírta, milyen izgatottak a lehetőségtől, hogy végre álmaik udvarházában élhetnek, ha csak egy részében is – ilyesmit máskülönben sohasem engedhettek volna meg maguknak. Bella belekortyolt langyos üdítőjébe. Na és vele mi a helyzet? Nincs állása, nincs párja, és habár lakása van, de épp most hagyja ott a lakótársa. Szinte lehetetlennek tűnt, hogy egy kicsit se sajnálja magát. És hamarosan szembe kell néznie egy olyan férfival, aki minden valószínűség szerint egyszerűen kineveti majd. Aztán indulhat haza, miután ennek a kánikulai napnak a nagy részét ezen a borzasztóan kényelmetlen helyen töltötte, gyakorlatilag eredménytelenül. Talán könnyebbnek érezte volna a helyzetét, ha nem itt, ebben a nyomorúságos parkban üldögél, ahol a fű kutyapiszoktól bűzlött, és a virágágyásokban csak kutyatej virított.

Épp elrakta a kiürült üdítőspalackot, hogy később majd kidobhassa egy szemetesbe, amikor a park mellett húzódó egyik utcán egy aktatáskás figurát látott közeledni. Először önkéntelenül az a gondolat suhant át a fején, mennyire oda nem illő ez a férfi, utána pedig az, mennyire hasonlít Dominicra. Gyorsan félrenézett. Nem akarta, hogy úgy tűnjön, egy idegen férfit bámul. Ostoba rögeszméje miatt most már minden akár kicsit is elegánsabban öltözött férfiban Dominicot látja. Nyilván megbolondult.

– Bella!

Harmincötödik fejezet

Bella fölnézett, és kis híján fölsikoltott. Mégsem őrült meg, ez ő!

– Dominic! Majdnem halálra rémítettél! Mit művelsz itt? – Annyira megdöbbent, hogy örülni is elfelejtett.

– Az most nem érdekes! Te mit keresel itt? – A férfi hangja meglepett volt, és úgy tűnt, egyáltalán nem örvendezik Bella láttán. – Nem túl biztonságos ezen a környéken kószálnod!

– Azt hiszed, én nem tudom?

– Akkor meg miért vagy itt? – mérgelődött Dominic.

– Azért, hogy Ed Unsworthszel találkozzam.

– Szólhattál volna nekem! Én is ezért jöttem ide. Nem kellett volna megtenned ezt a hosszú utat, és egyedül idejönnöd.

– Te is szólhattál volna nekem!

– Meg is tettem volna, csak elveszítettem a telefonomat, és nem voltam benn az irodában. De ez nem mentség. Soha nem lett volna szabad egyedül idejönnöd! Ez a pasas veszélyes lehet! Sőt egész biztosan az.

Mivel Bellának két teljes órája volt arra, hogy levonja ugyanezt a következtetést, védekezni kezdett.

– Ha nekem veszélyes, neked is az!

– Nem, ez nem ugyanaz! Én férfi vagyok. Én nem keltek itt, ezen a környéken olyan rossz értelemben vett feltűnést, mint te.

Bellának eszébe jutottak a pasasok az iroda melletti karosszéria-műhelyből, és magában elismerte, hogy a férfinak lehet némi igaza, de ezt semmi esetre sem ismerte volna be.

– Remélem is, hogy nem! De ne aggódj, én is tudok vigyázni magamra.

– Ezt nem tudhatod. Ed Unsworthszel még nem találkoztál.

Bella az órájára pillantott.

– Ez igaz, de épp most készülök hozzá. Valószínűleg hamarosan visszaérkezik az irodájába, és azt hiszem, láthatod majd, amint épen és egészségesen távozom tőle.

Dominicnak láthatóan erőfeszítésébe került, hogy nyugodt maradjon.

– Neked nem kell bemenned hozzá, most, hogy én is itt vagyok. Menj vissza az autódhoz, és várj meg ott.

– Most biztosan csak viccelsz! Nem azért tettem meg ilyen hosszú utat, hogy az autómban üldögéljek!

– Kérlek! – győzködte Dominic feszülten. – Alaposan utánanéztem ennek a pasasnak. Jóval többet tudok róla, mint te. Semmi értelme, hogy te is bejöjj velem. Főleg, mert veszélyes is lehet.

Bellát nagyon bosszantotta, hogy a férfi azt állítja, többet tud nála Ed Unsworthről, mérgében képtelen volt józanul gondolkodni.

– Ne legyél nevetséges! Lehet, hogy ellenszenves a fickó, de biztos nem veszélyes. Hiszen ismert ember, nem engedheti meg magának, hogy bármit is műveljen velem. Eltúlzod a helyzetet.

– Nem, dehogyis. – A férfi az órájára pillantott. – De ha feltett szándékod, hogy részt veszel ebben, akkor legjobb lesz, ha bemegyünk. Nem várhatjuk meg, amíg újra elmegy.

Némán odasiettek az irodaépülethez, és többé-kevésbé együtt léptek be.

– Helló! – mondta a cigifüsttől rekedt hangú titkárnő, miután tetőtől talpig végigmérte Dominicot. – Akkor maguk ketten együtt vannak, igaz? Kíváncsi voltam, vajon összetalálkoznak-e.

– Igen – mondta Dominic. – Bent van már?

– Lehetséges. Milyen nevet jelenthetek be? – nézett egyikükről a másikukra.

– Bella Castle – mondta Bella gyorsan, nehogy lemaradjon.

– Én pedig Dominic Thane vagyok.

– És kicsoda maga? – kérdezte a nő Dominicot fürkészve. – Az ügyvédje vagy a pasija?

– Mindkettő – vágta rá Dominic azonnal. – Többfunkciós vagyok.

A nő fölnevetett, Bella pedig Dominicra nézett, és a felvillanó öröm egy másodpercre elűzte összes feszültségét.

– Akkor menjenek föl – mondta a nő. – Az első ajtó a lépcső tetején.

– Nem is jelent be minket? – kérdezte Dominic.

– Na jó. – A nő kikászálódott a pult mögül, fölfedve rendkívül kurta szoknyáját, és fölkiabált, olyan erős hangon, mellyel hangszóró nélkül is könnyedén elirányíthatott volna egy közepes tömeget: – Ed! Látogatóid jöttek!

Bella és Dominic kiléptek a helyiségből. Miközben az előtéren átvágva a lépcső tövébe értek, a férfi Bellára nézett.

– Biztos vagy benne, hogy nem akarsz észhez térni, és kimaradni ebből az egészből?

– Teljesen biztos.

Bellát oroszlánhoz illő bátorsággal töltötte el, hogy Dominic a pasijaként mutatkozott be. És azt sem akarta volna, hogy Dominicnak egyedül kelljen bemennie. Lehetséges, hogy szüksége lesz némi támogatásra.

A férfi szigorúnak tűnt.

– Legjobb lesz, ha fegyverszünetet kötünk ennek a megbeszélésnek a végéig. De utána – és itt baljós szünetet tartott – lesz egy kis elszámolnivalónk.

Miközben ment föl a lépcsőn a férfi mögött, Bella akaratlanul is elmosolyodott, mindannak ellenére, ami rájuk várt. Dominic tekintetében letagadhatatlanul ott bujkált a csillogás, és vajon nem arról árulkodott-e a férfi dühe, amiért ő egyedül akart szembenézni Ed Unsworthszel, hogy igazán aggódik érte?

Amikor Bella teljes életnagyságban megpillantotta Ed Unsworthöt, nagyon örült neki, hogy végül mégsem egyedül találkozott vele. A férfi igazából nem volt ijesztőnek nevezhető, de azért Bellában kellemetlen érzést keltett. Tagbaszakadt ember volt, borotvált fejjel, és tréningruhát viselt. Az ilyen alakok mellől Bella óvatosan arrébb húzódott volna, ha mondjuk az edzőteremben találkoznak össze. Az ilyenek nehéz súlyokat emelgetnek, és sokat izzadnak. Vastag arany fülbevaló, sok-sok aranylánc és Rolex óra egészítette ki a képet. Lehetséges, hogy a férfi irodája lepukkant volt, de ő maga ettől függetlenül arcátlanul gazdagnak tűnt.

– Üljenek le – mondta, aztán, tudomást sem véve Dominicról, egész figyelmével Bella felé fordult. E mögött nem állt semmiféle úriemberhez illő udvariasság, esetleg feminizmus vagy bármilyen jó szándék, Bella arra gyanakodott, a másik azért tett így, mert nyilvánvalóan ő volt a gyöngébb kettőjük közül.

– Nos, mit tehetek önért, hölgyem?

– Először is felhagyhatna a törvénytelen ingatlanügyletekkel. – Bella érezte, hogy mindez úgy hangzik a szájából, mintha valami hatvanas évekbeli gyerekfilmben lépne föl bátran a gazfickók ellen. Bárcsak gyakorolta volna a mondandóját, amikor annyi ideje volt rá!

A férfi rámosolygott. De a tekintete jéghideg maradt.

– Igazán? – Az egyik szemfoga aranyból készült.

Bella szándékosan mélyebb hangon folytatta, mindent bevetett, hogy tekintélyesebbnek hangozzék.

– Igen. Maga különböző ingatlanokat vásárolt fel Cotswoldsben, mélyen az áruk alatt. Nemcsak az eladókat forgatta ki így a pénzükből, de mivel olcsóbb ingatlanokat vett meg, a kisebb tőkével rendelkező vevőket is megakadályozta abban, hogy otthonra találjanak.

– És van bizonyítéka is minderre, ugyebár?

– Igen – mondta Dominic.

Bella bólintott. Ezt jó volt hallani. Dominic nagyon magabiztosnak tűnt, és aktatáskája is tömöttnek látszott. Valószínűleg tényleg van bizonyítéka. Neki csak néhány szemcsés filmkocka állt rendelkezésére, ami nem volt különösebben meggyőző.

Ed Unsworth nem siette el a választ. Apró szeme fürkészően villant Belláról Dominicra és vissza. Nyilvánvalóan biztos volt benne, hogy minden nyomot eltüntetett maga után.

– Miféle bizonyíték?

– Videofelvétel – mondta Bella.

A férfi mindezt csak egy alig látható rezdüléssel fogadta.

– Igazán?

Bella bólintott.

– Őszintén szólva – mondta Dominic –, egész komoly bizonyítékaink vannak a kétes üzelmeire. A videofelvétel csak extra. Annak a segítségével könnyedén azonosíthatjuk magát, a többi bizonyítékunk kevésbé személyes jellegű.

Ed Unsworth fölkelt, és odasétált az asztalhoz. Bella felállt, hogy lássa, mit néz a férfi. Kint az udvaron egy hatalmas, fekete autó állt, amelynek két nagydarab fickó támaszkodott. Bella alig várta, hogy elmesélhesse Alice-nek, tényleg voltak nehézfiúk is. Még akkor is, ha önmagának azért be kellett vallania, a férfiak minden bizonnyal ártatlan éjjeliőrök vagy ehhez hasonlók. A nehézfiúk azonban mégiscsak jobban illettek a sztoriba.

– Nem egészen értem, hogyan szerezhettek videofelvételt bármilyen olyan tevékenységemről, amely akár egy kicsit is gyanúsabb, mint holmi szerződések aláírása – mondta, még mindig nagyon magabiztosan.

– Bárki viselkedhet időnként óvatlanul – mondta Dominic.

– Én nem.

– Akkor ezek szerint elismeri, hogy csalást követett el? – kérdezte Bella felbátorodva.

– Nem. Nem ismerek el semmi ilyesmit.

– Nagyon bölcsen teszi – mondta Dominic. – Tartson is ki emellett, amíg csak tud.

Ed Unsworth a homlokát ráncolta. Bellát egy sharpei harci kutyára emlékeztette.

– Azt mondják, van egy felvételük, amelyen én vagyok látható valamilyen tiltott tevékenység közben. Honnan tudják, hogy én vagyok az?

– Nagyon feltűnő a fülbevalója – mondta Dominic.

A másik kizökkent a nyugalmából.

– Mit akarnak tőlem? – Az, hogy nem akart megnézni egy bizonyítékot sem, szinte a beismeréssel volt egyenértékű. Azonban arra rávenni, hogy hagyjon fel az üzelmeivel, jóval nehezebbnek ígérkezett.

– Az ígéretét, hogy abbahagyja, amit művel – mondta Bella.

– És egész pontosan mit is csinálok?

A férfi, aki eddig háttal állt nekik, most megfordult. Bella látta rajta, hogy egyre idegesebb.

– Bizonyítani tudjuk, hogy magántulajdont rongált meg, hogy így olcsóbban szerezhesse meg a műszaki szemle után – mondta Dominic folyékonyan és nagyon határozottan. – Miután lepusztítja a szomszédos épületeket, végül egész környékeket felvásárolhat nevetséges áron. Bármilyen törvénytelenségre, egyszerűen mindenre képes azért, hogy fölépítse a birodalmát. – A mondottak nagy része Bella számára is újdonság volt, rájött, hogy Dominic rengeteg kutatást végezhetett az utóbbi napokban. Bárcsak neki is elárulta volna, amit megtudott! Így az egész vád sokkal erősebbnek tűnt.

– És mit jelent a többes szám? Ki áll maguk mögött? – Ed Unsworth tekintete úgy siklott át Bellán, mintha a lány csak a helyet foglalná.

– A csapatunk – mondta Dominic, nem bajlódva a részletekkel.

– És kik maguk?

Dominic felvonta a szemöldökét.

– Nem fogok magának egy listát adni nevekkel és címekkel, de biztosíthatom, hogy mindannyian elismert szakemberek. – Kinyitotta az aktatáskáját, elővett egy köteg papírt, és átnyújtotta a férfinak az asztal fölött. – Meglehet, szívesen vetne egy pillantást ezekre a papírokra. Úgy gondolom, maga is láthatja, eleget tudunk magáról ahhoz, hogy jókora bírsággal nézzen szembe, persze ha a letöltendő börtönbüntetést sikerül elkerülnie.

Ed megragadta a papírokat, és gyorsan átfutotta őket.

– Rendben. Pontosan mit is akarnak tőlem?

– Azt szeretnénk, hogy írja alá ezt a megállapodást, amelyben vállalja, a jövőben felhagy minden ilyen jellegű etikátlan tevékenységgel – mondta Dominic.

– És ha nem írom alá? Nem mintha elismernék bármit is.

– Nem hinném, hogy nekem kellene elmagyaráznom, ez esetben milyen következmények várnak magára – mondta Dominic. – Végül is maga tapasztalt üzletember.

Bármi álljon is azokban a papírokban, átkozottul hatásos lehet, állapította meg magában Bella. A hatalmas, ijesztő külsejű férfi mintha egy kissé összezsugorodott volna.

– Nem írok alá semmit, amíg nem láttam a felvételt.

Bella visszafojtott lélegzettel a táskájára nézett, amelyben az iPadje lapult, rajta a videóval. Ez volt a gyenge pontjuk. Tudta, hogy a felvétel szemcsés és alig kivehető. Ed Unsworth nyugodtan nevethet rajtuk, aztán kihajítja őket az irodájából.

De Dominic mozdult meg először, kinyitotta az aktatáskáját. Egy DVD-t nyújtott át Ed Unsworthnek.

– Tessék.

Ed Unsworth nekilódult, odasietett egy mozivászon szélességű tévékészülékhez. Becsúsztatta a DVD-t. Bella felkészítette magát a megaláztatásra.

De a képernyőn megjelenő képet, habár még szemcsésebbnek tűnt, valaki digitálisan feljavította. Nevil sokkal tisztábban látszott, mint eredetileg, és immár Ed Unsworth is teljesen felismerhetővé vált hatalmas termetéről, kopaszságáról és arany fülbevalójáról. Bella lenyűgözve és örömmel látta, milyen könnyedén azonosítható így a férfi.

Ed Unsworth némán végignézte a felvételt, aztán bólintott.

– Több másolatuk is van belőle, igaz?

– Természetesen – mondta Dominic. – Így hát, ha bebizonyítjuk – és be fogjuk –, hogy amit itt tettek, illegális, mindent megteszünk majd, hogy a bíróság elé kerüljön az ügy.

– Nem állt volna módomban megtenni mindezt, ha nem találtam volna olyan ingatlanügynököt, aki hajlandó – örömmel hajlandó – közreműködni – jegyezte meg Ed.

– Ebben biztos vagyok – mondta Dominic. – És most aláírja a papírt?

Ed megrázta a fejét.

– Nem. De mondok magának valamit: ma különösen nagylelkű hangulatomban vagyok. Nem teszem többé. Különben is, azt hiszem, azon a környéken megtettem mindent, amit lehetett. Ezzel elégedjenek meg.

Dominic felállt, egyáltalán nem tűnt idegesnek, amiért aláírás nélkül kell távozniuk.

– Rendben – mondta.

A másik részről Ed távolról sem látszott ennyire elégedettnek. Kétségtelenül nyertesen hagyták el a helyszínt.

Bellát kellemes izgalom fogta el, miközben lesiettek a lépcsőn, olyan gyorsan, hogy még épp ne kelljen szaladniuk. Amikor kiértek az utcára, Dominicra nézett. Azt várta, örömöt és diadalt lát majd tükröződni az arcán, de a férfi vonásai komorak maradtak. Karon fogta, és szinte rohanva végigsietett vele az utcán.

Bella hirtelen tudatára ébredt a helyzet komikumának. Az ajkába harapott. Dominic nyilvánvalóan még mindig mérges rá, amiért idejött, de valójában vicces volt a gondolat, hogy ők ketten szembeszálltak Ed Unsworthszel. Amikorra az utca végére értek, Bella már kuncogott.

– Ez nem vicces! – mondta Dominic, és megállt a sarkon, miközben ő is igyekezett visszafojtani a nevetését. – Még mindig nagyon, nagyon mérges vagyok rád!

– De vicces – mondta Bella, akit csak úgy rázott a nevetés most, hogy már szerette volna abbahagyni. – Ahogy mi ketten szembeszálltunk ezzel a hatalmas emberrel, ő pedig visszakozni kényszerült.

– Nem lett volna szabad ketten legyünk! Csak nekem kellett volna ott lennem, egyedül. Te pontos információk nélkül mentél oda, valószínűleg ugyanazzal az eredeti felvétellel, amit először láttunk, ahol csak Nevil felismerhető – ő is csak a menyasszonya számára, aki igazán jól ismeri!

Habár Bella még mindig kuncogott, bár csak önmagának, semmiképp sem fennhangon, elismerte, hogy a férfinak igaza van.

– Egyébként többé már nem vagyok a menyasszonya.

– Nem?

– És nem is dolgozom már ott.

– Úgy érezted, ki kell lépned?

Bella bólintott.

– Igen. Nevil ragaszkodott hozzá, hogy menjek el. Egy kartondobozt is adott, hogy abba pakoljam a személyes cuccaimat.

Dominic a homlokát ráncolta.

– Kirúgott? Ez felháborító!

Bella vállat vont.

– Igazából nem tudom hibáztatni. Megmondtam neki, tudom, hogy mesterkedik valamiben. Ez nem tetszett neki. Tisztában voltam azzal, hogy el kell jönnöm, de arra nem számítottam, hogy kirúg.

Bella sóhajtott. A másik, nemrégiben megesett beszélgetésre gondolt, amely szintén nem egészen úgy sikerült, ahogy tervezte. Egész pontosan a Celine-nel való találkozására. Ezt még valahogy be kell vallania Dominicnak.

A férfi, aki nem volt tisztában bűntudatos érzéseivel, így szólt:

– Igazán sajnálom. Tudom, mennyire szeretted a munkádat, és milyen jól csináltad. – Bella egy pillanatra szinte sütkérezett a férfi elismerő szavaiban. De aztán Dominic arcvonásai elfelhősödtek. – De még mindig mérges vagyok rád. Nem hinném, hogy tudatában vagy, milyen veszélyes helyzetben voltál az imént.

– Pontosan olyan veszélyesben, mint te, feltételezem.

Dominic behunyta a szemét, nyilvánvalóan igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Ha egyedül jöttél volna ide…

– De nem voltam egyedül, te is velem voltál.

– Neked nem lett volna szabad itt lenned!

– Nem tudtam, hogy te is idekészülsz. Fogalmam sem volt róla, hogy ilyen kutatásokat végeztél, hogy feljavíttattad a videót, semmit nem tudtam.

Dominic nagyot sóhajtott.

– Hát, ez az én hibám volt. Elküldtem neked azt az e-mailt – kicsit későn, sajnálom – arról, hogy nyomon vagyok, aztán elveszítettem a telefonomat, a laptopom pedig lemerült.

– Ez nagyon úgy hangzik, mintha kifogásokat keresnél – mondta Bella.

Dominic karon fogta a lányt, és magához húzta.

– Tudom. Nekem is így tűnne. De néha mégis megtörténik az ilyesmi. Elég szétszórt vagyok mostanában. Rengeteget dolgozom, közben meghoztam a döntést, hogy végképp letelepszem Stroudban…

– Ó! – mondta Bella, és igyekezett leplezni a hír hallatán érzett örömét. – Azért, hogy jobban tudj vigyázni Jane nénire?

– Nem, te dinka. Jane néninek nincs szüksége arra, hogy bárki is vigyázzon rá, most már ott vannak neki erre a barátaid, Agnew-ék. – Egy pillanatra elhallgatott. – Azért döntöttem a költözés mellett, mert szerettem volna a közeledben maradni.

Bella nem tudta, mit is mondhatna erre, de nem is igazán számított, mert Dominic inkább megcsókolta.

– Az utcán csókolózni? – mondta Bella levegőért kapkodva. – Nem gondoltam volna, hogy a tiszteletre méltó ügyvédek ilyesmit művelnek.

Dominic fölnevetett.

– Na gyere, menjünk el a dokkokhoz. Meg kell nézned, milyen gyönyörű város lett manapság Liverpoolból. És figyelmeztetlek, a csókolózásnál sokkal komolyabb terveim is vannak veled.

– Ez igazán kellemesen hangzik – mondta Bella, könnyed megjegyzésével igyekezve leplezni a belsejében felragyogó ujjongást.

– Kellemesen? – mondta Dominic megbántva. – Majd adok én neked! Na gyerünk.

Harminchatodik fejezet

Bella követte Dominicot. A férfi, Bellával ellentétben, jól ismerte Liverpoolt, úgyhogy Bella rá és nem a GPS-ére hagyatkozott.

Habár tudta, hogy diadalmas boldogságnak kellene eltöltenie, amiért Ed Unsworth és Nevil nem folytathatják piszkos üzelmeiket, mégsem érzett semmi ilyesmit. És Dominic szemlátomást nagyon is törődik vele. Valahogy mégiscsak egyre inkább elöntötte a szorongás. Vajon a férfi akkor is kedvelni fogja (nem merte elhinni, hogy Dominic szerelmes belé, még nem), ha megtudja, hogy ő meglátogatta Celine-t?

Bár tudta, hogy elkerülhetetlen volt, ami történt, azért mégiscsak szomorúság fogta el, amiért elveszítette a munkáját. Annyira szerette az ingatlanügynökséget. Tulajdonképpen ha nem szeretett volna annyira ott dolgozni, már korábban szakított volna Nevillel. Bár tudta, hogy egyáltalán nem logikus, amit érez, hiszen még az is elképzelhető, hogy mégiscsak sikerül másik állást kapnia a városban, akkor is attól tartott, hogy már semmi sem lesz úgy, mint korábban. Új állást keresni úgy, hogy csak régebbi ajánlásai vannak, elég körülményesnek ígérkezett. Hiszen nagyon sokan jelentkeznek egy-egy ilyen munkára. Ő csak egy lesz a számos jelölt közül. Kiváló eladási statisztikáját csak a saját szavaival igazolhatja, hiszen Nevil nem lesz hajlandó leírni egyetlen jövőbeni munkaadójának sem, milyen eredményes valójában.

Alice most megmondaná neki, hogy egyszerűen némi táplálékra lenne szüksége. Egyszerűen közölné vele, hogy az elkeseredése az adrenalinlöket utóhatása, amelyre az Ed Unsworthszel való találkozáshoz volt szüksége, és most hirtelen kiürült a testéből; és hogy valószínűleg egy szelet csokoládétól rögtön sokkal jobban érezné magát. Bella úgy érezte, az egész nem ilyen egyszerű.

Dominic talált egy parkolót, beállt egy helyre, és az autója mellett állva várta, hogy Bella is beparkoljon mögéje. Aztán megvette a jegyet mindkét autónak, karon fogta a lányt, és elindultak a dokkok felé.

Forró délután volt, nagyon kellemesen érezték magukat, miközben a víz mellett sétálgatva csodálták a hatalmas, vörös téglás épületeket, melyek valaha a kikötő központját képezték.

– Liverpool csodálatos hely – mondta Dominic. – Egy barátom itt járt egyetemre, és egy kicsit jobban megismertem a várost, mert gyakran meglátogattam őt akkoriban.

– Más, mint ahol az imént voltunk – mondta Bella, igyekezve visszafogni ujjongását. – Vannak ahhoz hasonló helyek Cotswoldsben is, de általában engem nem arrafelé szólított a munkám.

– Az a környék nem is olyan szörnyű, inkább az az ember szörnyű, ott az irodájában – mondta Dominic.

Bella bólintott.

– Azt hiszem, csak most kezdem felfogni, milyen veszélynek tettem volna ki magam, ha nem lettél volna velem.

Dominic átkarolta a vállát.

– De ott voltam, és minden jól ment.

Bella bátran mosolygott, nevetségesnek érezte magát.

– Na és mit szeretnél most csinálni? – kérdezte Dominic. – Keressünk egy helyet, ahol megihatnánk valamit?

– Mi lenne, ha csak úgy leülnénk egy kicsit, és néznénk a vizet? Nagyon megnyugtató.

Dominic talált egy üres padot, és egy ideig csöndben üldögéltek. Aztán Dominic gyorsan Bellára pillantott.

– Ugye, nem szeretnéd, ha röviden felvázolnám Liverpool kikötőjének történetét? – kérdezte.

– Igazából nem, köszönöm. Ha nem bánod.

– Nem bánom, de remélem, te meg azt nem bánod, ha azt mondom, egy kicsit… hogy is mondjam… lesújtottnak tűnsz. Lehetséges, hogy késleltetett sokkhatás alatt állsz az Ed Unsworthszel való találkozás miatt? Inkább cigánykerekezned kellene, amiért megfogtuk!

Bella elmosolyodott.

– Itt nem tudnék cigánykerekezni. Csak füvön megy, a harisnyámba tűrt szoknyával.

– Nem lehetne, hogy egy kicsit félretegyük a harisnyádra vonatkozó gondolatokat? Habár igazán nehezemre esik. Mi jár a fejedben?

Dominic gyöngéd viccelődésétől Bella máris jobban érezte magát.

– Elmondom, de nem biztos, hogy örülni fogsz neki.

– Én állítottam le a harisnyádról folyó beszélgetést, úgyhogy már eleve csalódott vagyok. De azért mondd el, ezúttal milyen bajt kevertél?

Bella megragadta az alkalmat, hogy még egy kicsit halogathassa a beismerést.

– Mit értesz azalatt, hogy „ezúttal”? Semmilyen bajt nem kevertem azon az egyetlen alkalmon kívül!

Dominic kételkedve felhúzta a szemöldökét.

– Hát, már ha eltekintesz attól, hogy egyedül, különösebb bizonyítékok nélkül készültél arra, hogy sarokba szorítsd Ed bácsit… – Szünetet tartott. – Szerintem ez is zűrnek számít.

Bella dühös lett.

– Nos, nem közölted velem, hogy te is ide készülsz, úgyhogy nyilván egyedül vágtam neki. Egyszerűen béna dolog, hogy a telefonod elvesztésével akarsz kimagyarázkodni! Egyébként honnan szereztél ennyi információt? Le voltam nyűgözve.

– Az igazság az, hogy tényleg elveszítettem a telefonomat, bár elismerem, hogy tényleg hülyén hangzik. De visszatérve a jó öreg Edre, megmondtam neked, hogy vannak kapcsolataim, és az internetről is sok mindent meg lehet tudni, ha az ember a megfelelő kérdéseket teszi fel.

Bella bólintott, félig-meddig reménykedve abban, hogy a másik elfelejtette, hogy ő el akar neki mondani valamit.

– Na és mi a helyzet a vallomásoddal?

Ezek szerint nem felejtette el.

– Elmentem, hogy találkozzam Celine-nel.

– Tényleg? Miért?

A férfi nem tűnt mérgesnek, csak meglepettnek, amitől Bella felbátorodott.

– Mert úgy gondoltam, borzasztóan igazságtalan tőle, hogy azt sugallja, nem vigyázol eléggé Dylanre, amikor ez nyilvánvalóan nem így van. – Szünetet tartott. – Rámutattam, mennyire szerencsés, amiért te is ott vagy neki pótapukaként.

– Ó!

Bella nem sok mindenre tudott következtetni ebből az egyetlen magánhangzóból.

– Azt mondtam neki, ha kitart az álláspontja mellett, hogy csak és kizárólag Dylannel foglalkozhatsz, amikor nálad van, lehetséges, hogy nem tudsz majd mindig vigyázni rá, amikor ő szeretné. – Egy pillanatra elgondolkodott. – Nem keresett Celine, hogy elmesélje mindezt?

Dominic elfintorodott, és intett egyet.

– Elfelejtetted a telefonos sztorit?

– Ja, tényleg. – Bella szünetet tartott. – Nem vagy mérges rám, amiért belefolytam a dolgaidba? – tanulmányozta a férfi arcát. Annyira borzasztó lenne, ha elpuskázta volna az esélyét a boldogságra azzal, hogy nem volt képes visszatartani magát, és beleavatkozott ebbe a helyzetbe, amelyet igazságtalannak tartott.

Néhány perc után, melyet Bella egy örökkévalóságnak érzett, Dominic megrázta a fejét.

– Nem. A legjobb szándékkal tetted. De az meglep, hogy sikerült meggyőznöd Celine-t. Általában kitart amellett, amit első dühében kimond, még akkor is, ha az teljesen ésszerűtlen.

Bella kisimította a haját az arcából. A megkönnyebbüléstől hirtelen elöntötte a forróság.

– Hát, beismerte, hogy az egyik barátnője, tudod, akivel összefutottunk, miközben a hintánál fagyiztunk, telebeszélte a fejét, és addig nyaggatta, amíg ő úgy nem érezte, ellenőriznie kell téged aznap, Jane-nél.

Dominic megrázta a fejét, ahogy visszaemlékezett az eseményekre.

– Akkor sokkal értelmetlenebbnek és eszelősebbnek tűnt a viselkedése, mint korábban bármikor, és ez Celine esetében nagy szó. – Ezután újra teljes figyelmével Bella felé fordult. – Na és most már jobban érzed magad, hogy ez nem nyomja többé a szíved?

Bella fölnevetett.

– Erről a kifejezésről mindig valami szívbetegség jut az eszembe. – Valójában milliószor jobban érezte magát.

– Örülök. Aggódtam, hogy a Nevillel való szakítás miatt vagy szomorú. A saját tapasztalataimból jól tudom, a szakítás mindig nagyon fájdalmas, még akkor is, ha már régóta nem vagy szerelmes az illetőbe.

Bellát megrémítette, hogy a másik esetleg ilyesmit képzelhet.

– Nem! Egyáltalán nem vagyok szomorú miatta! Valójában egy csöppet sem illettünk össze, és sosem voltam belé szerelmes, de elhitettem magammal, és így egy ideig jól éreztem magam vele. Azt hiszem, a saját érdekemben egy ideig magam elől is eltitkoltam a problémákat.

– Ilyesmi megesik néha. És mióta voltatok együtt?

– Több mint két éve.

Dominic a homlokát ráncolta.

– Akkor rögtön azután összejöhettetek, hogy Stroudba költöztél.

– Ó, igen – mondta Bella, visszaidézve az eseményeket. – Annyira magam alatt voltam, hogy szinte vonzott a túlzott magabiztossága. És persze az, hogy ő azonnal belém esett, nagyon jót tett az önbizalmamnak.

– És miért voltál annyira magad alatt?

Bella rájött, hogy máris sokkal többet mondott, mint amennyit szeretett volna.

– Hát, tudod, hogy van ez… új lakóhely, új munka, minden ilyesmi…

A másik újra a homlokát ráncolta, és megrázta a fejét.

– Nem, az ilyesmitől nem szomorú lesz az ember, inkább izgatott, és te a saját akaratodból költöztél el. Miért voltál mégis szomorú?

Bella fölnézett a férfira. Nem akarta elmondani neki, még most sem. Azt szerette volna, ha a másik vall neki először szerelmet.

Dominic folytatta.

– Sosem értettem, miért tűntél el olyan sietve. Az egyik pillanatban még remekül végezted a munkádat, és mindig olyan jókedvűnek tűntél, amikor összefutottunk az irodában, és másnap, bumm, már el is mentél. Miért?

Bella néhány pillanatig hallgatott. Végiggondolt minden kifogást, amellyel megmagyarázhatná hirtelen eltűnését. Azután az igazság mellett döntött.

– Szerelmes voltam valakibe. Egy házasemberbe. Nem maradhattam. Attól féltem, még a végén teszek valami… valami rosszat.

Bella nem mert Dominicra nézni, hogy kifürkéssze a reakcióját. Ehelyett a vízre meredt, megnyugtatónak találta rajta a fény játékát, ahogy meg-megcsillant a hullámokon a napfény, mintha kis vakuk villantak volna.

– Az a valaki én voltam?

Bella csak bólintott.

– Ha ez bármiféle vigaszt jelenthet, azt hiszem, az én helyzetem még rosszabb volt. Celine teherbe esett. Mellette kellett maradnom, különben hamarabb utánad jöttem volna.

Bella nem volt biztos benne, vajon jól értette-e.

– Hamarabb?

A férfi bánatosnak tűnt.

– Ó, igen. Én is szerelmes voltam beléd. Azt persze nem tudtam, hogy te mit érzel. De amikor megszabadultam Celine-től, hát – csak annyit mondhatok, nem volt teljesen véletlen, hogy épp ebben a városban találtam munkát, ahol te.

– Én azt hittem, Jane miatt jöttél ide.

A férfi a fejét rázta.

– Anélkül is megbizonyosodhattam volna arról, jól van-e, hogy a városba költözöm, különben is ezt más családtagok is elintézhették volna. De persze nagyon örülök, hogy így jobban megismerhettem.

– Ha sejtettem volna…

– Akkor nem igyekeztél volna annyira Nevil karjába?

– Nem! Azt nyilvánvalóan a pillanatnyi elkeseredésem szülte.

– Miután elmentél, nagyon magamba zuhantam – mondta Dominic. – Persze tisztában voltam vele, hogy soha semmi nem történt közöttünk, ha azt a csókot nem számítjuk a karácsonyi bulin, de tudtam – úgy éreztem, tudom –, hogy igazából hozzám tartozol.

– De hiszen feleséged volt. Aztán Celine terhes lett. Amiatt mentem el.

– Az szörnyű volt. Különösen, amikor Celine sejtetni engedte, te falaztál neki abban, hogy megcsaljon. – Dominic habozott. – Azt hiszem, gyanította, hogy érzek valamit irántad, és ezt kihasználva akart fájdalmat okozni nekem.

– Ez szörnyű. Be kell vallanom, sosem gondoltam, hogy te is szenvedhetsz. Azt hittem, csak én szenvedek.

– Velem is ez volt a helyzet. Sosem merült föl bennem, hogy miattam mentél el.

– Hát, ez legalább jót tesz az önbecsülésemnek. Azt hiszem, Celine gyanakodott valamire, még ha nem is tudta biztosan.

– De hála Istennek mindez már a múlté. – Dominic átkarolta Bellát, és magához húzta a lányt. – Na és mihez kezdesz most? Elmész Nevilhez? Megmondod neki, mit tettünk?

– Ezt már megtettem. És ha belement volna, hogy abbahagyja, amit művel, sosem jutott volna eszembe megkeresni Ed Unsworthöt.

A férfi kuncogott, még mindig magához szorítva Bellát.

– Bár nyilvánvalóan helytelenül és veszélyesen viselkedtél, azért mégis örülök neki. Tetszik a gondolat, hogy Liverpoolban szeretkezzünk először.

– Dominic? – kérdezte gyöngéden Bella.

– Azt hiszem, elég hosszú ideje várunk már. Elviszlek egy igazán jó szállodába, ahol bepótolhatjuk az elvesztegetett időt.

– Dominic! Nem szállhatunk meg egy elegáns szállodában mindenfajta csomag nélkül!

– Ó, dehogynem. Bízd csak rám, hiszen végül is ügyvéd volnék.

Bellából kitört a kuncogás, miközben Dominickal beléptek a város valószínűleg legpuccosabb szállodájának halljába. A lány tudta, hogy ez nem válik előnyükre, de nem bírta abbahagyni.

– Úgy érzem magam, mint Julia Roberts a Micsoda nő!-ben! – suttogta, miközben keresztülvágtak a kilométernyi márványon a recepciós pult irányába.

– Csss! – súgta vissza neki Dominic, megpaskolva a karját. – Jó napot – köszönt gőgösen. – Van szobájuk? Most rögtön kérjük. Egy napra. – Átpöckölte a hitelkártyáját a pult túloldalára. A recepciós nő mosolyogva vette föl.

Öt perccel később hatalmas, tengerre néző szobába vezették be őket. Abban a pillanatban, hogy egyedül maradtak, Bella az ablakhoz futott, és kinézett.

– Milyen csodálatos kilátás!

– Igen – mondta Dominic. – És milyen kár, hogy nem lesz időd gyönyörködni benne.

Magához szorította, és csókolni kezdte, aztán anélkül, hogy elvált volna a szájától, karjába emelte és az ágyhoz vitte, aztán ledobta rá.

– Ügyvédhez képest igencsak tüzes vagy – mondta Bella zihálva.

– Ez még semmi – válaszolta Dominic, és lehámozta magáról a zakóját.

Bella boldogan felsóhajtott.

Másnap reggel, miután kihasználták a hotel mosodaszolgáltatását és számos egyéb extrát is, többek között a wellnessrészleget, a nadrágvasalást és az ingyenteát és -kávét, Bella bekapcsolta a telefonját. Korábban valahogy időt szakított arra, hogy SMS-ezzen Alice-nek és az anyjának, és értesítse őket arról, hogy biztonságban van, és sikerült elintéznie, amit akart, de utána kikapcsolta a készüléket. Most, miközben ráérősen és kényelmesen reggelizgettek az erkélyükön, úgy érezte, képes szembenézni a külvilággal.

Rengeteg nem fogadott hívás várta, és egy SMS Tinától.

Gyere be az irodába, amilyen hamar csak tudsz. Nevilt kirúgták, téged meg vissza akarnak venni!

Bella megmutatta az SMS-t Dominicnak. A férfi elégedetten felmordult.

– Nem csak te vagy képes arra, hogy helyrehozz mindenfélét a másik háta mögött.

– Micsoda? De hát nem is tudtad, hogy kirúgtak, csak akkor, amikor én elmondtam!

– Nem, de Nevilt jó ismerem. Elmondtam a Ruthefords központjában, milyen sztár vagy, de már tudtak róla. Minden bizonnyal nagyon dühösek voltak, amikor Nevil kirúgott téged.

– Azt hiszem, vissza kellene mennünk, hogy megtudjuk, mi történt.

– Azt hiszem, muszáj lesz. Itt hagyjuk az autódat? Akkor együtt utazhatnánk.

Bella egy pillanatra kísértésbe esett, hogy Dominic sokkal nagyobb autójában suhanva tegye meg az utat visszafelé az autópályán, de aztán azt válaszolta:

– Nem, ez butaság volna. Nagyon kényelmetlen lenne, amikor újra el kellene jönni az enyémért.

A férfi magához vonta.

– Én is azt hiszem. Egyszerűen csak egy pillanatra sem szeretnék elszakadni tőled.

– Ebben az esetben ráadásul majdnem három óráról lesz szó.

– Egyenesen az irodába mész, vagy először megállsz Alice-nél?

– Egyenesen odamegyek, azt hiszem. Végül is tiszta és vasalt vagyok, köszönhetően ennek a luxushotelnek. Nincs semmi okom rá, hogy beugorjak Alice-hez. Ha meg elkezdenék mesélni neki, sosem jutnék el az irodába.

– Akkor ott találkozunk.

Jó néhány percükbe telt a búcsúzkodás.

Amikor Bella visszaért Stroudba, leállította az autóját az iroda parkolójában, és benyitott a hátsó ajtón. Ujjongás, konfettieső és pezsgőpukkanás fogadta. A partidekorációk mögött Dominicot pillantotta meg, aki épp pezsgőt töltött poharakba.

– Itt is van! A mi hősünk! – kiáltotta Tina.

– Te is egy hős voltál! – mondta Bella, és jó erősen megölelte barátnőjét.

– És megszabadítottál minket Neviltől – mondta David, egy másik ingatlanügynök. – Akivel nem volt különösebb baj, csak éppen sosem ismerte el kellőképpen egyikünk munkáját sem.

– Úgy gondoljuk, jelentkezhetnél a helyére, Bells – mondta Tina. – Épp erről beszélgettünk egymással.

– Semmilyen szempontból nem én vagyok a rangidős – mondta Bella megdöbbenve, miközben átvette a poharat, amelyet Dominic nyújtott neki.

– Jelentkezz csak. Ha megkapod, az azért lesz, mert megérdemled, és mi mindnyájan örülni fogunk neki – folytatta Tina. – Nem így van, srácok?

Általános egyetértés zaja hallatszott, éljenzéssel egybekötve, és egy vonakodó igent még Nevil jelenlegi helyettese, Edward is kinyögött.

– Sütöttem sütit – mondta Tina. – Tessék, egyél! Hiszen gyakorlatilag már ebédidő van.

– Szerintem ez a tökéletes ebéd – mondta Bella az asztalon ücsörögve, a lábát lóbálva, miközben a pezsgőt kortyolgatta. – Pezsgő és süti.

Bella autóját otthagyták a parkolóban, és Dominic kocsiján mentek vissza Alice-hez. Az asszony mindkettőjüket megölelte, amint beléptek az ajtón.

– Ó, drágáim! Annyira örülök, hogy minden elrendeződött. És Dominic szívesen él majd veled itt, ha elköltözöm?

Bella Dominicra nézett.

– Még nem volt alkalmam megkérdezni…

– Mivel Bella képtelen volt megfelelő ingatlant találni a számomra, nagyon boldogan megosztom vele ezt a pompás házat, amennyiben ezt kéred tőlünk – mondta Dominic nagylelkűen.

Alice nevetett.

– Hát, ez remek! És bátran rendezzétek át, rakjatok ki új képeket, bármi ilyesmit szívesen fogadok. – Átkarolta Dominicot. – Na és ti ketten ebédeltetek már? – kérdezte, miközben a konyha felé terelgette őket.

– Főleg csak sütit – válaszolta Dominic.

– És pezsgőt – tette hozzá Bella. – Nagyon jólesett, de azért szeretnék valami tartalmasabbat. Főleg hogy kijózanodjak kicsit.

– Húsos lepényt csináltam – mondta Alice. – És itt egy lista a házzal kapcsolatos tudnivalókról…

– Biztos vagy benne, hogy nem bánod, ha itt élünk majd? – kérdezte Bella, miközben Dominickal ebéd után elmosogattak, és elolvasták a listát. – Könnyen találhatok magunknak egy kellemes kis albérletet.

Dominic egy pillanatra abbahagyta a mosogatást, és gyorsan megölelte a lányt.

– Semmi kifogásom a „romantikus kettesben, egy kis vityillóban”  életérzés ellen – mondta –, de azt hiszem, a „romantikus kettesben egy volt parókián, amelynek öt hálószobája és csodálatosan gondozott kertje van”, még jobban hangzik. Különben is ahol te vagy, az a tökéletes otthon számomra.

Bella megcsókolta.

Epilógus

Bella Dominic derekára fonta a kezét.

– Annyira kedves tőled, hogy eljöttél velem kikísérni Alice-t, különösen amikor ilyen korán kellett kelnünk ahhoz, hogy időben kiérjünk.

Épp a Kings Cross St Pancras metrómegálló felé haladtak, miután föltették Alice-t a vonatra. Bella nagynénje nekivágott új életének. Michael már korábban előrement. De a nagyszámú SMS-ből ítélve, melyeket Alice az idevezető úton kapott tőle, a férfi minden bizonnyal a pályaudvaron várja majd, amint megérkezik.

– Annyira sok csomagja volt, és annyira rendes volt hozzám – mondta Dominic. – Milyen kedves volt tőle, hogy kipakolta azt a kis szobát, és így Dylannek berendezhettünk egy gyerekszobát a miénk mellett.

– Mennyire tetszett Dylannek, igaz? – kuncogott Bella, ahogy visszaemlékezett a hétvégére, melyet a kisfiú hármukkal töltött. Dominickal együtt fedezte föl a házat, tágra nyílt szemmel, izgatottan. Aztán később kuckót építettek a kertben. Vagyis inkább Dominic építette, de azért kétség sem fért hozzá, kinek a kuckójáról van szó. Alice bőkezűen ellátta őket pokrócokkal, párnákkal, fazekakkal és edényekkel.

– Igen, nagyon élvezte. Most már Celine is kezdi belátni, milyen jó, hogy Dylan találkozhat velem, na és veled.

Bella egy kicsit erősebben megszorította a férfit. Aztán megtorpant egy csókolózó párt ábrázoló szobor előtt.

– Aranyos, nem?

– Nem rossz. De az a John Betjeman-szobor amott jobban tetszik. Valahogy úgy érzem, nem ártana azokért a bizonyos halkésekért küldetnünk.{1}

– De azt nem szeretném, ha Normannek hívnának.

Dominic nevetett.

– Nem is tudom. Azt hiszem, idővel megkedvelnéd. – Megpuszilta Bella fejét. – Annyira szeretem, hogy érted az utalásaimat, azt, hogy ismerted a verset.

Bella boldog volt.

– Szeretnél odamenni és megnézni a szobrot, mielőtt felülnénk a vonatra visszafelé?

– Igazából az egész napod szabad. Elviszlek ebédelni.

– Tényleg? – Bella úgy tervezte, a délutánt az irodában tölti.

– Igen. Beszéltem a kollégáiddal, és mindannyian egyetértettek. Nagyon keményen dolgoztál, mióta Nevil kilépett, szükséged van egy kis szabadságra.

Bella a homlokát ráncolta.

– Ha szeretnék jelentkezni Nevil helyére, muszáj elvégeznem…

– Mindent elvégeztél. Tina elmondta nekem. Most pedig gyere velem. Ugye, nem bánod, ha egy kicsit sétálni kell az étteremig?

Bella nem ellenkezett különösebben. Amúgy is tudta, kínszenvedés lenne visszatérnie a munkához most, hogy látta elutazni Alice-t. Annak ellenére, hogy csak úgy lebegett a boldogságtól ezekben a napokban, azért szomorúságot érzett elválásuk miatt, és még egy kicsit sírt is, amikor Alice-szel utoljára megölelték egymást. Egy kellemes ebéd Dominickal pont megfelelő lesz arra, hogy elterelje a figyelmét.

A férfi karon fogta Bellát, és továbbsétáltak. A lány nem ismerte Londonnak ezt a környékét, úgyhogy hagyta, hogy Dominic vezesse.

– Ó! – kiáltott fel úgy tizenöt percnyi séta után. – A Camden Passage-nál vagyunk! Mennyi csodálatos árus. Imádom a piacokat.

Dominic örült a lelkesedésének.

– Nagyon előzékeny dolog volt Alice részéről, hogy szerdán utazott, különben nem lenne nyitva. Vagy szombaton kellene erre jönnünk, de akkor meg zsúfolásig tele van.

Bella nem válaszolt. Egy antik ezüsttárgyakat kínáló bódéhoz lépett. Fölemelt egy csörgőt.

– Azt hiszem, Dylan egy kicsit nagy már egy csörgőhöz.

– Vagy épp ellenkezőleg, nem elég érett hozzá. – Dominic egy kis, ezüsttetejű varródobozt talált. – Nézd, ez milyen kedves darab.

– Csodálatos. Vajon anyának tetszene karácsonyra?

Dominic lebeszélte arról, hogy ilyen korán belevesse magát a karácsonyi vásárolgatásba. Továbbsétáltak, élvezve a bódék forgatagát és a napsütést. Végül Dominic megszólalt:

– Kezdek éhes lenni.

– Hm, én is. Foglaltál asztalt valahol?

A férfi megrázta a fejét.

– Nem, nem. Nem foglaltam. De biztos voltam benne, hogy ezen a környéken majd találunk valamit. Hol szeretnél enni?

– Az a pub hívogatóan néz ki – mutatott Bella egy hagyományos külsejű pubra egy kicsit arrébb, melynek portálját függőkosarak díszítették. – Még az is lehet, hogy kerthelyisége is van. Imádom a londoni kerthelyiségeket. Nem mintha olyan sokban jártam volna, de valahogy elbűvölnek.

– Akkor odamegyünk – mondta Dominic, és újra karon fogta.

Majdnem odaértek a pubhoz, miközben Bella rájött, hogy tényleg nagyon éhes, amikor Dominic hirtelen befordult egy mellékutcába.

– Dom! Hová megyünk? Éhen halok!

– Elnézést! – válaszolta a férfi, de nem lassított. – Csak most jöttem rá valamire.

Hirtelen megtorpant egy nagyon elegáns ékszerész előtt.

– Miért jöttünk ide? – kérdezte Bella, miközben Dominic benyitott.

– Szükségünk lehet valamire – válaszolta a férfi, a karjánál fogva behúzva a boltba.

Bella ellenállt.

– Dom! Ez egy ékszerész. Nagyon szép kis üzlet, de alig hiszem, hogy az alapvető szükségletekhez tartozna, amit árulnak.

– Ó, mit tudom én – válaszolta a férfi, miközben határozottan tuszkolta befelé.

Bella zavartan kuncogni kezdett, ahogy beléptek a boltba. De abbahagyta, amikor a pult mögött álló gyönyörű fiatal nő megszólította őket.

– Mr. Thane? Előkészítettem, amit kért.

Bella szája kiszáradt, egy kissé megszédült. Vajon ez az, aminek látszik? A nő egy tálcát vett elő, rajta öt gyönyörű, modern vonalvezetésű gyűrűvel, és a pultra helyezte.

– Tetszik ezek közül valamelyik? – kérdezte Bellától Dominic. – Ha inkább valami hagyományosabbat szeretnél…

– Dominic? – suttogta a lány.

A férfi a homlokára csapott.

– Kihagytam egy létfontosságú részletet, ugye?

Bella bólintott. Még mindig kábultnak érezte magát. Ez az egész csak egyetlen dolgot jelenthet.

– Mondok valamit, válassz egy gyűrűt, aztán én előveszem, amikor… amikor majd azt csinálom, amit elfelejtettem, hogy előbb kellene.

– Ha esetleg szeretnék, hogy egyedül hagyjam magukat… – vetette közbe az eladó.

– Nem, semmi baj – mondta Bella. – Csak szeretném alaposabban megnézni őket.

A gyűrűk lenyűgözőek voltak. Bella mindig is azt gondolta, hogy neki inkább hagyományos az ízlése, de ezek az ékszerek megingatták ebben a hitében.

– Mindegyik tetszik – mondta végül, miután valamennyit megvizsgálta.

– Ki tudnád választani a kedvencedet?

– Felpróbálhatnám ezt? – mutatott egy aranyba foglalt szögletes gyémántra.

– Hagyd, majd én – mondta Dominic, elvéve a gyűrűt az eladótól. – Már ha megengeded – csúsztatta a gyűrűt Bella ujjára.

– Gyönyörű – suttogta Bella. – Imádom.

– Talán felpróbálhatná mindegyiket – javasolta a szépséges eladónő. – A vőlegénye annyira gondosan válogatta ki ezt az ötöt.

– Ne szaladjunk ennyire előre – mondta Dominic. – Még nem vehetek semmit biztosra.

– Nem – mondta Bella, aki még mindig alig bírt megszólalni. – Ez az igazi.

Dominic jelentőségteljesen nézett rá.

– Melyik? A férfi vagy a gyűrű?

Bella félénken elmosolyodott.

– Mindkettő.

– Még elképzelni sem tudom, mennyibe kerülhetett ez a gyűrű – mondta Bella néhány perccel később.

– Csss. Ez nem rád tartozik. – Dominic kinyitotta a pub ajtaját. – Igyunk egy pezsgőt? Vagy valami töményet?

– Egy töményet – mondta Bella. – Azt hiszem, rövidesen nagy megrázkódtatás ér majd.

A pubnak tényleg volt egy kerthelyisége az udvarban, és valamilyen okból kifolyólag ők voltak az egyedüli vendégek. Kihozták az italaikat, Dominic zsebében pedig ott lapult a dobozka, a gyűrűvel.

– Sajnálom, hogy így elügyetlenkedtem ezt az egész lánykérést. Úgy éreztem, előbb meg kell vennem a gyűrűt, de nem szerettem volna, ha nem olyan, mint amilyet te akarsz, és… – Dominic elhallgatott, és Bella rájött, hogy a férfi ideges. – Hozzám jössz, Bella?

Bella bólintott.

– Igen, szeretnék.

– Ebben az esetben… – A férfi előhúzta a zacskót az ékszerdobozkával, és kinyitotta. – Letérdeljek ehhez a részhez?

– Ne! Dehogy! Valaki még megláthatja!

De pár perc múlva, amikor néhány ember bekukucskált a kertbe, Bella észre sem vette őket. Gyönyörű gyűrű csillogott az ujján, és Dominic szorította a karjába.

A szerző magáról

A gyönyörű Cotswoldsben élek családommal, lelkem mélyén igazi vidéki lány vagyok. Akkor kezdtem el írni, amikor egyszer anyámtól írókészletet kaptam karácsonyra, és utána már nem bírtam abbahagyni. A Living Dangerously volt az első regényem, és azóta meg sem álltam.

Regénybe kívánkozó témákba bárhol bele lehet botlani, engem folyamatosan inspirálnak a körülöttem lévő emberek, és a helyek, ahol járok. Tévét nézek (igen, onnan is merítek ötleteket), vagy épp elkapok egy beszélgetést. Imádom, hogy az írás révén lehetőségem nyílik mások életébe beleélni magam, és rengeteg szakmát kipróbálhatok, amelyre a saját életemben nem lenne módom. Minden egyes könyvemben más-más foglalkozást, más-más társadalmi hátteret jelenítek meg, és kutatásaim segítenek abban, hogy hitelesen ábrázoljam mindegyiket. Voltam már portás egy aukciós házban, próbára tettem a kézügyességemet keramikusként, bepillanthattam egy társkereső oldal kulisszái mögé, sőt még Ray Mears túlélőtanfolyamán is részt vehettem.

Szeretek író lenni, elképzelni sem tudok ennél kielégítőbb és kellemesebb tevékenységet. A szerelmi történetek írását különösen élvezem. Azt hiszem, szerelembe esni a világ legjobb dolga; azt szeretném, ha minden figurám megtapasztalhatná ezt, az olvasóim pedig végigkövethetnék történetüket.

Ha többet is szeretne megtudni rólam, látogassa meg weboldalamat: www.katiefforde.com, keressen a Facebookon, vagy kövessen a Twitteren, az @KatieFforde-on.

Copyright © Katie Fforde Ltd 2014

Hungarian translation © Varga Zsófia, 2014

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-963-383-396-4

Felelős kiadó Kepets András

Szerkesztette Gimes Katalin

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent:

Hív Amszterdam

Száz boldog esküvőm

Szerelmes levelek

Tökéletes ajánlat

Ház kilátással

Szerelem kétszer

Recept a szerelemhez

Flora választása

Francia kaland

Majdnem tökéletes

{1} John Betjeman (1906–1984) angol költő, a halkések és Norman a How To Get On In Society c. versében szerepelnek. (A ford.)